Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Only 1 Jenom on

Hrdinka románu Jenom on Willow Moranová se vydává po válce Jihu proti Severu ze zpustošené farmy v Západní Virginii do divočiny Západu pátrat po svém bratru Mathewovi. Mathewa zvaného Reno totiž zlákala na západ vidina zlata, touha po zbohatnutí.

Protože by strastiplnou cestu sama nezvládla, dívka si najímá zkušenéhop průvodce Caleba Blacka. Black se nejen v divočině vyzná, ale také má důvod hledat Mathewa, ovšem naprosto odlišný od Willow. Chce se mu pomstít, neboť je přesvědčený, že Mathew svedl jeho sestru Rebekku, která při porodu dítěte zemřela.

Willow Moranová zpočátku nic zlého netuší a dlouho se z důvodů bezpečí vydává za Calebovu manželku. Později však mezi oběma hrdiny vzniká trpká nevraživost. Společné útrapy při putování krajem plným nebezpečí je zase sblíží natolik, že se nepřátelství promění ve vášnivou lásku. K jejímu naplnění ovšem vede trnitá cesta.

1.

MUŽ vypadal nebezpečně. Tmavý, svalnatý, zachmuřený, jako by vyplňoval hotelové dveře beze zbytku. Z jeho nehybnosti čišela potlačovaná síla. Kdykoliv se pohnul, souhra svalů na jeho těle připomínala spíše číhajícího dravce než elegantního džentlmena.

Dobrý bože! říkala si v duchu Willow Moranová, zatímco sledovala, jak se k ní muž blíží přes celou vstupní halu nově vybudovaného hotelu Denver Queen. Tohle přece nemůže být Caleb Black, ten bohabojný učenec, kterého mi pan Edwards našel jako doprovod na cestu k bratrovi!

Ovšem držením těla ani v pohledu oříškově hnědých očí nedala Willow svůj úžas znát ani v nejmenším. Neucouvla ani o centimetr, třebaže se jí srdce zběsile rozbušilo jako poplašené ptáče. Válka mezi Severem a Jihem ji naučila, že pokud děvče nemá kam utéct a kde se schovat, má čelit svému osudu S takovou důstojností, pro jakou najde sílu… a s dvouranným derringerem ukrytým v tajné kapsičce nařasené sukně.

Právě myšlenka na ten kousek chladné oceli spočívající mezi záhyby hedvábí uklidnila Willow stejně jako už mnohokrát předtím. Tiskla pistoli v dlani a nespouštěla z blížícího se cizince oči. Pohled zblízka ji vůbec neupokojil. Zpod stínu široké střechy plochého černého klobouku pozorovaly svět mrazivě inteligentní oči v barvě whisky. Hlas měl stejně stoprocentně mužný jako hustý knírek a černé neoholené strniště na bradě, jež jeho rysy spíše zvýrazňovaly, než zakrývaly. Přesto hlas nezněl výhružně ani stroze, byl hluboký, hebký, melodický jako půlnoční řeka vlévající se do neviditelného moře. Utonout v tom záhadně temném hlase, v těch zlatohnědých očích, v síle vřící pod mužovým dokonale ovládaným vzezřením, by bylo přesnadné pro každou ženu.

„Ano, jsem sle Echm, paní Moranová,” zajíkla se Willow a cítila, jak se jí po té lži zbarvily lícní kosti doruda. Byla Willow Moranová, ale paní nebyla. „Vy mě tedy máte doprovodit na cestě za panem Blackem?”

Willow mluvila trochu chraptivě, skoro jako by jí docházel dech, ale s tím mohla těžko něco udělat. Měla co dělat, aby náhle sevřeným hrdlem protlačila aspoň trochu vzduchu, protože cizincova mužná přítomnost ji zasáhla jako prudká nezvladatelná přílivová vlna.

„Jmenuju se Caleb Black.”

Willow ze sebe vymáčkla úsměv. „Odpusťte, že jsem vás hned nepoznala. Podle popisu, který jsem dostala od pana Edwardse, jsem čekala poněkud staršího džentlmena. Pan Edwards přišel s vámi?”

Na slovo džentlmen položila Willow nepatrný důraz, který by většině lidí unikl, což ovšem nebyl případ Caleba Blacka. Rty se mu zvlnily do linie, kterou by pouze velmi shovívaví lidé označili za úsměv, a trhnutím palce ukázal kamsi přes rameno.

„Tam venku v horách, paní Moranová, je vám džentlmen platný míň než plivanec. Samozřejmě však od jemné jižanské dámy vašeho typu nečekám, že by tohle dokázala pochopit. Všichni přece dobře víme, jaký význam vy Virgiňané přikládáte elegantnímu chování.” Po těch slovech se Caleb zadíval přes Willowinu hlavu k otevřeným zadním dveřím na vzdálenějším konci hotelové haly. „Támhle na nás čekají Eddy a Rose Sorensonová.”

Willowinu průsvitnou pleť zabarvil jemný ruměnec, důsledek rozpaků nad její nechtěnou neomaleností vůči cizinci a vzteku nad jeho záměrem ji urazit. Neměla

v úmyslu ho snižovat žádnou nezdvořilostí. Dlouhé putování z její zničené farmy v Západní Virginii možná zocelilo svaly jejích pěti arabských koní, ale jí mozek proměnilo na krupicovou kaši.

Willow si nešťastně přiznala, že si zaslouží aspoň něco z toho pochmurného uznání, které bylo znát v Calebových zlatohnědých očích, s lehkým pohrdáním teď klouzajících po střihu jejích šatů. Šaty jí šili na míru v roce osmnáct set dvaašedesát, než válka stačila zpustošit rodinné nemovitosti a plantáže. Jako nové měkce a nenápadně obkreslovaly každou křivku Willowina pučícího těla. O čtyři roky později však byly tyto křivky mnohem výraznější, zatímco střih a velikost šatů se nezměnily. V důsledku toho se jí šedomodré hedvábí napínalo na prsou a těsně přiléhalo k útlému pasu.

Jiné hedvábné šaty však Willow neměla. Oblékla si je, protože očekávala setkání s džentlmenem, jenž ocení její připomínku klidnějších a elegantnějších časů. Těžko mohla počítat s neholeným pistolníkem, jenž si povšimne výhradně toho, že šaty jí nepadnou. V lehkém vzdoru zvedla bradu a pevným pohledem si změřila toho, jemuž se tak očividně nezamlouvala.

„Válka už skončila, pane Blacku.”

„A vy jste prohráli.”

Willow zavřela oči a po pár vteřinách je opět otevřela. „Prohráli.”

To chraptivé doznání Caleba překvapilo stejně jako zlověstná chmura ve Willowiných oříškových očích. Překvapení nad zjištěním, že jeho kořist Matthew „Reno” Moran má ženu, teď pomalu vystřídalo podezření, že ta mladá žena v příliš těsných šatech a s nezastřeně smyslnými rty není přesně tím, zač se vydává. Renova ženská, proč ne? Ale manželka? To těžko. Nic z toho, co se Caleb dozvěděl o Renovi od chvíle, kdy ho začal pronásledovat, nesvědčilo v prospěch manželského stavu.

Caleb si Willow znovu prohlédl, tentokrát pomalu a důkladně, a vychutnával červeň, jež jí opět vhrkla do tváří. Ten ruměnec v něm vzbudil neodolatelnou zvědavost. Ženy jako Willow si nemohou dovolit luxus hrdosti a citů, a přesto ta dívka jednoznačně projevovala oboje.

Ne poprvé si Caleb položil otázku, co je ten její takzvaný manžel vlastně zač. Který zjemněle vychovaný jižanský džentlmen dokáže svést tak nevinnou dívku, jakou byla Calebova sestra Rebecca, a současně vzbudit tolik vášně u světem protřelé mladé ženy Willowina typu, že je ochotná následovat svého ztraceného milence do srdce divočiny nepokořeného Západu?

Nakonec pokrčil rameny přičemž se mu pod tmavým oděvem stopaře svaly zavlnily jako plavní hadi a odložil svou zvědavost prozatím stranou. Copak vůbec záleželo na tom, že Willow je daleko pravděpodobněji slečna než paní? A bylo jedno, jaký ten nepolapitelný Matthew „Reno” Moran vlastně je. Caleb pátral po svůdci své sestry Rebekky už plných jedenáct měsíců.

Až Rena konečně najde, zabije ho.

„Vyrazíme?” zeptal se Willow. „Nebo jste si snad výpravu za svým… manželem, pokud je to ovšem manžel, nakonec rozmyslela?”

Studené nazlátlé oči se zadívaly na Willowinu levou ruku, útlou a bez jediného prstýnku. Provinile zrudla. Strašně nerada se uchylovala ke lži, ale z bratrových dopisů zcela jasně vysvítalo, že žije v divokém a necivilizovaném prostředí. Mladé dívce cestující bez doprovodu neobydlenou pustinou hrozí velké nebezpečí. Naopak provdaná žena se může odvolávat na ochranu svého manžela. Dokonce i nepřítomný manžel stačil k odstrašení případných útočníků.

„Ano,” zajíkla se Willow a odkašlala si. Pohlédla Calebovi do očí zpola rozpačitě a zpola vzdorně. „Můj manžel. Neslyšel jste o něm náhodou?”

„Spousta lidí si změní jméno, jakmile se dostanou na západ od Mississippi. A platí to dokonce i pro čestné lidi.”

Willow udiveně vykulila oči. „To je ale zvláštní!”

„Většina lidí čest za zvláštní nepovažuje.”

Chladné pohrdání těch slov Willow ranilo. „Ale takhle jsem to nemyslela.”

Caleb od Willowiných třpytných plavých kadeří sklopil zrak k jejím drobným koženým střevíčkům, jež vykukovaly zpod dlouhé hedvábné sukně. „S mužem, který se jmenuje Matthew Moran, jsem se nikdy nesetkal. Má nějakou přezdívku?”

„Pokud ano, mně se o ní nezmínil.”

Caleb podezřívavě přimhouřil oči. „Víte to určitě?”

„Naprosto.”

„Jak dlouho už jste… vdaná?”

Ta významná odmlka jasně naznačila, že Caleb má o Willowině stavu vdané ženy vážné pochyby. Totéž mu Willow vyčetla i z pohledu. Zoufale se snažila potlačit ruměnec, který jí opět stoupal od hrdla k čelu. Každou lež si upřímně hnusila, ale válka ji naučila, že kvůli přežití musí člověk často dělat právě ty věci, které si hnusí.

„Záleží na tom?” odsekla.

Caleb povytáhl koutek úst v jízlivém úsměvu. „Mně tedy ne. To jenom že na manželství mi připadáte moc mladá. Vlastně jste sotva odrostla dětským sandálkům.”

„Je mi dvacet!” pronesla důrazně. „Mnoho žen má v mém věku už děti.”

Caleb jen zavrčel: „A kolik je vašemu manželovi?”

„Pětadvacet,” odpověděla Willow, ochotná přidržet se pravdy, kdekoliv to bude možné. „Matt je nejmladší z mých Chci říct ” opravila se rychle, „že je nejmladší z pěti synů.”

Po chvilce krátkého zamyšleného mlčení Caleb povytáhl černé obočí a nabídl Willow rámě. Nechala jeho výsměšně přezdvořilé gesto bez povšimnutí, protože si byla jistá, že Caleb není muž, který si nechá diktovat pravidly společenské konvence. Nakonec si to však rozmyslela a položila mu prstíky na loket elegantním pohybem, který si musela nacvičovat každá jižanská dáma, dokud válka neudělala nutnosti vznešených způsobů jednou provždy konec.

„Děkuju vám, pane Blacku,” zamumlala.

Lehký jižanský přízvuk a kontraaltová zastřenost jejího hlasu přejely po Calebových nervech jako pohlazení.

Teplá jemná tíha jejích prstů mu vystřelovala vlny žáru do celého těla. Pocítil tak prudké a divoké vzrušení, až se vyděsil, protože dosud nikdy nedovolil, aby se stal otrokem vlastního chtíče. Rozčilovalo ho, že mu tělo na Willowin chraplavý hlas a smyslné křivky těla reaguje s tak primitivní dychtivostí.

Z toho důvodu si Caleb začal lámat hlavu nad tím, zda Willow vychází muži vstříc hnána upřímnou vášní, či zda Renova „manželka” je pouze vypočítavá a hezounká běhnička, která roztáhne nohy před každým mužem se stříbrňákem a dostatečným chtíčem. Caleb si na běhny nepotrpěl, a to ani na vznešené.

Na opačné straně hotelové haly se zvolna zvedl menší podsaditý muž a zamával na ně. Kabát měl z hnědého popelínu, frakovou košili a jako u většiny mužů tady na Západě jeho kalhoty tvořily dříve součást vojenské uniformy.

„Támhle je pan Edwards!” zvolala Willow.

„Zřejmě se vám ulevilo,” poznamenal Caleb.

„Pan Edwards se o vás vyjadřoval se značným uznáním.”

„A vy máte dojem, že vám lhal.”

Willow se zastavila a Caleb rovněž, protože ucítil jemný tlak prstíků na svém předloktí.

„Pane Blacku!” spustila Willow a zarazila se, neboť na ni upřel pohled zachmuřených, zlatavě hnědých očí. Odhodlaně se nadechla a zkusila to znovu: „Už jsem se vám za tu urážku jednou omluvila. Ve skutečnosti jsem to nijak zle nemyslela. Překvapil mě váš vzhled, to je celé. Očekávala jsem muže dvojnásob tak starého, vzdělance a zkušeného vojáka, stříbrovlasého, staromódního “

„Džentlmena?” přerušil ji Caleb.

„ bohabojného křesťana,” dokončila Willow.

„Co vás vede k názoru, že já jím nejsem?”

„Podle mě se nebojíte vůbec ničeho,” odvětila, „a to včetně Boha.”

Caleb opět zkřivil ústa, ovšem tentokrát to byl už skutečný úsměv, který mu rázem změkčil strohé rysy ve tváři. Willow uvízl dech v hrdle. Když se Caleb usmíval, byl krásný jako sám ďábel. Podvědomě mu prstíky stiskla předloktí a úsměv mu oplatila.

„Nemohli bychom začít znovu od začátku?” zeptala se tiše.

Svůdný oblouk jejích rtů proklál Caleba šípem lačného chtíče, jenž mu způsobil téměř fyzickou bolest. Ta zběsilá fyzická reakce na milenku cizího muže Caleba rozzuřila. Linie jeho rtů se změnila, náhle byla teninká a tvrdá jako čepel dlouhého nože, který nosil u pasu.

„Schovejte si ty dlouhé řasy a něžné úsměvy pro svého manžela, vážená jižanská dámo! Kdykoliv se podívám na vaše načinčané šaty a hedvábné zlaté vlasy, připomenu si, kolik mužů na obou stranách fronty zahynulo jen proto, aby vám uchovali bohatství, na něž si děláte nárok.”

Pohrdání v Calebově hlase proklálo Willow jako ledový rampouch. Pravda byla taková, že nebyla z Jihu, nebyla bohatá a nebyla rozmazlená. Jenže i kdyby tohle Calebovi nastokrát řekla, jeho soucit by vzbudila jen stěží, a navíc by ho snadno mohla odradit od práce, kterou mu nabízela. Kdyby totiž zjistil, že Willow nemá peníze, aby mu zaplatila, dřív než najdou jejího bratra, klidně by jí mohl ukázat záda.

A to by byla katastrofa. Pan Edwards se vyjádřil zcela jasně, že Caleb je jedním z mála lidí na celém Západě a jediný muž ve zbrusu novém městečku Denveru jemuž Willow může svěřit svůj život, svou nevinnost a své cenné plnokrevníky.

Willow se od Caleba beze slova odvrátila a zamířila k panu Edwardsovi. Obdivných mužských pohledů, jež ji při chůzi hotelovou halou chtivě sledovaly, si nevšímala ani v nejmenším. Od doby, kdy ještě měla čas a chuť považovat se za ženu, uplynulo už tolik času, že si to úplně odvykla. Pro Willow bylo její tělo předmětem, který krmila, koupala a oblékala, aby nepřestal fungovat. Poté co otec odešel bojovat a zanechal dceři na starosti její křehkou matku, byla to právě Willow, kdo se dřel, aby rodinná farma poskytla aspoň tolik potravin, aby se obě Moranovy udržely naživu.

Willow mohla být k mužům stokrát lhostejná, ale Calebovi neušel jediný uznalý pohled, který vyprovokovala. Jeho chladný sžíravý výraz však odradil všechny případné dotěravce. Caleb sice sám sebe v duchu přesvědčoval, že se tím nestaví ochranitelsky k Willowině neexistující počestnosti, ale že si pouze hlídá svou vstupenku na pohřeb stále unikajícího Rena. Každý z těch drsných mládenců poflakujících se v nejnovějším denverském hotelu by si s největší radostí vydělal padesát dolarů za to, že doprovodí rozkošnou mladou Willow do tak daleké země, kde tamní řeky, kaňony a horské štíty ještě ani nedostaly vlastní jméno.

„Pane Edwardsi,” pronesla Willow tlumeně, „je hezké, že jste dojednal naši schůzku.”

Eddy se usmál, uchopil ji za ruku a krátce se nad ní sklonil, než se obrátil, aby Willow představil i své společnici, buclaté třicetileté ženě s černými vlasy, rudými tvářemi a živýma modrýma očima.

„Paní Moranová, dovolte, abych vás seznámil s paní Sorensonovou. Rose, tohle je ta mladá žena, o níž jste během posledních tří týdnů tolik slyšela.”

Willow se zatvářila polekaně. „Tří týdnů? Vždyť nejsem v Denveru ještě ani tři hodiny!”

Eddy se jenom ušklíbl. „Co k nám zavedli ten proklatý telegraf, cestují zprávy tak rychle, až se člověku z toho točí hlava. Dozvídali jsme se o každičkém kroku líbezné jižanské dámy a jejích pěti plnokrevníků už od chvíle, kdy jste vystoupila na nádraží v St. Joseph a uvázala své koně k plotu.”

Rose vstala a vzala Willowinu ruku do mozolnatých dlaní. Zlehka ji pohladila. „Toho si nevšímejte, paní Moranová. Tady daleko na Západě nemají lidé o čem si povídat než o drbech. Všechno, co se vymyká každodenní šedi, odstartuje takový shon, jako když kopnete do včelího úlu.”

Willow neušel laskavý výraz v ženině tváři a vrásky způsobené smutkem. Podobný smutek vídala Willow v obličeji své matky, když jí válka a manželova smrt nedovolily těšit se do budoucna na cokoliv jiného než na

nemoc a smrt, jež se skutečně vbrzku ohlásily o své právo.

„Nedělejte si starosti, Rose,” ozval se Caleb, který sem přišel za Willow. „Každá dívka, která honí tak pohledného mladého hřebce, jako je Matthew Moran, po celém božím světě, musí být na lidské pomluvy dávno zvyklá.”

Rosein smích nebezpečně připomínal chichotání. S úsměvem vztáhla ruku vstříc tmavovlasému muži, jenž se tyčil vysoko nad ní.

Třebaže Caleb si dával velký pozor, aby se od chvíle, kdy Rose před pár měsíci představil Eddymu, nezatoulal do její postele, rád se s ní při každé své návštěvě Denveru uviděl. Líbila se mu vdovina jedovatost kombinovaná s humorem i zarputilost, s jakou se starala o svých pět malých dětí a vychovávala je bez pomoci mužeživitele. A pokud Rose během těch tří let, jež uplynula od smrti jejího manžela, vypomohlo diskrétně několik zdejších mužů, v Calebových očích ji to nikterak nesnižovalo. Peníze zajistily nezbytnosti dětem a neskončily v obchodech s hedvábím či v hostinci.

Caleb smekl klobouk a s elegancí získanou dlouholetou praxí se shýbl k Roseině ruce. To přirozeně dvorné gesto Willow ihned prozradilo, jak málo šijí Caleb váží. Ten muž měl dokonalé způsoby, a přesto v její přítomnosti dosud jedinkrát nesmekl, natož aby při pozdravu zdvořile sklonil hlavu.

„Myslela jsem, že jste se zmínil o tom, že mého br — manžela vůbec neznáte,” pronesla Willow hlasem chladným jako záhyby její hedvábné sukně.

„Také že ho neznám.”

Willow jen tázavě pozvedla jantarové obočí. „Odkud tedy víte, že Matt je pohledný?”

„Ještě jsem nepoznal ženu, která by se jako vy honila za šeredou, ledaže by byl hodně bohatý. Je váš manžel bohatý?”

„Není,” vyhrkla chvatně při vzpomínce na zlatou žílu, kterou Matt objevil a snažil seji uchránit. „Nemá ani cent.” Ale to už ji Caleb neposlouchal. Odvrátil se od Willow a podal ruku Roseinu průvodci. „Dobrý den, Eddy. Těší mě, že vás vidím opět na nohou. Už jsem měl strach, že ten špatně zkrocený hřebec zavinil vaši smrt.”

„Chybělo k tomu málo, proklatě málo,” odvětil Eddy, nadšeně stiskl Calebovu pravici a se zjevnou úlevou se opět posadil. „Pravou ruku a nohu ještě občas necítím. Příště vám dovolím, abyste tomu koni vypráskal duši z těla.”

„Ne, díky. Na vašem místě bych se toho neřáda zbavil navlas stejným způsobem, jakým jste ho získal v pokru. Má skvostnou zlatavou srst,” Calebův pohled mimoděk sklouzl k Willowině hřívě, „ale pod ní je zákeřný jako had. I kdyby plodil hříbata ze zlata, nikdo jim nebude moct důvěřovat. Špatná krev je jednou špatná krev, ať ji kryje sebekrásnější slupka.”

Willow samu sebe přesvědčovala, že Caleb ji určitě nechce urazit, že prostě jen vede zdvořilý hovor o koních. A říkala si to i ve chvíli, kdy se Caleb od ní odvrátil a tak donekonečna obskakoval Rose a pomáhal jí se usadit, že nakonec se do stoje ztěžka vyhrabal Eddy a sám se snažil o dvornost vůči Willow.

„Prosím vás, jen klidně seďte,” požádala Willow tlumeně, když si všimla, jaké to Eddymu dělá potíže. Honem si sedla. „Jsem naprosto schopná usadit se sama.”

„Děkuju, madam.” Eddy si povzdechl a nešťastně se svěřoval: „Od chvíle, kdy mě ten hřebec shodil ze sedla, jsem jenom ubohá náhražka džentlmena.”

Willow se usmála a odpověděla velice tiše, aby ji ostatní dva neslyšeli, protože chtěla ušetřit Eddyho hrdost. „Vlastnosti džentlmena se nemění ani s věkem, ani se zdravotním stavem. Ke mně jste se zachoval jako ztělesněná velkodušnost a ochota.”

Calebův ostrý sluch zachytil každičké Willowino slovo. Střelil po ní pozorným pohledem, ale v její tváři vyčetl jen soucit, ani stopu po flirtujícím pomrkávání a významném mžikání, typickém pro profesionální svůdnice. Caleb se zamračil a posadil se na poslední volnou židli této neformální schůzky v hotelu. Původně počítal s tím,

že Willow bude pánovitě čekat, aby ji usadil jako zhýčkanou jižanskou dámu, kterou ostatně byla. Místo toho se posadila sama a současně velmi ohleduplně pomohla Eddymu překonat rozpaky nad zraněním, jež mu znemožnilo svižně vyskočit a nabídnout jí pomoc. Z Renovy holčičky na hraní se vyklubalo překvapení.

A na překvapení si Caleb nepotrpěl. Viděl už příliš mnoho mužů umírat s výrazem překvapení ve tváři.

„Měla jste cestou k nám na Západ nějaké potíže?” zeptala se Rose a tázavě se zadívala na mladší ženu. Očividně si toužila popovídat.

„Bylo to namouduši dobrodružství,” přiznala Willow s žalostným úsměvem. „Matt se v dopisech o Mississippi sice zmiňoval, ale teprve když jsem se ocitla na jejím břehu a viděla její hladinu hořet do dáli jako nekonečné planoucí moře, plně jsem si uvědomila její mohutnost a sílu. Když jsme se následujícího dne plavili na druhý břeh, připomínalo to jízdu na nezkroceném koni.”

Rose se otřásla. „Taky se na to rozpomínám. Když jsem před lety plula přes řeku já, byla jsem vyděšená k smrti, a to přitom můj manžel počkal, až bude nízká voda. Pokud jste ji překračovala v květnu, musel ten říční ďábel parádně vyvádět.”

„Taky že vyváděl. Kmeny stromů větší než nákladní povozy se kolem nás zmítaly jako stébla slámy. Když pak do převozní pramice narazil omletý kmen mohutného dubu, srazil ten náraz několik koní do proudu, ale to už jsme byli naštěstí tak blízko břehu, že dokázali doplavat do bezpečí.”

Caleb si v duchu připomněl svou vlastní plavbu přes obrovitou burácející překážku jménem Mississippi. Bylo mu sice teprve pět let, ale rozloha řeky ho spíš rozjařila a povznášela, než aby ho vyděsila. Ozvuky tehdejšího vzrušení v něm kromě vzpomínek probudil i Willowin zastřený hlas, jenž mu prozradil, že i ona do nespoutaného objetí krále řek vkročila s dychtivostí.

„A jakou jste měla jízdu dostavníkem?” vyptávala se Rose. „Uvažovala jsem o návratu na Východ, ale zapří

sahala jsem se, že jít tu dálku pěšky mě už nikdo nedonutí, a než tak daleko na Západ protáhnou železnici, budu už nejspíš dávno po smrti.”

Willow po krátkém váhání přiznala: „Dostavník sebou příšerně házel a drkotal, řidič nepřetržitě práskal bičem a klel a rachot kol by dokázal vzbudit i mrtvého. Můžete mi věřit, že po pár dnech jízdy jsem došla k závěru, že odsouzenci do pekla si trest odkroutí v povozech Kontinentálního poštovního expresu.”

Rose se usmála: „Pro dámu z tak urozených poměrů to jistě muselo být šokující.”

„Zdaleka ne tolik jako ta rozlehlá krajina bez jediného stromu,” odvětila Willow. „Ani jeden stromeček, považte! Dostavníkové stanice byly vykopané do svahů a střechu měly z drnů. Matt mi o tom sice vyprávěl, ale já myslela, že schválně přehání.”

Eddy se zasmál, podíval se na Willow a pobaveně zavrtěl hlavou. „Ale neříkejte, že jsem vás nevaroval, paní Moranová.”

„Ach ano, varoval,” souhlasila Willow. „Když jsem na vaše jméno narazila v tatínkově, echm, v tchánově korespondenci a napsala jsem vám, že musím najít Matta, velmi jste mě odrazoval.”

„Od St. Joseph je to sem dobře šest set mil,” oznámil jí Eddy. „Je to příliš těžká a nebezpečná cesta, než aby ji mladá žena mohla podniknout úplně bez doprovodu.”

„Dlouhá cesta by to byla pro každého, ale já mám své koně. Jízda na hřebci Ishmaelovi je pohodlnější než na sedadle dostavníku. Když nepršelo, dala jsem přednost sedlu. Mnozí z pasažérů na tom byli hůř než já. Neměli koně ani dost peněz, aby si zaplatili za další noční přestávky, které by jim dovolily trochu si odpočinout. Setkala jsem se s několika chudáky, kteří tu cestu urazili za poloviční dobu než já.”

„Tak proč jste nepočkala, až se vrátí váš manžel a vyzvedne si vás?” zajímala se Rose, ale hned nato se rozpačitě zasmála a zrudla. „Panebože, jsem já to ale nezdvořák! Musíte mě omluvit, paní Moranová. Jsem tak

vyhládlá po každé novince na východ od Denveru, až jsem zapomněla na dobré vychování. Spousty lidí, kteří sem přijedou, nechtějí mluvit o ničem, co a proč nechali za sebou ani jak se tam daleko doma původně jmenovali.”

Než Willow stačila odpovědět, ozval se studeně Caleb: „Jen si nedělej těžkou hlavu kvůli dokonalým způsobům, Rose. Paní Moranová je tak jemná jižanská dáma, že ani nečeká od zdejších obyvatel přílišnou společenskou obratnost.”

„No tak, Calebe Blacku!” zvolala ohromeně Rose. „Copak to do tebe vjelo? Ty přece nejsi ten typ, co si dělá těžkou hlavu kvůli tomu, na které straně muž bojuje, dokud má odvahu se do boje vůbec zapojit. A tvoje vystupování nemá chybu, strčíš do kapsy každého chlapa na Východě, na Jihu i na Severu! Přinejmenším to tedy takové bývalo.” Obrátila se k Willow a pohladila dívku konejšivě po ruce. „Cala si nevšímejte, chce vás jenom vytočit. Jinak proti Jižanům nemá to nejmenší. Propáníčka, vždyť tady Eddy je z Texasu!”

„Ale ono by nevadilo, ani kdyby Cal skutečně Jižany nesnášel,” přisadil si Eddy. „Paní Moranová je Yankee. Západní Virginie se přece přiklonila k Severu.”

Caleb střihl po Willow nedůvěřivým pohledem. „Tak proč jste mi říkala, že jste prohráli válku?”

Willow se v duchu napomínala, že by neměla vůbec odpovědět, ale už bylo příliš pozdě, mluvila a slova se jí sypala z úst stejně úsečně a chladně jako předtím Calebovi.

„Naše farmy se nacházely v příhraniční oblasti,” vysvětlovala. „Když k nám přitáhli Jižani, nadávali nám do Seveřanů a odnesli a snědli, co se dalo. No a když k nám přitáhli Seveřani, byli jsme pro ně prokletí Jižani a odnesli a snědli všechno, na co jen narazili. Během války mi zabili otce a moje maminka umřela, protože jí to zlomilo srdce. Všechny naše koně s výjimkou pěti nám ukradli nebo ,zrekvírovalr jednoho po druhém. Úrodu nám spálili a všechny stromy pokáceli. Přicházeli jsme postupně o všechna pole, až nám nezbyla ani zeleninová zahrádka. Povězte mi jedno, pane Blacku co mě řadí po bok vítězům v téhle přeslavné válce?”

„Takže proto jste zamířila na Západ,” vyhrkla vdova spěšně, ve snaze zarazit ten zuřivý proud vypjatých emocí, jež vytušila mezi unavenou dívkou a Calebem Blackem. „Tady v Denveru si budete určitě připadat jako doma, miláčku. Většina zdejších lidí se prostě sebrala, nechala všechno za sebou jako had svléknutou starou kůži a zamířila sem. K tomu je Západ jako stvořený, začínat od samého začátku, když všechno ostatní vezme špatný konec. Chystáte se s manželem pořídit si ranč?”

Willow odtrhla pohled od Calebových zachmuřených očí v barvě staré whisky a zaostřila ho na Rose. Moc ráda by té příjemné vdově prozradila celou pravdu, ále Mattův dopis naprosto jasně nařizoval, aby se s mapkou, kterou jí poslal, nikomu nechlubila. Většina lidí se při každodenním styku chová slušně a poctivě, ale zlatá žíla je zkouškou i pro to nejpevnější přátelství. Proto také Matt napsal domů v naději, že najde jednoho či dva ze svých bratrů, aby mu s kopáním zlata pomohli. Když dopis dorazil domů, byli bratři Moranové rozptýleni po celém světě, od Londýna až po Austrálii.

Ovšem Willow byla volná.

„Ať už se Matt rozhodne pro cokoliv,” odpověděla nakonec, protože když to šlo, nechtěla lhát ani v maličkostech, „byla bych moc ráda, kdyby choval koně. Ishmael je skvělý hřebec a moje čtyři klisny pocházejí všechny z ušlechtilého plemene.”

„A kde se usadíte?” zajímala se Rose.

„Ještě jsme se nerozhodli. Zákon o přidělování pozemků povoluje i ženě, aby —”

„Pozemky?” přerušil ji Eddy. „Ale milá paní Moranová, jak vůbec můžete uvažovat o farmaření? Jste moc jemná dáma, než abyste si zničila ruce obděláváním téhle nepoddajné západní půdy. Musíte manželovi dovolit, aby se o vás plně postaral sám.”

„Myslíte to jistě dobře,” usmála se na něho Willow, „ale radši bych se spolehla sama na sebe. Muži se nechají snadno zlákat dobrodružstvím. Zamávejte jim vlajkou před nosem nebojím šeptněte něco o zlatu a už jsou v prachu a nechají ženy, aby živily samy sebe i děti, o které stáli především právě jejich manželé.”

Rose na Willow vylekaně jukla a potom vybuchla hlasitým smíchem. „Konečně jednou někdo pronesl čistou boží pravdu! Můj Joe byl hodný, jak jenom mužský může být, ale když soused před čtyřmi lety vyrazil do těch proklatých hor, že prý tam zaručeně najde zlato, Joe se k němu přidal a vůbec se neohlížel na ty čtyři mrňouse, kteří se mě drželi za sukně, a na toho pátého, co se měl teprve narodit. Soused se vrátil s chrlením krve a Joe, ten se nevrátil vůbec.”

„To je mi líto, paní Sorensonová,” zašeptala Willow. „Měla jsem to dost těžké, když jsem se starala jenom o matku. Zaboha si nedokážu představit, co bych si počla se čtyřmi drobečky a pátým miminkem.”

„Ale ne, není to žádná tragédie, drahoušku. Muži jsou sice hrozně náladoví, ale jinak je mám za okouzlující tvory. Život bez nich by za moc nestál,” poznamenala vdova a s úsměvem se přitom dívala na Eddyho. „Samotná ženská nemá, kdo by jí podržel přadena, aby z nich namotala klubka. Nemá, kdo by spravil tu neposlušnou pumpu, aby si mohla umýt vlasy. Není s kým si vyjít na procházku, když září úplněk a vzduch je provoněný liliemi. Není na koho se usmát, když vejde do domu.” Rose se tichounce zasmála. „A nemá ke komu utéct, když venku burácí hrom a vyděsí takovou ženskou k smrti.”

Willow při pohledu na Eddyho a Rose, zahleděné do sebe, proklála zvláštní touha. Uplynulo už hodně vody od doby, co Willow naposledy snila, jak tráví zbytek života někomu po boku. Jenže tenkrát byla ještě příliš mladá, než aby si dokázala uvědomit, co všechno takové soužití ve skutečnosti znamená. V šestnácti ví děvče o životě pramálo, zná leda snad tu nedočkavost užuž z něj nabírat plnými hrstmi.

Jenže pak přišla válka, Stevena zabili a Willow se poučila, že život je neustálý boj o přežití, v němž nejsou vítězové, ale právě a pouze ti přeživší.

„Nakonec ty zážitky z války překonáte,” pokračovala Rose a hladila Willow po hřbetu ruky. „Váš manžel vám obstará miminko a vy zapomenete na pošetilé plány s hospodařením a se soběstačností. Náš dobrý Pán jistě věděl, co dělá, když stvořil ženu pro muže.”

Caleb se pohodlně rozvalil na židli. „Schovej si svůj soucit pro lidi, kteří ho mají zapotřebí, Rose. Paní Moranová nepotřebuje nic než průvodce, jenž ji dovede za Matthewem Moranem.”

„A postaráš se o to?” zeptal se Eddy přímo.

„Klidně bych mohl,” přisvědčil Caleb s výrazem totální lhostejnosti. „Beztak mířím do San Juanu.”

„Výborně,” řekl Eddy, jemuž se ulevilo. „Vzal bych si to na starost sám, ale ten zatracený hřebec…” Pohlédl Calebovi do očí. „Jsem rád, že jsi tu zprávu dostal, Calebe. Nebyl jsem si jistý, jestli jsi mířil dolů po proudu Yumy, nebo na sever k Wyomingu.”

„Čím pustější kraj, tím rychleji se klevety šíří,” poznamenal Caleb. „Byl jsem lovit s Wolfem Lonetreem, když k nám do tábora zabrousil dráteník a vyřídil mi, že mě sháníš, abych paní Moranovou doprovodil k jejímu manželovi.”

„Říkáš Lonetree?” zavrčel Eddy. „Není divu, žes tu zprávu dostal tak rychle. Kdyby se kdovíkde na Západě ukázal brouk v místech, kam nepatří, ten míšenec by to věděl jako první.” Eddy vytáhl z kapsy hodinky a zamžoural na ně. „Rose, jestli se nepřesuneme do jídelny, zaberou nám stůl ti mladí hejskové.” Strčil hodinky nazpátek a bystrýma tmavýma očima se zadíval na Willow. „Tak co, když jste se teď seznámila s Calem, jste s mou pomocí spokojená, paní Moranová?”

Po sotva patrném zaváhání Willow přikývla, ale ústa pro jistotu ani neotevřela. Z hlasu by jí jistě všichni vyčetli, jak je nešťastná. Přitom neměla pochyby o Calově schopnosti průvodce divočinou ani o jeho stoprocentní počestnosti. Byl to však účinek jeho tělesné blízkosti, který ji přiměl zaváhat. Jeho vinou si pronikavě uvědomovala svoje ženství, ale přesto se současně ani v nejmenším nesnažil zakrýt, jak jí pohrdá. A to oboje ji hluboce zneklidňovalo.

To bude jenom únavou, ujišťovala se v duchu Willow. Teplá koupel a pořádný celonoční spánek mi pomůže dívat se ráno na všechno zcela novýma očima. Došla jsem už příliš daleko, než abych teď ucouvla jenom kvůli cizímu člověku, který ve mně vzbouzí pocity neotesané venkovanky. A navíc, já už se nemám kam vracet. Maminka měla pravdu, její i tatínkovy sny zemřely spolu s naší půdou. Nemám domov, který by mě přivítal. Můžu se snažit jen o jediné: Najít si nový domov a vytvořit si zcela nový sen.

„Paní Moranová,” pravil Eddy a zvolna se zvedl, „věřte, že vás zanechám v dobrých rukou.”

„Děkuju vám. Pokud bych vám tu laskavost mohla někdy oplatit —”

„Hlouposti!” zarazil ji Eddy nesmlouvavě. „Otec vašeho manžela mi prodal toho nejlepšího koně, jakého jsem kdy měl. Tím mi mnohokrát zachránil život. Když jsem dostal příležitost pomoct jeho příbuznému, nesmírně rád jsem jí využil,”

Eddy si urovnal záhyby pláště přes pistoli, jež se mu leskla u opasku, sklonil se dvorně nad Willowinou rukou a pak se obrátil ke Calebovi. „Řekl bych ti, abys na tu malou dámu dával pořádný pozor, ale kdybych si to předem nemyslel, v životě bych se ti o jejím jméně ani nezmínil. A pokud se mi donese něco o zálesákovi jménem Reno, určitě ti dám vědět.”

Caleb střihl opatrným pohledem po Willow. Na přezdívku vůbec nereagovala, což znamenalo, že buď je dokonalá herečka, nebo svého „manžela” zná pouze jako Matthewa Morana.

„Buď tak laskav, Eddy.” Caleb se obrátil k Rose, políbil jí ruku a požádal: „Pěkně se o něho starej, Rose. A od toho proklatého žlutého hřebce ho drž hezky stranou!”

Willow a Caleb sledovali odcházející dvojici mlčky.

Navzdory Eddyho úsilí zamaskovat ztuhlost údů bylo zřejmé, že trpí bolestí.

„Uzdraví se?” zeptala se Willow tiše.

„Pokud ho před úplným zotavením nezaskočí jeho staří nepřátelé, pak určitě ano.”

„Nepřátelé?”

„Eddy nosíval šerifský odznak v jedné zločinecké osadě. A tím si člověk nadělá zásobu nepřátel až do smrti.” Caleb stočil k Willow ponurý zlatavý pohled. „Kde jste nechala své koně?”

„V nájemní stáji na rohu ulice.”

„Tak je tam nechte. Obstarám vám koně, který nezačne jankovatět hned v tu vteřinu, kdy půjde do tuhého.”

„To je od vás velmi laskavé, ale “

„Ne, laskavý nejsem ani náhodou!” přerušil ji Caleb nezdvořile. „Pouze praktický. Máme zamířeno do končin, kde přešlechtěný, nervózní a zhýčkaný kůň může znamenat proklatě velkou potíž, že ani jeho cena to člověku nenahradí.”

„Moji arabové jsou sice šlechtění, ale do přešlechtěnosti mají daleko a já se o ně za žádných okolností nebojím, pane.”

Caleb si pod vousy zabručel cosi peprného. „Do které části země San Juan se vlastně chcete dostat?” • „Do té hornaté.”

„Madam,” pravil Caleb suše, „v zemi San Juan neexistuje kout, kde by nebyly hory. Který vrchol máte na mysli?”

„To vám povím, až tam budeme.” „Milá jižanská dámo, pokud s sebou povlečete své hezounké koníčky, taky se tam nemusíme dostat nikdy.”

2.

Než Willow stačila Calebovi odpovědět, u dveří vedoucích do jídelny vznikl náhle rozruch. Všichni přítomní v hotelové hale zmlkli a nastalým tichem zahřměl mužský hlas.

„Ty a ta tvoje opotřebovaná ženská si hezky počkáte na další volnej stůl, dědulo, jasný? Hele, moh bys mi vysvětlit, proč byste si nemohli hezky počkat, dokud se tu já a moji kámoši nenajíme? Nesnesu, aby ta courá seděla se mnou v jedny místnosti!”

Zděšená Willow se obrátila a vytřeštila oči směrem k jídelně. Okamžik poté si uvědomila, že Eddy a Rose stojí proti čtveřici mládenců, do jednoho vyzbrojených pistolemi. V davu sílil šepot, zatímco lidé ustupovali od místa střetu. Willow pochytila pár tiše pronesených slov, z nichž vyrozuměla cosi o pistolnících a Rose, která odmítla ubytovat Slaterova nedospělého bratra ve svém penzionu.

Calebovi to rovněž neušlo, ale mezitím už stejně stačil pochopit, co se děje. Podle varovného trnutí šíje už dávno vytušil nebezpečí. Prudce se otočil, aby zjistil, jak velké nebezpečí hrozí jeho přátelům. Kdyby byl Eddy v pořádku, Caleb by k nim jednoduše přistoupil a jednal jako neoficiální prostředník mezi oběma nepřátelskými stranami, přičemž by zajistil, aby se ostatní pistolníci nepletli mezi starého ochránce zákona a mladičkého psance, ať už se mezi nimi semele cokoliv.

Ale Eddy byl na tom dost špatně. Měl nevyhojené vážné zranění a Johnny Slater to moc dobře věděl. A Eddy to věděl zrovna tak. Měl na vybranou mohl dovolit, aby beztrestně uráželi Rose, nebo se mohl pokusit vytáhnout pistoli i svou zhmožděnou pravou rukou. Taky mohl zkusit vytasit zbraň levicí, jenže pažba pistole byla stočená na nesprávnou stranu. Ale bez ohledu na to, pro kterou ruku by se rozhodl, by velmi pravděpodobně zemřel dřív, než by pistole vůbec opustila pouzdro.

„Ne!” namítla Rose naléhavě. Skočila před Eddyho a obrátila se zády k mladíčkovi, který o ní vykládal urážky. „Neudržíš ani vidličku, natožpak zbraň!”

Než ale Rose stačila domluvit, Caleb mocnou dlaní sevřel rameno Johnnyho Slatera a trhnutím si mladíčka natočil k sobě. „Máš nevymáchanou hubu, mladej. Lidem kolem Denveru tím začínáš jít pěkně na nervy. Teď se hezky omluvíš paní Sorensonové a vykopáš své poskoky z města, jinak můžeš rovnou sáhnout po těch roztomilejch pistolkách, který máš na sobě navěšený.”

Když si Johnny změřil temnou výhrůžku v Calebově pohledu, jeho úžas se proměnil ve zmatek. Jedna věc je pokřikovat přes zaplněnou halu na nemocného člověka, který nemá šanci tasit zbraň, a stát čelem proti pistolníkovi, od něhož vás dělí sotva pár centimetrů, je věc druhá, zvlášť když ten pistolník nejenže není zraněný, ale navíc ani nemá strach a kašle na pověst Kida Slatera coby pistolníka s bleskovou rukou a proklatě nebezpečným starším bratrem, který se vždycky přidá na jeho stranu.

Johnny Slater se začal potit. Chvatně se ohlédl po svých přátelích, ale zjistil jen tolik, že ho sledují s pažemi pohodlně založenými a očividně očekávají, že si to s tím drzounem vlastnoručně vyřídí.

„No tak, rozhodneš se už konečně, malej?” zavrčel Caleb.

Chladné podráždění v Calebově hlase přimělo Johnnyho nepatrně couvnout. Dlaní se kradmo plížil k pistoli, zaváhal a opět ji posunul. Poté se opět podíval pistolníkovi do očí a ztuhl.

Caleb si zhnuseně odfrkl: „Tvůj starší bratříček je pěkně podrazáckej lišák, ale ty seš čistokrevnej kojot, malej. Okamžitě se omluv dámě, Malý kojote.”

„Ať se propadnu, jestli se někdy omluvím takové —”

Caleb vrazil Johnnymu políček dřív, než stačil dopovědět. Rána otevřenou dlaní přišla tak bleskově, že ji stačil zaregistrovat jen málokdo. Zhoupla Johnnymu hlavu až k rameni, takže se mu mladistvá hříva rozevlála. Než si Johnny uvědomil, co se s ním děje, bylo už příliš pozdě. Caleb ho začal pravidelně a rozvážně políčkovat z obou stran, a rány byly bolestivé a pokořující současně, ovšem nejvíc mládenečka zabolela Calebova pohrdavá slova.

„No jasně, Malý kojot čmuchá mezi slušnými lidmi,” vrčel Caleb. „Tak tohle máš za každého chlapa, cos ho kdy střelil do zad.” Plesk. „Za každou ženu, kterou jsi kdy urazil.” Plesk. „Za každé děcko, kterému jsi kdy ukradl cukroví.” Plesk. „A teď mi koukej dát své pistole, Malý kojote.”

„Cože?” vyhekl Johnny a potřásal hlavou, protože ani za nic nedokázal uvěřit, že tohle se děje právě jemu.

„Sundej opasek s pistolemi a hoď ho na podlahu.”

Johnny sáhl po první přezce rukama, jež se mu vzteky a strachem neohrabaně třásly. „Jsi mrtvěj muž, ať už jsi kdokoliv, jasný? Za tohle tě můj brácha odpráskne!”

První pouzdro s pistolí buchlo na podlahu.

„Pokaždé, kdy se Slaterovi zachce pokoušet štěstí,” odvětil Caleb nevzrušeně, „vyřiď mu, ať se poohlédne po Calebu Blackovi.”

Druhé pouzdro s pistolí dopadlo na prkna.

„A kdyby to jméno náhodou nikomu nic neříkalo,” pokračoval Caleb, „tak bratříčkovi vyřiď, že jsem známý pod přezdívkou Muž z Yumy. A pokud jde o tebe, Malý kojote, bylo by nejrozumnější chodit v budoucnu bez pistole. Kdo s mečem zachází, mečem také schází. A to znamená, že zatřepe bačkorama, malej. Jestli tě ještě někdy a někde potkám s pistolí, rovnou tasím a zastřelím tě na místě a třeba i za bílého dne! Rozuměls?”

Johnny načuřeně přikývl.

„Tohle varování ti říkám jenom jednou, protože i tak je to o jednou víc, než si zasloužíš, a podruhé už budu rovnou střílet.” Caleb se obrátil a zadíval se na Johnnyho přátele. Dlouze si jednoho po druhém prohlížel a do paměti si ukládal každičký rys svých nových nepřátel. Jednoho z nich Caleb už dokonce znal; byl to lovec a zlatokop z hor země San Juan. „Tak si odlehčete od těch želez, hoši.”

Na podlahu žuchly další pistole.

„Pohybujete se ve zkažené společnosti, ale na to v téhle svobodné zemi máte samozřejmě právo. Jenom nepochopím, jak snesete ten zápach, lidi.” Caleb ukázal bradou směrem k ulici. „Vypadněte.”

Johnny a jeho přátelé, rozpálení bezmocným hněvem, okamžitě poslechli. Teprve když za posledním z pistolníků zapadly dveře, zašuměla davem vlnka vzrušeného hovoru. Lidé začali příhodu komentovat, vyměňovat si své názory a k pověsti Muže z Yumy přidávali další hrdinský kousek.

Willow nepronesla ani slabiku, jen si tichounce oddechla a odtáhla,,ruku od kůží vyložené kapsičky v hebvábných šatech, kde jí na dlani ještě před okamžikem studil derringer.

Po chvíli lidé opět pokračovali v činnosti, z níž je vytrhla šarvátka mezi Johnnym Slaterem a Calebem. Zvědavci Willow mezi ně nepatřila se v širokém kruhu shlukli kolem odhozených pistolí a urostlého muže, v jehož očích seděla čirá zlatavá zář jako v očích horského lva — či anděla pomsty.

Caleb se obrátil k Rose. „Mrzí mě, že jsi musela poslouchat tu špínu,” pravil prostě.

Rose se pokusila o odpověď, ale chvíli se jen roztřeseně usmívala, než se konečně vzmohla na pár slov: „Jsi dobrý člověk, Calebe Blacku. U mého stolu pro tebe bude vždycky místo.”

Caleb se usmál a pohladil vdovu po pobledlé tváři tak láskyplně, až to Willow vyrazilo dech.

„Díky,” pronesl Eddy stručně. „Zůstávám tvým dlužníkem, Calebe.”

Caleb jen zavrtěl hlavou: „Nic lepšího než ty Rose potkat nemohlo. Větší odměnu nepotřebuju.”

„Jednoho krásného dne tě Johnny střelí do zad,” upozornil ho Eddy věcně. „Měl jsi ho zabít, dokud byla příležitost.”

„V hale bylo příliš mnoho žen, takže nebylo moudré rozpoutat přestřelku. Zbloudilá kulka…” „Jenže ty střílíš přesně.”

Caleb pokrčil rameny a začal sbírat pistole. „Johnny je grázlík s nevymáchanou hubou, ale žádného z mých příbuzných zatím nezabil. Urazil Rose a já urazil jeho. Pokud jde o mě, je to tím vyřízeno.”

„Oko za oko, zub za zub,” zamumlala Willow s pohledem pevně upřeným na Caleba. „Je to snad váš zákon tady na Západě?”

Caleb prudce vypjal hruď a obrátil se k ní svižně a plavně jako dravá šelma. „Ne můj zákon, jižanská dámo, ale boží. Život za život, oko za oko, zub za zub, ruku za ruku, nohu za nohu, ránu za ránu.”

Willow z naléhavosti Calebova hlasu až zamrazilo. „A co bude s odpouštěním?” zeptala se. „S nastavením druhé tváře?”

„To je přepych pro městské změkčilce, kteří mají po ruce dost policistů, co se o lotry typu Malého kojota dokážou postarat. Já vás však povedu do krajů, kde nevládne vůbec žádný zákon. Kdyby tam muž nastavil druhou tvář, dostal by další rány, a ještě tvrdší, a dostával by je tak dlouho, dokud by se nezačal bránit nebo neztratil právo nazývat se mužem. Tam v horách se muž musí postarat sám o sebe, protože nikdo jiný to za něho neudělá.”

„A co ženy?” otázala se Willow proti své vůli. „Co ty dělají?”

„Nevytáhnou paty z města,” odsekl Caleb neomaleně. „A když to je vyloučeno, najdou si tvrdého mužského, aby ochránil je i děti, které mu porodí. Takhle to u nás chodívá, jižanská dámo. Žádné ohledy na vznešenost. Tam si člověk zabije své vlastní maso, stahuje ho z kůže, vaří, jí a hned nato jde lovit další.” Caleb se na Willow chvíli díval přimhouřenýma očima, pak se k ní naklonil a tak tiše, aby ho nikdo z ostatních přítomných neslyšel, se zeptal: „Ještě pořád se chcete vydat pátrat po svém… manželovi?”

Willow se dívala na mohutného muže tyčícího se nad ní s očima chladnýma jako kalená ocel a s rukama plnýma zbraní. Její první dojem z Caleba Blacka byl tedy správný.

Byl nesmírně nebezpečný.

Tu si Willow připomněla, jak prsty zlehka přejel po Roseině tváři. Caleb byl tvrdý jako křemen, ale přesto byl slušný chlap. Bude s ním v bezpečí. Věděla to s jistotou, kterou nezpochybňovala.

„Chci,” přisvědčila.

Caleb se chviličku tvářil překvapeně, ale nakonec pronesl pouze: „Připravte se k odjezdu. Za hodinu vyrážíme.” „Cože? Vždyť je tma a “

„Přesně za hodinu, jižanská dámo. Cekejte u nájemní stáje na rohu ulice, jinak za vámi přijdu do pokoje a vytáhnu vás ven za vlasy!”

O hodinu a tři minuty později se na dveřích Willowina hotelového pokoje ozvalo netrpělivé zaklepání. Ztuhla a prsty jí znehybněly nad jedním z mnoha zatvrzelých knoflíčků živůtku jezdeckého obleku.

„Kdo je?” zeptala se a prostrčila další knoflíček dírkou v silné vlněné látce.

„Caleb Black. Máte zpoždění.”

Hlas mu zněl stejně hluboce, panovačně a zlověstně mužně, jak si Willow pamatovala. V útrobách pocítila jemné zašimrání. Ten pocit ji zaskočil, protože strach z mužů v životě nepoznala.

Najednou si Willow uvědomila, že z Caleba ve skutečnosti nemá strach. Byl prostě jenom docela jiný než kterýkoliv z mužů, jež kdy poznala, takže nedokázala předvídat, co provede v příští minutě a jak bude reagovat. Ovšem jeho schopnost rozechvět jí útroby čistě jen tím, že na ni promluví přes zavřené dveře, ji velmi znepokojovala.

„Za pár minut jsem venku,” odpověděla nezvykle chraplavým hlasem.

„Budete venku do třiceti vteřin, jinak tam za vámi vletím!”

„Pane Blacku “

Ať už se Willow snažila říct cokoliv, utonulo to v chraptivém šokovaném výkřiku, protože zaslechla skřípání klíče v zámku.

„Nejsem oblečená!”

„Dvacet vteřin.”

Willow dalším dohadováním už neztrácela čas. Prsty se jí rozletěly po knoflíčcích jako splašené včelky nad květy. I tak si však nestihla zapnout živůtek dál než přes polovičku ňader, když se dveře rozletěly. Při pohledu na Calebova široká ramena vyplňující rám dveří se na okamžik vyděsila natolik, že se nevzmohla na jediný pohyb. Pod živůtkem jí vykukovala jemná látka spodní košilky jemně vyšívané kvítky i sametový stínek ležící mezi bujnými křivkami ňader.

Zrudlá až po kořínky zlatých kadeří popadla Willow kraje živůtku a křečovitě je přidržovala u sebe. Pod ruměncem studu jí na vysokých jemných lícních kostech zahořel žár zuřivého vzteku.

„Okamžitě zmizte z mého pokoje!”

„Jen si moc nevyskakujte, slečinko,” zavrčel Caleb a zavřel za sebou dveře. „Nemáte nic, co jsem už mockrát předtím neviděl.”

Nebohá Willow vyhrkla jedinou otázku, na kterou se její šokovaný mozek vzmohl: „Ale kde jste vzal klíč k mému pokoji?”

„Řekl jsem si o něj. Které z těch zavazadel berete s sebou?”

Willow musela svádět několikavteřinový vnitřní boj, aby opět našla ztracenou rozvahu. Caleb možná neměl moc úcty k její cudnosti, ale v žádném případě ji nehodlal zneužít. Na nedopnutý živůtek hleděl beze stopy nejmenšího zájmu. Správně by měla pociťovat úlevu nad zjištěním, že ji skutečně považuje za vdanou, a proto nedotknutelnou.

Místo toho se jí však nad Calebovým nezájmem o ni jako o ženu zmocnilo jednoznačné podráždění. Tahle nepochopitelná reakce ji navztekala ještě víc.

„Beru si všechna zavazadla!” odsekla upjatě.

Caleb jen zavrtěl hlavou. „Vyberte si jedno.”

„Ale “

„Na zbytečné dohadování nemáme čas!” přerušil ji netrpělivě. „Odjíždíme bez prodlení a bez zbytečné zátěže. Blíží se bouře. Pokud vyrazíme dost rychle, máme slušnou šanci, že déšť zamete naše stopy dřív, než někomu vůbec dojde, že jsme zmizeli.”

Willow si vzpomněla na pomstychtivou výhrůžku Johnnyho Slatera a zamračila se. „Myslíte, že Slaterův bratr se nás pokusí sledovat?”

„Buď Jed Slater, nebo každý, kdo zatouží získat zadarmo ženskou a cenné koně. A to by se líbilo spoustě chlapů, a žádný z nich tu nechodí v neděli do kostela, to mi věřte.”

„Pane Blacku, já nejsem přece žena zadarmo.”

Caleb jen pokrčil rameny. „Fajn, tak jste tedy drahá žena. Které zavazadlo jste si vybrala?”

Willow radši svou odpověď spolkla. Zamířila k menším vakům a z každého vyndala několik drobností a nacpala je do největšího zavazadla.

„Tenhle,” vydechla pak přiškrceně.

Caleb vak zvedl a honem se odvrátil. Nedopřál si ani kradmé mžiknutí na lákavé škvíry ve Willowině živůtku. Ten jediný pohled, jenž si ukradl v okamžiku, kdy překračoval práh, mu stačil ažaž. Něžné křivky a svůdné stíny jejího těla ho ve zlomku vteřiny vzrušily tak silně, až mu to vyrazilo dech. Stálo ho šílené přemáhání, aby se ovládl, nestrhl ji do náruče a nezabořil tvář do úžlabinky v jejích prsou, aby se přesvědčil, zda i jeho jazyku chutnají tak sladce jako očím.

„Jižanská dámo,” zavrčel Caleb, aniž se rozhlédl, „my “

„Jmenuju se Willow Moranová.”

„ — nejdeme na bál,” pokračoval a nevzal její připomínku na vědomí. „Ty vaše módní jezdecké šaty vám budou v pustině platné asi jako balíček karet. Až vám

dlouhá nabíraná sukně promokne, těžko v ní uděláte třeba jediný krok. Oblékněte si něco jiného.”

„A co například?”

„Kalhoty,” odvětil stručně.

Willow leknutím zamžikala. Praktičnost se Calebu Blackovi upřít vskutku nedala.

„To je vyloučeno!” oznámila sobě stejně jako Calebovi.

„Indiánky tak chodí pořád. Nepojedeme po cestách, ale tou nejdivočejší krajinou, jakou kdy na tomhle konci pekla pánbůh stvořil. To poslední, co potřebujete, jsou metry těžké látky pleskající a vlající za vámi a zachytávající se o každou větvičku a každý trn.”

„Budu se prostě muset snažit, abych to v těch šatech zvládla. Jiné vhodnější oblečení vážně nemám.”

Navzdory svému předsevzetí se Caleb ohlédl přes rameno na Willow. Světlo jediné lampy v místnosti se jí zrcadlilo v očích, takže vypadaly jako hořící uhlíky.

„V tom případě si aspoň sundejte spodničku!” zavrčel vztekle.

„To nejde. Je všitá do záhybů jezdecké sukně.”

Na hotelové okno zabušila hrstka dešťových kapek. V dálce zaburácel hrom. Caleb se zadíval na černý stín lijáku na okenním skle, potřásl hlavou a otevřel dveře pokoje. Bleskově se rozhlédl a přesvědčil se, že na chodbě není živá duše. Strohým pokývnutím Willow naznačil, aby vyšla ze dveří jako první.

„A co zbytek mých zavazadel?” strachovala se Willow.

„Počkají v Roseině penzionu, než se vrátíte zpět.”

Beze slova prošla Willow kolem Caleba do tmavé chodby a snažila se ho přitom ani nedotknout. To ovšem byla zhola nemožná věc, protože vedle něho zbylo na prahu pramálo místa. Znovu si uvědomila obří mohutnost Calebovy postavy, což jí vehnalo příval krve do tváře a od hrdla ke kolenům ji prudce zalil zvláštní chvějivý pocit.

Světla na chodbě byla od sebe značně vzdálená a kdosi je zapálil teprve před chvilkou, takže se ve vzduchu vznášel zápach kouřících knotů.

„Doleva,” šeptl Caleb tak potichu, že to slovo dolétlo právě jen k Willowiným uším.

Zabočila poslušně doleva, i když se divila, kam vlastně jdou, protože hotelová hala ležela po pravé ruce.

„Pane Blacku, kam —” začala.

„Tiše!” přerušil ji chvatně.

Jediné ohlédnutí přes rameno Willow přesvědčilo, že si vybrala špatnou chvíli na vyptávání. Ve svém tmavém obleku stopaře vypadal jako její vlastní obrovský stín. A stejně jako stín se pohyboval naprosto nehlučně. Nebýt lesku v jeho očích a občasného kovového třpytu v místech, kde mu pod kazajkou bylo vidět pouzdro s pistolí, byl by Caleb téměř neviditelný.

Willow se zdráhavě otočila a zadívala se do tmy před sebou. Kráčela zvolna a opatrně, snažila se našlapovat stejně tiše jako Caleb, ovšem šustění spodniček pod těžkou vlněnou sukní ji zrazovalo.

„Počkejte!” zavelel Caleb tiše.

Willow se zastavila tak prudce, jako by narazila do zdi. Cítila, jak se o ni otřelo Calebovo tělo a zalil ji jeho žár, když se naklonil a přitiskl jí ústa téměř k uchu.

„Teď půjdu první,” prohlásil. „Schodiště je úzké a hodně křivé. Opřete se mi dlaní o rameno, abyste udržela rovnováhu.”

Než Willow stačila cokoliv odpovědět, protáhl se kolem ní, obrátil se zády a čekal. Váhavě mu položila ruku na rameno. Dokonce i přes vlněnou kazajku a košili cítila živočišné teplo Calebova těla. Prudce vtáhla vzduch do plic. V tak těsné blízkosti muže se neocitla od chvíle, kdy její snoubenec odešel do války.

Ale Steven ji takhle nevzrušoval, vedle něho sejí srdce neplašilo a kolena nepodlamovala.

Když se Caleb bez varování pohnul, Willow klopýtla a poslepu natáhla paže, aby našla oporu. Obrátil se a se stejnou bleskovou rychlostí, jež nedala Johnnymu Slaterovi šanci, ji zachytil. Dotek Calebových dlaní, přitisknutých k jejímu pasu a zarývajících se do ní ve snaze ji podepřít, ji vyváděl z míry stejně jako jeho tělesná po

hotovost a síla. Shýbl se, aby jí šeptl do ucha, a Willow v tu chvíli nedokázala ani popadnout dech.

„V těch zatracených hadrech nemůžete bez zakopávání udělat obyčejný krok!” zahučel navztekaně. „Nejspíš popadnu lovecký nůž a uříznu vám tu sukni rovnou u kolen.”

Willow rukama podvědomě sklouzla na Calebovo nadloktí, aby mu v takovém zločinu zabránila.

„Prostě prostě jste mě polekal, to je všechno,” zašeptala. „Když jste se pohnul.”

Caleb se nehnuté díval Willow do tváře. V té tmě z ní nerozeznal víc než světlou rozmazanou skvrnu. Byl za to vděčný. Pokud neviděl její oči, neviděla ani ona ty jeho, tu lačnost v nich. Voněla levandulí a sluncem. Dotýkat se jejího útlého pasu bylo nesmírně příjemné. Až příliš příjemné. Musel sebrat všechnu vnitřní sílu, aby nezačal to hebké maso hníst v dlaních, aby si její kyčle nepřirazil ke stehnům a nepodráždil tak svůj hlad, ztuhlý pod tmavou látkou kalhot.

Caleb prudce Willow pustil, chytil její vak a obrátil se k ní zády. Chvilku trvalo, než pocítil, jak se mu na rameno opět položila lehká drobná ručka. Žár jejího doteku ho proklál od hrdla až po paty. V duchu zběsile proklínal tu nespoutanou vášeň, kterou v něm Renova milenka probouzí. Calebovi bylo jasné, že než by z Willow vypáčil tajemství Renova úkrytu násilím, sám by trpěl jako ti nejproklatější zatracenci v pekle.

Ale vypáčit ho musí. Neexistuje jiný způsob jak pohnat před spravedlnost muže, jenž opustil Rebekku a odsoudil ji tak k pomalému umírání jen pár dní poté, co přivedla na svět milencovo dítě, které zemřelo sotva pár hodin po matčině smrti.

V měsících následujících po Rebeččině smrti Caleb zdvojnásobil své úsilí k polapení Rena. Bylo to zbytečné. Kdykoliv se Caleb dostal do osamocené osady nebo k nějakému táborovému ohni a vyptával se na toho darebáka, vždycky Rena těsně minul, nebo měl tu smůlu, že tam o něm nikdy neslyšeli. Úplatky nikam nevedly. Me

xičani a Indiáni, osadníci a prospektoři prostě zapomněli řeč, jakmile se Caleb o Renovi třeba jen zmínil. Reno mohl být stokrát grázl, pokud jde o svádění panen, ale vždycky byl ochotný pomoct penězi, radou i rukou, kdykoliv to bylo zapotřebí. Každý, kdo měl v úmyslu Rena dostihnout, musel jednat výhradně na vlastní pěst.

A Caleb se za Reném štval přímo nemilosrdně. Pátrání bylo o to obtížnější, že Reno se nedržíval vyježděných cest a malé osady v srdci pustiny nenavštěvoval podle plánu, nýbrž zcela nahodile. Reno pátral po španělském pokladu po zlatě. Jako osamělý vlk se potloukal po horách a zapomenutých indiánských stezkách a věčným sněhem pokrytých horských štítech. Caleb všechny lovce zlata považoval za hlupáky, ale Renovu slabost pro panenskou horskou přírodu sdílel. Po pravdě, kdyby nebylo chladnokrevného svedení a následného bezohledného opuštění jeho sestry Rebekky, Caleb by ochotně věřil, že Reno by se mu zamlouval. Jenže Rebecca byla po smrti a Reno to zaplatí vlastním životem. Život za život.

„Schody!” upozornil Caleb tiše a mrazivě.

Willow cítila, jak Calebovo rameno pokleslo, jednou, podruhé. Pochopila, že sestupuje po schodech. Opatrně ohledala chodbu špičkou své jezdecké boty a snažila se nahmatat, kde končí podlaha a začíná schodiště. Ovšem tvrdá podrážka boty ji zradila. Caleb sestoupil o další stupínek a vyvlékl sejí tak zpod prstů.

„Počkejte!” zašeptala. „Nemůžu poznat, kde schody začínají!”

Vytušila, že se k ní obrátil tváří. Jeho bleskové tiché pohyby ji nesmírně vyváděly z míry. „Podržte to!” zavelel.

Vrazil jí do ruky zavazadlo a v následující vteřině ji zvedl do vzduchu.

„Co to proboha vyvádíte?” zalapala po dechu. „ Tiše! “

Ten zběsilý šepot Willow umlčel. Svět se kolem ní rozvířil. V náručí ji nikdo nechoval ani nenesl už od do

by, kdy byla malé dítě. Děsil ji pocit bezmoci, obzvlášť v té tmě. Zabořila se obličejem do Calebovy svalnaté hrudi a v rukou svírala vak, až jí rozbolely prsty. Litovala, že takhle nemůže svírat jeho tělo. Po pár krocích Willowin strach z pádu polevil. Caleb sestupoval po špatně stlučených schodech s jistotou divoké kočky. Willow si zhluboka vydechla a povolila křečovitý stisk, kterým přidržovala zavazadlo.

Teplý Willowin povzdech sežehl Calebovu hruď jako rozžhavený cejch. Zaťal zuby, aby potlačil pokušení zastavit se a vyhledat ústy její rty, okusit hloubku jejího sladkého ženského žáru. Když došel k patě schodiště, rázně postavil Willow na nohy, vyškubl jí vak a beze slova se od ní odvrátil.

Willow si opět dlouze a roztřeseně povzdechla a snažila se zapomenout, jak příjemně se cítila v Calebových svalnatých pažích, jež ji tiskly pod zády a koleny. Rovněž se snažila vypustit z paměti, jak nádherně voněl mužnou směsicí vlny a kůže a bouřným vichrem bičujícím za nocí horská úbočí. Dlaněmi, jimž silou vůle nedovolila, aby se rozechvěly, si přihladila jezdecký živůtek a podivila se, kam se poděl její příslovečný klid. Tváří v tvář ozbrojeným vojákům stávala s menším chvěním, než jaké ji rozezmítalo teď.

Zadní dveře hotelu se otevřely a opět za Willow zavřely s téměř neslyšitelným zaskřípáním. Ulička za budovou páchla odpadky a pomyjemi. Vítr voněl dýmem z hořícího dřeva a ledovým deštěm. Podebrala si dlouhou vlněnou sukni, jak nejlíp to šlo, a vykročila do uličky. Do tvářejí udeřil vodopád prudkého lijáku. Litovala, že nemá na ochranu před deštěm něco účinnějšího, než byl ten mrňavý zelený klobouček, který patřil k jezdeckému obleku.

Caleb vešel zadními vraty do nájemní stáje. Vtáhl Willow dovnitř s jasnou netrpělivostí. Nedoufal, že jejich odjezd zůstane dlouho bez povšimnutí, ale každý, i ten sebemenší náskok jim bude dobrý, až se budou snažit setřást ze své stopy pronásledovatele. I když Willow zarytě obhajovala výdrž svých arabských koní, Caleb nevěřil, že ta dokonale stavěná elegantní zvířata, jež během dne zahlédl za dvířky stájových boxů, dokážou držet tempo s mohutnými koňmi z plání Montany, jež vlastnil on.

Jed Slater a psanci jemu podobní rovněž vlastnili houževnaté a dlouhonohé koně, krmené obilím a připravené dohonit každého z koní ve městě i na okolních farmách. Jelikož Caleb nepředpokládal, že by nad psanci mohl zvítězit rychlostí, nebo že by se mu podařilo zamaskovat stopy svých dvou a Willowiných pěti koní cestou do oblasti San Juan, zbývala mu jediná možnost, a sice přechytračit — nebo přestřílet všechny pronásledovatele, kteří se za nimi stoprocentně pustí.

A těch pronásledovatelů bude mnoho, psanců a darebáků, kteří se začnou sletovat jako mouchy na med, jen co se dozvědí o vějičce drahých koní a ženy s kadeřemi v barvě poledního slunce.

Caleba ovanula vůně levandule, když se Willow kolem něho protáhla do stáje. Snažil se uzavřít vůči ní všechny smysly. A selhal. S tlumeným zaklením sáhl po zápalkách nad policí vedle dveří. Zapálil lucernu, rozdrtil vypálenou sirku v prstech a teprve potom ji nechal dopadnout na hliněnou podlahu.

Koně zaržáli a natáhli šíje přes nízká dvířka stání, protože ucítili přítomnost známých lidí. Willow zašeptala pár slůvek na přivítanou, přistoupila ke svým arabům a konejšivě je hladila. Caleb se pozorně díval na zvířata s ušlechtilou hlavou, bystře vztyčenýma ušima a neobvykle velkýma, široko od sebe posazenýma očima. Zdráhavě si v duchu přiznal, že ti koně jsou překrásní. A navíc skvěle cvičení. Když je Willow začala vyvádět z jejich stání, následovali ji bez sebemenšího váhání a nezalekli se ani mihotavých stínů vrhaných lucernou.

Dokonce i hřebec se choval mírně, třebaže v něm vřela nespoutaná energie jako blesk v rozbouřené noci. Jeho kaštanově hnědá srst se třpytila jako rudohnědý oheň při každičkém pohybu skvostného těla. Od čela po nozdry mu běžel oslnivě bělostný pruh. Na pravé noze měl bílou punčošku. Při každém jeho kroku se zdálo, že se pohybuje na pružinách, svaly se mu vlnily spoutanou energií, číhající síla připravená k okamžitému výbuchu. Staletí cílevědomého a pečlivého křížení vedla ke zrození hřebce krásného jako bůh, jehož výjimečnost se projevovala v každičkém dokonale vysoustruženém svalu a čisté linii kostry.

„Tohle je ale prokletě pěkný plemeník,” zabručel Caleb konečně. „Hádám, že pokus o jeho vyvedení z Denveru vás může stát život.”

„Ishmael je stejně mírný jako silný.” Caleb jen zahučel: „Ale já nemluvil o jeho způsobech, jenže ten hřebec má dost velkou cenu, aby zlákal ke hříchu i světce, natož tu chásku, kterou budeme potkávat cestou do San Juan. Každému psanci a kmenem zapuzenému Indiánovi bude stačit jediný pohled na vašeho hřebce a začnou si představovat, jak se mu asi sedí v sedle.”

Na tohle nemohla Willow namítnout ani slovo. Při cestě dostavníkem si dobře všimla, že čím dále se dostávala na západ, tím více vzrušení a zájmu její koně vzbouzeli. Přesto by si spíš usekla prsty, než by se s koňmi rozloučila. Byli tím jediným, co jí zbylo z minulosti, a jedinou nadějí jak si zabezpečit budoucnost.

Willow mlčky vyvedla všechny čtyři klisny ze stání. Dvě z nich byly rudohnědé a bujné stejně jako Ishmael, druhé dvě byly černohnědé, s lesklým ladným tělem a vlající černou hřívou a ohonem. Všechny klisny se pohybovaly s plavnou elegancí koček.

A kvůli třeba jen jediné z nich by tady na Západě dokázal leckdo vraždit.

„Matko boží,” huhlal si Caleb pod vousy a nespouštěl zrak z pěti štíhlých zvířat. „Dostat ty koně do San Juan a nepřilákat na sebe pozornost všech psanců mezi tímhle městem a peklem bude stejné jako přetáhnout úsvit na místo večera.”

Pořád beze slova se Willow shýbla a překontrolovala koním kopyta, zda v nich neuvízl kámen, či zda se ne

uvolnily podkovy. Arabové jí to usnadnili. Stačilo, aby se dotkla jejich nártního kloubu, a už jí nastavili podkovu k prohlídce. Když skončila, přejela Ishmaelovi hřeblem po diamantově třpytném hřbetě a přehodila mu přes něj sedlovou přikrývku, přičemž mu nezkřivila ani chloupek.

Caleb si povšiml, že Willow zvedla dámské sedlo, a měl sto chutí ji zarazit. Dámské sedlo v nerovném terénu namáhá jezdkyni i koně ještě víc. Bez ohledu na to, jak zkušenou jezdkyní žena je, vždycky bude plnou váhou sedět mimo těžiště koňského hřbetu.

Přesto Caleb sledoval Willow při sedlání a neřekl ani slovo, protože mlčení se momentálně hodilo jeho záměru. Pokud venku slojí zvěd, který má za úkol hlídat stáje, pak po pravdě nahlásí, že během nejhlubší noci vyjela z nájemní stáje žena v dlouhé módní jezdecké sukni a na nešikovném dámském sedle, jaké se na západ od Mississippi vidí jen zřídka.

Ale po pár dnech cesty Willow už v dámském sedle, na kterém se sedí s nohama spuštěnýma k jedné straně, rozhodně nepojede — i kdyby ji měl Caleb z něj vlastnoručně stáhnout a kůži sedla loveckým nožem rozsekat na tenké proužky.

Caleb pak ze stání vyvedl své dva valachy. Obě zvířata byla připravená vydat se na cestu. Caleb přivázal Willowin vak k hrušce sedla a přes všechno převázal plachtu z voskovaného plátna, aby věci uchránil před deštěm, a vedl koně do široké uličky mezi boxy. Ishmael zvětřil přítomnost obou valachů, nozdry se mu vzedmuly a uši zůstaly ostražitě vztyčené. Byl to projev spíše zvědavosti než nepřátelství.

Caleb těsně před hřebcem záměrně roztřepí tmavé, jemně tkané pončo, ale ani nečekané plesknutí látky Willowina koně nepolekalo. Caleb si pončo natáhl a přejel hřebci dlaněmi po lesklé svalnaté šíji. Svaly pod srstí byly stejně tvrdé jako ty jeho. Arab sice vypadal elegantně, ale byla to spíše elegance úderného blesku než křehké růže.

Když Willow dokončila Ishmaelovo sedlání, svázala klisny k sobě navzájem, aby se jí lépe vedly, a Caleb při

stoupil blíž, aby překontroloval všem koním kopyta. Dovolili mu to jen s několikerým nepokojným přešlápnutím. Nakonec ještě zkusil pevnost dámského sedla a vyzkoušel, zda jsou popruhy na hřebcově hřbetě dobře utaženy. „Spokojen?” otázala se Willow.

„Myslíte s tou pastí na lidi?” Caleb zavrtěl hlavou a navlékl si rukavice z hověziny, odřené a poddajné. „Jsem moc rád, že na tom kusu mizerné kůže se nebude otloukat zrovna můj zadek.”

Willow po něm mrazivě střihla kradmým pohledem a odváděla Ishmaela těsně podle Caleba k nasedacímu kůlu. Prudce natáhl paži, popadl uzdu a zastavil ji.

„Na cestě nebudete nasedat ze žádného špalku,” připomněl jí stroze. Shýbl se, propletl prsty a pak k ní vzhlédl čirýma topasovýma očima. „Tak do toho, kotě. Měla jste chuť na mě dupnout hned v tu vteřinu, kdy jste mě uviděla.”

Ten hluboký hlas a lenivý úsměv vystřelily do Willow rtuťovitě chvějivé vzrušení. Skoro plaše mu oplatila úsměv a vkročila do jeho sepjatých dlaní jako do třmenu.

Ovšem na rozdíl od třmenu byl Caleb živý. A silný. Pozvedl váhu jejího těla lehýnce jako peříčko. Willowina pravá noha, zakrytá spodničkami a těžkou vlněnou látkou, se zahákla za hrušku dámského sedla a pomohla jí udržet se na mělkém koženém sedátku. Ta hruška a třmen na levém boku představovaly jediné záchytné body dámského sedla, jež ostatně bylo vynalezeno spíš pro projížďky parkem než pro skutečnou delší cestu.

„Děkuju,” poděkovala Willow a pohlédla Calebovi do očí.

„Jen mi neděkujte. Právě vás vyvedu vstříc té nejhorší noci ve vašem životě.” Caleb se odvrátil, zarazil se a ohlédl se po ní přes rameno. „Copak vy vážně nemáte ani pořádný klobouk nebo jezdecký plášť?”

„Všechno potřebné jsem si chtěla koupit až zítra.”

Tlumeně sykl jakousi kletbu.

„Ale můj jezdecký plášť je teplý,” namítla Willow. „Je šitý na zimu.”

„V Západní Virginii.” „I tam míváme sníh.”

„Ale jak často, kolik a jela jste v něm už někdy celý den?” zeptal se Caleb jízlivě. „Teď přece prší a sněží.”

Caleb beze slova shodil pončo a podal jí ho do sedla. „Oblečte si ho.”

„Je to od vás velmi laskavé, ale přece nemůžu jet ve vašem “

„ Už jednou jsem vám řekl, že nejsem laskavý!” přerušil ji Caleb hlasem, který neměl daleko do zavrčení. „Navlečte si ten zatracený krám, dřív než vás do něho nacpu jako prase do pytle.”

Vzpurné oříškové oči si dlouho Caleba nehnuté měřily, ale nakonec si Willow pončo vzala, přetáhla si je přes hlavu a stáhla k bokům. Pončo bylo střižené jako kazajka bez rukávů, jen s otvory na paže. Na Calebova široká ramena a štíhlé boky krásně padlo, ale na drobné Willow beznadějně plandalo.

„Páni, vy jste ale mrňous,” prohodil polohlasem.

„Měřím pět stop a tři palce a byla jsem nejvyšší děvče v našem údolí.”

„Proklatě malé údolí.”

Caleb vytáhl z kapsy kožený řemínek a stáhl jím Willow pončo kolem útlého pasu. Potom chvíli kramařil ve svém velkém sedlovém vaku a vytáhl dlouhou vlněnou šálu.

„Shýbněte se!” zavelel.

Willow se ke Calebovi sehnula. Přestože seděla na koňském hřbetě, nemusela se naklánět nijak hluboko, protože byl neobvykle vysoký. Pečlivě jí šál ovinul kolem hlavy a pevně jí ho pod bradou zavázal, přičemž se snažil nerozesmát se tomu, co před sebou viděl: dívenku s hebounkou pletí, rudými rty a břidlicově zbarveným šálem, nad kterým se jí oči leskly jako kouřově zbarvený křišťál.

Caleb se rázně obrátil ke svému vlastnímu koni. Od sedla odvázal těžkou koženou vestu. Vypadala navlas stejně jako jeho ostatní části oděvu tmavá, bez příkras a vyrobená z nejkvalitnějšího materiálu. V kombinaci

s košilí ze silné vlny ho vesta prozatím před tím největším chladem uchrání, možná mu v ní bude dokonce příjemně. Chvatně tedy do vesty vklouzl, přivázal si svázané uzdy klisen k sedlu svého nákladního koně a s nedbalou elegancí rozeného jezdce se svižně vyhoupl na hřbet vysokého hřebce.

„Máte rukavice?” usekl pak stručnou otázku.

Willow přikývla.

„Oblečte si je!”

„Pane Blacku —”

„Co kdybyste pro jednou zkusila moje křestní jméno, jižanská dámo?” přerušil ji. „Tam v divočině si na zdvořilůstky nepotrpíme, víte?”

„Ale Calebe, mně je dost teplo!”

Výsměšně povytáhl koutek úst. „Tak si to užijte, Willow. Dlouho to totiž nepotrvá.”

Caleb pobídl koně a vyjel ze stáje do noci bičované lijavcem. Těsně za Calebem vyklusal jeho nákladní kůň, třebaže ho s prvním hřebcem nepoutal žádný provaz. Po kratičkém zaváhání následovaly dvojici i klisny. Ishmael tichounce zaržál, nezamlouvalo se mu, že s nimi nemůže jít jako obvykle.

„Nic se neděje,” konejšila Willow svého hřebce. „Všechno je v pořádku, kamaráde.”

Přesto musela sebrat všechnu odvahu, aby koně pobídla směrem ke dveřím. Ishmael však neváhal ani okamžik. Vyklusal do bouřlivé noci a při prvním ledovém úderu lijavce si jen podrážděně odfrkl.

Musí to být v pořádku, přesvědčovala Willow v duchu samu sebe a zalapala po dechu, protože jemné tváře jí rozdíraly rezavé čepele ledového deště. Protože kdyby tomu bylo jinak, pak bych se právě dopustila největšího a nenapravitelného omylu svého života.

3.

Než urazili první tři míle, měla Willow spodničky i jezdeckou sukni promočené skrznaskrz. Při každém Ishmaelově kroku se jí o stehna dřela mokrá látka. Caleb navzdory bouři udržoval ostré tempo, protože se chtěl od Denveru dostat co možná nejdále, dřív než déšť přestane smývat stopy sedmi koní mířících k jihu hrubou cestou vedoucí podél mohutného předhůří Skalnatých hor. V okolní pustině nerostl jediný strom či větší houština, kde by bylo možné najít aspoň jakýs takýs úkryt.

Caleb koně střídavě vedl klusem či svižným krokem, zpomaloval pouze tehdy, když terén pod koňskými kopyty byl příliš nebezpečný. Ukazoval Willow cestu nocí a nepřetržitým studeným lijákem, jaké tu počátkem června bývaly běžné. Po pár hodinách se přestal ustavičně ohlížet přes rameno, aby zkontroloval svou malou karavanu, protože arabské klisny s jeho hřebcem vyrostlým v horách snadno držely krok, a to znamenalo, že ani Ishmael se svou jezdkyní nemůže být daleko. Hřebec by klisny následoval třeba až do brány pekelné a Caleb s tím počítal a zbavil se tak aspoň jedné starosti.

Co však Caleba překvapilo, byla skutečnost, že navzdory obtížím s promočenými sukněmi, dámským jednostranným sedlem a bouří se Willow dařilo jet na Ishmaelovi elegantně a bez známek vyčerpání. Ovšem bez ohledu na její jezdecké schopnosti Caleb plbclryboval, že se jí jede pohodlně. Byl si jistý opakem. Ledové proudy deště se mu lily po tvářích a zatékaly za límec. Přestože po těle mu díky vrstvám vlny a kůže bylo poměrně teplo, do vysokých jezdeckých bot mu horem zvolna prosakovala voda. Stehna ho studila a bylo jasné, že než se bude moct někde zahřát, užije si chladu ještě mnohem víc.

Calebovi na vlastním nepohodlí příliš nesešlo. Ještě předtím, než se vydal na cestu, si nijak neskrýval, že jízda bude nepříjemná, dlouhá a vyčerpávající. Po pravdě na to téměř spoléhal. Psanci byli lenoši, jimž záleželo především na vlastním pohodlíčku a teprve pak na kořisti a případné cti. Nijak nebudou spěchat z teplých postelí a od žen, které si pronajali spolu s hotelovým pokojem, aby se tloukli v mrazivé noci za uprchlíky, po nichž v bouří bičované hlíně nezbyla ani stopa.

Zatímco se Caleb s Willow vytrvale prodírali nocí, zuřivost bouře zvolna polevila. V dálce se míhaly blesky, ale hrom, který jim šel v patách, připomínal už sotva slyšitelné vrnění. Pršet nepřestalo, ale z jednolité vodní opony se staly jednotlivé poryvy dešťových provázků roztrhaných nárazovým větrem. Zanedlouho déšť ustane a pak voda přestane smývat ostré otisky podkov v měkké hlíně, jež sedm koní za sebou nechávalo jako exoticky vzorovanou pokroucenou stužku.

Terén se opět zvedal k jednomu z mnoha protáhlých hřebenů, jež vybíhaly ze žulové hradby hor. Caleb však nedovolil, aby mohutný hřebec přešel z klusu do kroku, naopak mu do slabin zlehka zaryl mosazné ostruhy, jež představovaly památku na jeho krátkou a bouřlivou kariéru armádního zvěda při válce Severu a Jihu. Ještě v armádě Caleb — ke vzteku nadřízeného důstojníka — upiloval ostré špičky koňských ostruh. Byl to jen jeden z mnoha projevů Calebova odporu proti pravidlům, jež mu nedávala žádný smysl. Ovšem podle jeho zkušeností je kůň bolestivě poháněný ostrými ostruhami nervózní, a tudíž v bitvě nespolehlivý, což bylo Calebovi nad slunce jasnější, i když jejich nezkušený velící důstojník vztekle tvrdil pravý opak.

„No tak, Deuce. Hni trochu kostrou,” zabručel Caleb, zatímco ledové prsty lijáku mu sjížděly po tvářích.

Mohutný kůň poslušně zrychlil tempo do rychlého klusu, který je pro jezdce nejméně pohodlný, ale koni umožňuje urazit co největší vzdálenost s vynaložením co nejmenší námahy.

Sotva Ishmael přidal do kroku, aby stačil klisnám před sebou, Willow jen s námahou potlačila bolestné zasténání. V postranním sedle bylo těžké udržovat rovnováhu a přizpůsobovat těžiště těla houpavému pohybu koňského hřbetu. Mohla se sice trochu vzepřít o třmen, v němž stála oběma chodidly, ale bylo to nepohodlné a únavné. Další možností bylo nechat si narážet hranu sedla do páteře pokaždé, když se Ishmael všemi čtyřmi odrazil od země k dalšímu poloskoku. Nešikovné sedlo neznamenalo obtíž jen pro Willow, ale stejně tak i pro koně.

Willow se oběma rukama zachytila hrušky sedla, pravou nohu zvedla ze třmene a přehodila ji koni přes hřbet, takže seděla rozkročmo. Úleva však byla pouze dočasná, protože sedlo bylo konstruováno tak, aby váha jezdce spočívala na jedné straně, takže ke straně byla posunutá i hruška sedla. Co však bylo ještě horší, bez druhého třmenu bylo vyloučeno udržet rovnováhu a přenášet těžiště těla v souladu s pohyby koně. Přes tyto obtíže byl klus v rozkročmém sedu pro Ishmaela méně namáhavý, než když mu při každém kroku skákal jezdec na hřbetě nahoru a dolů.

Naneštěstí vinou zvláštností postranního sedla byl tento způsob jízdy pro Willow stále těžší. Zanedlouho ji z nepřirozené polohy začalo píchat v boku. Snažila se zapomenout na nepohodlí pomocí peprmintových bonbónků, které si tu a tam strčila do úst, a vzpomínala přitom na teplá a dusná léta, na slunce žhnoucí nemilosrdně ze zamžené, stříbřitě modré oblohy.

Než vítr konečně roztrhal bouřková mračna vysoko nad jejich hlavou, dospěla Willow k přesvědčení, že zanedlouho začne svítat. Věřila tomu tak pevně, že když konečně zahlédla měsíc, podle jeho polohy usoudila, že

v té tmě určitě zabloudili a objeli město dokola. Pevně se vzepřela o hrušku sedla a pohledem pátrala po Big Dipperu. Jenže ani ten nebyl tam, kde bylo za svítání jeho místo. Dokonce se k němu ani neblížil.

Do prvních známek úsvitu scházely ještě nejméně čtyři hodiny, možná i pět.

Panebože, copak Caleb nedopřeje koním ani pár minut odpočinku? Dokonce i dostavníkoví koně se střídají v pravidelných intervalech, a to je do hřbetu nedře těžké sedlo.

Jako by Caleb vycítil Willowinu němou otázku, přitáhl Deuceovi uzdu a přešel do pomalé chůze. Willow si samou úlevou oddychla a opět se v sedle přesunula do původní polohy. Za normálních okolností to nebylo nepohodlné. Citlivou pokožku na vnitřní straně stehen měla rozedřenou a studená promočená látka jezdeckého obleku ji spíš obtěžovala, než chránila.

Po chvilce Caleb hřebce zastavil a seskočil na zem. Willow nečekala ani vteřinu a ve změti mokré látky se svezla z Ishmaelova hřbetu na zem. Chodidly udeřila do hlíny tak zprudka, až bolestně zamžikala. Neztrácela však čas zbytečným nářkem, protože netušila, jak dlouho ta vytoužená přestávka potrvá.

Tak rychle, jak jen jí ztuhlé ruce dovolily, začala Willow odsedlávat Ishmaela. Když skončila, shodila sedlo na mokrou zem, zakryla koně sedlovou přikrývkou a začala ho třít hrstí trávy. Z hřebcova hřbetu stoupaly vlny žáru, ale kromě zpocené srsti v místě, kde na sedlové přikrývce leželo sedlo, nebyly na koni známky namáhavé jízdy vůbec znát. V měsíčním světle Willow neviděla, že by měl v srsti jedinou odřeninu, a necítila, že by pod jejím energickým třením uhýbal.

„Jsem moc ráda, že máme za sebou ty dlouhé míle cesty ze Západní Virginie. Pěkně tě zocelily,” šeptla Willow Ishmaelovi, zatímco o něho pečovala. „Umřela bych žalem, kdyby ti moje nešikovná jízda způsobila boláky. Bůh ví, že svou neohrabaností jsem já sama odřená ažaž. Vidíš, teď vděčně vzpomínám na dostavník, který byl, pravda, příšerně nepohodlný, ale aspoň do něho nepršelo.”

Willow si s povzdechem připomněla dlouhé trmácení od břehů Mississippi. Teprve teď si uvědomila, jaký to byl přepych, když mohla sezení v dostavníku střídat s jízdou v sedle a naopak podle toho, jaké zrovna bylo počasí.

Ishmael k ní obrátil hlavu, láskyplně zaržál a uchopil do pysků okraj Willowina promočeného jezdeckého obleku.

„Tak do toho. Klidně ten zbytečný hadr zbašti!” zamumlala nešťastně. „Bez něho bych na tom jen těžko byla hůř než v něm.”

Kůň látku ochutnal a rázem o ni ztratil zájem.

„Ani se ti nedivím,” povzdechla si Willow.

„Snad ta vaše péče neznamená, že jste tím sedlem prodřela koni kůži už po pár hodinách jízdy?”

Willow sebou polekaně trhla. Neslyšela jediný zvuk, který by ji varoval, že se k ní blíží Caleb. Kradmo se po něm podívala a dál koni vytírala zpocenou srst.

„Ishmael má kůži naprosto netknutou,” ujistila Caleba.

„A co vy?” zadíval se Caleb významně na mokré těžké záhyby látky přilepené k Willowiným stehnům.

Na to řekla pouze: „Omluvte mě, musím překontrolovat klisny.”

„Jsou v pořádku. Ta malá hnedka se dvěma bílými punčoškami měla v podkově kámen, ale nebyl tam tak dlouho, aby ji poranil. Ale pro jistotu byste ji neměla pár dní osedlat.”

„To je Penny. Děkuju za pomoc,” pravila Willow a roztržitě si otřela mokrou tvář předloktím, zatímco dál pečovala o hřebce. „Až budeme měnit koně, pojedu dál na Dove té druhé hnědce.”

Vlhká kadeř, kterou si Willow odhrnula z očí, jí za chvilku sklouzla nazpátek. Opět si ji zkusila urovnat loktem, ale neposlušná kadeř za okamžik spadla nanovo. Přes krajinu proletěl s chraptivým zavytím poryv větru. Willow se zachvěla, naposledy přejela Ishmaelovi chumáčem trávy po svalnatém hřbetu, obrátila se a zvedla sedlovou přikrývku. Pečlivěji vytřásla a teprve potom ji suchou stranou přehodila přes koně.

Caleb ji pozoroval očima, jež mu stín široké střechy klobouku zakrýval před měsíčním svitem. Skutečnost, že Willow se navzdory nepohodlí postarala dříve o koně než o sebe, na něho udělala velký dojem. Když se natáhla pro sedlo, předběhl ji, dlouhou paží je popadl a sám ho vyhoupl Ishmaelovi na hřbet. Přestože si přitom druhou rukou vůbec nepomáhal, těžké sedlo přistálo hřebci na zádech zlehka jak peříčko.

„Jste celá zdřevěnělá!” prohlásil přísně. „Trochu se projděte kolem. Za chvíli vyjedeme a zastavíme se až před úsvitem.”

„Ano,” přikývla Willow a proti své vůli si povzdechla.

Caleb zaváhal a dodal: „V polní láhvi mám kávu. Ale musíte se obejít bez hrníčku.”

Zaslechla v jeho hlase nenápadnou výzvu a pochopila, co se mu zrovna honí hlavou. Žádná jižanská dáma by nepila z jedné láhve s cizím člověkem. Když se Willow otočila, ústa se jí zvlnila do nešťastného úsměvu, protože si představila, co by si Caleb o ní asi pomyslel, kdyby věděl, že nejednu noc během války strávila na čtyřech prolézáním zpustošené kuchyňské zahrady v honbě za čímkoliv jedlým, co ušlo chamtivému zraku drancujících vojáků, přičemž trpěla tak zvířeckým hladem, že dokázala schroustat i nemyté mrkve, z nichž nanejvýš otřela hlínu do sukně.

„Doušek kávy by teď byl božský,” přiznala se upřímně.

„Na sedle mám zavěšenou lucernu.” Caleb utáhl zkušeně popruhy sedla. „Dávejte si ale pozor na Deuceovy zadní. Zákeřný není, ale ta vaše rozevlátá sukně by ho mohla polekat.”

Willow si pečlivě podebrala promočený okraj obleku. Prvních pár kroků ji vyloženě bolelo. Postupně se jí však chladem ztuhlé svaly rozehřály a pohyb byl čím dál snadnější. Odřená kůže na nohou ji pálila, ale s tím se nedalo nic dělat, dokud sukně zase neuschne. Ale i potom jí sedřená místa na stehnech budou sžíravě bolet, kdykoliv se otřou o sedlo.

„Ahoj, Deuce,” pozdravila Willow tichým konejšivým hlasem, když se přiblížila ke Calebovu mohutnému

hřebci ze strany, ne odzadu. „Víš, nejsem ani Indián, ani panter, co se za tebou tajně plíží. Jsem jenom děvče, které by tě s radostí vykuchalo tupým nožem, jen aby se dostalo k pár hltům kávy v polní láhvi tvého pána.”

Deuce ji pozoroval s ušima napůl vztyčenýma. Zřejmě si z nebezpečí, které pro něho mohla představovat, příliš nedělal. Willow nepřestala koni povídat a přitom si nacpala mokré sukně mezi nohy a přidržela si je koleny, aby měla volné ruce. Potom rozvázala kožený řemínek, na němž visela polní láhev u sedla. Rukavice jí spíše překážely, než pomáhaly. S námahou si je snažila stáhnout. Kůže byla promočená skoro jako látka sukní a lepila se k ní stejně zarputile. Nakonec se jí podařilo svléknout rukavice tím způsobem, že špičky jejich prstů uchopila mezi zuby a po jednom je sesoukala. Stará kůže sejí od nikou odlepovala jen velmi ztěžka. Rukavice schovala do mokré kapsy jezdecké sukně.

Kožený řemínek vzdoroval Willowiným prstům ještě zarputileji než předtím rukavice. Studený lezavý vítr jí znecitlivěl prsty, takže nakonec se pokusů o rozvázání řemínku u sedla vzdala. Odšroubovala víčko, odtáhla láhev od sedla, kam až to délka řemínku dovolovala, a pila. Po peprmintovém bonbonu, který měla před chvílí v ústech, jí káva připomínala temnou drsnou noc, jenže naštěstí byla aspoň trochu vlažná.

„Ááááách,” vydechla Willow blaženě, když jí teplá tekutina klouzala do hrdla.

„Většina žen si na tak silnou kávu nepotrpí.”

Willow vyskočila do výšky a láhev jí leknutím málem vyklouzla z ruky. „To děláte vždycky, takhle se plížit lidem za zády?”

„Pořád lepší, než aby se za zády plížili oni mně.”

Willow si bez ohledu na Calebovu přítomnost dopřála další doušek a potom ještě jeden, než se ohlédla k vysoké mužské postavě, jež se nad ní temně tyčila jako ztělesnění okolní noci.

„Napijete se taky?” zeptala se.

Podržela polní láhev tak daleko, jak jen jí to řemínek umožňoval. Caleb láhev uchopil, napil se a střelil po Willow pronikavým pohledem, načež zvedl láhev ke rtům podruhé a nalil si do hrdla další štědrou dávku.

„Teď ještě vy,” prohlásil a podal láhev zpátky Willow. „Moc horká ta káva sice není, ale v téhle slotě je pořád teplejší než počasí, viďte?”

Calebův drsně sametový hlas způsobil, že Willow na pažích zamrazilo, jako by ji polaskal. Oběma rukama uchopila polní láhev a opatrně ji pozvedla k ústům. Dotknout se místa, jehož se dotýkaly jeho rty, v ní vyvolalo překvapivě hluboký pocit důvěrnosti. V duchu si říkala, že je vyloučeno, aby na plechovém okraji láhve cítila chuť jeho úst, ale přestojí projelo slastné zachvění.

Poté Willow láhev téměř zdráhavě uzavřela. Když se natáhla, aby její řemínek opět ovinula kolem hrušky sedla, vítr osvobodil kousek sukně, kterou si přidržovala mezi koleny. Látka zlehýnka pleskla do hřebcovy levé přední nohy. Deuce zafrkal a ucouvl, přičemž Willow vyškubl láhev z ruky a málem ji tím porazil. Látka znovu zapleskala a Deuce se polekaně vzepjal a stočil do strany. V důsledku prudkého pohybu mohutně narazil hlavou do Willowina hrudníku. Willow dopadla na kolena, chvíli tak zůstala a lapala po dechu.

Caleb bleskově popadl hřebce za uzdu a zadržel ho, dřív než se zvíře vzepjalo podruhé.

„Jen klid, příteli,” pravil nevzrušeně. „To je jen kousek ženské parády. Nic, kvůli čemu by ses měl rozčilovat.” Poté se Caleb podíval na Willow, jež se ztěžka hrabala na nohy. Těžký a skrznaskrz promočený jezdecký oblek jí téměř znemožňoval normální pohyb. „Ty hadry jsou zbytečné jako sukně na medvědovi,” zavrčel si Caleb pod vousy. „Přece jsem vás předem upozornil, že Deuce není zvyklý na sukně, nebo ne?”

Willow přikývla, ale neodpověděla ani slovem. Byla příliš zaměstnaná úsilím opět popadnout vyražený dech. „Jste v pořádku?” otázal se Caleb stroze. S očima zavřenýma opět jen přikývla. Mluvit prozatím nedokázala. Náhle jí pod nohama ujela zem. S polekaným výkřikem otevřela oči a přimkla se k první a jediné opoře ve svém dosahu ke Calebovi.

„Hlavně pomalu,” zamumlal. Jednou rukou si přidržoval Willow vysoko na prsou a druhou jí ovinoval dlouhé sukně kolem nohou. „Jen vás dopravím z Deuceova dosahu, dřív než ho těmi hadry zaplašíte na útěk a zaviníte, že dál budu klusat hezky po svých.”

Willow otevřela ústa, ale z hrdla jí nevyšel sebeslabší zvuk. Takhle ležet Calebovi celým tělem na hrudi bylo něco úplně jiného, než když ji předtím nesl v náručí jako malé dítě. Když ho totiž instinktivně objala kolem ramen, aby neztratila rovnováhu, uvědomila si, že na něm spočívá celou délkou těla. Byl to opojný pocit, který jí téměř znemožňoval konečně vdechnout životodárný doušek vzduchu.

„CCalebe?” zašeptala chraptivě. Cítila, jak se jí tělem rozlévá podivná slabost. „Mně nic není. Postavte mě, můžu jít sama.”

Bezdechá váhavost ve Willowině hlase projela Calebem jako blesk bouřkovými mračny, jenž po sobě zanechal temné zaburácení touhy.

„Budete ráda, když v těch proklatých načinčaných hadrech dokážete aspoň stát. Nejradši bych z vás…”

Caleb honem spolknul svou poznámku, že by z ní ty pleskající sukně rád serval a vrazil jí své rezervní kalhoty a košili. Musel by Willow do nich zabalit jako krocana do slaniny, protože její drobné tělo by se v jeho velkém obleku doslova utopilo. Ostatně, co je mu po tom? Toužil vidět ji nahou už od chvíle, kdy pod napnutým teninkým hedvábím spatřil její pyšně se vzdouvající ňadra.

Ale potom si Caleb poctivě přiznal, že jeho touha se zrodila mnohem dřív, už v okamžiku, kdy poprvé uviděl Willow, pozorující ho velikýma bojácnýma očima, se zády vzpřímenými hrdostí, jež se nepoddá žádnému muži.

Je to jen milenka, ženská pro kratochvíli, připomněl si Caleb zachmuřeně. Opět si vybavil ten krvavý ruměnec hořící na Willowiných tvářích, když hovořila o Matthewu Moranovi jako svém manželovi. Milenka, jež se honí

za svým milencem. Není o nic lepší, než je nezbytně zapotřebí, ale pravděpodobně je mnohem horší.

Zatímco se Caleb poctivě snažil nepředstavovat si Willow vysvlečenou donaha, udělal ještě několik kroků a pak ji vyzvedl na Ishmaelův hřbet. Beze všech cavyků ji rázně hodil do sedla. Když se automaticky natáhla po spadlé uzdě, jemná pokožka na jejích rukou se v měsíčním světle zatřpytila jako perleť.

„Kam se poděly vaše rukavice?” zavrčel Caleb.

Willow sáhla do levé kapsy své jezdecké sukně, do té, v níž ležel nabitý derringer, ale našla v ní pouze jednu rukavici. Bezeslova ji vytáhla a začala si mokrou kůži namáhavě navlékat. Poté opět sáhla po uzdě.

„A co bude s druhou rukavicí?” utrhl se na ni Caleb netrpělivě.

„Leží někde mezi Ishmaelem a Deucem.”

Caleb zaklel tak nechutně, až Willow polekaně zamrkala, a pomalu se vracel ke svému hřebci. Pátrat na tmavé vlhké hlíně uprostřed noci po tmavé rukavici byl těžký úkol. Za nepřetržitého klení vylovil ze sedlového vaku plechovou krabičku zápalek a jednu rozškrtnul. Zaclonil plamínek dlaní proti větru a hledal, dokud ho nepálily prsty. Pak škrtnul další zápalku. Spotřeboval celkem čtyři, než konečně objevil rukavici v místě, kde ji Deuce zadupal do bahna. Vědomí, že pod hřebcovými mohutnými podkovami mohlo stejně dobře skončit i Willowino hebké tělo, představovalo poslední kapku, po níž pohár Calebovy trpělivosti prudce překypěl. Vztekle sebral zhmožděnou rukavici, plesknul s ní o stehno, aby z ní setřepal přilepené bláto, a rázně zamířil zpět k Willow.

„Děkuju,” pravila tiše.

„Držte se od Deucea stranou!” zavrčel Caleb. „To je kůň pro chlapy, jasné?”

Willow přikývla a zápasila se zamazanou rukavicí. Doufala, že si Caleb nevšimne, jak silně se jí klepou ruce. Samu sebe v duchu přesvědčovala, že to je zimou a únavou a chladem. A asi trochu i hněvem. Nevěřila, že Calebovo neomalené nezdvořáctví by ji dokázalo takhle urazit.

Caleb se beze slova otočil a vrátil se k čekajícímu Deuceovi. S plavnou a lehýnkou elegancí horské pumy se vyhoupl do sedla a dotknul se hřebcových slabin ostruhami. Kůň se okamžitě pustil do klusu. Caleb to tempo udržoval celých třicet minut a potom zvolnil do obyčejného kroku. O deset minut později pobídl koně do pomalého klusu, z něj přešel do prudkého cvalu a poté opět do kroku.

Tohle pořadí pak opakoval po všechny ty dlouhé mrazivé hodiny měsíčního svitu, jež je dělily od rána — klus, krok, klus, cval, krok. Willow se ze všech sil snažila šetřit Ishmaela, ale sobě nemohla ulevit ani v nejmenším. Zpočátku si kontrolovala polohu Big Dipperu pokaždé, když koně zvolnili do kroku, ale časem se rozhodla pro delší časové úseky. Nebylo to tak deprimující. Hvězdy na černé noční klenbě visely téměř nehybně. Willow by chvílemi přísahala, že možná i couvají.

Po pár hodinách jízdy si Willow těch vysmívajících se hvězd přestala konečně všímat. Teď už nerozlišovala dokonce ani rozdíl mezi cvalem a krokem. Klus byl pro ni pořád nepříjemnější a bolestivější. Zoufale se snažila nadlehčovat Ishmaelovi jeho břemeno, ale ztuhlé prochladlé svaly postrádaly svou obvyklou pružnost a koordinaci. Když se Ishmael posléze zastavil, málem sletěla ze sedla. Vyplašeně zamžikala, pohlédla na hvězdy a uvědomila si, že i ta nejdelší noc mívá svůj konec. První předzvěst úsvitu zvolna ukrádala hvězdy z východní oblohy.

Willow si unaveně odhrnula vlhké kadeře z čela. Všimla si, že Caleb ji i koně zavedl z dobře vyježděné cesty na uzoučkou nezřetelnou stezku mezi pahorky. V sílícím světle se leskl potůček sotva širší než její dlaň. Kolem něho rostly bujné houštiny vrb, dosahovaly výšky dospělého muže a nabízely úkryt před deštěm i před zrakem pronásledovatelů. Caleba očividně víc zajímala ta druhá možnost. Jednoho po druhém odváděl koně směrem k potůčku a tam jim umožnil přístup k vodě a několika travnatým mýtinkám ve vrbovém houští.

Teprve když se Caleb přiblížil k Willow, aby odvedl i jejího koně, uvědomila si Willow, že pořád ještě sedí

v sedle, zhroucená jako hromádka neštěstí, tak vyčerpaná, že docela zapomněla sesednout.

„Pusťte se do díla, jižanská dámo. Najala jste si průvodce, ne osobního otroka. Porozhlédněte se, jestli byste nenašla trochu suchého roští, ale sama oheň nerozdělávejte. Je mi naprosto jasné, že byste vyslala tak nádherný kouřový signál, který by byl vidět až zpátky do Denveru.” Caleb ukázal palcem na hromadu sedlových vaků, jež sundal z Treye, svého druhého koně. „Je tam káva, kus masa a mouka. Umíte vařit?”

Willow němě přikývla.

„V tom případě sebou hoďte,” usekl. „Až se slunce vyhoupne nad tenhle kopec, musíme oheň uhasit. Pak se pustíme do jídla, ať už bude syrové, nebo hotové.”

Willow začala sesedat, ale okamžitě zjistila, že pravá noha ji neposlouchá. Úplněji zmrtvěla. S pomocí obou rukou ji zvedla přes hrušku sedla a zaskřípala přitom zuby, protože jakmile se jí v nohou opět rozproudila krev, připojila se k tomu pronikavá bolest.

Caleb ji pozoroval s přimhouřenýma očima. Věděl, že jízda si na Willow vybere velkou daň, ale netušil, že takhle krutou. Měl co dělat, aby ji nesundal z koně a neodnesl na lůžko v houští u potůčku. Jenže najít bezpečné tábořiště trvalo déle, než původně počítal. Pokud mu Willow nepomůže, jejich jedinou stravou bude studené sušené maso, tvrdý suchar a ledová voda z potoka. On sám by s tím vydržel donekonečna v minulosti to dokázal už mnohokrát ale měl pochyby, že Willow by na téhle dietě přežila víc jak dva dny. Byla tak vyčerpaná, že měla pleť téměř průsvitnou.

Nakonec Caleb Willow rázně strhnul ze sedla. Když se dotkla chodidly země, cítil, jak se jí podlomila kolena. Zachytil ji a podepřel, přitom vdechoval slabou vůni levandule a deště, která ji halila jako neviditelný závoj. Připomněl si, že předtím chutnala peprmintkami, svěžestí, jež ho zaskočila i vzrušila zároveň, protože ji objevil na hrdle plechové polní láhve, z níž se napila před ním.

„Copak vy se ani neudržíte na nohou?” zeptal se Caleb úsečně, skoro rozzlobeně.

Štěknutí jeho hlasu přimělo Willow vzdorně se napřímit v zádech. Odtáhla se od něho a ztuhlými prsty začala rozepínat řemení Ishmaelova sedla.

„Běžte na to roští, jižanská dámo,” odstrčil jí Caleb ruce. „Vašeho koně si vezmu na starost sám.”

To posměšné oslovení ji ťalo jako políček. Na okamžik měla Willow sto chutí mu urážku oplatit, ale chyběla jí k tomu energie. V každém případě byl Caleb v dané chvíli schopnější postarat se o jejího hřebce lip než ona, a na Ishmaelovi jí teď záleželo víc než na vlastní pýše.

Willow se mlčky odvrátila a zamířila do nejhustšího podrostu v dohledu. Šla tak dlouho, až na Caleba nedohlédla, za sebou měla jednolitou hustou oponu zeleně. Pak se začala s námahou svlékat a rozepínat složité sponky a knoflíčky dlouhé sukně jezdeckého obleku. Vyhrnula si mokrou látku sukní a spodničky nad stehna a v duchu se horečně modlila, aby Caleb byl džentlmen a nesledoval ji.

Než se znovu oblékla, klepala se zimou. Stahovat si těžkou sukni po nohách odřených od mokré látky a nepohodlného sedla bylo velmi nepříjemné. Po malých krůčcích, ve snaze co nejvíc šetřit citlivou pokožku na vnitřní straně stehen, se Willow pustila do sbírání malých suchých větviček a klacíků. Při práci se zvolna rozehřívala a ztuhlost jí začala ze svalů vyprchávat.

Než si naložila náruč dřeva a vynořila se z houští, Caleb skončil s péčí o koně. Vytřel jim ze srsti pot a svázal jim přední nohy krátkým provazem. Teď seděl v podřepu a ze suchého polena jasanového dřeva odsekával drobné hobliny. Jeho nebezpečně ostrý lovecký nůž byl dlouhý jak mužské předloktí a čepel se v kalném ranním přísvitu třpytila jako jezerní vlnky.

Willow vyklopila svůj náklad vedle Caleba a odvrátila se. S téměř slyšitelným zasténáním poklekla vedle jednoho ze sedlových vaků. Po pár minutách vyhledala všechno, co potřebovala k usmažení slaniny a uvaření

kávy. Když zvedla hlavu, Caleb zrovna na třínožku z větví věšel nad oheň malou kávovou konvici. Pod ní hořely tak nizounké plamínky, že by je klidně schoval pod vlastní klobouk. Ta troška dýmu, která z nich stoupala, se stačila rozptýlit dříve, než se dostala na koruny okolních vrb. Pokud by nejel někdo těsně kolem houští — a navíc po větru pak nepřicházelo v úvahu, aby poznal, že v jedné z roklinek horského úpatí právě někdo táboří.

Utajenost jejich tábora Willow na jedné straně uklidňovala, na straně druhé velmi znervózňovala. Calebova opatrnost byla výmluvnější než všechna varování, kterými ji zřejmě hodlal zahrnout. I když to Willow nepověděl, bylo nad slunce jasné, že každý, koho by v pustině případně potkali, by byl spíš nepřítel než přítel.

A důvod jejich skrýše se dal vyčíst i z Calebovy tváře. Ostré rysy mělzespoda ozářeny žhnoucími uhlíky, takže se mu po nich kmitaly stíny a světla ve zlověstném koloběhu, z očí mu čišela dravci ostražitost a ústa vypadala, jako by se navěky zapomněla smát. Nic z toho nemohlo upokojit dívku unavenou tak strašně, že oči se jí samy zavíraly, a tak skrznaskrz prokřehlou, že se nedokázala bez zimomřivého zachvění ani nadechnout.

Přežila jsi už horší, připomínala Willow sama sobě. A kromě toho jsem si Caleba nenajala kvůli vlastnímu pohodlí, nýbrž proto, aby mě dovedl k Mattovi. V tomhle směru si nemám nač stěžovat. Během téhle noci jsme urazili jistě nejméně čtyřicet mil. Čím dřív vyjedeš, tím dřív dojedeš, jak říkával tatínek.

Willow pak v litinové pánvi míchala těsto tak dlouho, až se samo odlepovalo od jejího zčernalého povrchu. Pak se zvedla a donesla maso, těsto a pánev k maličkému ohni.

„Můžu si půjčit váš nůž?” zeptala se.

Caleb prudce vzhlédl. Willow mluvila chraptivě; buď vinou dlouhého mlčení, nebo vlhkého chladu dlouhé noci.

„Na slaninu,” vysvětlila, protože nepochopila význam jeho pronikavého pohledu.

„Sedněte si,” zavrčel Caleb drsně a vzal jí pánev z rukou. „Vezmu si to na starost sám.”

Willow se vděčně spustila k zemi a lehla si bez ohledu na to, že hlína pod ní je mokrá a studená. Zato se vůbec nehýbala a nenutila Willow vyvíjet sebemenší úsilí, aby se na ní udržela.

Než se stačila dvakrát nadechnout, už tvrdě spala.

Caleb se po Willow jen náhodou ohlédl při krájení slaniny a napadlo ho, že omdlela. Vmžiku vyskočil a přiklekl k ní. Pokožku na hrdle měla chladnou, ale pulz silný a vytrvalý, a navíc pravidelně oddechovala. Zavrtěl hlavou. Svářil se v něm pocit podráždění a zdráhavý obdiv k její tvrdohlavosti.

„Milenka nebo ne, rozhodnější bojovnice,” zamumlal si pod vousy.

S občasným rozhlížením pokračoval Caleb v krájení slaniny, kterou pokládal na pánev. Jakmile se voda v konvici začala vařit, přidal do ní mletou kávu a vrátil ji nad oheň, aby se chvíli povařila. Potom ji odtáhl, usmažil slaninu a vysypal ji na kousek sloupnuté kůry. Do mastné pánve pak vložil těsto na placku.

Zatímco se těsto smažilo, začal ze zeleného houští řezat silné tmavé klacky, silné asi jako palec. Oloupal z nich kůru, nalil kávu z konvice do své polní láhve a opět naplnil konvici vodou. Znovu ji zavěsil nad oheň, když se začala vařit, přihodil do ní hrst nakrouhané kůry a odtáhl konvici stranou.

„Willow, vzbuďte se!”

Hovořil sice tiše, ale zřetelně. Willow nereagovala. Naklonil se k ní a jemně jí zatřásl ramenem. Pořád nic. Zjistil, že její oblečení je studené a promočené skrznaskrz. Vzhlédl k obloze a snažil se odhadnout, zda mají dost času, aby stačili usušit její sukni nad ohněm. Během vteřiny dospěl k závěru, že to nemůže riskovat. Začínalo vycházet slunce, což znamenalo, že po cestě začnou projíždět lidé. V této části hor nebyla jediná osada. Každá známka dýmu by posloužila jako ukazatel k jejich táboru. Willow zkrátka bude muset spát v mokrých šatech.

Caleb uhasil oheň a poté se opět obrátil k Willow.

„Probuďte se, holčičko!” zašeptal a zalomcoval s ní trochu důrazněji.

Willow pomalu otevřela oči, ale nebyla skutečně vzhůru. V omámených zorničkách jí vířily zlatozelené a stříbromodré tečky. Řasy měla tmavě hnědé, zdůrazňující oříškovou krásu jejích očí. Na pozadí oslnivě se rozbřeskající oblohy rozeznala pouze rhužskou siluetu s plochým kloboukem posunutým k zátylku nad čupřinou černočerných vlasů.

„Matte?” zašeptala a vztáhla k němu paže. „Jsi to vážně ty? Byl jsi pryč tak dlouho a já byla osamělá…”

Jakmile Caleb zaslechl Willow hovořit s nepřítomným milencem, jeho výraz se naráz zatvrdil.

„Probuďte se, jižanská dámo,” sykl mrazivě. „Snídani jsem vám uvařil, ale ať se propadnu, jestli vás budu ještě krmit.” Netrpělivě vytáhl Willow jediným škubnutím do sedu a vrazil jí láhev s kávou. „Pijte!”

Willow ten nesmlouvavý rozkaz automaticky poslechla. Káva byla téměř vařící. Polkla, mžikáním zaplašila slzy a dopřála si další lok, protože dychtila po té silné vůni a životodárném teple. Při polykání cítila, jak si do jejího žaludku prohlodává cestičku žár. Zachvěla se rozkoší a pokračovala v pití.

„A teď se najezte!” poručil Caleb a láhev jí znovu vyškubnul.

Willow si vzala slaninu s osmaženou plackou a bez zájmu se na ně zadívala. Byla tak vyčerpaná, že na žvýkání jí prostě nezbývaly síly. S povzdechem si začala opět lehat.

„Ale ne, to v žádném případě!” vyhrkl Caleb a povytáhl ji do sedu. „Koukejte se najíst, jinak budete dnes v noci tak slabá, že vás budu muset na koně přivázat. A nemyslete si, jižanská dámo, že bych se v případě nutnosti moc rozmýšlel!”

Willow stačil jediný pohled, aby pochopila, že to Caleb myslí vážně. Povzdechla si a zadívala se na polní láhev, kterou položil mimo její dosah.

„Ještě kávu?” zeptala se s nadějí.

„Až po jídle.”

„Ale já nemám hlad.”

„Dostanete ho v tu vteřinu, jakmile žaludku laskavě oznámíte, že jídlo je dostupné.”

Willow věděla, že Caleb má pravdu, ale nijak jí to nepomohlo, aby jí jídlo připadalo lákavější. Prvních několik soust bylo nejhorších. Potom se jí chuť vylepšila, až nakonec ukusovala placku se stejnou dravostí jako Caleb a olizovala si mastné prsty s tajenou a kradmou lačností. Pousmál se a podal jí další porci placky plněné slaninou. Zamumlala poděkování a současně s tím už bořila zuby do křupavé slaniny. Placka byla zespoda osmažená do zlatová a voněla tukem, který v pánvi zůstal po mase. V životě snad nejedla nic chutnějšího, lak dobré nebyly dokonce ani ty nedorostlé mrkve, z nichž ve zpustošené zahradě otírala hlínu v šílenství vlčího hladu.

Konečně zjistila, že už nedokáže polknout ani kousek. Než stačila požádat, podal jí láhev s kávou.

„Děkuju mockrát,” vydechla tichounce.

Zavřela oči a okouzleně vdechla vůni stoupající z otevřené láhve. Smyslná rozkoš, kterou přitom prožívala, byla stejně jasná jako svítání, jež se vytrvale šířilo krajinou. Napila se a s blaženým povzdechem se usmála.

Calebovi se palčivou touhou zaťalo tělo jako pěst. Pokušení sklonit se a slíznout z Willowiných rtů tu kávovou chuť bylo tak neodolatelné, že se až musel odvrátit.

„Omlouvám se,” zašeptala a strčila do něho rukou, v níž držela láhev. „Nechtěla jsem vypadat chamtivě.”

Caleb si láhev s kávou vzal, zadíval se na její plechové hrdlo a představil si ty hebké rty, jež se ho před minutkou dotýkaly. Se sžíravou němou kletbou láhev zašrouboval, aniž by se napil, a rázně vstal.

„Půjdu se trochu porozhlédnout kolem.”

Willow ho téměř nevnímala. Už zase ležela natažená na zemi a během vteřiny se propadla do propastného spánku.

Caleb tiše vyšplhal výš na úbočí a zastavil se těsně pod vrcholem. Sundal klobouk a opatrně zvedal hlavu

nad houští, dokud neměl rozhled po celé krajině. Nehýbalo se v ní nic než prudce se rozlévající příval ranní záře. Caleb se stejně opatrně zase přikrčil a vrátil se na dno roklinky. Pár minut pak věnoval nasekání pružných listnatých větví a narovnal je na jednu z plachet, kterou chránil jejich zásoby před vlhkem.

Willow se nevzbudila, ani když ji Caleb vzal do náruče a přenesl na improvizované lůžko. A nevzbudila se ani poté, co si lehl vedle ní a oba je přikryl pokrývkou a další voskovanou plachtou. Jenom si povzdechla a přitulila se blíž k teplu, jež sálalo z jeho mohutného těla.

Caleb si navztekaně vzpomněl, jak k němu Willow vztáhla paže se jménem cizího muže na rtech. Sotva však pohlédl do její ztrhané tváře a na deštěm zplihlé zlato jejích kadeří vykukujících zpod vlněné šály, vybavilo se mu, co říkala o válce… O životě na pruhu půdy rabované z obou stran oběma nepřátelskými vojsky, bez mužské pomocné ruky a s churavějící matkou, jež vyžadovala ustavičnou péči. Vzhledem k těmto okolnostem si Caleb položil otázku, zda má vůbec právo odsoudit Willow jen proto, že se stala něčí milenkou, aby přežila. Jiné ženy prodávají své tělo z mnohem méně závažných důvodů, než je záchrana holého života.

A některé pošetilé dívky, k nimž patřila i jeho sestra, vymění svou nevinnost a život za hrstku líbivých lží o věčné lásce.

„Mělas víc štěstí než Rebekka,” pravil Caleb tiše a nespouštěl přitom z Willow zrak. „Přežila jsi. Ale když ses prodala svůdci mé sestry, prodala ses mrtvému muži.”

A Caleba zahltil pocit uspokojení, protože si představil, že Willow se už nikdy neprobudí v posteli Matthewa Morana a nikdy už nebude tiše volat jeho jméno.

4.

Caleb se vzbudil při prvním zaburácení hromu. Oblohu nad roklí křižovala mračna připomínající obrovské bitevní lodi s břidlicově šedým dnem a bělostným plachtovím třpytícím se blesky. Celá ta oblačná hradba prchala před zběsilými poryvy vichru.

„Ještě že jsem nám neusušil oblečení,” zabručel si Caleb a zívl. „Jako že je bůh nad námi, za chvíli budeme znovu mokří jako myši.”

Willow neodpověděla, pouze tiše nespokojeně íňukla, když teplo Calebova těla vystřídal náraz ledového vzduchu.

„Vstávat a pojedem, vznešená dámo!” vybídl ji Caleb a strčil nohy v teplých punčochách do prochladlých ztuhlých holínek. „Tahle bouře nám daruje pár hodin bezpečné jízdy za denního světla.”

Stále ještě v polospánku se Willow snažila přitáhnout si přikrývku těsněji k tělu ve snaze zachránit aspoň zbytek tepla. Caleb natáhl svalnatou paži a jediným trhnutím z ní stáhl přikrývku i s voskovanou plachtou.

„Vstávejte, Willow!”

Po těch slovech honem odstoupil od lůžka, jež s ní ještě před okamžikem sdílel. Nevěřil, že by se ovládl, kdyby se k němu rozespale obrátila a opět ho oslovila jménem cizího muže, navíc jeho úhlavního nepřítele.

Ale co ti je po tom, jestli se Renově milence její milenci pletou?

Caleb však na tuhle otázku, kterou položil sám sobě, zaboha nemohl najít odpověď. Věděl jen tolik, že ať už je to moudré nebo ne skutečně mu na tom záleží. Toužil po Willow. Jediné, co mu bránilo, aby vyzkoušel pár svůdnických triků, byla možnost třebaže podle jeho soudu téměř zanedbatelná že je skutečně vdaná za Matthewa Morana. I tahle nepatrná možnost však stačila udržet Caleba na uzdě. Ukrást si chvilku vášně s něčí milenkou je jedna věc, ale cizoložství je něco docela jiného. I kdyby byla žena kdovíjak ochotná, i kdyby před ním měla sebevíc mužů, Caleb by vědomě cizoložství nespáchal, stejně jako by nevzal zpět jednou daný slib.

Problém byl tedy v tom, jak poznat, zda tahle dívka je opravdu vdaná žena. Řešením tohoto problému se Caleb v duchu zabýval celou tu dobu, co šplhal po úbočí rokle, aby se podruhé rozhlédl po krajině.

V blízkosti nebyla ani živá duše. Asi tři míle odtud mířil k severu jezdec po neoficiální cestě vedoucí pod úpatím Skalnatých hor. O kus dál se stejným směrem kodrcal krytý vůz a muly se mocně opíraly do postrojů ve snaze uniknout špatnému počasí. K jihu však nemířil nikdo.

Caleb pro jistotu vyčkával dalších deset minut. Na cestě se neukázalo kromě stínu černočerných mračen vůbec nic. Mezi mraky se ukázal kousek oblohy tak modré, až se při pohledu na ni Calebovi rozslzely oči. Na krajinu se tímto průzorem lilo sluneční světlo v barvě roztaveného zlata. Záře byla žhavá a čirá a pronikala lezavým chladem nad zemí jako čepel ohnivého meče.

Z rokliny pod Calebem se ozvalo tiché ržání hřebce svolávajícího klisny. Caleb se s úsměvem protáhl, vychutnával klid okamžiku a svěží vůni sluneční záře a hlíny. Kolem panoval tak hluboký mír, že bylo slyšet praskání stébel trávy, kterou spásali koně. Pak se nad krajem přehnal poryv vichru, sehnul k zemi traviny i vrby a šeptal a šuměl přitom jako neviditelná řeka zalévající prostor mezi zemí a mračny.

Něžné ševelení větru konečně probudilo Willow. Na chvíli měla dojem, že je zpátky v Západní Virginii, že je dítě podřimující na louce, zatímco koně její rodiny se pokojně popásají kolem. Pak se však upamatovala, že louka je pryč, farma je pryč a ona sama že už dávno není malá. Probudila se s úlekem a zprudka se posadila ve stínu vrbového houští, postříkaného zlatavými skvrnami sluneční záře. Vůbec si nepamatovala, kdy a jak usnula. A v žádném případě si nemohla vybavit, že by si lehala na matraci z listnatých větví pokrytých voskovanou plachtou.

„Calebe?” zavolala tiše.

Žádná odpověď.

Vystrašená Willow se postavila a vyšla skrz křoví z mýtinky. Protesty ztuhlého těla a odřených nohou nebrala na vědomí. Chvatným pohledem se ujistila, že koně se spoutanýma předníma nohama se pořád pasou u potůčku. Srst se jim leskla na šíjích napjatých ve snaze urvat každé stébélko trávy na úzkém břehu. Willow chvíli napjatě poslouchala, ale nezaslechla jediný zvuk, jenž by svědčil o přítomnosti dospělého muže, který v hustém podrostu sbírá větve na oheň nebo hledá soukromí kvůli tělesné potřebě.

Ale na druhou stranu Caleb nikdy nenadělal příliš hluku, ať už byly okolnosti jakékoliv.

Willow sama co nejtišeji vlezla do houští, ulevila si, přičemž musela podstoupit zápas s mokrými sukněmi, a potom šla zkontrolovat koně. Arabové našlapovali zlehka a mezi podkovami a rohovinou kopyt jim neuvízl jediný kamínek. Ishmael neměl na hřbetě žádnou odřeninu. Zbývalo mu dokonce tolik energie, aby předstíral úlek nad nečekaným příchodem své paní. Zafrkal a vzepjal se jako hříbě, ale hned nato k ní natáhl šíji a vzedmul nozdry v něžném zaržání, kterým ji vyzýval ke společné hře.

„Ty starý podvodníku!” usmála se láskyplně Willow a podrbala hřebce mezi ušima. „Celou tu dobu jsi moc dobře věděl, že to jsem já.”

Ishmael ji dovádivě šťouchnul do hrudi. Willow bolestně zamžikala. Ještě pořád cítila tvrdý úder Deuceovy hlavy.

Willow se ohlédla po Calebových koních, ale raději se od nich držela v bezpečné vzdálenosti. Neměla zájem nechat si zase vynadat, kdyby se jeho hřebec opět vyděsil pleskající mokré látky její sukně. Naposledy pohladila Ishmaela po hebkých nozdrách a začala sbírat větve na oheň, protože doufala, že Caleb to dovolí.

Když se Caleb vrátil z obhlídky kraje kolem rokle, našel Willow vzhůru, jak čeká u hromádky poměrně suchého roští.

„Je bezpečné rozdělat oheň?” zeptala se s nevědomou dychti vostí. „Maličký ano.”

„Copak se ha tomhle břehu Mississippi dá rozdělat jiný? Strom aby tu pohledal.”

„Jen počkejte, až se dostaneme do hor. Tam najdete tolik stromů, až se vám z nich bude zvedat žaludek.”

Sledoval, jak Willow staví z větví hraničku. Počkal, až skončí, půlku dřeva zase odebral a odhrnul ho stranou. Teprve poté rozškrtnul zápalku a hýčkal chvějivý plamínek tak dlouho, dokud vlhké palivo konečně nechytlo. Jakmile hranická větviček vzplála, Willow se ztěžka vyhrabala na nohy a natáhla se po kávové konvici.

„Nejdřív vypijte, co je uvnitř,” vybídl ji Caleb. Zvedla víčko a nakoukla do konvice. Tekutina byla tmavá, ale do Calebovy pekelné kávy měla daleko. „Co je to?”

„Odvar z vrbového listí. Dobrý na “

„Bolesti a prochladnutí a horečky,” dopověděla s úšklebkem. „A navíc chutná jako zhmotnělý hřích.”

Caleb v úsměvu povytáhl koutek úst. „Jen to vypijte, drahoušku. Budete se cítit lip.”

„Nerada bych vypadala jako lakomec,” podívala se na něho Willow s nevyřčenou prosbou. „Kolik toho čaje mám schovat pro vás?”

„Žádný. Nejsem žádná choulostivá jižanská slečinka.”

„Však já taky ne.”

Podráždění ve Willowině hlase způsobilo, že se Calebův úsměv ještě prohloubil. „To je pravda. Jste choulostivá dáma ze severu.”

„Nejsem prostě žádná dáma!” odsekla. „Ani jižanská, ani severní.”

Calebovy studené zlatavé oči přejely Willow od prsty pročesaných vlasů až po zmuchlané navlhlé šaty.

„Koukám, že do dámy máte namouduši daleko,” zapředl. „Vsadil bych se, že ten váš zjemnělý panáček by valil oči, kdyby vás teď uviděl.”

„Matt není o nic víc zjemnělý panáček, než jste vy.”

„No ano. Zapomněl jsem. Je to přece váš… manžel.”

Záblesk pohrdání, s nímž Caleb zdůraznil poslední slovo, vyvolal u Willow ruměnec. Letmo zalitovala, že se nedokáže nečervenat pokaždé, když je přinucena lhát, že má manžela. Přesto se Mattův dopis o nutnosti této lsti vyjadřoval zcela jasně: Nedopusťte, bratři, aby vás Willy umluvila, že ji vezmete s sebou. Dobře si vzpomínám, že si odjakživa potrpěla na cestování, ale tady v divočině je svobodná žena považovaná za snadnou kořist pro každého muže. A my máme na starosti důležitější věci než v jednom kuse držet ochrannou ruku nad naší krásnou sestřičkou.

S poněkud škodolibou radostí si Caleb povšiml zrádných rudých skvrn na Willowiných tvářích. Moc rád by věděl, jestli teď konečně nepřišla ta pravá chvíle zkusit u Willow své štěstí. Dlouhým ukazováčkem vklouzl do kapsičky na hodinky. Jenže nedotýkal se tam hodinek, nýbrž medailonku, který dostal od Rebekky, když ji konečně přesvědčil, aby mu prozradila totožnost toho chlapa, který ji obtěžkal a potom opustil, dřív než porodila jeho parchanta.

A než zemřela na horečku pár hodin před smrtí vlastního děťátka.

Všechno, co z Rebeččina života zůstalo, bylo jméno Matthew „Reno” Moran a medailonek se snímkem Renových zemřelých rodičů. Pokud je Willow manželkou Rena, jistě by podobu jeho rodičů bezpečně poznala.

„Jste vdaná dlouho?” prohodil Caleb neutrálním tónem.

Zpanikařená Willow se honem snažila v duchu rozhodnout, jestli je lepší být vdaná delší, nebo kratší dobu.

„Ech…” Hryzla se do rtu. „Nejsem.”

„V tom případě předpokládám, že rodiče svého manžela jste vůbec nepoznala.”

Willow se rozzářila, protože tady se ocitla na bezpečné půdě. „Ale samozřejmě že jsem je znala. Dokonce dlouhé roky.”

„Sousedi, co?”

Zaváhala, ale nakonec se rozhodla přizpůsobit své lži pravdě, jak to bude nejvíc možné. „Vlastně ani ne. Mattovi rodiče si mě vzali k sobě, když jsem byla ještě malá. Na jiné se ve skutečnosti nepamatuju.”

Caleb se kysele pousmál. Willow nebyla zvlášť dobrá herečka, což mu pomáhalo. Dospěl k názoru, že většina mužů se nechá natolik zaujmout jejími plnými ňadry a útlým pasem a nepovšimne si provinilého přívalu krve, který jí při každé lži stoupne do tváří. Když mužům ukážete sladký úsměv a vábné křivky ženského těla, dokážou se chovat jako stoprocentní hlupáci.

„Znát manželovy rodiče je moc dobrá věc,” prohlásil Caleb. „Manželství to může jedině prospět.”

Willow zabručela cosi neutrálního a zvedla očazenou konvici ke rtům, protože před další lží dala přednost trpké chuti léčivého odvaru.

Nad hlavami jim prásknul hrom jdoucí v patách blesku, v záři dne téměř neviditelného. Willow se otřásla a odtrhla konvici od rtů.

„Ještě tam zbylo,” poznamenal Caleb, aniž by zvedl hlavu od ohně.

„Jak to víte?”

„Jednoduše. Trpké medicíny je vždycky víc, než je vznešená dáma ochotná spolykat.”

Kdyby nebylo toho lhaní před chvilkou, Willow by se proti Calebovu tvrzení okamžitě ohradila. Takhle však pouze opět zvedla konvici a pila tak dlouho, dokud na dně zbýval třeba jen jediný doušek. Caleb ji koutkem oka pozoroval, zatímco přikládal větvičky na oheň. Když chytily, přihodil ještě hrst dalších, až vznikl vytrvalý a žhavý ohníček, přesto však sotva větší než jeho klobouk.

Uvařili a posnídali v naprostém tichu. Postupně si Willow uvědomila, že ten nedobrý čaj zabral. Ještě pořád byla ztuhlá, ale aspoň nemusela při každém ohnutí kolen sykat potlačovanou bolestí. Až příliš brzy bylo po snídani, věci sbalené, ohníček uhašený a Caleb osedlával svého koně. Tentokrát měl Deuce sloužit jako nosič nákladu a na Treye přišla řada vézt těžkého Caleba.

„Bude se ten váš hřebec moc vztekat, když ho přivážeme za Deucea?” zeptal se Caleb. „Myslím, že ne.”

„Tak se o tom ihned přesvědčíme. Která z klisen je nejsilnější?”

„Obě ryzky. Jsou to Ishmaelovy dcery. Osedlejte Dove, tu s jednou bílou punčoškou.”

Caleb poslechl a potom vyhodil Willow do sedla. Přestože nepronesla jediné slovo, obličej se jí viditelně stáhl bolestí, sotva se usadila v dámském sedle. Caleb věděl, že čaj jí přinesl úlevu, ale na celém světě neexistoval lék, který by zahnal její nepohodlí, leda by šlo o vražednou injekci morfia.

„Nechcete lok whisky?” otázal sejí Caleb.

Willow nechápavě zamžikala. „Prosím?”

„Whisky. Zahání bolest.”

„Budu si to pamatovat,” slíbila Willow suše. Jeho návrh ji pobavil navzdory utrpení, které jí působilo její rozlámané tělo a pálící kůže na vnitřní straně stehen. „Prozatím bych ale radši zůstala u čaje z vrbové kůry.”

„Jak chcete.”

Ozvalo se další zahřmění a mraky nad hlavou se jim slily v sedavý oceán, v němž se utopily i poslední zbytky slunce. Současně s tím, jak Caleb obrátil Treye a vyjel v čele malé karavany vpřed, spustil se déšť. Deuce poslušně klusal s naloženými vaky a za sebou vedl všechny čtyři araby. Ishmael nejprve frkal a nešťastně vyhazoval, ale po prvních pár mílích se konečně smířil

s nedůstojnou rolí, jakou mu přiřkla jeho pozice zaCalebovým hřebcem. Z oblohy se řítil prudký lijavec.

Nebýt vodově řídkého světla pozdního odpoledne, byla by jízda přesným opakováním cesty z minulé noci. Krok, klus, krok, cval a potom opět krok, aby si koně stačili vydechnout. Willow si málem ani nevšimla, kdy se šeď dne přetavila v čerň noci. Na Calebův příkaz snědla studenou slaninu s kusem placky, napila se studené kávy, seskočila ze sedla a chvíli šla pěšky, aby nechala klisnu odpočinout a sama si rozproudila krev. Potom se opět vydrápala do sedla a podrobila se mučivým útrapám v dámském sedle.

Jak běžely hodiny, ve Willowině těle se svářila bolest s vyčerpáním o to, kdo bude mít vrch. Byla přesvědčená, že větší fyzické nepohodlí už nemůže zažít, když ji navíc ještě rozrazil chlad, protože se zvedl ledový vítr. Celá se roztřásla. Mrazivý vichr vyl na horských úbočích, která zatím zahlédla pouze jednou, z Denveru. Jejich štíty bičovaly zběsilé bouře a protáhlé hřbety se proti západní obloze tyčily zlověstně jako nedobytné pevnosti. Ale teď i jejich hradby byly neviditelné, skryté v náručí studené noci a bouře.

Rozechvělá Willow se schoulila co nejníže k sedlu a skryla hlavu mezi paže ve snaze uniknout ledové tříšti hnané vichřicí. Byla zimou a vyčerpáním tak omámená, že si ani neuvědomila, že koně stojí, dokud ji ze hřbetu klisny nestáhly silné ruce. Mokré těžké sukně pleskly Caleba do obličeje.

„Calebe?” otázala se chraptivě. „Už svítá?”

„Svítat ještě hodně dlouho nebude, ale už dávno mám plné zuby vaší proklaté pošetilosti!” procedil drsně mezi zuby.

Willow neodpověděla, protože jeho slova jí nedávala sebemenší smysl.

Rokle, kterou Caleb vybral k přestávce, byla dost hluboká, aby je uchránila před útoky vichru. Část jednoho úbočí tvořila převis, jenž je navíc schoval i před proudy deště. Na skále se zrcadlily odlesky žhavého ohrfé, jež

poskakovaly a tančily nad hlínou, z níž stoupala pára. Willow fascinovaně zírala do nečekané krásy hřejivých plamenů.

„Zvedněte paže nad hlavu!” poručil jí Caleb stručně.

Poslechla a cítila, jak jí z ramen zvedl tíhu mokrého ponča. To ji zmátlo, protože si už ani nepamatovala, že si pončo vůbec oblékla. Její zmatek ještě vzrostl, když zjistila, že Caleb zručně rozepíná knoflíčky na živůtku jezdeckého obleku. Automaticky se pokusila jeho ruce odstrčit, ale bylo to marné. Zrovna tak by mohla odstrkovat jednu z blízkých hor.

„Ccco to ppproboha vyvádíte?” vyrazila přes jektající zuby.

„Snažím se vás zachránit před zápalem plic,” zahučel ponuře a bez ohledu na zbylé vázačky a knoflíčky z ní zbytek obleku doslova serval. „V tak zuřivé bouři vás moje pončo těžko zahřeje, když jste si vyjela v promočených šatech z tak tlusté látky, že se teplem těla sama od sebe nevysuší. Na to jste moc maličká.”

Willow vzhlížela do ohněm ozářeného obličeje cizího muže, jenž z ní strhával šaty stejně neosobně, jako by loupal kůru z polena. Tvář měl lesklou deštěm, ztemnělou neoholeným strništěm, zaťatou do přísného výrazu. Vlněnou košili a koženou vestu měl zčernalé vodou.

„Vvvám ale mmmusí být také zzzima,” vydechla.

Caleb jí odpověděl pouze znechuceným zabručením. Vytáhl z opasku nůž a udělal to, co toužil udělat od první vteřiny, kdy poprvé spatřil Willow navlečenou do toho nešikovného a nepoddajného obleku. Ocelová čepel s praskáním projížděla suknem a nepoddajnými sklady promoklé vlny a vrstvami zbytečných spodniček, přilepených k Willowiným stehnům. Když špička nože cinkla o kov, Caleb se zarazil na dostatečně dlouhou dobu, aby prozkoumal obsah tajné, kůží vyložené kapsičky všité do dlouhé sukně.

Dvojhlavňový derringer se na jeho dlani zdál přímo titěrný. Caleb pistoli prohlédl a zjistil, že je nabitá. Odložil ji na ležící kládu tak blízko, aby na ni Willow dosáhla, načež s nedbalou zručností pokračoval v párání šatů. Nad jeho dokonalým ovládáním nože by se za jiných okolností tajil dech, ale momentálně ani jeden z nich neměl dechu nazbyt Willow plně zaměstnávala zimnice a Caleb měl co dělat, aby si nevšímal bavlněného prádla, které vlhkem zprůsvitnělo.

Ale Caleb by musel být slepý a spíše světec než muž, aby si nevšiml ladných křivek Willowiných stehen a smyslného nazlátlého hnízdečka v trojúhelníku jejího klína. Teninká látka košilky byla ještě průsvitnější, odhalovala štědrá ňadra a jejich růžové vrcholky ztuhlé chladem do tvrdých korálků. Touha svléknout vlastní mokré šaty a zahřát Willow zevnitř soužila Caleba tak mocně, až se roztřásl. Odhodlaně zaťal zuby a pevně Willow zavinul do nejměkčí ze svých těžkých vlněných pokrývek. „Počkejte tady, než se postarám o koně!” poručil jí. Willow by se s ním nehádala, i kdyby jí to umožnil. Žár ohně ji nesnesitelně pálil do obličeje, ale bolela ji spíše chladem znecitlivělá pokožka než vlastní horko. Dokonce ani během zimy, kdy se Willow s matkou skrývaly před vojáky v podzemním sklípku, nebyla Willow ani jedinkrát takhle prokřehlá. Schoulila se co nejblíž k ohni, až jí z vlasů a vlněné šály stoupala pára, a vděčně vnímala každičké poskočení zlatého plamínku.

Než se Caleb vrátil od koní, jimž svázal nohy, Willow se přestala třást chladem. Na suchou větev v blízkosti ohně se jí podařilo pověsit jeho těžké pončo. Z vlny se ve spirálách zvedaly pramínky páry. Z hlavy si odvinula teplý šál a rozprostřela ho po keři. Vedle ní usychaly zbytky jezdeckého obleku.

Caleb střelil po Willow pronikavým pohledem, ale náruč dřeva vyklopil k ohni bez jediného slova.

„Je mokré, tak přikládejte po jednom kousku,” zavrčel po chvilce.

Začal se přehrabovat v plátěném vaku, v němž byly zásoby potravin a pánev. Přitom se snažil nevnímat hedvábný lesk Willowiných paží, které natahovala k hromádce nalámaných větví. Když jí z ramen sklouzl cípek

přikrývky, Caleb poctivě zavíral oči před ladnou křivkou její šíje. A když se přikrývka svezla ještě níž, zakazoval si hledět na něžnou oblinu jejích ňader a průsvitný krajkový hadřík, který Willowino ženství spíše zdůrazňoval, než zakrýval.

Ani syčící oheň, jenž lačně olizoval dřevo, nemohl být žhavější než Calebovy myšlenky. Dlouhým nožem nakrájel slaninu a sekal do ní zběsile jako do útočícího dravce. Toužil po jediné věci, a sice vypadnout okamžitě z tábora a najít pro Willow slušné ošacení.

Willow okouzleně sledovala namodralé ostří, jež se třpytilo jako blesk a nechávalo za sebou hromádku úhledně nasekaného masa. S podobnou zručností se v životě nesetkala.

„S tím nožem to umíte úžasně.”

Caleb zkřivil rty do ironického úsměvu. „Říká se to o mně, drahoušku. Říká se to o mně.” Nejisté mu úsměv oplatila.

„Zkuste být trochu užitečná,” zavrčel, aniž by k ní vzhlédl. „Mrkněte se, zda se už vaří voda.”

Chlad v Calebově hlase připomněl Willow jeho poznámku, že si nenajala osobního otroka. Urovnala přikrývku, aby se mohla volněji pohybovat, přiklekla a sehnula se ke kávové konvici. Kadeř dlouhých zářivých vlasů jí přitom přepadla kupředu a hustá vlnka se nebezpečně přiblížila k plamenům. Než si Willow stačila uvědomit, že něco není v pořádku, Caleb ji prudkým škubnutím strhnul dozadu, takže ve zmuchlané přikrývce přistála prudce na zádech.

„Copak neumíte nic lepšího než se s rozpuštěnými vlasy nahýbat k ohni?” vyjel na ni jedovatě. „Namouduši, vznešená dámo, s vámi je víc starostí než s liškou v kurníku!”

„Nejsem žádná vznešená dáma, vlasy mám příliš mokré, než aby mohly chytnout, a vašeho věčného ponižování mám už plné zuby, pane!”

Caleb pozoroval vzteklé oříškové oči hledící mu z těsné blízkosti do tváře, měkké rty rozechvělé hněvem. Willow se chvěla celá, protože jeho pohrdání v ní vybičovalo zuřivost, kterou se ani v nejmenším nesnažila zamaskovat.

„Jste unavená, to je celé,” prohlásil Caleb a prudce Willow pustil. „A pokud jde o to ostatní, mokré vlasy hoří stejně dobře jako suché. O vaší neužitečnosti přestanu dělat poznámku v tu chvíli, kdy konečně začnete být užitečná.”

S rozčilující mrštností se zvedl a zamířil k místu, kde na hromadě ležely sedlové vaky. Po chvíli se vrátil s vlněnou košilí v tak tmavém odstínu modré barvy, že se zdála téměř černá. Košile byla střižená ve stylu uniformy kavalerie, s klínovitým předním dílem, jenž se dal rozepínat po obou stranách. Většinu těch košil, které Willow dosud viděla, zdobily třpytivé mosazné knoflíky, ale na téhle košili nebyly. V záři ohně se matně zaleskly knoflíky z tmavé rohoviny.

Willow náhle napadlo, že na Calebovi není nic zářivého ani lesklého. Sedlo, uzda, oblečení, ostruhy a dokonce i opasek s pistolí ani na jednom z těchto předmětů nebyl jediný stříbrný cvoček ani jiná ozdoba, kterou muži často používají, aby na sebe upoutali pozornost. Velmi pochybovala, že Caleb má svou výstroj tak obyčejnou kvůli nedostatku peněz. Jediný předmět v jeho vlastnictví nebyl z druhé ruky nebo opotřebovaný, ale jejich prostota mu umožňovala projíždět divočinou a nebudit přitom větší pozornost než nenápadný stín.

„Chápu, že nejde zrovna o poslední módní výstřelek,” zaryl opět Caleb a podal košili Willow. „Ale přinejmenším vám pomůže předstírat cudnost pokaždé, když vám sklouzne přikrývka.”

Willow neměla tušení, co Calebova poznámka vlastně znamená, proto nechápavě sledovala jeho pohled a zjistila, že před sklouznutím z jejích ňader brání přikrývce pouze chladem ztuhlá bradavka. Vyjekla, honem si přikrývku povytáhla oběma rukama a obrátila se zpátky k ohni. Zlatavé světlo tančilo a něžně ji laskalo po pleti, takže se zdálo, jako by Willow byla vyřezaná z jiskřícího jantaru.

Caleb křečovitě sevřel košili v hrsti, načež ji hodil na Willow a vrátil se k přípravě večeře. Poctivě se snažil vyhnat si z hlavy smyslný příslib jejích ňader a elegantní krásu jejích zad vyrůstajících z temných záhybů přikrývky. Zapomenout na ně však nedokázal, pořád a pořád dokola šije musel promítat před očima.

Navztekaný neschopností ovládat své myšlenky — natožpak bolestivě pulzující tělesné vzrušení smažil slaninu v tichu, jež nepřerušil ani ve chvíli, kdy Willow neobratně jednou rukou zadělávala těsto na placky. Druhou zaměstnávala přidržováním přikrývky ovinuté kolem pasu a nohou. Košile na ní plandala jako obrovský převlečník a límec jí klesl tak hluboko, až jí bylo vidět na křehké klí čni kosti a důlek pod hrdlem.

Díky přikrývce a košili se Willow docela úspěšně dařilo zakrývat si většinu těla. Chvilky, kdy se přikrývka rozevřela a odhalila křivky nohou a sametové stíny, byly vzácné, ale zatínaly se do Caleba jako dýky, bolestivě mu připomínaly krásu skrytou pod těžkými vlněnými záhyby.

Po večeři Caleb přihodil dříví na oheň, po zemi roztáhl voskovanou plachtu a obrátil se k Willow. Upírala na něho ostražitý pohled, protože vytušila, že se hněvá, i když nevěděla proč. Zkušenější žena by příčinu Calebova živočišného vzteku jistě poznala, ale Willow měla do zkušenosti daleko. Pochopila jedině to, že Caleb se pohybuje po teninké hranici sebeovládání a výbuchu.

„Umíte střílet?” zeptal sejí úsečně.

„Umím.”

Caleb natáhl dlouhou paži za Willowina záda, kam položil opakovačku a bambitku s krátkou hlavní. Willow sebou polekaně škubla, než jí došlo, že se jí nemá v úmyslu dotknout. Nad její reakcí stiskl podrážděně rty, ale neřekl ani slovo, pouze zvedl bambitku. Rychlými a zkušenými pohyby člověka, který podobnou věc dělal už tisíckrát, vytáhl zbraň z koženého pouzdra.

„Vezměte si ji.”

Willow sáhla po bambitce. Navzdory zkrácené hlavni byla zbraň těžká, ale Willow s tou tíhou počítala. Předem

napjala všechny síly a dávala si záležet na tom, aby hlaveň nemířila jinam než k noční obloze. Caleb spokojeně pokývl. Její zacházení s bambitkou ho přesvědčilo víc než sebedelší ujišťování, že Willow se zbraní umí zacházet.

„Je nabitá,” upozornil ji stručně.

Jedovatě se usmála. „Jinak by nám nebyla nic platná, nemyslíte?”

„Víte, jak ji znovu nabít?”

„Jistě.”

Hodil jí do klína malou krabičku. „Čtyřicet nábojů. Pokud po návratu zjistím, že chybí třeba jen jediný, měla by tu být buď kaluž krve, nebo rovnou tělo!”

„Po návratu? Kam chcete jít?”

„Pár mil odtud je osada. Rád bych se přesvědčil, jestli někdo nejde po naší stopě.”

„Vždyť je to vyloučeno! Jeli jsme výhradně za deště a ve tmě!”

Caleb do Willow zabodl přimhouřené zlatavé oči. „Každý v Denveru moc dobře ví, že míříme do San Juan. A každý s kouskem mozku ví, že oblast San Juan leží na jihozápad od Denveru. Krajina je tu skrznaskrz vylidněná, ale to ještě neznamená, že se přes ni cestuje snadno. Přes hory se dá projít jen řadou průsmyků a všechny cesty se sbíhají k nim.”

Udělal odmlku, ale Willow neřekla ani slovo.

„K našemu cíli vedou pouze dvě slušné cesty,” pokračoval Caleb chraptivě. „Jedna je z Canyon City nahoru podél přítoku řeky Arkansas průsmykem, za kterým pokračuje po břehu řeky Gunnison. Tak se člověk dostane k severní hranici oblasti San Juan. Ale také se dá jet asi o sedmdesát mil jižněji, podél úbočí Skalnatých hor, a potom projet přes hřebeny Sangre de Cristo a držet se řeky Grande del Nořte, objet Alamosu a mířit na severozápad. Tím je možné dostat se k nejjižnější hranici San Juan.”

Caleb opět chvilku vyčkával. Willow ho upřeně pozorovala, ale ani tentokrát se na nic neptala.

„Posloucháte mě vůbec, vznešená dámo?” vybuchl netrpělivě.

„Ovšem.”

„Pokud mi povíte, kam přesně máme jet, možná případné pronásledovatele setřeseme,” vysvětloval jí podrážděně. „Takže kterou trasu si máme zvolit Canyon City, nebo Alamosu?”

Willow se zamračila úsilím, jak se snažila vybavit si mapku zakreslenou v jednom z Mattových dopisů a nyní ukrytou v podšívce velkého sedlového vaku. O Canyon City tam zmínka byla, ale o Alamose rovněž. A zrovna tak i o dalších městech. Žádnému tam nedal Matt přednost, všechny uvedl jako možné přístupové cesty, to podle místa, odkud by bratři Moranovi vyráželi na svou pouť. Mattovi bylo jasné, že jeho dopis musí sloužit jako průvodce z nejrůznějších oblastí, protože mladí Moranová nikdy nezůstali dlouho na jednom místě. Proto cestu k cíli popsal odevšad, Západní Virginií a Texasem počínaje a Kalifornií a Kanadou konče.

Ovšem polohu svého zlatého dolu Matt nezakreslil, pouze označil pět horských štítů v kraji San Juan a spolehl se na to, že ho bratři nakonec najdou.

„Matt žije na povodí západně od Velkého kaňonu,” pravila Willow zvolna. „Většina přítoků řeky Gunnison pochází právě z té oblasti, v níž se Matt pohybuje.”

Caleb zavrčel: „Ta řeka odvodňuje pořádný kus země. Canyon City je blíž severní části jejího povodí, ale trasa přes Alamosu vede k jeho jižní hranici.”

„Nemohli bychom si tedy vybrat tu nejkratší trasu?”

„To je fakt geniální nápad,” prohodil jízlivě. „Kdybych měl věšteckou kouli, hned bych věděl, co dělat, ale nevím, takže budeme pokračovat dál na jih a mrkneme se, jestli tam má někdo ponětí, jak to vypadá s průsmyky z jedné strany horského řetězu na druhou.” Odvrátil se a už na odchodu dával Willow poslední instrukce. „Oheň nechte vyhasnout. Ishmaela jsem přivázal nahoře v rokli a klisny níž pod námi. Jakmile od koní zaslechnete nějaký nepokoj, popadnete bambitku a skočíte do nejbližšího houští. Já sám se před návratem ohlásím signálem.”

„Ale jak poznám, že to jste vy?”

Caleb se k ní obrátil a současně vklouzl pravicí do kapsy u kalhot a hned nato zvedl ruku k ústům. Ta blesková koordinace pohybů u tak mohutného člověka nepřestávala Willow překvapovat. Náhle se nocí rozlehl přízračný tón, chvějivě zlověstný jako zavytí vlka. Foukací harmonika poté zmizela stejně bleskově, jako se objevila.

Než stačila Willow pronést další slovo, spolkla Caleba temnota. Slyšela dusot podkov vzdalujících se po dně rokle a potom následovalo ticho.

Po pár minutách kolem opět převládly normální noční zvuky, cupitání drobných tlapek a vrzání hmyzu. Praskot ohně připadal Willow zrádně hlasitý, proto z něj chvatně vytahala dřevo. Plameny se zmenšovaly a nakonec zmizely úplně, až na občasné blesknutí žhnoucích uhlíků. Po čase zčernaly i ony a z ohniště zůstal kruh sedavého popela.

Willow se stočila na voskované plachtě do klubíčka, bambitku po ruce a hlavu opřenou o dámské sedlo. Přestože si slibovala, že zůstane na stráži, rychle usnula, příliš vyčerpaná, než aby vůbec měla chuť únavě vzdorovat.

5.

Caleb vedl hřebce opatrně krajinou, osvětlenou kalnou září časného úsvitu. Věděl, že blízko se nachází osada, takže každou chvíli může na někoho narazit. Nebylo sice pravděpodobné, že v tomhle počasí by se chtělo mužům na lov, ale Caleb nemínil riskovat. Neměl v úmyslu dojet až do osady, potřeboval se však dostat k Wolfovi bez toho, že by v okolí vzbudil pozornost.

Díkybohu, že Wolfe není společenský typ, říkal si Caleb v duchu, když jel podél malého potůčku vedoucího ke srubu z klád. Aspoň se nemusím bát, že má u sebe na návštěvě nějakou drbnu.

V okně srubu nebylo vidět ani malé světlo, kolem ohrady pro dobytek a u stájí bylo ticho a mrtvo. „Hledáte někoho?”

Hlas zněl mrazivě, úsečně a ozval se Calebovi za zády.

„Nazdar, Wolfe,” pozdravil Caleb a zvedl nice do výšky, aby v sílícím světle bylo znát, že nedrží žádnou zbraň. „Jsi přátelský jako obvykle, viď?”

Wolfe s cvaknutím zajistil pušku, kterou si předtím připravil ke střelbě. „Nazdar, Cale. Nebylo poznat, jestli to jsi ty, Reno nebo jiný přerostlý běloch.”

Caleb se usmál. „Taky to mohl být Indián.”

„To ksakru ani náhodou. Indiáni mají tolik rozumu, aby v takovémhle počasí nelezli v noci do lesa.” Při řeči vyšel Wolfe, z úkrytu mezi vysokým podrostem. Pohyboval se hadím tichým krokem člověka, který se naučil přežívat v zákeřné divočině. „Sesedni a dopřej si na pár dní oddech, kamaráde. Deucemu by to nejspíš moc prospělo.” . „Však mně taky, ale nejde to.”

Wolfe si Caleba mlčky prohlížel očima tmavýma jako obsidián. V plné sluneční záři měly jeho zorničky indigovou barvu, čímž prozrazovaly dědictví po britském otci. Zato v noci vypadal Wolfe každým coulem jako stoprocentní syn své čejenské matky. Ve dne i v noci to však byl člověk, kterému se ostatní muži pečlivě vyhýbali.

„Už jsi vystopoval Rena?” zeptal se Wolfe konečně lhostejným tónem. Znal se jak s Calebem, tak i s Reném, a oba dva se mu zamlouvali. Neměl tušení, proč Caleb pronásleduje zrovna Rena. Caleb se o tom nikdy nezmínil a Wolfe se nezeptal.

„Právě teď si vařím vodu na jiný hrníček kávy. Pár mil severně odtud jsem v rokli nechal ženu. Potřebuje suché oblečení.”

„Nejmenuje se náhodou Willow Moranová?” nadhodil Wolfe vlídně.

Caleb sykl kletbu. „Slova tu cestují o moc rychleji než lidé, ksakru!”

„Spoustu lidí potěšilo, že Johnnymu Slaterovi konečně někdo srazil hřebínek.” Wolfův úsměv připomínal Čepel taseného nože. „Malý kojot. Namyšlený spratek. Nikdy ti tu urážku neodpustí. Pověsil se ti na paty s nabitou puškou.”

„Když mu bude přát štěstí, tak mě nenajde.”

„Najde tě, pokud pojedeš přes Canyon City,” prohlásil Wolfe nesmlouvavě. „Číhá tam v záloze s polovičkou Slaterovy bandy. Ta druhá půlka uhání jako o život směrem k Rio Grande.”

„Víš to určitě?”

„Na křižovatce si nechali muže jako spojku. Klidně se ho zeptej. A zeptej se ho i na odměnu, jakou Jed Slater vypsal za tvoji hlavu. Čtyři sta amerických dolarů pro toho, kdo přinese tvůj skalp. Tisíc dolarů pro toho, kdo tě k Jedu Slaterovi dopraví živého.”

„Proklatý zkurvysyn!”

„Nepotřebuješ další pušku?” zeptal se Wolfe. „Beztak nemám nic lepšího na práci, protože Jessiin poručník mi napsal, že letos v létě nikdo nepřijede.”

Na okamžik byl Caleb v pokušení nabídku přijmout. Wolfe byl vynikající v boji s jakoukoliv zbraní, a to včetně pěstí, a spojovala se v něm skotská zarputilost s čejenskou zuřivostí. Ale přestože by bylo velmi příjemné, kdyby mu Wolfe mohl krýt záda, Caleb to odmítl riskovat. Pokud někdo kromě něho ovšem věděl, že Reno a Matthew Moran jsou jedna a tatáž osoba, pak to byl právě Wolfe Lonetree. Jakmile by Willow zjistila, že Caleb pronásleduje jejího milence, zřejmě by ho jen těžko zavedla přímo do jeho úkrytu.

„Vážím si tvé velkorysosti, ale není to nutné,” odpověděl Caleb. „Přelstít kočku je možné mnoha způsoby.”

„Jenže horský průsmyk není kočka, kamaráde. I když se ti podařilo uniknout Slaterově bandě u Rio Grande del Nořte, v průsmyku u Canyon City nemáš sebemenší šanci.”

„Jsou tu ještě další průsmyky.”

Wolfe povytáhl černé obočí. „Jenže o nich ví pramálo bělochů.”

„V padesátých létech tady byl můj otec s vojenskými zeměměřiči. Ty průsmyky existují.”

Wolfe jen pokrčil rameny a změnil téma. „Je ten její hřebec aspoň zpolovičky tak skvělý, jak se vykládá?”

„Krásnějšího koně jsem v životě neviděl,” přiznal Caleb prostě.

„Krása nepatří mezi hlavní klady koně ani ženy,” poznamenal Wolfe suše.

„Ten hřebec je houževnatější, než se na první pohled zdá. Pro stopaře by představoval výhru.”

„Jak je na tom se silami?”

„Drží se a klisny jakbysmet.”

„Nechte ty araby u mě. Zdržovali by vás, především později v horách.”

„V Denveru je Willow odmítla nechat. Moc bych se divil, že by souhlasila s touhle možností, ale nabídnout jí to můžu. Pomodli se za mě, ať mi kvůli tomu nevyškrábe oči. Nezapomeň však, že ti koně by přiměli Slatera, aby se na tebe vrhl jako grizzly na med.”

Wolfe se usmál. „To bych si považoval za čest.”

Caleb jen zavrtěl hlavou a krátce se zasmál. Tohle se mu na Wolfovi zamlouvalo ze všeho nejvíc ten chlap byl bojovník až do morku kostí.

„A co to děvče?” zajímal se Wolfe. „Drží se dobře?”

„Je navlas stejná jako její koně,” přiznal Caleb. „Houževnatá holčička. Jakmile jí seženu suché šaty a pořádné sedlo, projede každým průsmykem, na který si jenom vzpomenu.”

„Takže to je pravda? Vážně jede v dámském sedle?”

Caleb zabručel: „Jo, je to pravda.”

„Ať se propadnu. Ten nemožný krám jsem viděl naposledy v Anglii,” divil se Wolfe.

„Kdybych už do smrti další nepotkal, stejně jsem jich viděl dost. Je to hotový nesmysl!”

Wolfe se pousmál. „To je možné, ale anglické dámy jsou krásné jako motýlci, když tak elegantně hřadují na hřbetech svých mohutných irských koní.”

„Ksakru, kdybych věděl, že máš pro ten krám takovou slabost, byl bych ti ho donesl darem. Ta tvoje urozená sestřenka by se na něm mohla vydovádět pokaždé, když by tě poctila návštěvou.”

„Lady Jessica Charterisová jezdí raději bez sedla a prudkým cvalem.” Pobavený tón však z Wolfova hlasu zmizel hned při následující větě. „Každopádně padla v dopise zmínka o sňatku. Nemyslím, že Jessi mi ještě někdy bude dělat těžkou hlavu.”

Wolfe uhnul před Calebem očima a soustředil se raději na sílící ranní zář, než aby dumal nad překvapivě bolestným pocitem ztráty, který v něm dopis oznamující Jessiin blížící se sňatek vyvolal.

„Radši ty koně nechte tady v mých stájích,” zopakoval Wolfe svou předchozí nabídku. „Slater se sice možná doslechl, že mě tu a tam navštěvuješ, ale stejně bude ještě nějakou dobu hledat stopy sedmi koní, a ne dvou. Ovšem…” Wolfe pokrčil rameny a nedopověděl.

Caleb seskočil z koně, uvázal ho k hustému křoví, jež lemovalo pozemek kolem Wolfova domu zvaného Jasanový potok, a následoval Wolfe do srubu.

„Když si s tebou Jessi vyrazila na projížďku, neměla náhodou trochu vhodnější oblečení, než je dlouhá rozevlátá jezdecká sukně a víc spodniček, než má javor listí?”

Wolfe bleskl po příteli úsměvem. „A co bys řekl koženým kalhotám a kožené košili, které pro ni ušila moje teta? A když tady byla Jessi naposledy, hučela do mě tak dlouho, až jsem jí koupil i jedny levisky, které tu široko daleko nosí všichni chlapi. Akorát jsem si prožil hotové peklo, než jsem sehnal dost malé číslo. A se sedlem to bylo zrovna tak.”

„Umluvila tě, jo? To děvče bych moc rád poznal. A není náhodou ten typ, co vzteky tluče hlavou do stropu, když zjistí, že její oblečení a sedlo si na pár týdnů půjčilo jiné děvče?”

„Pochybuju. Kromě toho, pokud sem vůbec někdy přitáhne toho svého manžílka s modrou krví, těžko bude urozeného lorda šokovat veřejným předváděním se v kalhotách a jízdou rozkročmo.”

Pohrdání, jež Wolfovi čišelo z hlasu při zmínce o Jessiině budoucím manželovi, Caleba nijak nepřekvapilo. S výjimkou tvrdohlavé mladičké Jessiky neřekl Wolfe o britské aristokracii slova dobrého, přestože sám k ní po otci patřil.

„V tom případě,” prohlásil Caleb, „bych velmi ocenil, kdybys mi to oblečení půjčil.”

„Klidně si ho vezmi. Stejně ho už nikdy neoblékne. Potřebuješ ještě něco? Jen se nestyď, stokrát lip vzít si to ode mě než se kvůli doplnění zásob ochomýtat v Canyon City a poštvat na sebe Slaterovu bandu jak hejno rozdrážděných vos.”

„Se zastávkou v Canyon City jsem skutečně počítal,” přiznal se Caleb.

„Tak mluv, všechno dostaneš.”

„Jídlo pro nás a obrok pro koně, pokud ho tedy můžeš postrádat,” požádal Caleb. „Koně s trávou chvíli vystačí, ale čekají nás tak těžké úseky, že koně budou potřebovat doplnit síly něčím vydatnějším.”

„Jídlo a krmení nepředstavuje žádný problém. Padesát kilo obroku ti stačí?”

Caleb si vydechl úlevou. „Díky, compadre. A nenašel bys i jednu dvě přikrývky navíc? Pokud tahle bouře rychle nepřejde, překvapí nás v prvním průsmyku psí zima.”

„Mám něco mnohem lepšího než přikrývky. Spací pytle.”

Caleb na tu zprávu reagoval pouze zpola pohrdavým, zpola pobaveným smíchem.

„To si prosadila Jessi,” pokračoval Wolfe a nebral Caleba na vědomí. „A po první noci v divočině jsem nad tím rázem přestal ohrnovat nos. Můžeš se převalovat po libosti a nikde na tebe netáhne.”

Caleb střelil po Wolfovi jedovatým pohledem. „Koukám, že ses dal na stará kolena k novotářům, co?”

Wolfe se usmál, protože oba muži byli téměř na den stejně staří, v dubnu se jim přehoupla třicítka. „To víš, potrpím si na pohodlí. Nepatřím mezi ty dobrovolné mučedníky jako ty.”

Caleb pokrčil rameny. „Díky, ale spokojím se se staromódními přikrývkami.” Potom vylovil z kapsy zlaťák. „Jestli to nestačí, tak ” začal.

„Schovej to, dřív než začnu vidět rudě, ty namyšlenej frajere!” nenechal ho domluvit Wolfe.

Caleb se po příteli nejisté podíval, ale nakonec strčil minci zpět do kapsy.

Mlčky došli ke dveřím srubu. Uvnitř byla tma a chlad, zařízení odpovídalo základním potřebám lovce a stopaře amerického Západu. Jakmile za nimi zapadly dveře, obrátil se Wolfe ke Calebovi a začal mluvit o tématu, k němuž se s Calebem po svém prvním rozhovoru už nikdy nevrátili o muži známém pod přezdívkou Reno.

„Jsem moc rád, že jsi teď zaměstnaný a nemáš aspoň prozatím čas se honit za Reném,” přiznal Wolfe tiše.

„Nikdy jsi mi neřekl, proč ho pronásleduješ, a já se taky nikdy neptal. Není to moje věc, ale něco ti přece povím, Cale. Pokud přece jen někdy na Rena narazíš, dej si sakra záležet na tom, abys měl dobrý důvod na něho tasit pistoli, protože vteřinu poté, co to uděláš, budete po smrti nejspíš oba.”

Caleb neodpověděl. Zpod stínu široké střechy klobouku hleděly zcela bezvýrazné oči.

Wolfe si změřil Calebovy tvrdé rysy. „Slyšíš mě, amigo? Ty a Reno jste příliš vyrovnaní soupeři.”

„Slyším tě.”

„A?”

„Prostě se tak stane.”

Ishmaelovo zvučné zaržání způsobilo, že Willow se s úlekem vytrhla ze spánku. Do rokliny proudily kosé sluneční paprsky, ale v tu chvíli jejich krásu vůbec nevnímala. Do jedné ruky drapla bambitku, do druhé přikrývku a pádila do úkrytu, přičemž se snažila dělat co nejméně hluku. Když už nemohla v hustém podrostu pokračovat dál, otočila se a přidřepla. Nehybně vyčkávala, až se ukáže vetřelec, který vylekal jejího hřebce.

Ticho proťalo pří zračné zahoukání jako ozvěna divokého vlčího zavytí.

Minutu nato se ukázal Caleb na Deuceovi a za ohlávku vedl Treye. Willow chvilku trvalo, než si uvědomila, co je na nákladním koni odlišného Trey nesl na hřbetě jezdecké, nikoliv nákladní sedlo. Přes něj visely dva svázané pytle s obilím a za nimi ležela silná role přikrývek. Navrch byl přivázaný ovčí kožíšek.

„Vyrušilo vás něco?” vyptával se Caleb, když se Willow vynořila z houští.

„Vůbec ne, dokud před minutkou nezaržál Ishmael.”

„Taky proto jsem šel po větru, abych vás varoval.” Caleb sesedl, protáhl se a rychlými, téměř vzteklými pohyby začal odstroj ovat Deucea. „Kolem není ani živáčka. Než se postarám o koně, uvařte kávu na tom nejmenším ohni, jaký dokážete udržet při životě.”

Willow zamířila k druhému koni ve snaze pomoci Calebovi, který jí připadal unavený. Když ale zlobně máchl rukou, honem ucouvla.

„Vy se laskavě postarejte jen o ten oheň, vznešená dámo! Plamenům vlající sukně či přikrývka nevadí, ale mým koním ano.”

Když Caleb odstrojil a vyhřebelcoval Deucea, pustil se do práce na Treyovi. Sundal pytle s obilím a vůně obroku zavanula roklí až k místu, kde se níž po proudu popásaly čtyři klisny. Arabové dychtivě zafrkali. Caleb rozvázal jeden z pětadvacetikilových pytlů, zlehka si ho nadhodil do náruče a přecházel od jednoho koně k druhému a každému usypal malou hromádku. Hebké pysky klisen a jejich dovádivá hltavost připomněly Calebovi lačnost, s jakou si jejich paní kradmými doteky jazýčku vychutnávala poslední drobečky slaniny přilepené na prstech.

Ta představa proklála Caleba přívalem touhy. Nemilosrdně ji od sebe zaplašil a soustředil se na úkol, jenž ležel bezprostředně před ním na úvahy o cestách a průsmycích, bouřích a slunečním svitu, o vytrvalosti a vyčerpání, o Slaterově tlupě a Willowině milenci.

Caleb se ušklíbl, promnul si zátylek a zamířil k táborovému ohni. Žhavé plamínky sálaly žárem a nad nimi vřela káva. Vedle ohniště klečela Willow v jeho košili, s rukávy vyhrnutými nad lokty a přikrývkou ovinutou kolem boků. Zapletla si vlasy a svázala si je teninkou krajkou, kterou si utrhla od spodniček. Neexistovalo ustrojení, v němž by mohla vypadat přitažlivěji.

A když potom přišla ke Calebovi a přiklekla k němu s rukama plnýma voňavého jídla, musel sebrat všechny své síly, aby ji nestrhl do náruče. I kdyby byl stokrát vyčerpaný tak strašně, že už nedokázal pociťovat touhu, přesto se mu důkaz jeho vzrušení bujně vzpínal proti látce kalhot.

Se zuřivým zaklením Caleb natáhl ruku po svém hrníčku s kávou.

„Calebe?” zeptala se Willow nejisté, protože nechápala tu ponurou naléhavost v jeho pohledu.

„Průsmyky budou průjezdné, pokud nás ovšem nezastihne vichřice. Slaterův gang se rozdělil. Jedni na nás čekají někde poblíž Rio Grande či Arkansasu,” oznámil jí důrazně.

Pro sebe si však nechal skutečnost, že Slater navíc vypsal odměnu na jeho hlavu, a to tak vysokou, aby tím zburcoval každého psance mezi Wyomingem a Mexikem a přinutil ho chtivě si zamnout ruce.

„Co tedy máte v plánu?”

Calebův zachmuřený zlatavý pohled padl na dámské sedlo. Vztekle ho popadl a hodil do potůčku, který protékal kolem jejich tábora. Za ním následoval její rozřezaný jezdecký oblek.

„Calebe! Pro všechno na světě, co to —”

„Všichni vyhlížejí děvče, které je tak hloupé, že si do Skalnatých hor vyjede v dámském sedle!” přerušil ji Caleb mrazivým hlasem a pevně přitom hleděl do Willowiných oříškových očí. „Já osobně tak hloupé děvče neznám. Vy snad ano?”

Willow otevřela ústa, ale nepronesla jediné slovo.

„Výborně,” pokývl Caleb krátce na důkaz spokojenosti. „A taky hledají dívku tak pošetilou, že cestuje v módních vlajících šatech, které mezi bouřkami ani nestačí uschnout. Já osobně tak pošetilou dívku neznám. Vy snad ano?”

Willow si propletla prsty obou rukou, ale opět jen zarytě mlčela.

Caleb zavrčel a pokračoval: „Hledají děvče tak tvrdohlavé, že se snaží propašovat pět drahých koní kolem každého psance mezi Denverem a peklem. Já osobně tak tvrdohlavé děvče neznám. Vy snad ano?”

„Moji koně půjdou se mnou!” vykřikla okamžitě Willow. „To byla součást naší smlouvy, Calebe Blacku. Ze byste neuměl držet slovo?”

Sotva ta slova vypustila z úst, Willow trpce zalitovala, že je vyslovila. Jenže na to už bylo příliš pozdě. Jednou je řekla a teď musí nést následky Calebova vzteku.

„Nikdy jsem dané slovo neporušil, a to platí i pro slib daný rozmazlené jižanské dámě, která jen těžko dokáže být lepší, než je,” pronesl Caleb mrazivě.

Aniž by z Willow spustil pohled, škubnul za provázky, jimiž byla svázaná role přikrývek. Ukázalo se, že uvnitř je zabalené oblečení. Nabral plnou náruč kůže, modrého plátna a flanelu.

„Nejdřív si vezmete flanelové spodky,” oznámil Caleb stejně mrazivým tónem jako předtím. „Na ně přijdou kožené kalhoty. Navrch levisky. Na horní část těla si —”

„Už spoustu let se oblékám sama,” skočila mu Willow do řeči. „Horní díl oblečení od spodního kupodivu poznám zcela bezpečně.”

Caleb jí šaty nacpal do nastavených paží. „Uvnitř Wolfova ovčího kožíšku je pro vás i klobouk a krátká kazajka. Ovšem pršiplášť pro Jessi neměl. Škoda.”

„A co vy?”

„Já i Wolfe pršipláště svorně nenávidíme. Beztak fungujou, jen když člověk sedí v suchém stanu.”

Konečně Willow podlehla zvědavosti. „Kdo je ten Wolfe? A Jessi je jeho manželka?”

„Jmenuje se Wolfe Lonetree. Jessi je sestřenka jeho nevlastní matky či tak něco.”

„A kde bydlí? Ráda bych mu osobně poděkovala.”

„Moc bych se divil, kdybyste s ním chtěla mít cokoliv společného. Pravda, jeho otec byl britský aristokrat, zato matka byla dcerou čejenského šamana.”

„Medicinmanka?” vyhrkla Willow dychtivě.

Caleb se na ni zadíval přimhouřenýma očima. Před sebou viděl pouze výraz zvědavosti, a nikoliv pohrdání, jež mnoho lidí vůči míšencům pociťovalo.

„Na to jsem se ho nikdy nezeptal,” přiznal se Caleb. „Proč vás to zajímá?”

„Protože by znala zdejší léčivé byliny,” vysvětlovala Willow. „Poznala jsem pár těch, co jsou stejné jako u nás doma, ale moc jich nebylo.”

„Vy byste si nechala radit od Indiánky?”

„A proč ne? Indiáni tu žijou mnohem déle než já.”

„Vy jste ta nejproklatější jižanská dáma, jakou jsem kdy poznal!”

„Možná to bude tím, že žádná jižanská dáma nejsem!” odsekla.

Caleb se pousmál. „Podle přízvuku se to nepozná. Protahujete samohlásky jako med, co stéká ze lžíce.”

„Jen proto, že nemluvím, jako když se přesýpá říční kamení “

„Poslyšte, ty urážky si schovejte na jindy, ano,” nenechal ji domluvit. „Teď máme na starosti důležitější věci.”

Caleb rázně rozvinul přikrývky od Wolfa na voskovanou plachtu, na místo polštáře položil své sedlo a zalezl do provizorního lůžka.

Willow se rozhlédla, ale další pokrývky neviděla. „A kde mám postel já?”

„Na stejném místě jako včera.” Zvedl okraj přikrývek a ukázal na volnou půlku plachty. „Přesně tady.”

Vypadala upřímně šokované a také se tak cítila. „Cože, já spala vedle vás?”

„Samozřejmě.”

„Ale já já se na to nepamatuju.”

„Byla jste tak unavená, že byste si nevšimla, ani kdyby k vám přišel bizon a chrápal vám přímo do ucha,” zazubil se Caleb. „Teď si můžete vybrat, jestli budete zase spát po mém boku a v teple, nebo zda si někam zalezete sama a nachladíte se. Nikdo vás k ničemu nenutí, vznešená dámo. Tak nebo tak, až se převléknete, uhaste oheň.”

Než. Willow stačila vymyslet příhodnou odpověď, Caleb si stáhl klobouk přes oči a naznačil tak, že rozhovor je u konce. Za pár vteřin se rytmus jeho dechu změnil zpomalil se a prohloubil.

Willow však Caleba pozorovala ještě velmi dlouho, sledovala pravidelné zvedání a klesání jeho hrudníku. Zdálo se, že spí skutečně tvrdě. I přesto měla chuť převlékat se v úkrytu houštin, jenže se jí nechtělo tahat to báječně suché oblečení mezi mokré listí. A navíc, jakmile by se na krok vzdálila od hřejivých plamenů ohně, ihned by ji rozrazila zima.

„Calebe?” zašeptala. Neodpověděl. Ani se nepohnul.

Willow dospěla k ráznému rozhodnutí. Pomalu a tiše, aby nevzbudila Caleba, si vyzula jezdecké holínky a oblečení rozložila na pruhu voskované plachty, který nechal volný. Ze změti jednotlivých kusů vytáhla dlouhé bavlněné spodky sešité s tílkem, obrátila se k plachtě zády a rozevřela přikrývku, která ji halila od pasu dolů. Rozechvělými prsty povolila stužky, které jí vázaly tenké kalhotky k pasu. Teninká bavlna se jí snesla k chodidlům jako obláček a přistála u nohou jako pěna. Vykročila z kalhotek a nakonec se jí podařilo navléknout si spodky bez toho, že by musela přikrývku odložit.

Snadné to ovšem nebylo. Ať už byl předchozím majitelem toho kousku spodního prádla kdokoliv, musel být menší než Willow. Přestože mělo jít o velmi volnou součást oděvu, Willow kryla jako druhá poddajná kůže. Nohavičky jí přiléhaly ke stehnům stejně jako horní část k zadečku. Výsledek nebyl nepohodlný, pouze překvapivý.

Calebovi to ovšem doslova vyrazilo dech, zvlášť když Willow posléze přidržování přikrývky otrávilo, takže ji nechala spadnout, aby si mohla ramínka tílka přetáhnout přes ramena. Když skončila, přejela po hřejivé měkké látce dlaněmi a spokojeně zabroukala. Caleb zaťal zuby, aby potlačil zasténání. Byl by upsal čertu duši, jen kdyby mohl tu látku pohladit vlastníma rukama a poslouchat Willow, jak pod tím dotekem blaženě vzdychá.

Caleb zoufale zavřel oči a honem se překulil na bok, přičemž si dával záležet, aby Willow neupozornil, že se k ní obrací zády. Změny v poloze jeho těla si vůbec nevšimla, ani když se sehnula pro další kousek oblečení, protože ji okouzlily kožené kalhoty, hebčí než samet a poddajné jako nejměkčí pavučina.

Se slastným povzdechem přejela Willow dlaní po kalhotách a pak si je navlékla přes dlouhé spodky. A opět jí přiléhaly těsně, ale nikde ji neškrtily. Kazajka s třásněmi a šňůrkami, na něž se vázala na prsou, byla stejně měkká jako kalhoty a obepnula jí tělo láskyplně jako předchozí

kusy oděvu. Všechno oblečení vonělo díky sáčku se sušenými růžovými lístky, který objevila v jedné z kapes. Opatrně zkusila několik krůčků, protože bez obvyklé tíhy nabíraných sukní a vysoké vrstvy spodniček měla pocit, že vzlétne. Svoboda pohybu, kterou jí kalhoty propůjčovaly, ji téměř děsila.

Kdyby mě v kalhotách viděla maminka, určitě by ji ranila mrtvice, pomyslela si Willow se směsicí pobavení a smutku. Jenže žebrák si nemůže moc vybírat.

A ty kalhoty jsou navíc teplé a zakrývají mě stejně jako sukně, jenom ne stejným způsobem, to je pravda.

Teď už zbývaly jen levisky a vlněný dřevorubecký kabát s velkou vyrudlou červenočernou kostkou. Levisky byly volnější než ostatní oblečení a krátký kabát také. Do jedné z velkých předních kapes se derringer hodil tak dokonale, že ho tam Willow rovnou nechala. Zapínání poklopce na leviskách ji sice na okamžik zmátlo, ale nakonec se odvážně pustila do boje s tvrdošíjnými kovovými knoflíky. Na závěr zastrčila paže do kabátu, který byl ušitý spíš pro muže než pro ženu, takže knoflíky byly na opačné straně. Levisky i krátký kabát byly natolik obnošené, že látka dosáhla příjemné poddajnosti.

Willow sebrala perlově šedý, plochý klobouk se širokou střechou, jenž byl zabalený do ostatního oblečení. Několika pohyby upravila klobouk do původního tvaru. Posadila si ho na hlavu, svázala šňůrky pod bradou a zalitovala, že nemá zrcadlo.

„Vlastně je dobře, že ho nemám,” zamumlala tiše. „Vlasy mám určitě rozježené jak říční chaluhy.”

Teplé šaty Willow zahřály a připomněly jí, jak dlouho už nebyla v suchu. Skoro bojácně vzhlédla k obloze. Nad hlavou nespatřila žádné mraky, ale to ještě neznamenalo, že nezačne pršet později. Než přijde večer, může sem vichr z horských štítů přivát mračna, z nichž se začne lít jako z konve.

Vítr kolem dlouze a osaměle naříkal a připomínal Willow mrazivou noc, kterou zažila posledně. Z plamenů vystříkly jiskry. Honem odtáhla dřevo od ohně. Po chvilce plameny zaprskaly a zhasly. Willow rozhrábla popel, aby udusila i poslední uhlíky. Mrzelo ji, že přišla o zdroj tepla. Zadívala se na úzký pruh voskované plachty a znovu si uvědomila, jak obří postavu má Caleb Black. Myšlenka na spánek po jeho boku ji dost vyděsila, ale zdaleka ne tolik jako představa, že bude muset spát v suchých šatech na studené a mokré zemi. Co nejtišeji a nejopatrněji shodila klobouk, kabát a levisky, lehla si na plachtu a vklouzla pod přikrývky, lesná Calebova blízkost ji zpočátku vyváděla z míry, ale když nedával najevo, že o ní ví, Willow se uklidnila a vychutnávala teplo vyzařující z jeho těla. S dlouhým povzdechem usnula.

Calebovi to trvalo o chvilku déle, ale nakonec se spánku také dočkal. Jak bylo jeho zvykem, pravidelně se budil, chvíli naslouchal tlumeným zvukům v okolí a opět usnul. V jednom okamžiku, na půli cesty mezi probuzením a bděním, s úžasem zjistil, že objímá Willow kolem ramen a ona že má paži přehozenou přes jeho prsa. S úsměvem vytáhl přikrývku trochu výš, až přes jejich hlavy, takže se schoval před světlem a vytvořil tak svět, jehož jedinými obyvateli byli pouze on a děvče, jež mu tak důvěřivě spalo v náručí. A když opět usínal, obklopila ho vůně sušených růžových plátků, připomínka toho, že oděv kdysi nosívala britská šlechtična.

Při svém posledním probuzení Caleb zjistil, že rokle je zalitá šikmým zlatavým světlem podvečerního slunce a Willow je do něho zaklesnutá jako lžička ke lžičce. Oba leželi na levém boku, Caleb ji objímal kolem pasu a pevně k sobě tiskl. Teplá tíha jejích hýždí spočívající mu důvěrně přímo v klíně mohla mít pouze jeden účinek.

Nehybný pokud se nepočítá mohutný vír jeho krve Caleb si v duchu opakoval všechny důvody, proč by byl proklatý blázen, kdyby dlaněmi vklouzl pod Willowiny šaty a přesvědčil se, zda jí bradavky tuhnou pod dotekem mužských rukou stejně jako pod vláhou studeného deště. Žádný z důvodů, aby nechal ruce radši v kapsách, mu v ospalém útulném přítmí pod přikrývkami nepřipadal tak pádný jako v plném světle bdění.

Tak zvolna, vojáku! okřikl se Caleb v duchu vztekle. Třeba je vážně vdaná. A i kdyby nebyla, je to osamělá Žena uprostřed drsné pustiny. Nesmím dopustit, aby mi vyčetla, že jsem využil situace. Pokud by o mě v budoucnu sama stála, musí mi pohlédnout do očí a povědět mi to jasně a srozumitelně.

Než tělo stačilo zvítězit nad mozkem, Caleb se honem vykulil z lákavého, růžemi provoněného hnízdečka pod přikrývkami. Willow jen něco rozespale zamumlala a převalila se ve snaze najít zdroj tepla, který ještě před okamžikem měla těsně u sebe.

„Probuďte se!” vybídl ji Caleb, když si natáhl jezdecké holínky. „Tohle není žádný vznešený hotel. Pokud chcete snídani, musíte trochu hýbnout zadečkem!”

Oříškové oči se otevřely a zadívaly se na něho zpod dlouhých hustých řas. Zažívala, zkroutila jazýček jako kotě a tiše povzdechla. Husté jantarové řasy se opět spustily dolů.

„Myslím to vážně, jižanská dámo. Až se vrátím z obhlídky, bude tu připravené dříví na oheň a kávová konvice plná vody. A vašemu hřebci by prospělo vyhřebelcování. Pokud nemáte v tom svém přeplněném vaku vlastní hřeblo, najdete jedno ve vaku u mě.”

„Já vám také přeju dobré ráno.”

Willow počkala, dokud se Caleb neztratil z dohledu, odhodila pokrývky, natáhla si jezdecké boty a začala rovnat větvičky na oheň. Dosud nepoznaná volnost pohybů, kterou umožňovaly kalhoty, jí chvílemi připadala úchvatná.

Vzduch byl teplý, jen občas rozčeřený poryvem vánku. V rokli zpívali ptáci ukrytí v houštinách, kteří umlkli jen tehdy, když Willow sestoupila k úzkému potůčku. Nad hlavou se jí honily mraky, některé břidlicově šedivé, jiné bělostné jako sníh.

„Třeba dnes večer pršet nebude,” pronesla Willow toužebně nahlas.

Jedinou odpovědí jí bylo zašustění listí ve vzdušném víru. S povzdechem zamířila do hustého křoví, aby si ulevila, a tam objevila hlavní nedostatek svého nového úboru. Na rozdíl od dámských spodních kalhotek byly spodky sešité s tílkem a vpředu měly jen malý otvor. To mohlo vyhovovat muži, ale pro ženu to znamenalo, že se musí vysoukat z každičké části oděvu. S nespokojeným brbláním se Willow v hravém větříku celá vysvlékla.

Než se stačila vrátit do tábora, ještě pořád si tiše a nespokojeně stěžovala, že mužské oblečení nemá na ženském těle co dělat. Byla v pokušení zapálit oheň, ale neudělala to. Kdyby si to Caleb přál, jistě by řekl. Osobně prožila příliš mnoho let ve strachu, než aby bezstarostně rozdělala oheň, který by její přítomnost ohlásil každému v dohledu nebo v dosahu kouře.

Willow začala v táboře poklízet, vytřásla a srolovala přikrývky, kousky drobných klacíků vhodných na podpal připravila těsně k ohni, donesla čerstvou vodu. Když skončila, našla Calebovo hřeblo a pustila se do práce na koních. Deuce a Trey přivítali její přítomnost bez vyhazování a s neskrývanou radostí, protože teď je nelekala žádná pleskající sukně. Ishmael se choval džentlmensky jako ostatně pokaždé. Právě pilně hřebelcovala Penny, jednu z malých ryzek, když tu arab zaržál a ohlédl se Willow přes rameno. Teprve potom si uvědomila, že Caleb stojí sotva pár kroků od ní a upírá na ni nemrkající zlatavé oči.

Willow okamžitě napadlo, co si o ní asi myslí, když tu pobíhá oblečená do kožených kalhot jako Indiánka, s vlasy rozpuštěnými a spadajícími až pod pás. Pokud si však Caleb změny v jejím oblečení všiml, nedal to znát, a dokonce jí ani necivěl na nohy, jež prozatím ještě před žádným mužem takhle neodhalila.

„Nezlobili vás moji koně?” zeptal se Caleb, protože ho zajímalo, zda se Willow péčí o jeho zvířata vůbec zatěžovala.

Willow se ulevilo, že její oblek nechal bez poznámky, takže zvesela odpověděla: „Trey s Deucem drželi při hřebelcování jako beránci, poslušně zvedali nohy, a když jsem jim prohlížela podkovy, vůbec si na mě nelehali.”

Caleb užasle vyvalil oči, protože skutečně nepředpokládal, že by si na jeho koně udělala čas. Byl to pro něho skoro stejný šok jako okamžik, kdy ji poprvé spatřil v kožených kalhotách, těsně ji obepínajících jako světlý stín její vlastní kůže a odhalujících každičký záhyb skrznaskrz ženského těla. Začal uvažovat, že kalhoty byly dost špatný nápad s ohledem na něho, ne na ni.

Ne snad že kožená kazajka by byla o moc lepší, objímala ji přes prsa jako něžná mužská dlaň.

„Jeden krytý vůz míří k jihu, ale je dost daleko,” prohlásil Caleb po chvíli. „Vítr vane od západu. Když necháme oheň hodně nízký, ve voze ho nikdo neucítí. Až vyjde měsíc a ze štítů sem začne vát ledový vítr, budeme rádi, že máme kávu a kus studené placky.”

Willow po něm bleskla úsměvem. „Ale teď bychom si tu kávu mohli dát taky?”

Caleb se usmál skoro proti své vůli, když se přiznával: „Sám se na ni moc těším.”

Když Willow skončila s hřebelcováním, vzala svou košilku a kalhotky a vyprala je v potůčku s pomocí kousíčku mýdla, které vytáhla z vaku. Opatrně pak prádlo roztáhla a pověsila na suchou větev vedle ohně. Věděla, že tenká látka uschne velmi rychle.

Caleb mlčky smažil slaninu a placky a vršil je na talíře vyrobené z plátů jasanové kůry. Willow nalila do polní láhve kávu, posadila se a pustila se do jídla. Když se natahovala pro kousek placky, vytáhl Caleb nádobku s medem, jeden z několika přepychových dárků, které mu Wolfe přihodil k zásobám.

„Bože!” vykřikla Willow uchváceně.

„Nevidím jediný důvod, proč byste mi nemohla říkat občanským jménem,” pravil Caleb s vážným výrazem.

Když Willow došlo, jak Caleb svou poznámku myslel, zrudla a namítla: „Calebe Blacku, vy moc dobře víte, že jsem neoslovila vás. Měla jsem jen radost z toho medu.”

„To mě mrzí.”

„Jasně, a já jsem královna ze Sáby,” zabručela si tiše. Caleb se ohlédl po téměř průhledných kouscích prádla splývajícího ze suché větve.

„Spíš mi to připadá jako svatební závoj než spodní prádlo.”

Willow pravila pouze: „Med, buďte tak hodný.”

„Copak vám to můžu odepřít, když mě tak hezky prosíte?” řekl a sundal z nádobky hliněné víčko.

Willow se nadšením zajíkla. Calebovi ten zvuk připomněl dětské zahuhňání. Usmál se na ni a Willow si náhle připadala lehká jako peříčko. Na jeden chvějivý okamžik si připadala zpátky doma, i když domov už existoval pouze v jejích vzpomínkách zář ohně v krbu a rodiče a bratři a Matt, jenž láskyplně škádlil mladší sestřičku, která ho zbožňovala.

Willow mlčky nádobku naklonila a pokapala si kus své chlebové placky medem. Hustá tekutina se chvěla jako polapená sluneční zář, než se vsákla do střídy. Willow slízla zatoulané slaďoučké vlákno a zabořila zuby do dobroty, jakou neochutnala už celé věky. Aniž by si to uvědomila, blažeností se až zajíkla a hrdelně se zasmála. Sluncem provoněnou medovou rozkoš naposledy poznala před třemi lety.

Caleb ji pozoroval koutkem oka a v duchu sám sebe přesvědčoval, že mu to Willow určitě nedělá schválně, to olizování prstů a rtů drobným špičatým jazýčkem ve snaze zachytit zatoulané kapky medu. Zaručeně to není divadýlko provozované pouze pro něho. Prostě jen mlsala med se smyslným zanícením, jež ho vzrušovalo stejně mocně jako pohled na její téměř průhledné spodní prádlo.

Kdyby s ním Willow flirtovala, Caleb by její výzvy přesnadno ignoroval či opětoval podle momentální nálady. Jenže ona ho nedráždila záměrně, což ho v dané situaci nesmírně znevýhodňovalo. On po ní toužil, a ona po něm ne.

A pokud snad ano, skrývala to mnohem lépe než každá z žen, které dosud poznal.

Možná je vážně Renova manželka. Prstýnek muž Ženě nekupuje vždycky. Třeba je zrovna tohle ten důvod, proč se červená jako přistižený zlodějíček pokaždé, když před ní padne slovo manžel!

Na tohle neexistovala jiná odpověď než ta zcela očividná Reno není Willowiným manželem.

Caleb roztržitě vytáhl medailonek z kapsičky na hodinky, otevřel ho a zadíval se na dva snímky pod víčkem. Podle toho, co mu Willow vykládala, znala Renovy rodiče důvěrněji než svoje vlastní. Teď tedy zbývalo, aby jí medailonek ukázal. Pokud snímky pozná, je Renova manželka. Pokud nepozná, pak jí není. Je to nad slunce jasné.

Ukaž jí to. Přesvědč se, jestli je volná.

A co když není?

Ta otázka se v Calebovi obracela jako nůž a prozrazovala mu, jak nesmírně touží po ženě se zlatými vlasy a smíchem jako zlaté rolničky.

Nepožádáš manželky bližního svého.

To se snadno řeklo. To se i snadno poslechlo, dokud Caleb nepotkal Willow. Nyní si ani zdaleka nebyl jistý, zda se i nadále dokáže podřídit biblickému zákonu.

Ale co nevíš, to tě mrzet nemusí, ne ?

Chyba, hlupáku. Co nevíš, to ti může —

„Co to máte?” přerušila Willow Calebovy myšlenky.

Obrátil se k ní s mrštností, která ji přiměla uskočit.

„Nezlobte se,” omlouvala se chvatně. „Nechtěla jsem vás polekat.”

Caleb přejel pohledem od Willowiných oříškových očí ke dvěma oválkům rozevřeného medailonku, který mu ležel v dlani. Vzhlížely k němu dva vážné obličeje. S nedbalostí, jež ho stála skoro všechny síly, natáhl ruku před sebe, aby si snímky mohla prohlédnout i Willow.

„To je jenom medailonek,” řekl a nespouštěl z ní oči.

Willow se ohnula v pase a podložila hřbet Calebovy ruky bříšky prstů, aby si medailonek pozvedla k očím. Caleb honem uhnul a naklonil dlaň, aby lépe viděla.

Muž měl nezajímavou tvář, světlé oči, tmavé vlasy, knírek a tak neuvěřitelně odstávající uši, že Willow podobné ještě nezahlédla. Žena měla nezajímavou tvář, světlé oči, tmavé vlasy, žádný knírek a tak neuvěřitelně odstávající uši, že Willow podobné ještě neviděla. Kradmo mrkla po Calebovi, zvědavá, zda tahle dvojice patří mezi jeho příbuzné. V rysech jeho obličeje, tvaru očí a křivce úst však nenašla sebemenší podobnost.

A především neměl s dvojicí nic společného, ani pokud jde o uši.

Odkašlala si, spolkla smích, který jí užuž unikal z hrdla, a zamumlala: „S těma ušima jsou jako ptáci s křídly…”

Caleb kysele povytáhl koutek úst. „Ano, přesně to jsem si taky říkal, když jsem ty snímky spatřil poprvé.”

„Takže tohle nejsou, echm, nejsou vaši příbuzní?” otázala se Willow opatrně.

„Přesně stejnou otázku jsem chtěl položit já vám.”

Willow zvedla ruce k hlavě a odhrnula si husté těžké kadeře z uší. „Co byste řekl?”

Caleb si pomyslel, že by neškodilo do toho ouška jednou dvakrát něžně hryznout, ale odpověděl pouze otázkou: „A váš manžel?”

Willow se snažila potlačit provinilý ruměnec a honem uhnula očima. „Matt má uši stejně ploché jako já.”

„Takže jeho rodiče to nejsou, je to tak?” prohodil Caleb bezstarostně, jako by Willow jenom škádlil.

Kolem tváře se jí rozhoupaly zlaté kadeře, jak důrazně zavrtěla hlavou. „Ale kdepak. Ty lidi jsem v životě neviděla.”

„Jste si tím jistá?” usmál se na ni přátelsky.

„Myslíte, že na takové uši člověk dokáže zapomenout?”

Tiše se rozesmál. Cítil se mnohem lip než ráno, kdy se probudil rozbolavělý touhou po ženě, jež však mohla být manželkou jiného muže.

„Ale ne, jižanská dámo, to nedokáže. Pokud nepočítám tažné muly, pak jsem tak kolosální uši skutečně neviděl.”

Willow ta předoucí spokojenost v Calebově úsměvu a hlase udivila, ale proti své vůli se na něho usmála na oplátku. Tiše se rozesmála radostí, že se jí na pár chvil podařilo překonat bariéru jeho uzavřenosti. Teprve když jí Caleb sevřel dlaň, uvědomila si, že pořád ještě prsty podpírá jeho ruku.

Vědomí jeho tělesné blízkosti ji vzrušilo tak mocně, až se vylekala. Instinktivně ruku odtáhla. Caleb vycítil jednak její vstřícné vzrušení, jednak ostražitost, takže jí ruku uvolnil s laskajícím pohlazením, jež podtrhlo jeho sílu i míru sebeovládání. Teď když si byl konečně jistý, jak to vypadá s jejím manželstvím, byl připravený zahájit pomalý rituál svádění, který skončí tím, že Willow bude sama žadonit, aby s ní naložil zcela jednoznačně.

Nedojde k tomu ani dnes a možná ani pozítří, ale dřív nebo později se Caleb dočká. Lovec v jeho srdci si byl konečným vítězstvím jistý stejně jako tím, že najde a zabije muže jménem Reno.

Muže, který není Willowiným manželem.

„Teď si radši natáhněte levisky, drahoušku,” vyzval Caleb Willow, vstal a současně s tím vytáhl do stoje i ji. „Než setřeseme Slatera a jeho tlupu, čeká nás dlouhá a těžká jízda.”

6.

Než Willow přistoupila k Ishmaelovi a nejisté se zadívala na své nové sedlo, spadaly už z neviditelných horských štítů podvečerní stíny. Hřebec neměl proti novince žádné námitky. Vlastně, pokud se nechá stranou vzdouvání nozder, jak větřil pach neznámé kůže, zřejmě nevzal žádný větší rozdíl na vědomí.

Willow však ano. Když se poprvé shýbla a zvedla sedlo ze země, tak se lekla jeho nečekané tíhy, že ho zase upustila. Caleb ho popadl, jednou rukou vyhodil Ishmaelovi na hřbet a přitáhl popruhy. „Teď si vyskočte nahoru.”

Willow pohlédla na ruce v kožených rukavicích, propletené a nastavené jako náhražka schůdku, a zvedla oči ke Calebovi. Sledoval ji s mužskou vypočítavostí, která ji vyděsila až do morku kostí. Najednou zamrkal a řeka vášnivých plamenů, jež se užuž vylévala z břehů jeho sebeovládání, se opět vrátila do svého koryta.

„Neměla bych se naučit nasedat i bez pomoci?” zeptala se Willow přiškrceně.

Černé obočí vyjelo udiveně vzhůru. Nato Caleb pokrčil rameny a odstoupil stranou. „Jak je libo.”

Willow uchopila do levé ruky uzdu a hustou hřívu, levou nohu zvedla tak vysoko, až dosáhla ke třmeni, a pravou rukou se zachytila hrušky sedla. Už se zpola vytáhla nahoru, když se zarazila, protože si uvědomila, že pra

vou nohu bude muset přehoupnout přes Ishmaelův zadek místo přes hrušku sedla. Mohutné plácnutí Calebovy dlaně včas zabránilo tomu, aby zůstala viset na třmeni jako nedozrálá hruška.

„Děkuju,” zahučela Willow a uvelebila se v sedle, zardělá ze vzpomínky na důvěrný dotek jeho ruky na hýždích.

„Rádo se stalo,” odvětil Caleb vážně.

Když si všiml, že Willow vyklouzla noha ze třmenu, rychle skryl úsměv. Uchopil ji prsty za kotník a chodidlo jí vsunul zpátky do třmenu, přičemž se tvářil, že přeslechl, jak při tom doteku prudce lapla po dechu. „Radši vám třmen o kousek popustím. Jessi jsem v životě neviděl, ale nejspíš je ještě větší mrňous než vy.”

Willow si vzpomněla, jak jí spodní dvě vrstvy oblečení těsně obepínají tělo, a krvavě zrudla. „Já přece nejsem malá,” zamumlala.

Caleb se s úsměvem protáhl pod Ishmaelovou šíjí, jemně vyprostil Willowinu botu z pravého třmenu a popustil o dvě dírky řemen, přestože moc dobře věděl, že jedna dírka by stačila. Když skončil, opět jí vsunul chodidlo do třmenu s pečlivostí, jež neměla daleko k laskání.

„Postavte se, drahoušku.” Willow poslechla.

Caleb projel plochou dlaní mezi kůží sedla a jejím zadečkem, aby si ověřil vůli, kterou jezdkyni umožňuje délka třmenu. Pro volný pohyb ruky tam nebylo dost místa, ale sám pohyb možný byl.

Při Calebově intimním doteku Willow pronikavě vypískla a zděšeně se v třmenech vytáhla na špičky. „Calebe!”

„No ano, už mi to taky došlo,” zabručel ledabyle. „Musím ten třmen o dírku zase zkrátit. Můžete si sednout.”

Pomalu vytáhl ruku a začal opět upravovat řemen. Willow na něho hleděla dolů, ale viděla pouze černou střechu klobouku. Splašené srdce se jí postupně uklidnilo a z hrudi jí spadla dusivá tíha. Poněkud přerývaně se nadechla a snažila se vytěsnit z paměti ten závratný okamžik, kdy cítila jeho mohutnou dlaň klouzat po hýždi a vysílat jí do celého těla elektrizující chvění.

Jenže zapomenout bylo jednoduše vyloučeno.

„Zkuste se znovu postavit.”

„Ty třmeny jsou uurčitě v pořádku!” zajíkla se Willow téměř zoufale.

Její tichý roztřesený hlas vzrušoval Caleba skoro stejně jako měkká tíha jejího zadečku přitisknutá k jeho dlani. Toužil cítit to ještě jednou, stisknout ty hebké žhavé obliny a laskat ji tak dlouho, dokud by nezačala zmučeně sténat.

Jenže o tohle ho nežádala. Žádala, aby se jí naopak nedotýkal.

„Jak chcete, vznešená dámo,” zabručel a odvrátil se. „Ale pak za mnou nechoďte s nářkem, až si na tom svém měkkém zadečku naděláte puchýře, protože třmeny budou mít nesprávnou délku.”

Než Willow stačila přijít na vhodnou odpověď, Caleb se prudce, téměř navztekaně vyhoupl na Deucea a jediným škubnutím obrátil hřebce na zadních do opačného směru. Rozjeli se roklí na západ a pokračovali tak dlouho, dokud se nezúžila natolik, že další jízda nebyla možná. Za úplné tmy se pak vynořili malým bočním průsmykem do volné krajiny. Nad hlavou jim visel třpytný měsíc, chvilkami zahalovaný něžnými závoji mračen hnaných vichrem.

Willow ze souhvězdí mezi mračny vyčetla, že Caleb po odjezdu z Denveru míří spíše západním než jižním směrem. Postavila se ve třmenech a snažila se dohlédnout na monumentální kamenné cimbuří, jež zatím nikdy nespatřila od úpatí až k vrcholkům. Noc a mračna jí to znemožnily.

Ishmael se pustil do rychlého klusu, aby stačil koním před sebou, jež Caleb odváděl do úkrytu v další mělké rokli. Willow se automaticky přizpůsobila změně kroku. Jízda rozkročmo byla snazší než v dámském sedle, zvlášť když Ishmael cválal nebo běžel nahoru či dolů po strmém svahu.

Po prvních pár hodinách dokázala Willow udržet rovnováhu bez rozmýšlení, jako kdyby jinak než rozkročmo ani nejezdila. Ovšem Caleb měl v jedné věci skutečně pravdu. Sedlo bylo mnohem tvrdší než její zadek.

Náhle se ze tmy naproti ní vynořil Calebův kůň. Když se oba koně ocitli bok po boku, Caleb se naklonil a přiblížil se rty k Willowině tváři tak blízko, až ji ovanul jeho teplý dech.

„Před námi cítím kouř táborového ohně. Půjdu prozkoumat okolí. Držte Treye, dokud se nevrátím. A nedovolte, aby Ishmael začal rzát, kdyby ucítil cizí koně.”

Sotva jí Caleb předal uzdu nákladního koně, rozplynul se ve tmě.

Willow čekala se vzrůstajícím neklidem. Minuty se vlekly pomalu, jako když za chladného jarního dne zvolna taje sníh. A zrovna v tu vteřinu, kdy usoudila, že se něco stalo, se před ní opět zhmotnil, Caleb jako by tvořil součást okolní noci. Naznačil, ať ho Willow následuje roklinou ve směru, odkud se k ní právě vrátil. Po padesáti metrech Caleb koně obrátil a zařadil se Willow po boku.

„Potíže?” zeptala se tichounce.

Natáhl k ní dlouhou paži a přitáhl si ji ještě o kus blíž. Promluvil téměř neslyšně, takže stačilo pár centimetrů a už by nerozuměla jedinému slovu.

„Dva muži ve špinavých hadrech a s vyčištěnými puškami a rychlými koňmi. Vychloubají se, co udělají s penězi, které dostanou při prodeji vašich zatracených ušlechtilých zvířat.”

Jeden z těch darebáků rozebíral rovněž problém, zda by Willow sama stála za osedlání, ale o tom se Caleb raději nezmínil. Jediné, co mu zabránilo vytasit na muže pistoli hned na místě, byl strach z hlasitého výstřelu, který by mohl přilákat další bandity, pokud se v okolí nějací potulují.

„Patří ke Slaterově bandě?” zeptala se Willow.

„Pochybuju. Mají severní přízvuk, zatímco Slater je Jižan jako poleno.” Caleb chvíli pozorně naslouchal a potom pokračoval: „Pár set metrů odtud je další průsmyk, kterým se dostaneme ven z rokle. Budeme však muset sesednout, abychom se nerýsovali proti večerní obloze. Umíte jít potmě a nezakopnout přitom na každém kroku? Bohužel nevane vítr, aby zamaskoval hluk, který možná způsobíme.”

„Během války jsem se proplížila kolem nejedné vojenské hlídky,” odpověděla Willow. „Chytili mě přesně jednou. Víckrát jsem tu chybu neudělala.”

Caleb si představil, co všechno se asi mohlo stát děvčeti polapenému vojáky, a cítil, jak se mu útroby svírají ledovým vztekem. Rád by věděl, jestli tohle byl ten hlavní důvod, proč se Willow stala milenkou, a ne manželkou. Dívčí nevinnost, bez ohledu na to, jakým způsobem ztracená, se zkrátka nedala získat zpátky. A jakmile k tomu došlo jednou, žádný muž nemohl tušit, kolik milenců mu předcházelo, takže děvče z té tragédie vytěžilo aspoň něco na přežití. Však totéž dělala nejedna válečná vdova.

Caleb bleskově vytáhl z pouzdra bambitku a podal ji Willow s hlavní skloněnou k zemi. Stačil však jediný pohyb, aby se dostala do střelecké pozice.

„Je nabitá!” upozornil Willow naléhavě. „Jakmile se k vám nějaký cizí muž třeba jen přiblíží, pošlete ho rovnou k Satanovi! Rozumíte mi?”

Vyplašená Willow pouze šeptla: „Ano.” Caleb si pak připravil vlastní pistoli vyj mul ji z pouzdra, natáhl kohoutek a zavěsil si ji k opasku blízko pravé ruky, aby ji během zlomku vteřiny mohl popadnout a střílet. Nasměroval koně k úzkému průsmyku, který se v temnotě rozředěné slabým přísvitem měsíce rýsoval jako inkoustově černý stín. Caleb přitáhl Deuceovi uzdu, aby přešel do kroku, a s dlaní položenou na pistoli ostražitě propátrával tmu před sebou. Za ním se nocí rozléhal dusot kopyt ostatních šesti koní. Zavanul lenivý větřík, ale vzniklý šumot ani zdaleka nestačil přehlušit tolik podkov bušících do hlíny.

Je to totéž, jako by se člověk snažil přetáhnout úsvit před noc, pomyslel si rozzlobeně Caleb.

Zachmuřeně se podíval na oblohu. Mračna naštěstí

nehoustla a nekalila měsíc. Průrva, kterou sestupovali po úbočí, byla uzoučká a hluboká sotva čtyři stopy.

Když Caleb seskočil ze sedla, vytáhl z pouzdra u sedla svou opakovačku. S puškou v levé ruce kráčel tiše jako duch a Deuce ho poslušně následoval. Protože klisny byly k sobě svázané, měly co dělat, aby na sebe navzájem nešlapaly. Nevyhnutelně tedy nadělaly mnohem víc hluku, než kdyby šly každá zvlášť.

Willow měla dojem, že uběhla určitě už celá noc, než se Caleb rozhodl opustit úkryt rokle, jež je stejně schovávala jen nedostatečně, a přišel Willow pomoci vyhoupnout se do sedla.

„Chcete si nechat tu bambitku?” zeptal se tiše.

„To bych ráda. Tedy, pokud vám to nevadí…?”

„Donesu vám na ni pouzdro.”

O pár minut později otočil Caleb koně k severu a zvolil bystřejší tempo. Když se konečně dostali mimo doslech dvojice banditů, Caleb pobídl Deucea ostruhami. Cvalem pak pokračovali tak dlouho, dokud jim to terén a osvětlení umožnily. Jakmile však měsíc zmizel za houstnoucí oponou mraků, spokojil se s klusem až k místu, kde se před nimi země zvedala do srázu. Tam konečně dovolil Deuceovi jít krokem.

Celou tu dobu ani jedinkrát nedopřál koním odpočinku. Před úsvitem chtěl položit co největší vzdálenost mezi Willow a ty dva grázly, kteří se rozvalovali u ohně a naslouchali nočním zvukům ušima vycvičenýma dlouhými roky života za hranicí zákona.

Během těch únavných a temných hodin Willow mlčky visela na sedle, udržovala rovnováhu pomocí třmenů a hrušky u sedla a snažila se sladit své pohyby s Ishmaelovým krokem. První nesmělé příznaky svítání jí v životě nepřipadaly tak nádherné a vítané. Dychtivě sledovala každičký projev přeměny noci v den. Když Caleb stočil koně stranou a celou skupinku odváděl k malému potoku, Willow při pomyšlení na teplé jídlo a možnost protáhnout si tělo chůzí téměř zasténala. Seskočila a pár minut se jenom opírala o svého trpělivého hřebce, než zvolna a nejisté zamířila k nedaleké houštině.

Caleb si povšiml, jak prkenně se Willow pohybuje, a napadlo ho, že by mohl udělat delší přestávku než těch pár minut, jež měl původně v plánu. Pak si však připomněl, že poblíž ohně obou banditů se popásali svalnatí a šlachovití koně, a uvědomil si, že takhle riskovat skutečně nemůže. Ti koně měli širokou hruď, dlouhé nohy a byli ve vrcholné formě, která jim umožňovala běžet bez odpočinku třeba celý den. A jeho vlastní zvířata měla za sebou už několik dní těžké jízdy.

Když Caleb položil Willowino sedlo na jednu z ryzek, sundal z Deucea postroj a připevnil na něho nákladní sedlo. Dál měl v úmyslu pokračovat na Treyovi. Než se Willow vrátila, bylo všechno přichystáno k další jízdě. Pochopila, že ani po tom dlouhém nočním útěku na ni nečeká táboření, a musela se hryznout do rtu, aby jí neuniklo zanaříkání.

Její první pokus o nasednutí nevyšel. Než to stihla zkusit podruhé, Caleb ji nahoru zlehka vyzvedl.

„Máme jedinou naději, že ujedeme těm dvěma psancům, a sice když denně urazíme delší kus cesty než oni,” vysvětlil, když sám nasedal.

„Myslíte, že nás vážně slyšeli projíždět kolem?” zeptala se plaše Willow.

Pohlédl do těch oříškových očí a snažil se odhadnout, kolik jí ještě zbývá sil. Úsvit ukázal temné kruhy pod jejíma očima, nenápadný důkaz vyčerpání.

„Dva koně mohli kolem jejich ohně proklouznout nepozorovaně a možná by se to podařilo i třem,” odpověděl Caleb konečně. „Ale sedm? Ani náhodou. Hned s prvním rozbřeskem se ti dva chlápci pustí do pátrání po stopách. Nebude jim trvat víc jak deset minut, než na ně narazí. Hlína je mokrá a krásně drží otisky. Sedm koní nechává po sobě brázdu, kterou nepřehlédne ani slepý zelenáč. A ti banditi mají do zelenáčů daleko. Dokážou nás pronásledovat v plném trysku.”

Willow se podívala na své koně a pochopila, co Caleb nedopověděl. Bez jejích arabů by měli mnohem větší šanci uniknout i těm nejrychlejším pronásledovatelům. Další koně, které vedli, je zpomalovali a navíc rozryli půdu spoustou dalších stop.

„Nezbývá nám tedy nic jiného než ujet každému, kdo se pustí po našich stopách,” pokračoval Caleb. „Prostě musíme jet a jet a v duchu se modlit, aby přišla pořádná bouře a smyla tu dálnici, co po sobě necháváme.”

Naklonil se v sedle, sáhl do sedlového vaku a vytáhl tmavý šátek, ve kterém měli zabalené zbytky posledního jídla. „Tady je trochu placky se slaninou,” řekl a hodil jí uzlík. „Až to bude při jízdě možné, najezte se. A v láhvi u sedla máte čerstvou vodu.”

„Ale co budete jíst vy?”

„Totéž co vy, až spořádáte tyhle zbytky. Sušené maso a suchary.”

Než Willow stačila pronést další slovo, Caleb se ostrahami dotknul svého koně a svižně vyrazil.

Přechod noci do dne byl tak nenápadný, že Willow nedokázala poznat, kdy jedno skončilo a druhé začalo. Mraky ztemněly natolik, že slunce nedokázalo vrhat stín. Z hor byly vidět pouze nízké hřebeny řídce porostlé borovicemi, s vrcholky skrytými v oblačných čepicích.

Země strmě stoupala a mraky se snižovaly, až koně od mlžně kalné oblohy dělilo méně než tisíc stop. Chvilkami pršelo, ale nikdy ne tak hustě, aby zmizely stopy sedmi koní vytrvale šplhajících k prvnímu horskému hřebeni Skalnatých hor.

Postupně se na úbočích objevovalo stále více stromů, nebyly to však jasany, které si Willow navykla vídat na březích podhorských potůčků, nýbrž vznosné borovice, jež vzpínaly ladné paže k sedavé obloze, tak nízké, že se jí téměř dotýkaly. Stopy koní budou v jehličí méně výrazné. Tohle vědomí Willow utěšilo, ale ne příliš.

Caleba však očividně neuklidnily ani v nejmenším, protože i nadále udržoval vražedné tempo a navzdory obtížnému terénu dopřával koním jenom velmi nepravidelný odpočinek. Staleté vrstvy tlejícího jehličí tlumily

dusot koňských kopyt, takže putování stádečka doprovázelo téměř pří zračné ticho. Kromě skřípání sedel a frkání koní bylo slyšet pouze vzdálené a tiché poryvy hřmění, což mohl být hrom stejně jako burácení vodopádu přinášené k jezdcům nepředvídatelnými poryvy větru.

A jednou si byla Willow stoprocentně jistá, že zaslechla střelbu.

Jak se dostávali výš, vzduch byl stále chladnější a vítr silnější, až nakonec zesílil do nepřetržitě sténající vichřice. Willow si pevněji přivázala klobouk a shrbená zimou se vtiskla, hlouběji do sedla. Skrze stromy viděla sráz prudce se svažující kolem nich. Koně teď oddechovali zhluboka a křečovitě, třebaže šli pouhým krokem. Nakonec se skupinka zastavila na úbočí hory, jejíž horní polovina se topila v třpytivých závojích mlhy a deště.

Z jednoho sedlového vaku vytáhl Caleb lesklý mosazný dalekohled a zadíval se nazpět do míst, odkud sem dorazili. Willow zastavila Ishmaela vedle Calebova koně a ohlédla se. Naráz se zajíkla zděšením, protože spatřila, jak výraznou a širokou stopu za sebou nechali byla vidět dokonce i z téhle dálky. Krajina byla pustá, pohyboval se v ní pouze vítr. Ze zalesněných částí se nezvedal jediný kroužek dýmu, louky nepřetínaly žádné cesty ani stezičky. Nikde nebylo vidět stavení ani obdělané políčko či pařez opracovaný ocelovou sekerou.

„Co je to?” zeptala se po chvíli, když si všimla tmavé stužky vinoucí se přes světlou travnatou louku asi tisíc stop pod nimi.

„Stopy sedmi koní, kteří udupali trávu,” vysvětlil jí Caleb ponuře. „I kdyby ti dva banditi byli slintající idioti, stejně naše stopy najdou na každé loučce, kterou jsme museli přejet. A budeme mít z pekla štěstí, pokud se vyhneme i Utahům. Většinou s nimi nemám potíže, ale většinou taky nestěhuju takový poklad v podobě drahých koní.

„To mě nenapadlo…,” vydechla Willow, ale ve zmatku ani nedopověděla. Žádná její předchozí zkušenost ji nepřipravila na krajinu tak málo protkanou cestami, že každá stopa v ní bude nápadná jako kouřový signál, dokud ji nesmyje milosrdný hustý déšť.

Caleb na chvíli spustil dalekohled a zadíval se na ustaraný výraz mladé ženy, jež byla tak blízko u něho, slyšel i její pomalý vyčerpaný dech. V ponurém ranním světle se její oči zdály téměř stříbrné a známé hřejivé střípky zlatavých, zářivě modrozelených zorniček byly téměř neviditelné. Rty měla něžně narůžovělé ve stejném odstínu, jako byl ruměnec, jež jí vítr všlehal do tváří, a copy měla v barvě mlhou utopeného slunce. Caleb zatoužil poznat, jaký by to byl pocit, kdyby se mu Willowina hustá hříva rozlila po nahém těle.

S němým zaklením zaplašil svou nezvladatelnou touhu, složil dalekohled a opět pobídl koně do kroku. Vybral cestu, která je většinu doby vedla lesem a vyhýbala se loukám i líbezným mýtinám připomínajícím pěstěné parčíky, jež v téhle pustině představovaly pro Willow zdroj neustálého překvapení. Kolem nich se s každou mílí zvedala mlhou zahalená krajina stále strměji k nebi. Po srázech se řítily potůčky překypující bělostnou pěnou.

Po chvíli liják prudce zesílil. Zpočátku ho Willow vítala, protože smaže jejich stopy, ale zanedlouho si uvědomila, že déšť jim ztěžuje a zpomaluje jízdu. Jet v dešti mírnou pahorkatinou byla jedna věc, ale prodírat se bouří po strmých kamenitých svazích horského pohoří bylo něco docela jiného.

Těžký vlněný kabát, který měla Willow navrch, většinu vody sice nepropustil, ale nakonec přece jen prosákl stejně jako levisky. Ze střechy klobouku jí crčela voda na sedlo. K zemi skloněné větve borovic k jejich utrpení ještě přispívaly, protože při sebemenším doteku setřásaly hotové vodopády dešťové vody. Tu a tam se mezi tmavými borovicemi objevil přízračně světlý štíhlý kmen osiky, jež měla listí shora světlounce zelené, zdola stříbřité a při dopadu každé dešťové kapky se křečovitě rozechvěla. Často se stalo, že kmeny rostly tak blízko u sebe, že Caleb se hájkům radši z dálky vyhýbal, protože nákladní koně by při procházení houštinami mohli i uvíznout.

Po svahu dolů se hnal ledový kvílející vítr a trhal mračna na zběsilé cáry. Willow to však téměř nevnímala, protože cesta byla stále strmější. Obcházeli horský hřeben, pod nímž proudil horský potok. Za oponou lijavce byl sice neviditelný, ale Willow si jeho přítomností byla jistá. Svědčily o tom proudy vody řítící se dolů ze skalisk.

Mračna se nečekaně rozestoupila, krajinu zalila sluneční zář a zažehla v lese oheň v nesčíslných krůpějích deště na větvích a jehličí.

Caleb se rozhlédl, ale na obdivování přírodních krás neměl ani pomyšlení. Dobře věděl, co bude následovat, a bylo mu jasné, že Willow se bude bránit. Neměl však na vybranou. Tenhle okamžik očekával od chvíle, kdy odmítla nechat koně v Denveru, a podruhé to odmítla, když byl navštívit Wolfa Lonetreea.

Caleb zachmuřeně popohnal koně k okraji nádherně zelené lesní mýtiny. Připomínala zámecký parčík, třebaže jediným zahradníkem tu byla příroda. Ve Skalnatých horách bylo podobných míst mnoho, některá dokonce v takových výškách, že tam místo stromů rostla kosodřevina. Zatímco se Caleb rozhlížel krajem a číhal na jedinou známku života, vyčkával, až se k němu připojí Willow. Z opačného konce mýtiny je sledovaly srny. Po pár minutách soustředěného pozorování se ušlechtilá zvířata vrátila ke své pastvě v nejzazším koutě paseky.

Travnatý palouček, zelený a chvějící se duhovými kapkami, rozjiskřenými sluncem jako ten nejvzácnější křišťál, vypadal tak nádherně, že Willow uchváceně vydechla a rozhlížela se kolem sebe jako v říši divů. Když ale od hebké trávy vzhlédla k horským štítům, zcela výjimečně nezachumlaným do mlžné peřiny, zůstala úlekem jako přimražená.

Hory byly mohutné a šířily kolem sebe velebnost i děs. Pokryté pruhy sněhu, bičované zuřivými vichry, v obnažených místech pochmurně sedavé opršelou žulou vládly zlověstné horské štíty zemi i nebesům. Willow v životě neviděla nic, co by se jim vyrovnalo.

pomínala Willow naléhavě. „Dokážeme uniknout každému pronásledovateli, pokud ovšem nezná zdejší kraj stejně dobře jako vy!”

„Pochybuju, že by se tu vyznali, ale ať už ty málo užívané a nenápadné průsmyky znají nebo ne, beztak na tom nezáleží.”

„Cože?”

„Nezáleží na tom,” zopakoval Caleb důrazně. „S vedením koní na provaze jsme zkrátka skončili. Je to ksakru příliš nebezpečné. Odtud bude terén pořád horší.”

„Ještě horší?” Willow to pronesla skomíravým, zděšeným hláskem.

„Přesně tak, jižanská dámo.” Zabodl do ní zuřivý pohled zlatavých očí. „Prozatím jsme zvládli jen pár krtcích hromádek zasazených ve spoustě pohodlných údolí a zámeckých parčíků. Nic hrozného. Kůň může ztratit rovnováhu nebo mu podklouzne podkova, spadne, možná se kapku potluče, ale hned se zase vyhrabe na nohy a běží dál.” Caleb si sundal klobouk a prsty si pročísl čupřinu, načež si klobouk vztekle narazil zpět. „Ale teď nás čeká něco úplně jiného. Tam nahoře bude jedno uklouznutí znamenat konec. Rozdíl mezi životem a smrtí. Jsou tam místa, kde při pádu může člověk křičet hezky dlouho, než konečně dopadne na dno.”

Willow se odvrátila a zadívala se na své koně. Nadmořská výška a řada dní náročného cestování se na nich začínala podepisovat. Byli vyhublejší, apatičtější než obvykle a lačně se popásali na lesní trávě. Arabové bývají většinou houževnatí a poslušní, ale teď vypadali se silami na dně. Podobně na tom byla i ona, přestože neměla na práci o moc víc než udržet se v sedle.

Willow se beze slova ohlédla nazpět k líbezné mýtině a k velkolepým, vznosným a lhostejným horským štítům zahrazujícím nebe, kamkoliv pohlédla.

„Vážně skrze ně existuje cesta?” zeptala se bázlivě.

„Jistě. Odtud není vidět, na tom však nesejde. Najít průsmyk na druhou stranu horského hřebenu bude lehké. Potíž je v tom, že se k němu musíme dostat dřív, než nás doženou ti pistolníci.”

Veliké oříškové oči si pozorně prohlížely Calebovu tvář. „Takže vy nevěříte, že déšť smyl po nás všechny stopy?”

„Možná smyl, ale možná taky ne. To záleží na tom, jak dobří stopaři to jsou. Nerad bych ale přišel o život jen kvůli tomu, že jsem podcenil párek takových ničemů.”

Willow zavřela oči a usilovně se snažila zamaskovat, kolik ji její vnější rozvaha stojí přemáhání. Nejradši by Calebovi odporovala, ale bylo jí jasné, že v jeho příkazu je neúprosná logika. Odmítla nechat koně ve stájích a teď se tedy musí smířit s důsledky.

Ale aspoň že tu je pro ně spousta potravy. I kdyby se jich arabové nedrželi, hladem tu strádat nebudou. Později se pro ně vždycky můžou s Mattem vrátit.

Tajně se tou myšlenkou utěšovala, když zdráhavě sjížděla ze sedla. „Vezmu si tedy Dove.”

Caleb zpod střechy klobouku ostražitě sledoval, jak Willow zvolna přechází mezi klisnami, tiše jim něco povídá, jednu po druhé hladí po lesklé teplé srsti. Původně byl připravený na to, že Willow dostane z jeho příkazu záchvat zuřivosti, ale nedočkal se. Mlčky se zadívala na horské štíty, potom na něho upřela pohled, nad nímž mu srdce pukalo, a poslušně sesedla z hřebce a pustila se do práce, které se nedalo uniknout.

Během minutky Caleb přendal sedlo na Dove. Přes vynaloženou námahu a obtížné vysokohorské podmínky zbývalo klisně dost energie, aby Caleba škádlivě popotáhla za rukáv. Usmál se a odstrčil její hebkou tlamu stranou, jenže neposedná klisna svůj žertík okamžitě zopakovala. Zatímco pevně utahoval popruhy, Dove očichávala kožešinovou podšívku jeho vlněného kabátu.

„Jsi jako tvoje paní,” podrbal ji s úsměvem mezi bystře vztyčenýma ušima. „Malá, ale houževnatá.”

„Já nejsem malá!” ozvala se za ním Willow.

Obrátil se, uchopil ji za bradu a něžně pozvedl její tvář k sobě. „Kdyby Ishmael za námi sám od sebe nešel, nechtěla byste jet raději na něm než na klisně?”

Willow pochopila, že ve skutečnosti se jí Caleb ptá: Kdyby za námi koně nešli, kterého z nich byste chtěla zachránit především?

Zavřela oči. Dlouhé řasy se jí na okamžik zachvěly na tváři, jak potlačovala palčivé slzy rozhořelé za víčky.

„Já ano,” vydechla nakonec chraptivě a odvrátila se, aby Calebovi nemusela hledět do očí. „Na Ishmaelovi.”

„Bylo by to tak nejlepší,” souhlasil Caleb. „Kolem pobíhá spousta divokých koní. Klisny by tu samy dlouho nezůstaly. Nějaký mustang sem co nevidět zavede svoje stádo na letní pastvu a o klisny by se postaral. Ishmael by se mohl stokrát snažit, ale vyrostl v ohradě a o horském sněhu a zákeřných pumách neví ani to nejmenší.”

Willow přikývla, ale neřekla ani slovo.

Caleb natáhl ruce a propletl prsty do improvizovaného schůdku. „Musíme vyrazit.”

Měla sto chutí mu říct, že umí nasednout i bez jeho pomoci, ale každé slovo by ji jenom zbytečně vyčerpávalo. Vložila nohu do jeho dlaní a naráz se ocitla v sedle.

Mýtina zůstala hezky daleko za nimi, než Caleb konečně zastavil u malého potůčku a ohlédl se, aby se přesvědčil, zda za nimi arabové běží bez problémů. Stiskl rty, když zjistil, že Willow jede jako šestá v řadě a žene klisny před sebou. Malou karavanu uzavíral Ishmael.

Caleb v duchu přiznal, že klisny se jich drží skutečně poslušně, ale to nikterak nevylepšilo jeho nesouhlas s tím, že Willow jede vzadu. Na starosti mu poněkud ubrala změna, jež se odehrála s Ishmaelem. Hřebec, z něhož sundali ponižující vodicí provaz, očividně pookřál, klusal jako na pérkách, větřil do všech stran a vcelku se choval jako mustang hlídající své stádečko. Jakmile některou klisnu napadlo, že by se mohla chvíli loudat, Ishmael káravě přitiskl uši k lebce a šťouchl neposlušnici nozdrami do zadku.

Klisny došly ke Calebovi, shlukly se kolem jeho hřebce a žíznivě pily z potoka. Vylovil ze sedlového vaku hrst sušeného masa a podal ho Willow.

„Až pojedeme dál, držte se těsně za mnou!” přikázal jí. „Banditi, co po nás jdou, na nás můžou každou chvilku vyrazit ze zálohy ještě před západem slunce.”

Willow skousla ret a ohlédla se po klisnách.

„Nedělejte si starosti,” uklidňoval ji Caleb. „Ten váš hřebec si klisny ohlídá. To je proklatě dobrý kůň. Každý jiný kůň z roviny by se teď už sotva vlekl, ale kdepak tenhle! Pořád ještě má jiskru v oku a kopyta mu hrajou jako hříběti. Moc rád bych ho zkřížil s jednou ze svých montanských klisen, výsledek by jistě stál za to.”

Willow se podívala na Deucea a Treye. Kolem rtů se jí zachvěl náznak úsměvu. „Hra, nevím, jak vám to nejlíp vysvětlit, Calebe, ale vy máte hřebce, a ne klisny.”

Caleb se po ní nevěřícně podíval a pak hlasitě vybuchl smíchy. Tohle zavtipkování mu připadalo stejně nečekané jako houževnatost jejích arabů. Předklonil se a škádlivě ji zatahal za zlatý cop.

„A jak ten rozdíl poznáte?” zazubil se na ni. „Povězte mi to, drahoušku.”

Willow se smála a červenala zároveň.

Zvuk jejího tichého smíchu propletený s šeptáním potoka a vzdycháním větru se stal přirozenou součástí okolní nádherné krajiny. V Calebovi se cosi pohnulo, cit podobný tomu, jaký pocítil, když vůbec poprvé spatřil vzdálené štíty Skalnatých hor a pochopil, že se narodil jen proto, aby žil pod nimi a mezi nimi.

Pomalu pustil zlaté lano Willowina copu, nechal ho klouzat mezi prsty a litoval, že si nesundal jezdecké rukavice, aby mohl vychutnat hedvábí jejích vlasů. Když promluvil, měl hlas hluboký a téměř drsný.

„Jestli se budete zdržovat, abyste mohla hnát klisny před sebou, přijedu si pro vás a můžete se spolehnout, že si to odskáčete.”

Než stačila Willow odpovědět, Caleb pobídl hřebce ostruhami a cvalem sé pustil přes louku.

Na konci mýtiny terén strmě stoupal a nutil koně šplhat tak dlouho, až byla Willow skálopevně přesvědčená, že začne hlavou drhnout v oblacích. Museli zpomalit, postupovali pouze krokem, a Willow se nepřetržitě ohlížela přes rameno, zda nespatří jezdce na černých koních.

Poledne přišlo a minulo bez povšimnutí. Horský hřeben, po němž šplhali, byl tak příkrý, že Caleb musel svou karavanu vést cikcak v dlouhých kličkách. Dokonce i jeho montanští koně lapali po dechu a šli po malých krůčcích, protože na zemi ležela nebezpečná kamenitá suť a kořeny borovic. Ve skalních proláklinách zurčely potůčky, rostly křivé vrby a osiky tak tenké a ohebné, že připomínaly světlezelené plameny tryskající z bělostných loučí.

Pokud před nimi skutečně ležel pmsmyk, Willow z něho zatím nezahlédla ani kousek. Vrchol, na který se prodírali, se vypínal stále výš a výš, až se nakonec ztrácel v mlze. Horský štít byl lemovaný nesčetnými koryty vodopádů, kolem nichž rostly tmavé nizounké keře a osikové mlází. Pod poklopem olověných mraků byly horské štíty natěsnány u sebe jako karty v ruce hazardního hráče.

Nebyly tu žádné loučky, žádná pohodlná místečka nebo roklinky mezi kamennými věžemi. Stále častěji je Caleb vedl přes holé skalnaté podloží, kde rostl jenom mech a lišejníky s drobnými růžovými kvítky, jež dojemně trčely k zatažené obloze. A nakonec už zůstala jenom nahá skála, rozdrcené kameny a v dálce osamělá skupinka křivých ošlehaných borovic a opršelých osik, rostoucích v úkrytu skalního útesu.

Pod Willow křečovitě oddechovala Dove. Už posté zdusila Willow v hrdle prosbu, aby s tím nelítostným šplháním přestali aspoň na tu chvilku, než Dove zase začne dýchat klidně.

Caleb není žádný surovec. Vidí, jak Dove moje tíha vyčerpává. Kdyby věřil, že je bezpečné zastavit, zastavil by.

Tohle si Willow opakovala pořád dokola celou hodinu, protože přesně tak dlouho se koně drali do příkrého svahu k té malé pokroucené houštince mezi skalisky. Sotva se Caleb k hájku dostal, stáhl si jezdecké boty a navléknul si vysoké mokasíny.

Než k němu dojela Dove, už měl Caleb vyndanou opakovačku z pouzdra a kontroloval spoušť. Ujišťoval se, že během jízdy do mechanismu nevnikla vlhkost. Rukavice schoval do kapsy kabátu a navzdory chladu se mu nahé prsty kmitaly bleskově a jistě. Když vzhlédl, nenabízel Willow očima víc útěchy než chladný lesk hlavně jeho pušky.

„Jak reagují vaši koně na výstřely?” zeptal se.

„Navykli si na ně během války. Uděláme si už konečně přestávku?”

„Nemáme na vybranou. Trvalo nám půl hodiny, než jsme urazili tři míle a vystoupili o pět set stop. Dalších tisíc stop nás ještě čeká. Bez odpočinku by to vaše klisny jednoduše nezvládly.”

Willow neodporovala.

„Jdu se porozhlédnout kus cesty nazpátek,” pokračoval Caleb. „A vy si zatím trochu odpočiňte. Vypadáte, že by vás mohl odfouknout i vánek.”

Vzdálil se a kráčel přitom po kamenité suti velmi zlehka, protože měkké podrážky mokasínů mu umožňovaly ještě před došlápnutím zjistit, zda kameny pod ním drží. Došel až k nízké hromadě balvanů, jež mu poskytla úkryt a současně umožnila dobrý výhled po svahu, po němž před chvilkou vyšplhali nahoru. Přikrčil se za skaliska a začal se rozhlížet po krajině, přičemž měl pušku neustále připravenou k palbě.

Asi po patnácti minutách zaslechl Willowin tichý hlas.

„Calebe? Kde jste?”

„Tady!” odpověděl.

Willow se protáhla k balvanům a pozdě zjistila, že v Calebově úkrytu je pro dva příliš málo místa. Jeho široká ramena zaplňovala stísněný prostor téměř beze zbytku.

„Proč neodpočíváte?” zeptal se.

„Napadlo mě, že budete mít žízeň.” Udýchaná i po té krátké chůzi se k němu vmáčkla a podala mu polní láhev. „Neudělal jste si chvilku ani na napití.”

Odšrouboval uzávěr, zvedl láhev a na rtech ucítil omamnou vůni peprmintek. „Ale vy ano.”

„Cože?” podivila se Willow, zatímco se opatrně usazovala na kamenitou zem.

„Vy jste se napila. Poznal jsem to.”

Vyplašeně se po něm podívala.

„Máta,” vysvětlil.

Sotva si uvědomila, co tím myslel, vhrkla jí do tváří červeň. „Promiňte. Nechtěla jsem “

Přitiskl jí ukazováček ke rtům a zarazil tak její rozpačitou omluvu. „Mně je vaše chuť moc příjemná, Willow.”

Na okamžik se mezi nimi rozhostilo tak hluboké ticho, že si byla jistá, že Caleb slyší zběsilý tlukot jejího srdce. Koutek úst mu povyjel v úsměvu bylli to úsměv. Jeho dotek zesílil, prst se jí tiskl ke spodnímu rtu v něžném polaskání, jež bylo stejně nečekané jako smyslné. Pak ruku odtáhl a Willow se chvíli nemohla vzpamatovat. Caleb si přitiskl ukazovák k ústům, olízl ho a usmál se. „Máta.”

Willow roztřeseně vtáhla do plic vzduch a žasla, co v ní víří za neznámé pocity. Bílá křivka Calebových zubů na pozadí černého plnovousu jí připadala nelogicky přitažlivá. Zlato v jeho očích plálo jako oheň a propalovalo se hluboko do ní.

Caleb se odvrátil, z kapsy vytáhl dalekohled a změnil tok svých myšlenek tím nejužitečnějším způsobem, na jaký přišel. Metodicky začal prozkoumávat cestu, kterou právě urazili. Po chvíli zasykl kletbu.

Hluboko pod nimi rychle stoupal do srázu jezdec na koni. Držel se trasy, kterou jeli Caleb s Willow. Pronásledovatel byl však tak daleko, že ani s pomocí dalekohledu nemohl Caleb určit jeho totožnost. Vyčkával. Po chvíli se z lesa vynořil druhý jezdec, i on usazený na černém šlachovitém koni.

Caleb čekal dál, ale dalekohled mu další jezdce už neukázal. Dva muži na dvou černých koních, viditelně vyčerpaných po dlouhé, rychlé a obtížné jízdě. Byli to stejní muži, jež zahlédl předchozího večera. Tím si byl Caleb stejně jistý jako tím, že se s Willow ocitli v pasti.

„Ta nadmořská výška je trochu zbrzdila, ale ne dostatečně,” poznamenal Caleb.

„Nadmořská výška?”

„Jsme více než osm tisíc stop nad mořem. To proto se zadýcháváte na každém kroku. S koňmi to bude stejné, dokud si nezvyknou. Já mám vysokohorské koně, ale i oni toho mají dost.”

„Tak co si počneme?”

Caleb pozvedl pušku a zamířil. Muži byli zatím mimo dostřel. Přesto mířil dál a trpělivě vyčkával.

Willow si všimla, jak Caleb znehybněl, jak se mu napjaly svaly soustředěním dravce před útokem. Hluboko dole po jejich levé ruce přejížděli dva jezdci cvalem přes vzdálenou loučku. Caleb natáhl kohoutek a sledoval druhého z obou jezdců.

„Máte snad v úmyslu je zastřelit bez toho, že byste se přesvědčil, co jsou zač?” vydechla Willow napjatě. „Já vím, co jsou zač.”

„Ale “

„Podívejte se na tu horu nad námi,” přerušil ji Caleb vztekle. „Vidíte jediný úkryt, jediné místo, kde by se mohl schovat člověk, natožpak sedm koní, kdyby zdola někdo spustil střelbu?”

„Nevidím,” připustila Willow nešťastně.

„Tak se nad tím zamyslete, jižanská dámo. Jakmile vyjedeme z hájku, jsme jak papírové růže v pouťové střelnici.” ‘

Willow si propletla prsty obou rukou a pevně je sevřela, aby se neroztřásla, zatímco Caleb si nepatrně přesedl a nespouštěl přitom oči z obou jezdců.

„Tak co, jak jste se rozhodla?” zeptal se, aniž přestal sledovat pronásledovatele. „Chcete riskovat, že ti dva jsou bohabojní kůroví zpěváčci, kteří si čirou náhodou vyjeli na výlet přes neprobádané a neschůdné hory k průsmyku, který vede jen k další divočině?”

„To ne,” šeptla Willow.

Caleb se nevesele pousmál. „Neříkejte to tak nešťastně, drahoušku. Při téhle vzdálenosti budu mít štěstí, když se k nim dostanu tak blízko, abych je aspoň vylekal.” Mířil na druhého muže a celou tu dobu pevně přidržoval ukazovák na spoušti. „Škoda že tu s námi není Wolfe. Ten chlap je s puškou hotový kouzelník.”

Ve chvíli, kdy oba jezdci zmizeli v lesíku lemujícím louku, se začal snášet jemný mlžný déšť. Pokud se budou držet přesně stop, pak se po dvaceti minutách musejí vynořit přímo pod úpatím svahu. Caleb sklonil hlaveň a obrátil se k Willow.

„Radši se vraťte do hájku,” vyzval ji. „Pokud má některý z těch banditů dalekonosnou pušku sharpsku, může být v těchhle skalách hezky rušno.”

„Na tuhle vzdálenost?”

„Viděl jsem lidi zastřelené dalekonosnou puškou na vzdálenost osmi set yardů.”

„Jak daleko je odtud k tomu lesu dole?” vyzvídala Willow. Í

„Sotva tisíc stop. Až vyjedou z lesa, budou odtud tak šest set yardů. Pro Wolfa by to nebyl problém, ale já jsem s touhle puškou jenom průměrný. Tak sebou hoďte, drahoušku.”

Willow začala vstávat, ale hned v tu chvíli ji Caleb strhnul zpátky k zemi.

„Ti prokletí grázlové to vzali kolmo nahoru! Nejspíš mají strach, že by nás v dešti mohli ztratit!”

Oba muži vyrazili z lesa asi devět set yardů pod nimi, ostruhami zuřivě poháněli koně k mohutným skokům a šplhali kolmo po svahu dohladka vymletém sněhovými lavinami. Caleb držel druhého muže stále na mušce, ale nestřílel. Než by se oba muži dostali k hájku, v němž se skrývalo všech sedm koní, museli by překřížit několik holých kamenitých nekrytých plání. Normálním tempem by to mužům ke Calebově a Willowině úkrytu trvalo tak půl hodiny, jenže oba hnali koně ze všech sil a rychle se blížili k hranici tří set yardů, kterou dokáže přeletět i kulka z obyčejné pušky.

„Nechte hlavu skloněnou!” zavelel Caleb.

Schoulená mezi studenými skalisky, pozorovala Willow to jediné, nač měla výhled — Caleba Blacka. Seděl tam nehybně a současně uvolněně, pušku držel jemně a citlivě a čekal, až se pronásledovatelé přiblíží na vhodnou vzdálenost. Oči měl jako orel, soustředěné a jasné. Ve svalech rukou a tváře mu nebylo znát sebemenší napětí. Willow si v duchu položila otázku, kolikrát takhle asi čekal během války, naprosto nehybný, a sledoval lidskou kořist, jak se každým krokem blíží na dostřel.

Caleb vzhledem ke strmému sklonu svahu namířil hodně nízko, přimhouřenýma očima se zahleděl skrze mlžný déšť na cíl a stiskl spoušť. Puška mu poskočila v dlaních. Než se od horských úbočí odrazila ozvěna výstřelu, vystřelil znovu a ještě jednou, bleskově strkal náboje do komory, aniž by hlaveň uhnula z terče.

Druhý jezdec zavyl vzteky a chytil se za pravou paži.

První bandita vytrhl z pouzdra u sedla pušku, ale rriusel ji upustit a oběma rukama se chytit hrušky sedla, protože jeho kůň se tryskem pustil dolů ze svahu. Kulky kvílely a odrážely se od skal, rozbíjely kameny pod koňskými kopyty na nebezpečnou tříšť, která se koním zasekávala do citlivého břicha. Koně začali vyhazovat, vzpínali se a snažili se setřást své jezdce ve snaze co nejrychleji uniknout dolů po svahu.

Caleb tiše klel jako pohan, protože jednoho muže nezasáhl vůbec a druhého zranil jen lehce, ale nabíjet a střílet nepřestal. Když se od nedalekého balvanu odrazila kulka, nezraněný jezdec surově zaryl hřebci ostruhy do slabin. Kůň se vzepjal na zadní, splašil se, ztratil na srázu rovnováhu a po hlavě se skutálel dolů. Jezdec nestačil včas vytáhnout obě nohy ze třmenů. Když se kůň opět vyhrabal na všechny čtyři, zůstal muž bezvládně ležet na kamenitém svahu. Druhý jezdec se ohlédl, ale nezastavil se, a zanechal svého druha jeho osudu.

Caleb si dlouze vydechl, zamířil a jemně stiskl spoušť. Puška poskočila. Prchající jezdec se na okamžik převážil dopředu, ale s vypětím všech sil se opět posadil zpříma. Zalesněný pruh horského úbočí spolknul jezdce i koně dřív, než Caleb stačil znovu vystřelit. Celá přestřelka netrvala ani minutu.

„Zatraceně!”’

Následovalo ticho, po třesku výstřelů téměř ohlušující. Willow vzhlédla a potřásla hlavou, užaslá nad počtem výstřelů, které Caleb za tak krátkou chvilku stihl. Jistě, o opakovačích puškách už slyšela, ale v akci ji ještě neviděla. Množství kulek, které jeden člověk dokázal vystřelit během zlomku okamžiku, bylo až děsivé.

„S tou puškou dokážete sám totéž co celá armáda,” zašeptala údivem celá bez sebe.

„Pěkně žabařská armáda,” zahučel Caleb a zachmuřeně hleděl dolů po svahu, přičemž opět nabíjel pušku. „Na šest set yardů neumím trefit ani stodolu.”

„V tomhle světle byste měl štěstí, kdybyste tu stodolu vůbec viděl. ” Willow se přesunula, aby viděla škvírou

ve skalách ven, a zadívala se dolů pod úbočí. „Jak se zdá, jednoho jste zasáhl.”

„Dostala ho jeho vlastní hloupost, ne já. Ten proklatý trouba pobízel koně ostruhami, když chudák zvíře bylo už beztoho vyděšené k smrti. Kůň se skutálel ze svahu a pána vzal s sebou.”

„Žije?”

Caleb pokrčil rameny a dál ostražitě vyhlížel přes mušku do údolí, připravený vystřelit při sebemenší známce podezřelého pohybu — třeba vracejícího se koně a bandity plížícího se k okraji lesa, aby opětoval Calebovu střelbu.

Po svahu k nim dolehl dusot vzdalujících se koňských kopyt a údery podkov o skálu splývaly navzájem do nezřetelného bušení připomínajícího prudký pleskot dešťových kapek o okenní sklo. V mrtvém tichu následujícím po rezavých a hlučných výstřelech z opakovačky to byl nečekaně pronikavý hluk.

„Musíme pokračovat v cestě!” oznámil Caleb.

„A co bude s ním?” ukázala Willow na ležícího jezdce.

„Ten právě ochutnává tíhu hříchu. Nebudeme ho rušit.”

7.

Caleb vedl skupinku nahoru po mokrém skalnatém terénu tempem, jež bylo téměř sebevražedné. Než se dostali na vrchol hřebenu a začali zvolna křivolace sestupovat na opačnou stranu horského masivu, dokonce i jeho mohutní hřebci sotva lapali po dechu. Za hřebenem dosahoval les mnohem výš než na přední straně vrcholu a skoro okamžitě poskytl Calebovi a Willow úkryt. Opět se tam mísily borovice a smrky s osikami. Déšť polevil a přešel do vlhkého šepotu. Kmeny osik zářily přízračnou bělí.

Teprve na samém hřebeni Willow pochopila, že ji Caleb nevedl k průsmyku, ale že hory doslova překročili, zřejmě proto, aby se vyhnuli frekventovanějším cestám. Z hřebene mohli dolů sejít mnoha různými trasami. Caleb ty nej snazší nechal bez povšimnutí a mířil ze svahu těmi nejstrmějšími a nejkrkolomnějšími roklemi. Aniž se zastavil, vytáhl z vaku deník svého otce a porovnával okolní krajinu s poznámkami, jež si otec zapsal o zdejší krajině.

Když Caleb konečně naznačil, že si udělají přestávku, vyčerpaná Willow se němě ohlédla po slunci. Chybělo ještě několik hodin do západu slunce dne, který byl nejdelším v jejím životě. Ze stavu totálního vyčerpání se propadla k vražedné lhostejnosti, apatii. Trvalo jí několik minut, než si uvědomila, že Caleb zmizel. Z pouzdra vylovila bambitku, pevně se zachytila hrušky sedla a trpělivě čekala, až se jeho postava opět vynoří z přelévajících se stínů okolního lesa a mýtiny.

Bledou mrazivou mlhu kolem horských štítů vystřídaly cáry mraků. Nepokojný vítr tichounce poplakával v korunách jehličnanů a rozechvíval osiky s šuměním vzdáleného deště. Když mezi potrhanými mraky vykouklo slunce, zahořelo ryzím pronikavým žárem, který Willow zanedlouho donutil sundat si kabát, rozvázat šňůrky kožené kazajky a nenápadně rozepnout košili z měkkého rudého flanelu, aby ji větřík mohl ochladit.

Tichý strašidelný tón z Calebovy harmoniky Willow upozornil, že se Caleb vrací. S úlevou schovala bambitku zpět do pouzdra a pobídla Dove kupředu. Z lesa před ní vyjel Caleb na Treyovi. Už dávno si sundal kabát podšitý kožešinou i koženou vestu a podobně jako Willow si porozpínal pár knoflíků na vlněné košili.

„Pokud tu v okolí někdo je, pak nechává míň stop než stín,” oznámil Caleb. „Tak pojďte. Podle tátova deníku je kousek odtud skvělé tábořiště.”

„Vážně se utáboříme ještě za světla?” zeptala se Willow a snažila se zamaskovat naději, která jí probleskovala z hlasu.

„Arabové jsou vytrvalí, ale na tuhle nadmořskou výšku nejsou zvyklí. Pokud si neodpočinou, budeme muset zítra šlapat po svých. A to by byla škoda, protože zítra touhle dobou se strhne bouře, hotové boží dopuštění.”

Willow se zadívala na nebe nevěřícíma oříškovýma očima. Už ho viděla vypadat mnohem hůř a nakonec z něj vypadlo jen pár stříkanců.

„Pršet prostě bude, jižanská dámo. A kdybychom byli tak o tisíc stop výš, sněžilo by.”

„Sněžilo?” divila se Willow a bezmyšlenkovitě rozevřela košili, aby jí osvěžující vánek mohl lépe k tělu.

„Padal by sníh,” potvrdil jí jako malému děcku. Co jí však Caleb zatajil, byla skutečnost, že by měli ujíždět dál bez sebekratší přestávky, protože bouře může snadno uzavřít cesty mezi zdejšími horami a oblastí San Juan, a to na den, ale třeba i na týden. Jenže Willow byla tak zsinalá, skoro průsvitná, a pod očima měla temné fialové kruhy.

Reno už čeká na mou kulku hodně dlouho, říkal si v duchu Caleb. Klidně počká ještě chvilku. Rehecce už to stejně nepomůže, čert aby to vzal!

Willow neušlo, že Caleb náhle zachmuřeně stiskl rty a přestal mluvit o počasí. Slunce nebo sníh či déšť, bylo jí to jedno. Koně potřebovali odpočinek a ona jakbysmet. Moc by ji zajímalo, z jakého materiálu je Caleb vlastně vytvořený nejspíš ze šlach a žuly ale i on jistě cítil únavu z předlouhé jízdy a pouhé trošky spánku.

Půl hodiny poté Caleb dovedl Willow na prostornou louku, o níž se zmiňoval jeho otec. Když na ni vjeli koně, rozprchli se z ní srny do všech stran. Teprve na protější straně v úkrytu stromů Caleb sesedl a začal odstrojovat koně.

Koutkem oka sledoval Willow, jak ztěžka klouže ze sedla dolů. Honem k ní přiskočil, protože dobře odhadl, co se stane. Sotva se chodidlem dotkla země, podlomily se jí nohy. Stačil ji však zachytit těsně předtím, než tvrdě dopadla na zem.

„Jen klid,” prohodil Caleb a chvíli podržel Willow v náručí. „Tak co, pokusíte se už postavit na vlastní?”

Willowiny nohy zvolna přijaly váhu jejího těla.

„Zkuste se trochu projít,” poradil jí Caleb.

Pomalu jí pomohl rozchodit křečí ztuhlé svaly v nohou. Po pár minutách se už udržela na nohou bez opory.

„Už je to dobré?” zeptal se a jen velmi nerad ji pustil.

„Ano,” přisvědčila. „Děkuju.”

Zhluboka se nadechla a zamířila k Dove. Žhavé zlaté sluneční paprsky, jež dopadaly šikmo k zemi, ozářily všechno kolem jiskřivou energií, z níž by v sobě chtěla cítit aspoň zlomeček.

„O Dove se postarám sám,” prohlásil Caleb. „Uvažte ostatní klisny rovnoměrně kolem kraje mýtiny. Hřebce nechte běhat jen tak, větří lip než honicí pes a bez klisen se odtud stejně nehne na krok.”

Než byla Willow se svým úkolem hotová, Caleb stihl odstrojit zbytek koní a spoutat jim přední nohy. Pak obe

šel všechny koně a před každého nasypal hromádku obilí. Zanedlouho se chroupání silných zubů drtících zrní smísilo s tichým šuměním větru a zurčením potůčku, jenž se vinul asi o stovku stop dál.

„Posaďte se a odpočiňte si, než rozdělám oheň,” vybídl Caleb Willow.

Ta úlevou bezmála vzlykla a přiznala se: „Už jsem měla strach, že budeme zase tábořit bez teplého jídla.”

Caleb se pousmál. „I kdyby ti pistolníci měli sto kamarádů, žádný člověk dneska hřeben nepřejde, protože neví, za kterým balvanem bych mohl čekat a spustit další střelbu.”

Navzdory svému vyčerpání Willow ještě jednou obešla všechny koně a nasbírala náruč suchého dříví a teprve pak si dopřála odpočinek. Caleb položil sedla na padlý kmen. Opřela se o nejbližší sedlo, vzdychla a usnula dřív, než se stačila znovu nadechnout.

Caleb se vrátil z lesa, všiml si, že Willow spí, a přehodil přes ni přikrývku, aby od studené země neprochladla. Nevzbudila se ani ve chvíli, kdy zmizel znovu v lese a donesl odtud obrovskou náruč pružných borových větví. Ani se nehnula, když vklouzl do blízkého mlází, z rozprostřených větví upravil lůžko a začal svazovat koruny útlých smrčků a borovic do podoby živého stanu.

Velikým, vražedně ostrým nožem zručně uřezával další větve, aby je zapletl do stěn improvizovaného přístřešku, vyplňoval jimi díry, až vytvořil nepromokavé zelené iglú. Vnitřní prostor byl malý, vonný a chráněný před deštěm i před světlem. Přes střechu přehodil jednu voskovanou plachtu, druhou rozprostřel po zelené podestýlce ve stanu. Na ní natáhl bavlněnou přikrývku místo prostěradla, nahoru položil dvě těžké vlněné přikrývky a ložnice v divočině byla hotová.

Když Caleb opět vylezl ven, Willow pořád ještě spala jako o půlnoci.

„Willow,” oslovil ji a přidřepl před ni.

Ani se nehnula.

Caleb se naklonil a rty jí přejel po tváři, prudce lapl po dechu a v duchu se divil, jak je možné, že žena, jež tráví

tolik času únavnou jízdou v těžkém terénu, voní jako okvětní plátky růží.

„Vrátím se,” zašeptal Caleb a odhrnul zatoulané zlaté pramínky Willow z očí.

S povzdechem vyšla jeho doteku vstříc a důvěřivě se mu přitiskla k dlani. Pomaluji zvedl do náruče a vstal. Byla tak lehýnká, že ho to dojímalo, připomnělo mu to, jak je ve srovnání s ním drobná a kolik námahy už musela cestou vynaložit. On sám podobné vyčerpání nepoznal už od války, takže si uměl představit, jak na tom musí být ona.

Opatrně, aby Willow nevzbudil, ji Caleb odnesl do voňavé besídky, kterou právě postavil.

„Chvilku se prospěte,” pošeptal jí.

Hřbetem ruky jí přejel po hebké tváři a vycouval ze stanu tiše jako sluneční zář klouzající po úbočích.

Willow probudila pohádkově úchvatná vůně placky, cibule, pstruh na slanině a káva zápasily o její přízeň s vůní borových šišek a chladivou svěžestí horského večera.

„To je snad sen,” zašeptala a promnula si oči. Zhluboka se nadechla, ale ty lákavé vůně nezmizely.

„Chcete jíst, nebo spát?” zeptal se Caleb kdesi za stěnou úkrytu.

Willow hlasitě zakručelo v břiše.

Se smíchem se vrátil zpět k ohni. „Tak šup ke stolu, drahoušku!”

O pár minut později se Willow ukázala ve vchodu do přístřešku. Obloha nad její hlavou hrála nachovými a zlatavými odlesky. Okolní štíty byly černé jako uhel a tak špičaté, že by dokázaly zranit člověka do krve. Koně se tiše popásali na okraji paseky. Jediným hlasitějším zvukem bylo měkké praskání malého a pečlivě hlídaného ohně.

Caleb podal Willow zohýbaný plechový talíř a kovovou vidličku s jedním ulomeným zubem. Překvapeně k němu vzhlédla.

„Jistě, však já vím, že to není pro jižanskou dámu dost vznešené,” začal chladným tónem, „ale “

„Víte co, zmlkněte!” přerušila ho Willow. Vzala si talíř s vidličkou a se zkříženýma nohama se usadila vedle ohně. „Prostě mě zaskočil pohled na talíř a vidličku, to je celé. Netušila jsem, že máte i další věci kromě toho předlouhého nože, pánve a malé kávové konvice s odlomeným pantem u víčka. Objevují se tu nečekaně jako v pohádce vidličky, talíře a zelené stany.”

„Kvůli plackám se slaninou nemělo cenu talíře vůbec špinit,” vysvětloval Caleb a pečlivě skrýval své pobavení. Zdvořile jí nabídl plechový hrníček. „Pozor na okraj, mohla byste si spálit tu svou vznešenou choulostivou pusinku.”

Oříškové oči odrazily záblesk slunečního světla, jak po něm Willow střihla podrážděným pohledem. „Však z plechového hrnku nepiju poprvé!”

Ať už Willow chtěla odseknout cokoliv, zapomněla na to v tu chvíli, kdy spatřila obsah pánve.

„Pstruzi?” zeptala se, protože nemohla uvěřit vlastním očím. „Kde jste je, pro všechno na světě, vzal?”

„Na konci louky je v potoce podemletý břeh, kde se jim líbí.”

„Netušila jsem, že máte s sebou i rybářský prut.”

„Nemám.”

„Tak jak…”

„Ty mršky cítily tuk ze slaniny a naskákaly mi přímo do pánve.”

Willow otevřela ústa a vrtěla hlavou, přičemž nespouštěla pohled z vábně vyhlížejících, zlatohnědě upečených ryb. „Calebe Blacku, vy člověka pořád něčím překvapujete, ale je to k zešíleníl”

Caleb jí se samolibým úsměvem vzal plechový talíř z ruky, sklonil se nad pánev a špičkou loveckého nože jí na talíř zručně naložil dvě ryby.

„Zeleninu?” zeptal se úslužně.

Ohromená Willow přikývla. Vedle pstruhů jí tedy místo salátu navršil pampeliškové listí. „A co horskou cibuli a bedrníkový kořen?” „Ano, prosím,” vydechla ohromeně. Ryby chutnaly ještě lip, než sliboval jejich vzhled.

Willow i Caleb jedli chvatně, aby jim v sílícím chladu soumraku večeře nevystydla. Navzdory tomu, že Willow byla vyhládlá jako vlk a začala jíst s náskokem, skončil Caleb jako první. Pozoroval její dojemnou chuť k jídlu a tajně se radoval z vědomí, že jí nabídl tak nečekanou rozkoš.

„Med?” zeptal se, když odložila prázdný talíř stranou. „Cože?”

„Nechcete na placku med?” opakoval a smál se jejímu užaslému výrazu.

„Ale já myslela, že jsme ho už dojedli.”

„Našel jsem strom s divokými včelami. Včely se už uložily k spánku, takže ani neměly velké námitky, když jsem jim ukradl kus plástve.”

„Dostal jste žihadlo?” zajímala se Willow okamžitě a pohlédla Calebovi do tváře.

„Jedno dvě.

Willow vyjekla a honem se vedle Caleba spustila na kolena. „Kam?”

„Ani nevím,” pokrčil rameny.

Caleb cítil, jak mu Willow prstíky jemně prohmatává vousy porostlé tváře, čelo, šíji a ověřuje si, že je v pořádku. Z jejího starostlivého výrazu se mu svíralo hrdlo. Uplynula už dlouhá, předlouhá doba, kdy někdo projevil starost o drobná poranění, která každodenní život zanechával na jeho houževnatém těle.

„Kde?” naléhala znovu.

„Na krku a na ruce,” odpověděl chraptivě a nespouštěl oči z jejích rtů. „Ukažte!”

Caleb poslušně natáhl levou ruku. Willow ji uchopila do dlaní a shýbla se s ní blíž k ohni. Mezi tuhými černými chloupky bylo na hřbetě ruky znát malou opuchlinku.

„A to druhé žihadlo?” zeptala se.

Beze slova si Caleb rozepnul vlněnou košili a odtáhl její levou polovinu. Na spodní části krku, kde hustý plnovous přecházel do kudrnatých černých chloupků hrudi, se červenal další otok.

„Nakloňte se blíž k ohni,” požádala ho Willow. „Jste tak vysoký, že nevidím, jestli tam žihadlo zůstalo, nebo ne.”

Caleb jí vyhověl. Když ucítil, jak mu po kůži zavžtnul Willowin teplý dech, zmocnilo se ho mocné pokušení ji drsně popadnout a ukázat jí tu část svého těla, která momentálně trpěla mnohem bolestněji než krk s jedním mrňavým píchancem.

„Bolí to?” starala se.

Caleb zkřivil ústa, ale pak pomalu zavrtěl hlavou.

„Žihadlo nevidím, asi to bude v pořádku.” Willow mu vzhlédla do tváře a polekala se, když zjistila, jak je Calebovi vlastně blízko. Oči měl od ní vzdálené sotva pár centimetrů a odrážely se v nich tančící plamínky táborového ohně.

„Nechcete mi náhodou navrhnout, že byste bolest zahnala tím, že mi rány políbíte?” zeptal se a pozoroval ji s tak palčivou naléhavostí, že jeho ironická otázka připomínala spíše rozkaz.

Willow vmžiku krvavě zrudla. „Na takovou maminkovskou útěchu jste už trochu starý, nemyslíte?”

„Toho dne, kdy budu moc starý na ženské políbení, mi, doufám, budou číst nad hrobem z Písma.”

Na okamžik Willow znehybněl pouhou pronikavostí svého pohledu a ona mu ho oplácela. Nedalo se ovšem poznat, zda jí z velikých očí čiší touha nebo strach. Teprve po pár minutách ji Caleb osvobodil tím, že se odvrátil stranou. Nabídl jí vábničku a ona ji odmítla. Pokud šlo o něho, záležitost tím pro dnešek končila. Milenka nebo ne, měla právo si muže sama vybírat.

„Běžte spát, Willow.”

Calebův hlas zněl studeně jako vysokohorský vítr. Nechápavě zamžikala, protože ten náhlý přechod od zastřené hřejivosti k neosobnímu chladu ji zaskočil.

„Soda,” zašeptala.

„Prosím?”

„Soda na pečení pomůže zahnat svědění ze štípanců.” „Radši bych si je nechal ochladit vaším jazýčkem.” Willow slyšitelně sykla.

„Běžte si lehnout, jižanská dámo. A hned, slyšíte?”

Odrazem plamenů se Calebovy oči rozhořely zlatem, ryzejším a žhavějším než vlastní oheň. Willow je zahlédla a náhle se nemohla rozhodnout, jestli má sto chutí utíkat od Caleba co nejdál, nebo se mu naopak vrhnout přímo do náruče. Touha po jeho objetí ji vyváděla z míry natolik, že radši vstala a cestou do přístřešku obešla oheň z druhé strany, aby se Calebovi vyhnula.

Ale dokonce ani na voňavém lesním lůžku nedokázala Willow usnout. Pořád si opakovala Calebova slova, viděla jeho vášní rozhořelé oči, cítila vlastní vášeň v rozjitřeném těle. Ležela zcela nehybně, naslouchala nočnímu větru, jehož dech osvěžoval celý kraj, a v duchu si lámala hlavu otázkou, jak by to dopadlo, kdyby poslechla smyslnou výzvu v Calebově pohledu.

V okamžiku, kdy Willow konečně v polovědomí klouzala přes břeh spánku, se v měsíčné noci rozlehly tenké chvějivé tóny foukací harmoniky. Okamžitě tu píseň poznala; byl to nářek nad mladíkem padlým ve válce. Tóny tichounce lkaly, žal se tavil v hudbu a útočil na city s palčivou líbezností. Na víčkách zahořely Willow slzy při vzpomínce na minulé roky, které se nikdy nevrátí, na roky, kdy dům rodiny Moranovy zvučel smíchem, kdy maminka byla šťastná, protože žila v kruhu svých milovaných, manžela, pěti urostlých synů a dcery s tak zlatými kadeřemi, že jí je sami andělé mohli závidět.

A pak následovaly další balady, pradávné písně do Ameriky dovezené Calebovými předky už před více než stoletím, balady a teskné písně z Anglie a Irska, Skotska a Walesu. Caleb jich znal nesčetné množství a hrál je v noční temnotě s dovedností, nad níž Willow okouzlením až mrazilo. Dohlédla na Caleba průlezem do stanu, viděla jeho ohněm ozářenou tvář, stíny přelévající se s každým pohybem mohutného těla.

Když se Willow konečně zmocnil spánek, Caleb jí vkročil do snů, mocný archanděl, jehož melodický hlas byl líbezný stejně jako jeho tělo vzrušující. Nejvíc ji však vyzývala ta vášeň hořící hluboko v něm, temný oheň vy

šlehující jí vstříc s příslibem nebe i pekla zároveň, s příslibem dvou těl spalovaných jediným oslnivým plamenem.

Všude pronikala silná vůně deště a lesa. Na voskovanou plachtu, již Caleb přehodil přes větve zeleného stanu, bubnovaly těžké kapky. Pod jehličnatou stříškou bylo dost místa, aby se člověk mohl posadit, ovšem Caleb hlavou dosahoval až ke stropu. Les chvílemi sténal pod poryvy vichru, který lomcoval jejich přístřeškem, ten ale prozatím odolával. Po pár větvích si dovnitř našly cestu potůčky dešťové vody a kapaly do nastaveného hrnce, hrnku a talíře. Přestože Caleb ani Willow nebyli přímo mokří, nebyli ani obzvlášť suší.

„Tři stejné!” ohlásil Caleb a rozložil své karty na sedle, jež teď povýšilo do funkce stolu.

Willow si zamračeně prohlížela své karty, které jí však připadaly beznadějné.

„Zase nic,” povzdechla si. „Mám dojem, že tu hru v životě nepochopím. Nebo existuje nějaké tajemství, které mi pořád uniká.”

Caleb se na Willow zkoumavě podíval zpod tmavých řas, sebral jí karty a zkušeně je přimíchal do paklíku.

„Prostě jste měla smůlu při rozdávání,” těšil ji a míchal, až se mu ruce kmitaly. „Nejspíš mi to nebudete věřit, ale začátečníkům přeje většinou štěstí.”

„Hm, tak mně přeje bez výjimky smůla.” Willow si vzala rozdané karty, prohlédla si je a vyprskla upřímným smíchem. „Kolik si jich musím nechat?”

„Nejméně dvě.”

„Propána, tolik?”

Calebovi pobaveně zacukalo v koutku úst. Spousta žen a ještě mnohem víc mužů — s nimiž Caleb kdy hrál karty, by se nad tou nepřetržitou smůlou, která se Willow lepila na paty, mohla vzteknout, ale ona to brala s humorem. Přijímala karty se stejnou smířlivostí jako tu vyčerpávající jízdu, špatné počasí a nespolehlivé přístřeší. Při pohledu na její tvář se musel Caleb ze všech sil ovládat, aby se po ní nenatáhl a neposadil si ji do klína.

Vášeň, která mu v její blízkosti pokaždé vřela těsně pod povrchem těla, se proměnila ve sžíravé nutkání zadírající se mu do kůže, pálící ho při každém nadechnutí, lomcující s jeho už beztak vratkou rozvahou.

Caleb zaťal zuby, aby zdusil oheň šlehající mu v krvi, a sebral své karty.

„Ježíšku na křížku!” postěžovala si tichounce Willow.

Caleb se navzdory křečím roztouženého těla rozesmál. Z Willow se vyklubal dobrý společník na cestu, nestěžovala si na každém kroku a projevovala sebekritický smysl pro humor, který ho nepřestával udivovat. K vrtochům rozmazlené vydržované dámičky měla daleko.

„Ale takhle na to nevyzrajete, drahoušku.”

„Jenže jinak taky ne,” namítla Willow celkem logicky. Na sedlo odložila tři karty lícem dolů. „Prosila bych jiné tři.”

Caleb zavrtěl hlavou a rozdal jí karty, které si vyžádala. Odmítnutou trojici zařadil na dno paklíku.

Willow obdivné sledovala jeho zručné ruce, jež ji překvapily, protože u tak očividně silného člověka očekávala spíše neohrabanost. Sebrala nové karty, prohlížela si je a celou tu dobu se snažila o nevyzpytatelný výraz, protože Caleb jí vysvětlil, že ten je pro dobrou hru nutný.

„Takže to je zase hrůza, co?” zeptal se soucitně.

„Přijde vás to na patnáct listů, abyste zjistil jaká.”

Caleb si s úsměvem připomněl Willowin zarputilý odpor vůči jeho návrhu, aby hráli o peníze, a z hromádky před sebou odpočítal patnáct osikových listů.

„Tak se vyložte.”

„Sedmička, šestka,” odříkávala Willow a odkládala karty lícem nahoru, „pětka, čtyřka a dvojka.”

„A já mám dvojici.”

„To je lepší, než co mám já?”

„Drahoušku, neexistuje nic horšího, než máte vy.”

Caleb se užasle zadíval na její ubohé karty. „Vy nejspíš musíte mít z pekla štěstí v lásce, protože v kartách stojíte za houby.”

„Zatímco vy jste neuvěřitelně dobrý.” Willow sklopila řasy a nenápadně ho pozorovala zpod jejich hustého krytu. Nedbale se zeptala: „Takže to znamená, že máte v lásce smůlu?”

„Měl bych, kdyby něco jako láska vůbec existovalo. Ještě jednu partičku?”

Willow byla na okamžik příliš překvapená, aby se vzmohla na odpověď. Nakonec vyhrkla: „Vy tedy na lásku nevěříte?”

„A vy snad ano?” odvětil suše a míchal karty takovou rychlostí, až je Willow viděla rozmazaně.

„Ale v co tedy věříte?”

„Ve vztahu mezi mužem a ženou?”

Přikývla.

„Ve vášeň,” odpověděl Caleb stroze. Cítil, jak ho drásají doruda rozpálené pařáty vlastní touhy.

Karty se mu pod bleskovými pohyby prstů prohýbaly a míchaly se, klouzaly jedna po druhé, aby se ihned zase oddělily a smísily opět v jinou kombinaci.

„A to je všechno? Ta vášeň?” ujišťovala se Willow téměř šeptem.

„Je to víc než může většina mužů od ženy očekávat,” pokrčil Caleb rameny a začal rozdávat. „Všechny ženy chtějí, aby se o ně muž postaral, muži zase od žen požadují, aby jim zahřívaly postel. Ženy tomuhle obchodu říkají láska, ale muži si pro to našli jiný název.” Vzhlédl. „Ten šokovaný výraz si laskavě odpusťte, paní Moranová. V pravidlech sexuálních hrátek se vyznáte stejně dobře jako já.”

Willow umírala zoufalstvím, protože rudla už při pouhé zmínce o svém manželství. Zaboha však ten provinilý příliv krve v tvářích nedokázala zarazit. Zírala na karty, ale vůbec je nevnímala.

Déšť přestal padat stejně nečekaně, jako se předtím spustil. Nastalé ticho bylo až přízračné. Zavanul vítr a rozechvěl jejich přístřešek. Caleb rázně vylil obsah plechového hrníčku do kávové konvice a postavil ho zpátky pod otvor, kudy předtím kapala voda.

„Kolik?” zeptal se hlasem napjatým jako své tělo.

či a z úst jí vyletěl dech jako úder. „Ano. Matthew mě miluje.”

Caleb se na Willow upřeně zadíval. Tentokrát se vůbec nečervenala ani před ním neuhýbala očima. Při zmínce o manželství se sice červenala, ale jinak si očividně byla jistá jednou věcí: že ji Matthew Moran miluje.

Ta představa Caleba neuklidnila ani v nejmenším.

„Jak je to dlouho, co jste ho viděla naposledy?” zeptal se.

„Strašně moc.”

„Ale jak přesně dlouho, vznešená dámo?” naléhal Caleb. „Měsíc? Půl roku? Rok, nebo víc?” Měl co dělat, aby jí nepoložil otázku, na kterou ve skutečnosti chtěl znát odpověď: Kde jste byla, když Reno sváděl mou nevinnou sestřičku, když ji obtěžkal a opustil, aby zemřela při porodu jeho parchanta?

Jenže kdyby se Caleb zeptal na tohle, Willow by zákonitě přišla s vlastními otázkami. A odpovědi na ně by vedly k tomu, že by mu nikdy neprozradila, kde se ten její milenec vlastně skrývá a čeká na svou milenku a celé jmění, které představují ušlechtilí koně.

Caleb zhnuseně odhodil karty, které držel v ruce.

Willow z něho nespouštěla pohled. Neměla tušení, co Caleba tak dráždí, nicméně jeho vztek vytušila naprosto neomylně.

„Tak odpovězte!” zavrčel Caleb.

„Co na tom záleží, kdy jsem Matthewa viděla naposledy?”

Lehce rozechvělé ruce popíraly klid Willowina hlasu, ale na ručeji Caleb nehleděl. Pozoroval její ústa. Rty měla hebké a plné, růžové stejně jako jazýček. Jejich křivky ho fascinovaly. Ovšem Willow měla ještě jiné křivky, kterých se toužil dotýkat, chutnat je, okusit hebkost jejích ňader. Ze všeho nejvíc však toužil svléknout ji z kožených a flanelových kusů oblečení a prozkoumat hnízdečko těch zlatých vlákének skrývajících její ženské tajemství. Vzpomínka na hustý trojúhelníček přitisknutý k jeho promočeným kalhotám ho stále nemilosrdně trýznila.

V té chvíli Caleb věděl, že pokud s Willow zůstane tady v přístřešku ještě minutu, začne od jejích rtů požadovat víc než jenom vcelku zbytečné odpovědi. Ještě před pár minutami by mu možná dala polibek, po kterém lačněl, a k tomu ještě něco navíc. Ale ne teď. Teď z něho byla téměř vyděšená. Teď toužila po milenci, jenž ji krmil povídačkami o lásce.

Caleb věděl, že to může mít za zlé pouze sobě. Dovolil, aby lačná touha nahlodala jeho sebeovládání, takže tělo přestalo poslouchat příkazy mozku, bylo bezmocné. To byla proklatá chyba. Reno přece nesváděl dívky tím, že by na ně vrčel a vztekal se kdepak, ten jim šeptal slůvka lásky tak dlouho, dokud jim nerozvázal a nerozepnul oblečení a nevnořil se do něžného žáru skrytého pod ním. A přesně tohle Willow u něho nenacházela: uhlazené lži a ještě uhlazenější způsoby zamilovaného džentlmena.

Pokud se Caleb chce ponořit do Willowina těla, musí ovládnout zuřivý hněv na jejího milence. Potom bude možná schopen ovládnout i vášeň, jež mu hlodala až do morku kostí.

S tlumenou kletbou popadl klobouk a pušku a spěšně se vyřítil z jehličnatého stanu. Osamělá Willow pomalu vydechla. Nemohla si srovnat v hlavě, proč každá zmínka o manželství a Matthewu Moranovi Caleba vždycky tolik rozzlobí.

„Jdu se porozhlédnout po okolí,” oznámil jí Caleb zvenčí. „Budu pryč několik hodin, ale oheň nerozdělávejte.”

„Tak dobře,” souhlasila Willow. Čekala, napínala sluch, málem se neodvažovala dýchat a přitom dumala nad vztekem v Calebově hlase. Neslyšela nic než poryvy vichru, v nichž se projevovala odcházející bouře. Když se opatrně vynořila z přístřešku, zjistila, že je úplně sama a slunce vylévá na zem vodopád zlatého žáru. Každou minutou ubývalo na obloze mraků, mezi nimiž se objevovaly čerstvě zasněžené horské štíty.

„Caleb měl pravdu,” řekla Willow nahlas ve snaze zaplašit pocit hluboké samoty. „Skutečně sněžilo. Ale Caleb má přece vždycky pravdu, je to tak? Taky proto jsem si ho najala.”

Willow až zamrazilo, když si vzpomněla na Calebův vztek, s jakým se jí vyptával na Matthewa. Jako kdyby ho samotný fakt existence jejího bratra nesmírně urážel.

„Jakýpak bratr,” opravila se honem. „Můj manžel. Na to nesmím zapomínat. Matthew je přece můj manžel, a ne bratr.”

Přesto Willow nedokázala zapomenout na pronikavost Calebových očí, s jakou ji pozoroval, když si olizovala konečky prstů sladké od medu, na chraptivost jeho hlasu, když se jí ptal, zda mu nepolíbí ta drobná poranění a nezazené jejich bolest. Byla v pokušení to udělat a jemu to určitě neušlo. Toužil po ní a ji samotnou přitahoval, a přitom ji považoval za vdanou ženu.

Od prsou až po kořínky vlasů náhle Willow zalil krvavý ruměnec, protože si uvědomila, že ji v nejlepším případě musí považovat za koketu, v tom horším pak za…

Vydržovanou ženu.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Už jenom pár dní. Možná týden. Pak dorazí do oblasti obklopené pěti horskými štíty a Matthew je najde a všichni se jejímu nezbytnému maskování za vdanou ženu srdečně zasmějí. Pokud se za ni ovšem nebude muset vydávat častěji.

Caleb jí plynul žilami jak zdivočelý sladký oheň.

8.

Sotva Willow projelo zvláštní dráždivé zachvění, přísně sama sobě přikázala, že okamžitě musí začít myslet na něco jiného než na muže, jehož nepředvídatelná nálada a pokřivený úsměv ji neustále vyvádějí z rovnováhy. Soustředila se na sluneční zář zprudka dopadající na všechno kolem ní, na pruhy jemné bílé mlhy stoupající z vlhké hlíny. Země byla sice studená, ale vzduch se rychle oteploval a nakonec byl doslova rozpálený.

Z úkrytu v lese vyšli koně a popásali se. Hladově škubali stébla trávy, chvilkami zvedli ostražitě hlavu, ale jinak vypadali pokojně. Jejich klid Willow zvěstoval, že v okolí není žádný vetřelec. Pár minut se dívala, jak jim v rychle se zahřívajícím vzduchu stoupá pára ze srsti, a z důvěrně známé přítomnosti svých arabů čerpala tolik potřebnou útěchu. Za hodinku budou koně zcela suší a louka zrovna tak.

Willow se vrátila do přístřešku a ven vyšla s bambitkou, přikrývkou, levandulovým mýdlem, Calebovou košilí od uniformy kavalerie a svým čistým spodním prádlem. Zkoumavě se podívala na Ishmaelovo chování, aby se ujistila, že na louce není živá duše, zamířila k potoku a šla po proudu tak dlouho, dokud nenarazila na houštinu vrbiček rostoucí až k vodě. Za zástěnou mlází se pak vysvlékla a nechala si jen červené flanelové pánské spodky sešité s tílkem do jednoho kusu.

Když na břehu poklekla a ponořila raku do vody, měla co dělat, aby nezavřískla. Horská bystřinka byla mnohem ledovější než potoky, na něž byla zvyklá v Západní Virginii, natožpak ve sluncem vyhřátých .rybnících na polích své rodiny, v nichž se koupávala, kdykoliv se jí podařilo nenápadně se k nim vytratit.

„Slunce tě zahřeje!” řekla sama sobě přísně. „A teď sebou hoď, než se Caleb vrátí!”

Willow si na vodu nejprve postupně zvykala, omývala si jednotlivé části těla a ještě ve spodním prádle si namočila vlasy a namydlila je. Mýdlo v horské vodě pěnilo jako kypící mléko na kamnech. Bleskově si vlasy dvakrát vydrbala a pečlivě je opláchla. V podřepu je vyždímala a rozprostřela si je po zádech, aby mohly schnout. Pak si svlékla flanelové prádlo a celá se omyla ledovou vodou, která ji nutila lapat po dechu a jektat zuby pokaždé, kdykoliv přišly na řadu obzvlášť citlivé partie těla.

Když se flanelovými spodkami osušila, jak nejlépe to šlo, oblékla si spodní kalhotky a košilku. Roztřásla Calebovu velikánskou košili a přetáhla si ji přes hlavu, zvedla si mokré vlasy a chvíli poskakovala, aby se zahřála. To všechno jí trvalo sotva pár minut. Potom sebrala všechny své věci a vyšla z vrbiček, aby vyhledala vyhřáté prosluněné místečko, kde by si mohla vyprat šaty.

O sto yardů dál Ishmael, jenž zahlédl Willow vycházet z úkrytu, prudce zvedl hlavu a nastražil uši. Minutku sledoval svou paní pohledem a opět se pustil do pastvy. Uklidněná, že se k ní nikdo nemůže nepozorovaně přiblížit snad s výjimkou Caleba Willow klekla k vodě, položila si bambitku na dosah ruky a začala přepírat své bavlněné spodní prádlo. Když byla hotová, nechala ho rozprostřené usychat na trávě.

Intenzivní sluneční žár ji překvapil. Už teď bylo vidět, že sníh na horských štítech pomalu taje a ustupuje s každou prošlou minutou. Vzduch sálal horkem téměř tropickým. Jeho hedvábné sucho působilo po podmračených dnech plných deště jako hojivý balzám. Willow připadalo až k nevíře, že hned po západu slunce přivítá s povděkem, že má těžké vlněné oblečení. Teď jí však i s mokrou hlavou bylo takové vedro, že dostala sto chutí sundat Calebovu silnou vlněnou košili, položit se na přikrývku a v paprscích sluneční koupele lenivě vyčkat, až jí vlasy dokonale proschnou. Nakonec se spokojila s tím, že si aspoň rozepnula jeden knoflík u košile, odklopila pravý cíp na hrudi a nechala si větříkem zchlazovat zpocené tělo.

Koně se dál tiše pásli a dodávali Willow jistotu, že je na louce úplně sama. Rozložila si přikrývku, bambitku položila vedle ní a začala si rozčesávat změť kadeří, které jí spadaly až pod kyčle. Byla to otravná práce, ale po chvíli jí všechny vodou ztmavlé prameny přece jen volně splývaly po zádech. Blaženě se položila na břicho a dovolila slunci, aby jí vlasy něžně sušilo. Poté si hustou hřívu ještě jednou vykartáčovala.

Lehký větřík, bzukot hmyzu poletujícího nad květy, tlumená píseň ptáků a žhavé slunce působily na Willow jako ukolébavka na dítě. S dlouhým povzdechem se propadla do spánku.

Když Ishmael zaržál, s úlekem se probudila. Dříve než ovinula prsty kolem krátké pažby, poznala, že se k ní svým dlouhým plavným krokem blíží Caleb. Spěšně se posadila a přehodila si přikrývku přes nohy. Po ramenou se jí v nezkrotných vlnách rozlily jiskřící prameny. Zpanikařené tápala po přikrývce, ale hřeben a kartáč nemohla nahmatat.

„Máte z pekla štěstí, že kolem není ani noha,” poznamenal Caleb. „Toho vašeho rezatého hřebce a červené spodní prádlo by nejspíš nepřehlédl ani slepý.”

„Ale vy jste neříkal, že mám nechat koně v lese,” zamumlala Willow a spěšně si do pokrývky balila bosá chodidla.

„Jenže vy jste si nenechala ani kalhoty.”

Caleb hovořil ledabyle, takže z tónu jeho hlasu nebylo možné vyčíst, jakou má náladu. Willow po něm ostražitě mžikla přes oponu polospuštěných jantarových řas. V černi jeho plnovousu se bleskl bělostný úsměv.

„Klidně to pusťte z hlavy, drahoušku. Kdybych chtěl, aby koně zůstali v lese, sám bych je tam přivázal. A pokud jde o vaše oblečení,” prohodil a v koutcích očí se mu ukázaly pobavené vějířky, „není ani zdaleka tak nápadné jako ten ryzák.”

Uklidněná Willow mu úsměv vděčně oplatila. Den byl tak nádherně teplý, že bylo škoda promarnit ho dohadováním. Caleb se shýbl a z dlouhých stébel luční trávy vedle přikrývky osvobodil kartáč a želvovinový hřeben.

„Nehledáte náhodou tohle?” otázal se dvorně.

„Hledám, děkuju.”

Natáhla ruku, ale Caleb jí hřeben ani kartáč nepodal. Místo toho si stoupl za ni, přiklekl a klidněji začal pročesávat vlasy. Polekaně sebou trhla, ale on si toho nevšímal, takže po chvilce se s tou drobnou důvěrnou službičkou smířila.

Na to, jak byl Caleb mohutný, měl lehké a překvapivě jemné doteky. Trpělivě rozčesával zknocené pramínky Willowiných dlouhých, sluncem prohřátých kadeří. Podvědomě si vydechla slastí a blaženě se mu pod rukama uvolnila.

Caleb s přimhouřenýma očima odhadoval míru její reakce, ale současně si dával nesmírně záležet, aby neměla o jeho citech ani tušení, protože nevěřil, že by dokázal ukrýt smyslnou lačnost vlastních očí a těla. Jemně projížděl hřebenem elektrizujícím jejími vlasy a pozorně rozčesal všechny tvrdošíjné uzlíky, načež odložil hřeben stranou a plynule pokračoval v práci s kartáčem. Dlouze a rytmicky jí klouzal rukama nad hřívou a vdechoval jim jiskřivý život. „Jako kadeřník jste velmi zručný,” prohodila Willow po chvilce oboustranného mlčení.

„Jako chlapec jsem měl možnost hodně si to procvičovat. Moje maminka měla těžké těhotenství. Většinou na tom byla tak špatně, že si sama nemohla ani umýt a učesat vlasy.”

„Takže vy jste to dělal za ni?”

Caleb místo odpovědi jen cosi zabručel, ale těžko to bylo něco jiného než souhlas. „Maminka bohužel neměla dceru, dokud se nenarodila Rebecca.”

„Vaše sestra?”

„Ano, moje sestřička. Byla krásná jako laň a pružná a čilá jako lasička. Všichni chlapci do ní byli pobláznění, ale ona s nimi nechtěla nic mít, dokud…”

Willow poznala v Calebově hlase smutek i hněv a vytušila, že děvče jménem Rebecca Blacková si svého partnera dvakrát šťastně nevybralo.

„To mě mrzí,” zašeptala Willow a přiklopila dlaní Calebovu ruku, jež jí spočívala na rameni. „Zřejmě dost těžce nesete, že nemůžete být se svou rodinou.”

Caleb nepochyboval, že Willow myslí každičké své slovo naprosto upřímně. Navíc si byl jistý, že mezi sebou a neznámou Rebekkou Blackovou nevidí sebemenší souvislost. A náhle si uvědomil, že Willowina nevědomost vůbec není překvapivá, protože Reno stěží vypráví jedné milence o těch druhých.

Caleba zahltila zuřivost, ale vedle touhy, jež v tom okamžiku prosytila každou buňku jeho mohutného těla, neměla sebemenší naději na vítězství. Nadzvedl hrst Willowiných těžkých kadeří a nechal si je z hrsti klouzat v hedvábném zlatavém vodopádu. Zavanula k němu vůně levandule. Pochopil, že šaty jí zřejmě budou vonět stejným mýdlem, jakým si umyla vlasy. Zhluboka se nadechl a nechal tu vůni naplnit celou svou roztouženou bytost. Kdovíproč mu levandule připadala ještě líbeznější než vůně růžových plátků, která provázela Jessiku Charterisovou. Levandule mu osvěžovala smysly a současně je bičovala k nejvyššímu stupni vzrušení.

„Můj otec byl vojenský zeměměřič,” prohodil Caleb roztržitě, zatímco pohledem visel na hebkém závoji splývajícím Willow po zádech. „Většinou býval pryč, doma se ukázal jen občas a nepravidelně. Snažil jsem se pečovat o maminku ze všech sil. Ze všeho nejradši jsem jí kartáčoval vlasy. Měla je černé a rovné, navlas jako já. Na slunci v nich hrála modrobílá duha. Pevně jsem věřil, že na celém světě neexistuje nic hebčího a krásnějšího až dodnes.”

Willow se zachvěla, protože Caleb jí dlaní něžně přejel od čela až k zátylku a pak do houštiny jejích vlasů

zabořil celou ruku. Po chvilce si začal prsty pohrávat s jednotlivými jantarovými pramínky.

„Měkké jak ouška kotěte,” zašeptal chraptivě, „a barvu mají jako letní slunce. Maminka mi čítávala pohádky o princeznách se stejně zlatými vlasy, jako máte vy. Nikdy jsem jim nevěřil až teď. Hladit vás po vlasech je stejné jako hladit slunce.”

Caleb začal pomalými klouzavými pohyby opět kartáčovat Willowinu hustou hřívu. Pramínky zlata se pod jeho doteky zvedaly a chvějivě se třpytily, jako živé se mu lepily k rukám a němě žadonily o další polaskání, ovíjely se mu kolem prstů, lnuly k ramenům a rozprostřely se mu na hrudi v něžné a k zešílení svůdné výzvě. Zoufale bojoval s touhou rozepnout si košili a cítit ten hedvábný dotek na holých prsou. Nakonec odolal, ale aspoň si hrstí toho zlata přejel kradmo po tváři. Zhluboka se nadechl té omamné vůně a silou vůle přiměl prsty, aby se z té splývající houštiny konečně vymotaly.

„Mmyslím, že vlasy už jsou rozčesané ažaž,” zajíkla se Willow váhavě. „Mám se obléknout?”

Caleb se tomu rozechvělému hlasu musel usmát. „Žádný spěch. Dnes nikam nepojedeme. Napadlo mě, že ještě nachytám pár pstruhů a nasbírám trochu divoké zeleniny, dřív než se počasí zase zhorší.”

„Začne opět pršet?”

„Pravděpodobně ano.”

„A kdy?”

„Po západu slunce.”

Willow si nešťastně povzdychla. „Někde jsem slyšela, že kolem Skalnatých hor je sucho jako na poušti.”

„Taky že je. Jenže teď jste přímo v horách. Ovšem v porovnání s tím, odkud jste přišla, tu sucho je. To proto si musíte pořád olizovat rty.”

„Vážně to dělám?”

„Ale samozřejmě, drahoušku. Jestli v tom svém mamutím sedlovém vaku máte kapku oleje, zkuste šije namazat. Pomáhá i tuk ze slaniny, ale člověku ta chuť rychle začne lézt na nervy.”

Chvíli bylo slyšet jen tichounké praskání kartáče ve Willowiných rozjiskřených vlasech. Zavřela oči a vychutnávala tu neznámou rozkoš, že ji někdo češe a probírá se kadeřemi. Pojednou ji něco napadlo.

„Jak jste vlastně chytal ty pstruhy?”

„Stejně jako včera večer.”

„A to jste udělal jak?”

„Rukama.”

Willow se obrátila a ohlédla se po něm velikánskýma oříškovýma očima. „Vy mě škádlíte.”

„Trošičku možná.” Caleb opět vdechl její vůni. Ale zdaleka ne tolik, jako škádlíš ty mě. „Zavřete oči, znervózňujete mě.”

„A když je zavřu, prozradíte mi, jak jste chytil ty pstruhy doopravdy?”

„Jistě.”

Dlouhé jantarové řasy se sklápěly, až se položily na Willowiny hladké tváře. V jejich zářivých kartáčcích tančila sluneční zář a hrála drobnými duhami. Caleb to okouzleně sledoval a toužil přejet tu zlatou ofinku jazykem.

„Už mám oči zavřené,” připomněla Willow, když Caleb pořád jenom mlčel.

„To jsem si všiml. Kde jste vzala tak dlouhé řasy, drahoušku?”

„Ukradla jsem je doma telátku.”

Tichounce se rozesmál a obdivné nad její pohotovostí potřásl hlavou.

„Calebe,” přemlouvala ho, „jak se chytají pstruzi holýma rukama? V životě jsem o něčem podobném neslyšela.”

„Ani od Matthewa Morana?”

Zavrtěla hlavou. „Ani od Matta ne.”

Caleb spokojeně zabručel a začal opět Willow pročesávat a dál se kochal září a hedvábností její hřívy. Když promluvil, objevila se v jeho dotecích náhlá změna, prsty jí prodléval na šíji, vykresloval stezičky jednotlivých pramínků na jejích pažích a hladil ji po tom oslnivém vodopádu na zádech tak smyslně, až měla sto chutí vyklenout páteř a pevně se mu přitisknout k laskající dlani.

„Tak ze všeho nejdřív,” začal Caleb hlubokým hlasem, „si člověk musí najít pstruhy, které k smrti nevyděsila jižanská dáma, která se koupala v jejich království.”

Willow vyprskla a honem si přiklopila ústa dlaní.

„Je to tak,” potvrdil Caleb a škádlivě ji zatahal za lokýnku. „Pstruzi jsou jako krásné dívky plachá stvoření, jež vyžadují spoustu chlácholení, než se dají polapit.”

Kartáč klouzal od vrcholku Willowiny hlavy dolů a těsně za ním sjížděl Caleb rukou. Dlouhé prsty mu klouzaly pod těžké prameny a obkreslovaly křivku její šíje. Willow zamrazilo. V duchu si položila otázku, jestli ten vzrušující dotek byl náhodný, či nikoliv. Jenže Caleb ji prsty polaskal na šíji podruhé a objel jí linii vlasů dotekem lehýnkým jako plaché políbení.

„Člověk, který chce nalovit pstruhy, dojde potichounku a pomalounku až na samý břeh potoka,” pokračoval vláčným šepotem, jenž připomínal šumění vánku. „Tam si nesmírně zvolna klekne a ponoří do vody paži tak pomalu, že to na první pohled vypadá, jako by se vůbec nehýbal.”

Při hovoru nadzvedl Caleb širokou dlaní masu Willowiny hřívy a začal ji pročesávat odspodu. Několik pramínků mu vyklouzlo, protože se zadrhly na knoflících jeho vojenské košile. Odložil kartáč a začal pramínky opatrně vymotávat. Sotva však jeden vyprostil, vysmekl se mu z dlaně druhý a opět uvízl za knoflíkem.

„Ksakru,” sykl Caleb tiše a oběma rukama podebral Willowinu hebounkou hřívu. „Kdepak, takhle to nepůjde. Zvedněte paže nad hlavu, drahoušku. Ještě výš. Tak.”

Caleb svlékl Willow košili tak samozřejmě, že se nevzmohla na námitky dřív, než bylo příliš pozdě.

„Calebe, já nechci —”

„Jakmile máte ruce ve vodě,” pokračoval Caleb a nebral Willowin odpor na vědomí, „zůstanete chvíli úplně bez hnutí, jako byste neměla na práci nic jiného než sedět u horského potůčku a jen tak si snít.”

Kartáč opět projel Willowinou hřívou, až jí po celé hlavě slastně zamrazilo. Rozkoš ještě umocnila jeho laskající ruka klouzající za kartáčem. Pramínky vlasů, které se sypaly ze štětin kartáče, se mu už neomotávaly kolem knoflíků, ale vějířovitě se jí rozprostíraly po spodní košilce. Proti tenké látce se napínaly bujné křivky ňader.

Willow si všimla, že jí vlasy sklouzly z ramen dozadu a zdůraznily její vnady. Ňadra trčela o to výbojněji, když je neskrývala pod oblečením ani pod závojem jiskrných kadeří. Hryzla se do rtu, protože se v duchu nemohla ubránit obavám, zda nemá tělo odhalené natolik, aby to nepřekročilo meze slušnosti.

„Ale to je v pořádku,” pravil Caleb tiše, protože vycítil její vnitřní napětí a nepřestával hladit vějíř hebkého zlata na ramenou a šíji. „Vlasy vás skrývají stejně dobře jako ty nejslušnější šaty. Ale není vám zima?”

Zavrtěla hlavou a přes vlasy se jí přelila chvějivá vlnka. „Sluníčko bezmála pálí.”

„To je pravda.”

Caleb mluvil tak tiše, že jeho odpověď připomněla předení mohutné kočky, s níž měl ostatně společné i jemné pohyby. Pravidelně a něžně Willow hladil, až se mu s povzdechem opět poddala a všemi smysly vnímala sladké mrazení, jež jí přebíhalo po kůži.

„Je to tak příjemné!” zašeptala po chvíli.

„Mně taky,” přiznal se Caleb a zlehýnka se jí probíral hřívou. Tichounce se rozesmál. „Tak bych řekl, že vašim vlasům se zamlouvám stejně jako ony mně.”

Willow se po něm tázavě ohlédla.

„Tak se dívejte!” vyzval ji.

Kartáč projel hustými prameny vlasů, jež Willow přepadly přes pravé rameno a vlivem statické elektřiny se jí na ňadrech rozprostřely jako vějíř.

„Vidíte?” Zvolna zvedl kartáč a zářící vlákénka plavně přilnula ke kartáči a k hřbetu jeho ruky. „Pronásledujou mě.”

Na okamžik to Willow vyrazilo dech. Jemné štětiny kartáče ji dráždivě hladily po ňadru a probouzely v něm živočišné pocity, jejichž vinou zeslábla tak, že nedokázala hnout prstem. Zavřela oči, protože jí z útrob začal

sálat podivný žár, bolestně pronikavý a sladký zároveň, jenž v životě nepoznala.

„Přesvědčíme se, jestli si druhá strana na mě taky tak potrpí,” poznamenal Caleb přiškrceně.

Kartáč jemňounce přejel po Willowině levém ňadru, jež bylo rovněž zakryté prameny zlatých vlasů. Jakmile se zvedl, táhly se za ním třpytné nitě a ovíjely se kolem dřevěné rukojeti i mužské ruky, jež ji svírala.

„Ano,” přisvědčil zastřeným hlasem a upřeně hleděl na napjatý vrcholek vyčnívající zpod zlaté záplavy. „Skutečně mě má ráda.”

Willow nebyla schopná slova. Dech jí uvízl v hrdle, protože ji právě proklál další příval žhavě mrazivého vzrušení. Když Caleb zaslechl, jak přerývaně oddechuje, zahltila ho zběsilá tělesná žádost, srdce mu tlouklo stále hlasitěji a mocněji, až cítil zuřivé tepání v rozkroku. Původně totiž čekal, že Willow rozhněvaně vyskočí a odstrčí mu ruce, nebo mu vztekle vynadá za opovážlivost, že sejí dotknul třeba jen kartáčem.

Netušil, že po jediném jeho doteku jí ňadra rozkvetou, až se pod průsvitnou látkou objeví růžový stín bradavek. Ta prudká smyslná reakce ho polekala stejně jako jeho touha po ní, touha, jež jím zmítala tak nemilosrdně, že musel křečovitě zatnout prsty do štíhlého držadla kartáče, protože jinak by živočišnému nutkání svých smyslů podlehl.

Neschopný slova a bezmála neschopný i pouhého dechu se Caleb přiměl pokračovat v pomalém svůdném rytmu kartáčování Willowiny bohaté hřívy na hlavě, zátylku a štíhlých zádech. Zoufale toužil opět pohladit ten zlatý závoj, jenž jí spočíval na prsou, ale nevěřil sám sobě, že by se dokázal dotýkat pouze kartáče a nevjet jí rukama pod košilku, kde by zaručeně nahmatal tuhé bradavky tulící se vstříc jeho dlaním. Toužil po tom tak zoufale, až se mu třásly ruce.

Jasně si však uvědomoval, že to je příliš brzy. Dokonce ani ten nejdůvěřivější pstruh se nedá polapit bouří. A Willow mu ještě tak stoprocentně nedůvěřovala. Caleb cítil její nerozhodnost jako osten, na který pořád narážel. Kdyby jí o ňadra zavadil v této chvíli, vyplašeně by před ním uprchla. Právě ta jistota její nedůvěry představovala jediné pouto, jež mu vázalo ruce ke kartáči a nutilo je hladit vlasy přátelskými pohyby shora dolů, jež popíraly planoucí vášeň v jeho přimhouřených očích.

„Nu, a jakmile máte paži ve vodě a všechno kolem se zase uklidní a upokojí,” navázal na své předchozí líčení, „začnete se zvolna plížit k pstruhovi. Musíte na to hodně pomalu, aby ryba považovala vaši přítomnost za zcela přirozenou. Během té doby musíte pstruha pozorně sledovat. Netuší snad něco? Neobává se něčeho?”

„Jak se pozná, co si pstruh vlastně myslí?” zeptala se Willow rozechvělým hlasem.

„Jak říkával můj otec i do toho nejmenšího zvířete se musí člověk vcítit.”

Willow se usmála, protože v případech některých zvířat by to vcítění bylo jistě komické. Nenápadně vypustila zadržovaný vzduch z plic a s každým dalším pohlazením kartáče se uvolnila o maličko víc.

„Víte,” pokračoval hlubokým lenivým hlasem, „pstruh si musí myslet, že vaše ruka není nic jiného než jedna z podvodních rostlin, nic než neživý předmět omývaný proudem. Jakmile uděláte prudší pohyb, pstruh uprchne a pak byste musela začít úplně od začátku. Celý ten vtip je v trpělivosti. V ní a ve faktu, že pstruh od přírody miluje dotek proudu laskající ho po hladkém kluzkém těle.”

„Opravdu?” divila se Willow. Najednou nemohla popadnout dech.

„Proč jinak by pstruh vyhledával nejprudší potoky a splavy a tam nehybně stál a okouzleně se nechal hladit proudem ze všech stran?”

Caleb nadzdvihl Willowiny těžké kadeře a opět je začal kartáčovat zespodu. Pomaloučku otáčel zápěstím a navíjel si na ně dlouhá jantarová lana kadeří. Willow pocítila na holé šíji hřejivý polibek slunce a zimničně se rozechvěla slastí.

„Jen si představte,” zašeptal Caleb Willow téměř až do vlasů. Přitom se jí tváří přeněžně otřel o šíji. „Jak nehybně tkvíte v zurčící vodě.

Zpočátku se Willow domnívala, že ji na pokožce šimrá měkounký kartáč. Pak ucítila teplý závan Calebova dechu a pochopila, že ji hladí jeho plnovous.

„…A celé tělo obalené tou citlivou kůží vám proud laská najednou… a úplně na každém místečku.”

Willow se srdce rozbušilo tak bláznivě, až dostala strach, že jí vyskočí z úst. Zopakoval to úchvatné pomazlení ještě jednou a tentokrát ji přiměl temně zasténat.

Ten zvuk proťal Calebovo sebeovládání jako nůž. Tichý a skrznaskrz ženský zvuk mohl být výrazem vášně, ale zrovna tak mohl svědčit o strachu. To Caleb mohl jen těžko poznat bez toho, že by se jí nedotknul ještě intimněji, ale byl příliš dobrý lovec, než aby se o něco podobného třeba jen pokusil. Pokud ji takhle rozechvěla vášeň, další svádění ji jenom rozdychtí. Pokud šlo o strach, pak další svádění bude jen žádoucí.

Ještě nikdo si neusmažil pstruha, který mu uplaval.

Když Caleb pustil Willowiny kadeře a pustil se opět do kartáčování, chvěla se tak strašně, že už to nedokázala skrýt.

„Co… copak ty vlasy nemám ještě rozčesané?” otázala se zajíkavě.

„Ne úplně, drahoušku. Ještě jich pár zbývá. A potom vám vlasy zapletu do copů. Jedna z vojenských manželek mě to během války dokonale naučila.”

Willow už dál nic nenamítala, protože neměla tušení, jak a co by vlastně měla říct. Caleb prozatím neudělal nic, kvůli čemu by se mohla hněvat, dokonce na ní ani nevymáhal větší důvěrnosti, než že jí česal vlasy. A byl tu ještě jiný problém. Kdyby se zvedla k odchodu, přikrývka by jí přestala zakrývat spodní část těla.

A navíc by přišla, přiznala si v duchu, i o ryzí rozkoš něžného doteku Calebových mohutných jemných rukou, jež jí uhlazovaly kadeře a vychutnávaly to nenápadné laskání stejně jako ona,.

Willow se s povzdechem opět poddala oslepivému pocitu vzrušení, jež v ní vybičovaly jeho prsty probírající se jí hřívou, téměř láskyplně prosévající jednotlivé pramínky na spáncích i zátylku. Teď už necítila sebemenší nervozitu, protože si byla jistá, že stačí říct a Caleb okamžitě přestane.

A protože to věděla, necítila potřebu to říkat.

Napětí, jež předtím Willow svíralo, postupně vyprchalo a zanechalo po sobě jistý rozechvělý klid, jenž se prohluboval s každičkým pomalým pohybem Calebových rukou nad jejími kadeřemi. Willow s úsměvem zavřela oči a přemítala, zda se pstruh znehybnělý v nejprudším místě laskající bystřiny cítí aspoň zpoloviny tak nádherně jako teď ona.

„A když si tedy pstruh zvykne na vaši ruku jako na přirozenou součást podvodního světa,” zašeptala, „co přijde pak?”

Caleb si neslyšně, přesto však zhluboka vydechl. Poddajnost Willowina těla mu prozradila, že za její předchozí rozechvělost mohly obavy stejně jako vášeň. To vědomí v něm vzbudilo ostražitost a současně rozdmýchalo oheň vlastní touhy. Byla ustaraná, znejistělá, téměř vyděšená, a přesto neodmítala jeho smyslné laskání, stejně jako pstruh neodmítá důvěrné dotyky něžného proudu.

„Potom pstruha pomaloučku a opatrně hladíte,” vyprávěl Caleb zastřeným hlasem a odložil kartáč, „dokud není rozkoší celý omámený.”

„A to je možné?” šeptala Willow. „Můžeme prožívat takovou yozkoš, že dočista zapomeneme na strach?”

„To možné skutečně je,” přisvědčil Caleb, opět jí podebral vlasy a pomalu ji políbil na obnaženou šíji. „Jenže je k tomu zapotřebí spousty něhy a trpělivosti.”

Pustil vlasy, takže se jí rozsypaly po ramenou. Něžně a k zbláznění pomalu, jako by ji dokázal vstřebávat rovnou dlaněmi, jí sjel od ramen ke špičkám prstů a zase nazpátek, přičemž hladil citlivou pokožku po vnitřní straně jejích nadloktí.

„Calebe?” otázala se Willow rozechvěle.

„Nic zlého se neděje, můj malý pstruhu.” Zvedl ji a natočil si ji tváří k sobě. Palcem jí přejel přes spodní ret a jemně ho stlačil jako při polibku. „S vámi budu něžný jako sluneční paprsek.”

Zářící oříškové oči se upíraly na Caleba s omamující krásou, kmitaly se v nich modré a zelené a zlaté záblesky, pokaždé jiná duha a pokaždé ještě krásnější než před okamžikem.

„Vy se mě bojíte?” zeptal se ochraptěle. Willow nepatrně zavrtěla hlavou a rozhoupala tím ve vlasech odlesky, jež v muži klečícím těsně proti ní rozbouřily křečovitou touhu.

„Někteří muži jsou drsní,” šeptal Caleb, sklonil se ústy k Willowiným rtům a zarazil se zlomek předtím, než došlo k polibku. „Ale já k nim nepatřím. Nikdy jsem se nezmocnil ženy, která o mě nestála. A nikdy to taky neudělám. Pojďte se chvíli se mnou líbat, jižanská dámo. Pokud se potom rozhodnete, že o mě nemáte zájem, nebudu vás nutit.” Sklonil hlavu ještě o pár milimetrů níž a zašeptal jí přímo do rtů: „Věříte mi?”

Jemné pohlazení Calebova dechu Willow rozechvělo. „Věřím,” vydechla.

Náhlý záblesk v jeho očích ji téměř oslepil. Sklopila řasy, aby se ukryla před tím zlatým požárem. Když se jeho rty začaly zlehka a pravidelně otírat o její, roztřásla se jakoby chladem. Kdysi si s chlapci několikrát vyměnila políbení, ale ani zdaleka se to nepodobalo dnešnímu zážitku. Chlapci byli dychtiví jako štěňata a navlas stejně neohrabaní.

Ovšem v Calebově polibku nebylo po neohrabanosti ani stopy, a totéž platilo pro jeho šlachovité ruce, v nichž jí držel obličej tak jemně, že to téměř necítila. Neustále si třel rty o její rty, vláčně, rytmicky, učil ji předvídat příští hřejivý tlak svých rtů a příští záchvěv slasti, když jí knírkem přejížděl po stále citlivějším hrbolku na horním rtu.

Když se však posléze očekávaná rozkoš nedostavila, Willow pootevřela oči a tázavě zašeptala Calebovo jméno.

150

„Ano?” zeptal se a silou vůle si zakázal políbit ústa, jež se pod jeho laskáním tak vábivě zachvívala. „Políbíte… políbíte mě ještě?” „To nebyly polibky.” „Nebyly?”

„Copak hrstka slunečního světla dělá celý den? Tak vy chcete, abych vás políbil?”

Přikývla a její voňavé hedvábné vlasy se mu rozlily po pažích.

Caleb se k ní s úsměvem opět sklonil. Znovu se jí o ustájen otřel, ale ona to laskání potřebovala jako drogu. Náhleji mezi roztřesené rty vklouzl špičkou jazyka. Tichounce, polekaně vyjekla a naráz ztuhla jako prkno.

„Drahoušku? Měl jsem dojem, že jste si říkala o polibek!”

„Ttto ano.”

Caleb se pátravě zahleděl Willow do očí a snažil se pochopit, kde došlo k chybě. „Tak proč se odtahujete?”

„Když já… Nejsem na líbání zvyklá. Už… už je to celé roky.”

Černé řasy se honem sklopily k tvářím a zakryly vzplanutí vášně v Calebových očích. Vědomí, že Willow je už tak dlouho bez doteku mužské ruky, ho zahltilo pocitem hlubokého uspokojení. Stokrát mohla být vydržovanou ženou, ale nerozdávala svou přízeň na potkání.

„To je v pořádku, drahoušku. Půjdeme na to zvolna a polehoučku, jako kdyby to mělo být úplně poprvé.”

Calebovy dlouhé prsty se opět potopily hluboko do Willowiny hřívy, vyhledaly teplo jejího zátylku a něžně ho promnuly. Slastně vydechla. Zachytil ten jemný závan dechu ve chvíli, kdy se jí sklonil k ústům, lehounce je hladil rty a nenápadně na ně zvyšoval tlak, dokud sejí rty lehounce nerozevřely. Když se jí dotknul jazykem tentokrát, neucukla. Caleb neuspěchaně a pátravě objížděl špičkou jazyka obrys jejích rtů a Willow se neznámou a šokující rozkoší zachvívala jako vyplašené ptáče. Několikrát ten vzrušující dotyk opakoval, než se ponořil do hloubi jejích úst a okusil jejich vnitřní hebkost.

„Máta,” zašeptal jí s úsměvem do rtů. „Podělte se ještě se mnou!”

Zaváhala a pak se šeptem zeptala: „Jak?” „Olízněte si rty.”

Willow podvědomě poslechla. Všimla si, že Caleb přitom spěšně přimhouřil oči, ale důvod nechápala. „Znovu.”

Po těch slovech se k ní sklonil a jazykem okamžitě obkroužil mokrou stezičku, již před vteřinou namaloval její jazyk. Zachvěla se jako v prudké křeči a prsty se mu zaryla do silných předloktí, neuhnula však.

„Máta,” opakoval Caleb tiše. Vášeň v něm zuřila jako spoutaná bouře a sžírala ho kyselinou žádosti. „Kriste pane, už v životě nemůžu ochutnat peprmintku, abych si na tohle nevzpomněl. Olízněte mi rty, miláčku. Chutnáte fantasticky.”

„Calebe,” zašeptala Willow.

Víc povědět nesvedla.

„Copak vy jste zapomněla jak?” mumlal jako v horečce. „Ale to nevadí. Moc rád vám to ukážu.”

Zlehýnka přejel Willow po linii rtů a pak se něžně vnořil dovnitř, hladil ji po hebounké vnitřní výstelce úsměvu lenivým laskáním, jež Willow ukázalo, jak neuvěřitelně citlivé mohou rty být. Znehybnělá — pokud se nepočítá šílený cval jejího srdce — si snažně přála, aby ten okamžik nikdy neskončil.

A nekončil skutečně velmi dlouho.

„Teď jste na řadě vy,” šeptl Caleb do Willowiných úst.

Slabě zanaříkala zklamáním, jež Calebovi prozradilo, že laskání jeho jazyka jí přinášelo vrcholnou slast. „Vadí vám něco?” popíchnul ji.

„Nechtěla jsem, aby ten polibek někdy skončil,” přiznala se Willow pokorně.

„Ale podle mě to pořád ještě nebyl polibek.” „Nebyl?”

„Kdepak.” Caleb se na okamžik sklonil k Willow a jazykem ji bleskově ochutnal na ústech. „Ale zvolna se

k tomu dostáváme, drahoušku. Dostáváme se k tomu. A teď mi olízněte rty.”

Willow váhavě uposlechla. Zpočátku se Caleba téměř nedotýkala. To její kradmé mazlení mohlo být důsledkem plachosti stejně jako znalosti ženy zkušené v dráždění vyhládlého muže. Caleb čekal bez jediného pohybu, s trpělivostí lovce, protože dobře věděl, že Willowino smyslné škádlení musí zákonitě vydráždit i ji.

Po několika plachých dotecích se osmělila, pomaloučku objížděla jazykem Calebův nekonečný lenivý úsměv. Zjistila, že rty má hebké a teplounké jako samet dlouho zapomenutý na slunci. Okraj rtů měl stejně citlivý jako ona, protože zřetelně cítila Calebovo chvění, když mu špičkou jazyka dorážela na ústa. Vědomí, že dokáže takhle snadno ovlivnit to mohutné tělo, na ni působilo téměř opojně a probouzelo v ní pocity, jež dosud spaly v hloubi jejího neprobuzeného ženství, jako když dřímající kočku něžně a přitom neodolatelně burcuje jásavá sluneční záře. Vášeň v ní vzrůstala jako sloup dýmu stoupající z kráteru sopky a zatínala do ní obnažené drápy.

Aniž si to uvědomila, naklonila se Willow blizoučko k svůdné síle a žáru muže, jenž tak něžně držel její obličej v kolébce dlaní. Opět ho lehýnce, pomalu a pátravě polaskala jazykem, odvážně mu vnikla do úst a prozkoumávala hebkou vláhu úkrytu jeho úst, ochutnávala rozdíl mezi rty a tajemstvím skrytým za nimi, chutnala jeho i sebe zároveň, pronikavou vůni peprmintu smíšenou s žárem vzrušeného mužského těla.

Když Willow konečně zvedla hlavu, Calebovi z přimhouřených očí probleskovaly pouze skrojky zlata.

„Byl tohle polibek?” zeptala se šeptem.

„Ne tak docela,” odvětil chraplavě.

„Zapomněla jsem na něco?”

„Otevřte ústa a já vám to ukážu.”

„Co?”

„To je ono,” vydechl. „Přesně takhle.”

Jediným plavným pohybem hlavy se Caleb přisál

k Willowiným rtům. Špičkou jazyka jí objel vnitřní okraj rtů v polaskání, jež ji po každém zopakování vzrušovalo víc a víc. Když jí jazykem zajel mezi zuby a učil ji novou důvěrnost, ztuhla a přerývaně vydechla. , „Už to skoro bylo,” usmál se Willow s ústy přitisknutými na Willowiny rty. „Otevřte se mi trochu víc, miláčku. Nechte mi ochutnat ten váš slaďoučký dovádivý jazýček, ano?”

Willow na vteřinku zaváhala, ale pokušení Calebových úst nakonec zvítězilo nad její plachostí.

„Ještě trošku,” chlácholil ji a pozoroval temně rudé rty s lačností, kterou nedokázal zakrýt. „Už jen kousek… Ano, tak, teď vám ukážu, teď vás ochutnám…”

Za Calebovou nesouvislou větou udělal tečku sten, protože v tu chvíli přiklopil ústa pevně na Willowiny rozevřené rty. Sametový útok celého jeho jazyka přinesl Willow šok a úchvatné poznání zároveň. Pomalu ucouvl a hned nato pronikl dovnitř podruhé a ještě hlouběji. Willow unikl tichý hrdelní výkřik.

Díky tomu zvuku se Calebovi napjaly všechny svaly v těle. Pomalu a důkladně pokračoval ve svádění jejích rtů, dráždil je a laskal jazykem, lákal ji do svých vlastních úst, učil ji, jak vzrušujícím zážitkem může být polibek. Plavný svádivý rituál svádění a opětného ustupování pokračoval tak dlouho, dokud Willow nedokázala vnímat nic než zběsilé bušení svého srdce a Calebovu chuť šířící se skrze ni jako oheň po předlouhém období mrazu. Vyjela mu dlaněmi z předloktí na ramena a odtud pak pokračovala k jeho krku, aby si ho přitáhla blíž. Okamžitěji objetí oplatil, přivinul si ji k hrudi tak těsně, až se jí ňadra zploštila o jeho svalnatou hruď.

Willow zahltil příliv chvějivé rozkoše, protože ňadra se jí bleskem nalila a napjala. Tlak Calebových rukou zesílil, vinul šiji stále pevněji a hlouběji do náruče a pomalu a vláčně se jí třel o tělo tělem. Opět zasykla blahem a v touze po jeho vůni, jeho chuti, jeho žáru a sladkém mazlení jeho laskajícího jazyka instinktivně rozevřela ústa ještě víc. Síla, jež v něm podřimovala, představovala mocnou vábničku, která dokonale ladila s nepoznanými tužbami jejího vlastního těla.

Polibek se změnil, prohluboval se s každým Willowiným trhaným výdechem, s každým bezmocným zasvíjením se jejího těla. Ta smyslnost Caleba rozpalovala a brala mu půdu pod nohama. V životě ještě nepoznal, aby žena reagovala na jeho polibek tak absolutně, jako spirála ohně tryskající k nebi, jež všechno jeho sebeovládání sežehne na popel. A netušil ani to, jaké přehluboké vášně je sám schopen, jaký zuřivý oheň a nenasytnost ho dokážou ovládat a vyrvat ze skutečnosti.

Pustil z hlavy všechny svůdné hrátky a zdrženlivost, k nimž se nutil, zapomněl na obezřetnost, zapomněl na všechno kromě děvčete, jež se mu v pažích svíjelo jako oživlý plamen a spalovalo ho zaživa. Dlaněmi jí přejížděl od šíje až k hýždím, laskal a hnětl ji v dlouhých mazlivých pohlazeních, jazykem zápolil s jejím v divokém vířícím tichu a prsty zběsile pátral po nejžhavějším bodu jejího těla.

Willowino oblečení nepředstavovalo pro Calebovo vášnivé hledání žádnou překážku, protože její kalhotky nebyly v rozkroku sešité. S temným blaženým zasténáním vklouzl prsty pod teninkou bavlnu, polaskal hebké horké hnízdečko v soutoku jejích stehen a hned nato se dotknul ještě hebčího, žhavějšího a hlubšího tajemství.

Willow ztuhla jako zkamenělá. Podvědomě se začala Calebovi bránit, pevně sevřela nohy k sobě a popadla ho za ruku ve snaze ji odstrčit. Zrovna tak se ovšem mohla snažit odstrčit nejbližší horu.

„Ne, Calebe, prosím vás, to ne!”

„Neboj se,” konejšil ji vášnivým šepotem, „já ti neublížím. Jsi tak měkká, tak horká, tak dokonale pro mě připravená!”

Napjal prst a zasunul ho do ní s důvěrností, jež byla k zešílení.

„To ne, mluvil jste jenom o líbání! Ach bože, Calebe, prosím vás, prosím, ne"

Caleb zůstal na okamžik hledět do Willowiny hrůzou stažené tváře a oba přitom v duchu zvažovali marnost jejího odporu vůči jeho nesrovnatelně větší síle. Ať se jí dotknul kdekoliv, všude byla rozpálená, poddajná a tělo jí plakalo touhou po něm. Pokušení zmocnit se Willow proti její vůli bylo tak mocné, že mu Caleb užuž podléhal a představoval si, jak se noří do hedvábného požáru jejího těla.

Willow vytušila moc, jež ovládala Calebovo tělo, zadívala se mu do zlatavých očí a zoufale se modlila, aby držel dané slovo.

„Calebe,” šeptla. „Přece jste slíbil. Prosím vás. Přestaňte.”

Caleb se rázně odtáhl a vyskočil na nohy. Vztekal se na Willow, že odmítla poslechnout tak očividnou touhu svého těla a stejně silně zuřil i na sebe, že po ní zatoužil tak vášnivě, že docela ztratil hlavu. Hleděli na sebe v dlouhém tichu, jež jiskřilo napětím.

„Vznešená dámo!” sykl rozzuřeně. „Jednou budete přede mnou klečet na kolenou ale to mě budete prosit, abych nepřestával!”

Nato se Caleb obrátil na patě a odkráčel do lesa. Jeho důrazný a chladný slib zůstal v tichu viset jako ozvěna.

9.

Jak Caleb předvídal, v horách se opět rozpršelo. Willow zvuk pleskajících kapek přivítala, protože ticho v táboře ji deprimovalo.

Když si konečně posbírala proschlé šaty a našla dost odvahy, aby se vrátila k ohni, Caleb v táboře nebyl. Všech sedm koní se stále ještě popásalo na louce. Z toho pochopila, že ať už šel Caleb kamkoliv, určitě se vrátí. Koně jí však nemohli prozradit, kdy to bude. Pustila se tedy do trhání jedlých bylin a kořínků a snažila se zapomenout, jak něžně a příjemně chutnaly polibky Caleba Blacka, dokud celý svět nevybuchnul v jednom zběsilém požáru, v němž se sama zmítala jako planoucí knot.

Na tohle zapomenout však bylo nad lidské síly. Záblesky vzpomínek a vzrušení přepadaly Willow i v těch chvílích, kdy je vůbec nečekala, a rozechvívaly ji neznámou slastí a touhou.

Déšť se spustil ještě před příchodem tmy, kdy nachový ruměnec večera stále třísnil západní oblohu. Willow se uchýlila do zeleného přístřešku a převlékla se do cestovních šatů. Pak se posadila v nízkých dveřích a vyhlížela postavu blížící se šerem a lijákem ke stanu. Nedočkala se a nakonec se stulila do klubíčka a usnula.

Když se probudila, ležela pod přikrývkami a Caleb si brousil nůž, zatímco vedle něho se nad ohněm opékaly kusy masa. Obloha sršela růžovým, deštěm vymydleným úsvitem. Přestože se ani nehnula a nevydala hlásku,

Caleb přece jen poznal, že je vzhůru. Obrátil se a zadíval se k přístřešku.

„Káva je ještě horká,” zavrčel a podíval se zpátky na brousek ve své ruce. Mohutná čepel loveckého nože se při každém sklouznutí po brousku zableskla. „Máte patnáct minut, než vyjedeme. Rozumíte mi?”

Willow pokleslo srdce, protože z Calebova hlasu čišel zlobný chlad. „Jistě, rozumím.”

Když se vrátila z lesa, podal jí klacek s nabodnutým kusem pečeného masa. Beze slova se vrátil k broušení nože. Willow si dychtivě uhryzla sousto.

„Čerstvá zvěřina!” vyhrkla s úžasem.

Caleb jen něco zabručel.

„Ale vždyť jsem neslyšela žádný výstřel!” divila se dál, protože hořela zvědavostí, jak daleko Caleb asi zašel, aby ulovil srnu. Výstřel z pušky se mezi skalnatými štíty přece rozléhá do vzdálenosti mnoha mil!

„Však jsem taky nestřílel.”

„Jak ale…?” Přísně se na něho zadívala. „Calebe Blacku, opovažte se mi o lovu na srnu vykládat stejným způsobem, jakým jste líčil chytání těch hloupých pstruhů!”

„To ani nejde, jižanská dámo.” Ocel tenince hvízdala po brousku. „Udělal jsem to nožem.”

„Hodil jste ho?”

„To by byla proklatá hloupost, a navzdory tomu, co jsem včera vyváděl, takový trouba vážně nejsem.”

Willow zrudla a pokusila se o omluvu. „Calebe, tím jsem nechtěla “

„Plížil jsem se za srnou tak dlouho, dokud jsem se k ní nedostal tak blízko, abych jí mohl podříznout hrdlo,” pokračoval Caleb a její pokus o vysvětlení okázale ignoroval.

Willow nedůvěřivě vyvalila oči. „Cože jste udělal?”

„Slyšela jste.”

„Ale to přece nejde!”

„Můžete si to v duchu opakovat celou tu dobu, co si budete na zvěřině pochutnávat. Ale ať vám to netrvá moc dlouho, musíme přejít vysoký hřeben, než se znovu rozprší.”

Caleb klidně vyzkoušel ostří nože na chloupcích svého předloktí. Čepel byla tak ostrá, že se s ní mohl holit. Spokojeně vrátil nůž do pouzdra, natáhl se po pušce a systematicky ji začal rozebírat a čistit.

Willow snídala a sledovala Caleba, skloněného nad puškou, bambitkou a šestirannou pistolí. Bylo jasné, že ve zbraních se vyzná dokonale. Pracoval rychle, a přesto důkladně, s úspornými pohyby, jež ji fascinovaly. Zručnost, přesnost a současně citlivost jeho mohutných prstů v ní zažehly jiskřičky vzpomínek a rozechvěly ji vzrušením.

„Calebe,” začala chraptivě.

„Jižanská dámo, myslíte, že byste se mohla laskavě obtěžovat a postarat se o své vlastní koně? To líbání bylo příjemné, ale ve frontě na místo vašeho sluhy za ně stát nebudu, s tím nepočítejte!”

Calebův hlas ji šlehl jako bič. Willow se vmžiku navztekala na sebe i na něho. „Tak to je jenom dobře, protože ani já nebudu stát ve frontě na vaše polibky!”

Naštvaně odhodila nedojedený kus masa do ohně a rozběhla se ke koním.

O další hovor s Calebem se už nepokoušela. Louku opustili v tichu přerušovaném pouze vrzáním sedel a rytmickým bušením podkov o kamenité podloží. Po hodině jízdy Caleb zastavil na vrcholku dlouhého srázu a nechal koně trochu se vydýchat, zatímco dalekohledem pečlivě prozkoumával okolí. Nato vytáhl deník a vyplnil v něm další prázdná místa na mapě, kterou zakresloval od chvíle, kdy vyjeli od Canyon City. Willow se však k němu nepřiblížila ani ve chvíli, kdy skončil. Netrpělivě obrátil Treye a rozjel se k ní.

„Pojeďte výš, abyste se mohla rozhlédnout,” vybídl ji.

Willow pobídla Dove k vrcholku horského hřebenu. Vyhlídka jí vyrazila dech. Seděla v uchváceném mlčení a zvolna se rozhlížela po kraji.

Před ní se na celé míle táhla širokým údolím mezi dvěma horskými řetězy planina v hustém lese. Osiky a borovice pokrývaly pahorky i prolákliny v úbočích, ale nezalesněnou plochu vystlala tráva a divoké květiny. Planinou se lenivě vinula kobaltově modrá říčka, na níž se smaragdově a modře leskly hladiny za bobřími hrázemi. Vysoko nad tou líbeznou přírodní zahradou trčely k nebesům tmavé, ledem korunované štíty, vedle jejichž majestátnosti bledla i nekonečnost oblohy. Na jejich vysokých svazích zamrzal sníh a vytvářel ledovce, které zůstávaly po celý rok.

„Podívejte se doleva na ty dva vrcholky připomínající psa se sklopeným uchem,” vyzval ji Caleb.

„Vidím.”

„Chci, abyste jela po levé straně mýtiny přímo k tomu štítu, co je jakoby sklopený. Jakmile by se vám něco nezdálo, hned se schováte do lesa. A kdyby vás někdo pronásledoval, střílejte na každého, kdo se vám dostane na dostřel.”

Willow stočila pohled od hor k muži, jenž seděl na koni jen pár stop od ní, a přesto jí připadal vzdálenější než horské štíty.

„Kam…” Hlas se jí zlomil. Odkašlala si a zkusila to znovu. Navenek se přiměla ke klidu, i když pomyšlení, že zůstane sama, ji děsem doslova roztřáslo. „A kam budu pokračovat od toho vrcholku?”

Strach jí z hlasu čišel příliš silně, aby ho Caleb dokázal přeslechnout. Ihned pochopil, co ji trápí.

„Nebojte se, nechci vám utéct,” uklidnil ji chladně. „Možná jste si zvykla, že muži se k vám tak chovají, ale já mezi vaše milence nepatřím, nemám pravdu? Když dám jednou slovo, vždycky ho dodržím.”

Willow rozpačitě uhýbala pohledem před jeho zuřivýma zlatýma očima, nicméně přikývla.

„Když jsem byl na lovu, našel jsem stopy po zabitém srnci,” vysvětloval úsečně. „Mohl být mrtvý den, ale možná i déle. Už ho objevili vlci, ale i tak jsem poznal, že ho zabil člověk.”

„Indiáni?”

„Psanci!” odvětil Caleb důrazně. „Pár koní měli s podkovami, pár jich bylo neokovaných. Jediná tlupa, která jezdí takhle pomíchaně, jsou Komančerové, obchodníci’. Daleko spíš však jde o nájezdníky. Vozí s sebou spoustu ohnivé vody.”

„Co je to?”

„Štíří jed, metla lidstva, chlast,” zavrčel podrážděně. „Ach, myslíte whisky.”

Caleb si odfrknul. „Můžeme tomu říkat, jak se nám zlíbí, ale toho neřádu mají tolik, že ani nedopíjejí láhve.”

Willow se zamračila. O Komančerech už slyšela leccos a nic potěšujícího. Byli to skutečně banditi nejhoršího zrna směsice bílých a mexických psanců, Indiánů zapuzených vlastním kmenem a míšenců, kteří se nepodřizovali bělošským ani indiánským zákonům.

„Ale Komančerové se přece držívají dole na jihu,” chytala se posledního stébla naděje.

„Jenom když je tam zahnala armáda. V mexických pouštích se toho dá spoustu ukradnout a Komančerové si tu příležitost nenechají ujít. Armáda měla příliš mnoho starostí s bojem proti povstalcům, než aby marnila čas s Indiány a lupiči, ale teď, když je válka mezi Severem a Jihem konečně u konce, armáda se sem vrátila. Než se kmen Utahů naučí slušnějším způsobům, bude tady hezky rušno. Jenže to znamená, že armáda má plné ruce práce a Komančerové rejdí po kraji jako kojoti, které ostatně předčí.”

Willow se neklidně rozhlédla po údolí sevřeném z obou stran lesy, ty míle a míle líbezné travnaté louky, jež musí být přirozeným tábořištěm všech lidí putujících přes rozeklané hory a hledajících snadný přechod na opačnou stranu horského pásma.

„Hezké, co říkáte?” prohodil Caleb, jenž se na okolní krajinu díval téměř majetnicky. „Odtud to sice nevidíte, ale z toho skalnatého hřebenu vytéká celý rok bystřina. Člověk tam může zavést i koně a po třech stranách má jasný výhled a na té čtvrté ho kryje skála, kterou nezleze ani kamzík. A voda je lahodná a je jí spousta.”

Procítěnost Calebova hlasu přiměla Willow stočit pohled od krajiny k němu. Zdejší zemi miloval. Dokonce i ve chvílích, kdy jí líčil zdejší nebezpečí, laskal každé slovo jako drahokam.

„Kdyby si tady někdo postavil dům na správném místě,

neschytal by kulku pokaždé, kdy by si vyšel s vědrem pro vodu,” pokračoval Caleb. „Dobytek se může v létě pást na horských loučkách a na zimu se v nížině dá nasušit seno. Po pár prvních letech dřiny by se tu dalo hospodařit stejně výnosně jako na kterékoliv virginské plantáži.”

Willow se opět rozhlédla po údolí a okolních horách, ale tentokrát si je prohlížela Calebovýma očima, pátrala po místech nabízejících úkryt, po pevných bodech a slabých místech, kudy by nepřítel mohl proniknout dále.

„To vždycky uvažujete takhle?” zeptala se.

„Už celých deset let toužím chovat dobytek. Jde jenom o to, abych k tomu našel vhodné místo a sehnal dost peněz do začátku.”

„Ne, chtěla jsem říct, jestli vždycky myslíte jenom na boj?”

Caleb střihl po Willow pohledem, v němž se mísilo pobavení se značnou dávkou nedůvěry. „Jižanská dámo, každý, kdo chce tady přežít, musí uvažovat jedině takhle. Pro člověka se to stane druhou přirozeností jako třeba pamatovat si orientační body před sebou i za sebou, protože při zpáteční cestě všechno vypadá úplně jinak. Ale cestou tam i zpátky je zdejší kraj nejkrásnější ze všech, které bůh kdy stvořil, a dostatečně divoký, aby v něm mohl sídlit sám ďábel. Pokud člověk nemá oči na stopkách a uši nastražené jako rys, může přesnadno skončit studený jako kámen.”

„Tak proč máte chuť rančeřit zrovna tady?”

Calebův úsměv nebyl ani shovívavý, ani pobavený. „Na Východě a v Kalifornii je dobrá půda už dávno rozebraná. Tady však ještě ne. Tady si každý může zabrat tolik půdy, kolik se mu chce bránit se zbraní v ruce. A s puškou já umím zacházet docela slušně, Willow, a docela slušně se umím i starat o dobytek.”

„A tohle je skutečně to, co chcete zabrat si tu půdu a být rančerem?”

Caleb roztržitě přikývl, protože krajinu kolem sebe si uvědomoval mnohem pronikavěji než ženu po svém boku.

„Po pár dnech jízdy směrem na jih k zemi San Juan se najde mnoho podobných údolí,” vykládal. „Pastva je bohatá, jenom si před každým východem slunce musí člověk vyčesat z vlasů všechny Apače a Komanče z kraje, jinak by se jeho dobytek ježil oštěpy jako ježek. Z toho nekouká moc zábavy ani užitku.”

Willow se ještě chvíli rozhlížela kolem sebe a nakonec se podívala na muže s ostře řezanými rysy, jenž bystrýma očima sledoval každičké šustnutí v lese i v trávě, každý pohyb vánku, přičemž pásl po známce svědčící o přítomnosti člověka, či spíše lidí.

Komančerů.

Willow se zježily vlasy hrůzou. Samozřejmě nečekala, že Západ bude civilizovaný, ovšem současně neměla tušení, co necivilizovanost vlastně znamená. V jistém směru to bylo podobné jako válka. Bylo nutné zůstávat pořád na stráži, protože sebemenší nepozornost by mohla být osudná. Tohle samo o sobě Willow příliš netrápilo, protože na život plný nebezpečí si za války navykla. Uměla bystře a automaticky číhat po každém nápadném zvuku, spát najedno oko, při prvním náznaku nebezpečí se ukrýt do lesa i s churavějící matkou.

Jenže tato nespoutaná, rozlehlá a podivuhodná země neměla s její rodnou farmou pranic společného. Tady byla natolik závislá na Calebově síle, válečném umění a znalostech, až ji to lekalo.

Varoval mě, že to bude právě takhle, připomněla si Willow. Vysvětlil mi to dostatečně jasně.

Zachvěla se, protože hlavou jí projely útržky jejich počátečního rozhovoru. Pojedeme do míst, kde nevládne žádný zákon. Tam nahoře v horách se každý člověk musí starat sám o sebe, protože nikdo to za něho neudělá.

A žena? Co ta dělá?

Žena si najde tak silného muže, aby ochránil ji i děti, jež mu porodí.

Willow se zdálo, že nemohla uběhnout pouhá hrstka dní od chvíle, kdy vyslechla a opět z hlavy pustila Calebovo varování a kdy si v duchu řekla, že ji může jen těžko potkat něco horšího, než co už zažila během války.

pychu města Denver do divočiny, jež se každým dalším krokem na západ stávala divočejší.

Ale i kdyby tohle všechno věděla předem, stejně by svou dnešní situaci za bezpečí na Východě nevyměnila. Navzdory nebezpečí měl v sobě rozeklaný obzor Skalnatých hor cosi kouzelného, co ji rozjařovalo a budilo v její duši touhu se rozezpívat.

Willow zavřela oči a celou bytostí vstřebávala tichounké zvuky kraje kolem sebe. Jeden z koní zafrkal a dupnul okovaným kopytem. Caleb se zavrtěl a sedlo pod ním vrzlo. Z louky začiřikal pták. Nikde nebyl cítit ani závan kouře, vůně pilin nebo zkypřené půdy. Vítr k ní přinášel pachy kraje nezkroceného člověkem, měnil se na řeku života zurčící něžně kolem ní, laskající jak rodná náruč.

„Kčertu, Willow, přece jsem vám slíbil, že se vrátím. Vážně mi nevěříte?”

Polekaně otevřela oči. „Samozřejmě že vám věřím.”

„Tak co se s vámi děje?”

„Ale nic,” usmála se Willow téměř smutně. „Nic v tom smyslu, jak si myslíte. To jenom že…” Hlas jí na chvíli odumřel. „Prostě jsem si najednou uvědomila, že mám tenhle čistý nespoutaný kraj ráda, i když možná není příliš bezpečný. Rty se jí rozechvěly. „Člověk si na něj ale musí chvíli zvykat, víte?”

Caleb si Willow prohlížel s nečekanou, skoro vášnivou pozorností. Řekl však pouze: „Jestli toužíte po bezpečí, měla jste zůstat doma.”

„Ano,” přisvědčila šeptem. „Vím to. Nedělejte si kvůli tomu starosti, Calebe. Ať se stane cokoliv, můžu za to já, a ne vy. Možná že netuším, čemu jdu vstříc, zato proklatě dobře vím, co nechávám za sebou.”

Caleb mlčky vyčkával.

Willow však už nedodala ani slovo. Pouze se rozhlížela kolem sebe a vychutnávala poznání, že její touha po objevení nového domova se možná vyplnila, pokud se nechá stranou skutečnost, že samotná žena zde žít nemůže. Tohle nebyla ta mírná krajina jejího dětství.

A přesto právě ta byla zpustošená do té míry, že život v ní už také nebyl pro samotnou ženu možný.

„Na co myslíte?” zeptal se Caleb tiše.

„Jsem k smrti unavená z poraněné a rozedrané země,” přiznala se Willow pomalu. „Zatoužila jsem vidět Mississippi, jak se valí jako širokoramenný obr k neznámému oceánu. Zatoužila jsem vidět pláně bez jediného stromečku, táhnoucí se od obzoru po obzor, po nichž se trávou sahající až po plece žene hnědá řeka bizoního stáda. Zatoužila jsem spatřit Skalnaté hory trčící na jednom konci plání k nebesům jako majestátní zkamenělá kostra pravěkého veleještěra.”

Willow umlkla, protože do hlavy se jí nahrnulo mnoho dalších přání, která v sobě hýčkala: Uvidět konečně tvář blízkého člověka, nebo aspoň ne nepřítele, setkat se s milovaným bratrem, smát se s ním, vzpomínat na chvíle, kdy ještě nebyla sama. Toužila po… Pomalu zavrtěla hlavou, protože její přání se ani nedala vyjádřit slovy, bylo to prostě jen toužení hluboké jako její duše a nekonečné jako noční temnota.

Willow pomalu vydechla a uvědomila si, že — ať se děje co chce — je tady mnohem víc naživu než doma v Západní Virginii. Ještě nikdy ji nic tak neuchvátilo a nebylo jí tak blízké jako zdejší horská krajina, snad jen s výjimkou muže, který jel po jejím boku. Stejně jako hory byl i Caleb strohý, nevyzpytatelný a často matoucí. A stejně jako v případě hor, i jeho společnost nabízela chvilky vřelosti a divoké krásy. Obrátila se k němu s něžným úsměvem.

„Běžte udělat, co je zapotřebí,” vybídla ho tiše. „Já to zvládnu.”

Caleb zaváhal a potom z kapsy u kalhot vytáhl veliké hodinky a podal je Willow. „Vyjedu o patnáct minut dříve než vy. Pak vyrazíte ostrým klusem, ano?”

Willow křečovitě ovinula prsty kolem hodinek. Kov byl hladký, žlutavý a do její studené dlaně vyzařoval teplo Calebova těla. Vybuchly v ní vzpomínky na líbání, na jeho plnovous drhnoucí o její citlivou kůži, na jeho mohutné tělo stulené kolem jejího, na jeho ruku mezi jejíma nohama, šokující a laskající v jediném rozdíravém okamžiku. Zalila ji vlnka vzrušení a rozechvěla ji.

Dojít tak blízko ke krajině i k muži a pak zjistit, jak snadno se dá obojí ztratit… Willow se hryzla do rtu a sklopila hlavu.

„Nebojte se,” konejšil ji Caleb, proti své vůli dojatý Willowiným strachem a odhodláním nedat ho najevo. „Nepojedu daleko. Kdybyste zaslechla střelbu, padněte k zemi a počkejte tam, dokud si vás nenajdu.”

„Ale co — co když nenajdete?”

„Ale najdu. Nežil jsem takhle dlouho jen proto, aby mě nakonec zabil nějaký povalečský opilý Komančero.”

Caleb si narazil klobouk hlouběji do očí a sáhl po uzdě. Mohutný hřebec se klusem vzdálil a Willow osaměla. Nehybně přihlížela, jak se Caleb zkoumavě rozhlíží po levé straně mírně zvlněné paseky, popojíždí kupředu a zase se o pár kroků vrací, až nakonec zmizel za pahorkem. Po několika minutách se objevil znovu, ale okamžitě se ztratil z dohledu.

Po patnácti minutách vytáhla Willow bambitku z pouzdra, položila si ji přes kolena a ostrým klusem se rozjela po levé straně mýtiny. Ostatní koně se s ní snažili dohánět krok, zezadu pohánění panovačným Ishmaelem.

Caleb se k Willow připojil teprve za dvě hodiny. Spolu pak ujížděli trávou podél hranice lesa. Krajina před nimi byla stále ještě otevřená a rozlehlá a pod špičatými věžičkami skal se vlnila široká, přeširoká řeka trávy.

„Našel jste něco?” zeptala se.

„Stopy,” odvětil stručně. „Čtyř koní. Jeden byl okovaný. Buď loví vysokou, nás, nebo něco jiného.” „Jak jste to poznal?”

„Protože jezdci dělají přesně totéž co my pátrají po stopách.”

„A kde jsou teď?”

„Rozdělili se na dvojice. Jedna řada stop zahnula doleva a druhá se pustila doprava po přítoku řeky. Na jeho konci je schůdný přechod přes hřebeny. Nebýt těch dvou pistolníků, zavedl bych nás tam, protože vzhledem k našemu cíli by šlo o nejbližší cestu. Když je to ale takhle, zabere nám přechod dalších pár dní.”

„Takže se dostaneme k jinému rozvodí?” vyhrkla Willow dychtivě.

Caleb se jejímu vzrušení usmál. „Kvůli hnízdu Komančerů ani nemrknete, zato se můžete zbláznit kvůli překročení jednoho horského průsmyku.”

„Pochopte, že celý život jsem viděla řeky plynoucí do Atlantiku. Když si představím, že se odtud dostanou až do Tichého oceánu…” Willow se blaženě rozesmála. „Chápu, že to je pošetilé, ale nemůžu si pomoct. Vyrůstala jsem při čtení dopisů, ve kterých mi bratři psali o Číně, kde džunky navzájem k sobě svázané v přístavu tvoří celé město, a o Sandwichových ostrovech, kde vlny jsou větší, než byly naše stodoly předtím, než je povstalci vypálili, o Austrálii, kde je v oceánu útes větší než našich třináct kolonií dohromady, nu a já sama zatím viděla jen východy slunce v Západní Virginii, kuřata hrabající se v zeleninové zahrádce a mlhu nad pahorky.”

Caleb se zazubil, protože Willowino nadšení působilo nakažlivě. „Mám dojem, že ve vaší rodině jsou všichni posedlí vodou. Není divu, že máte dost kuráže vydat se pátrat po svém milenci, když si o vás napsal.”

„Jela bych za ním tak jako tak,” přiznala se Willow. „Doma bych to už déle nevydržela. Nezbylo tam nic než vzpomínky na lepší časy.”

Po těch slovech Willow umlkla. Caleb ji k dalšímu hovoru nenutil. Bylo to tak bezpečnější, protože jednak mohl ostražitěji sledovat okolí, a jednak lépe dodržovat nezbytný odstup mezi sebou a Renovou milenkou. Oblíbit si Willow bylo neuvěřitelně snadné, těšit se z jejího smíchu i mlčení, pamatovat si, jak jí tělo zvláčnělo a přeměnilo se mu v objetí v teplý a sladký proud medu.

Milenka, vydržovaná ženská. Nic lepšího ta holka není! Kristepane, proč na tohle při pohledu na ni pořád zapomínám? Proč se mi tak zadřela pod kůži, proč mi tak horce koluje v žilách?

Odpověď byla stejně prostá a stejně nezapomenutelná

jako okamžik, kdy mu prsty vklouzly mezi vrstvy teninké bavlny a pocítily temný ženský žár sálající jako černá výheň. Ještě nikdy nezažil, aby po něm žena zatoužila tak mocně, tak rychle a tak žhavě. Už při pouhé vzpomínce pocítil příval hořkosladkého vzrušení, po němž si s bolestnou palčivostí uvědomil, jak neuvěřitelně moc může být muž mužem ve společnosti malé Willow Moranové.

Caleb silou vůle odpoutal svou pozornost od zakázaného ovoce a věnoval se opět obrovitému horskému parku, jenž se kolem nich rozkládal do tří stran. Čas od času zpomalil a ověřoval jejich polohu podle okolních horských štítů. Jednou ze sedlového vaku vytáhl kompas, tužku a otcův otřepaný, do kůže vázaný deník. Po pár minutách sáhl i po vlastním deníku. Porovnal výsledky měření kompasem se záznamy, které učinil před třemi lety, svou kresbu s linií štítů po levé ruce a spokojeně pokývl. Přestože po této straně štítů v horském hřebeni ještě nikdy nejel, přesně věděl, kde jsou.

„Kam máme vlastně zamířeno?” zeptala se Willow, jež se objevila po jeho boku.

Byla to první slova, která mezi nimi padla po několikahodinovém mlčení. Ani jednomu z nich však mlčení nebylo nepříjemné. Oba byli navyklí dělat si společnost sami sobě.

,,To bych se měl zeptat já vás,” odvětil Caleb suše. „San Juan se před námi rozkládá jižním a západním směrem. Můžeme hezky dlouho jet rovně přímo na jih a po pár dnech přejít hory severně před štítem San Luis. Také můžeme přejít rozvodí západně odtud a teprve potom pokračovat na jih. A taky můžeme udělat něco mezi.”

„A co je nejrychlejší?”

Pokrčil rameny. „Jízda na jih by byla snazší, ale trvala by déle. Cesta na západ by jeden den byla hotovou hračkou, ale pak by nás čekalo dlouhé stoupání na přechodu hřebene a po druhé straně bychom museli sestupovat hodně klikatě a pozvolna. Takže sama chápete, že záleží na tom, jestli je váš manžel u přítoků řeky Gunnison nebo v okolí Dolores či Animas či San Miguelu, nebo u kterékoliv z desítky dalších řek, které tam patří mezi největší.”

Willow chvíli váhala. „Gunnison je jediná řeka, o které se Matt zmiňoval, ale že by byl na jejím přímém přítoku, to odpřisáhnout nemůžu. Psal, že tam je horké vřídlo a potok a maličké údolí vysoko v horách, obklopené horskými štíty s výjimkou nesmírně strmého přístupu do něj.”

Caleb si zhnuseně odfrknul. „Právě jste v kostce popsala ten proklatý kraj San Juan. Hory a štíty a horké prameny. Ksakru, vždyť horká vřídla jsou na každém kroku dokonce už tady, a to nám do San Juan chybí ještě pořádný kus cesty!”

„A co to údolí?”

„Označuje se jako visuté a ve Skalnatých horách jich je jako máku.”

„Visuté údolí?” zamračila se nechápavě. „Co je to?” „Vidíte vpravo tu skálu hned vedle bobří hráze?” „Jistě.”

„Tak se podívejte kolmo nad ni.”

Po minutě Willow řekla: „Nevidím nic než vodopád, který spadá po skalním převisu.”

„Přesně tak. Visutá údolí jsou skrytá, ale prozrazují je potoky, které je odvodňují.”

„Nerozumím.”

Caleb svraštil čelo. „Představte si, že někdo rozlomil údolí na poloviny nebo čtvrtiny, sestavil z kousků jakési schodiště a navlékl je na pramen potoka jako korálky. Protože do takového údolí není jiný přístup než přes koryto vodopádu nebo po kolmé skalní stěně a většinou jsou na převisu přesahujícím nad plání mezi hřebeny, označují se jako visutá údolí. Je to skvělé místo pro letní pastvu dobytka, pokud ovšem člověk najde místo, kudy tam stádo nahnat. Ale v zimě tam panuje peklo. Sněžit začíná brzy, závěje jsou hluboké a drží se dlouho do jara.”

Willow se nad tím zamyslela, ale nakonec zavrtěla hlavou. „Kdepak, to na Matta nevypadá. Ten zimu nesnáší.”

„Je farmář?”

„Kdyby byl, nevytáhl by paty ze Západní Virginie,” odZe vzdálenosti dvaceti stop modrooký Komančero křikl: „Ola, Muži z Yumý!”

„Zdravím tě, Devítiprsťáku,” odpověděl Caleb. „Tohle je pořádně daleko od místa našeho posledního setkání, nemyslíš?”

Komančero se usmál a odhalil zlatý zub v horní čelisti a černou díru v dolní. Zadíval se na Willow. Z očí mu čišel tak neskrývaný syrový chtíč, až ji zamrazilo.

„Kolik za ni chceš?” houkl Devítiprsťák.

„Není na prodej.”

„Dám ti pěkně tlustou štangli zlata.”

„Nechci.”

Devítiprsťák oceňoval Willow dlouhým pohledem. „A co kdybych si ji na čásek jenom pronajal?”

Caleb se zlehka zavrtěl v sedle. Než stačil Devítiprsťák odlepit od Willow oči, Caleb už držel v pravé ruce opakovačku a v levé šestirannou pistoli a mířil na Komančera. Na tak krátkou vzdálenost představovala pistole jistou smrt.

„Seš kapánek nedůtklivej,” zavrčel Devítiprsťák.

„Tos odhadnul přesně.”

Caleb mluvil mírně, navzdory vzteku, který mu užíral útroby. Žádná žena, a to ani prodejná, si nezasloužila to, co slibovaly Devítiprsťákovy světlemodré oči. Představa, jak se Komančero na Willow jenom dívá, natož aby se jí dotýkal svými špinavými prackami, Caleba bezmála přiměla stisknout spoušť.

„No, hádám, že bych byl taky nedůtklivej, kdybych si vez tak špicovní ženský maso a tak špicovních sedm kousků koňskýho masa.”

Druhý Komančero na Caleba vyštěkl: „Hledáš Rena, co? Já ho vidět. Já tě dovést.”

„Ne, díky. Momentálně mám jinou práci.”

Devítiprsťák se hrdelně zachechtal a prohodil ke svému společníkovi něco o tom, že Muž z Yumy orajtuje toho zlatovlasého poníka stejně ochotně jako Komančerové.

Caleb se chvatně ohlédl po Willow, protože netušil, zda ta směsice neobratné španělštiny a indiánských slov jí je vůbec srozumitelná. Tvářila se kamenně.

„Tak hele, páč sme kámoši, můžeme tu klisničku klidně orajtovat za tebe!” zařičel Devítiprsťák anglicky a při té nabídce popojel s koněm o kus blíž. „Pak budeš mít víc času na honičku za Reném.”

Cvaknutí pojistky u pistole zaznělo děsivě jasně. Devítiprsťák prudce škubl za uzdu. Nato se ozval druhý Komančero.

„Vy radši nestřílet, Muži z Yuma. Blízko zlí muži. Moc zlí. Uslyšet výstřel a přijet určitě hned.”

„To by vám přece mohlo být jedno!” odsekl Caleb a zavrtával se pohledem do obou Komančerů. „Než by se od hor vrátila první ozvěna výstřelu, bylo by po vás.”

Devítiprsťák se lstivě usmál. „Tady Krátkej pes ti říká pravdu. Pase po tobě Jed Slater. Je děsně načuřenej za tu ostudu, cos uříznul jeho milovanýmu bratříčkovi, Malýmu kojotovi.” Devítiprsťák se pobaveně rozřehtal. „Starej Jed se zapřísahal, že tě pošle čertu rovnou do chřtánu.”

Caleb jen pokrčil rameny. „Není první ani poslední.”

„Slibuje za tvůj skalp pohádkovou odměnu.”

„Kojoti často mlátí prázdnou slámu.”

Devítiprsťák se nedal zarazit. „Tohle je ale něco jinýho. Každej psanec odtud až po Sangre de Cristos se sem přihrne celej nadrženej, že zrovna on urve tvůj skalp. Čtyři stovky dolarů za tvý zabití, tisícovka dolarů za to, že tě před Jeda dostanou živýho.”

„Nechceš si to taky zkusit?” zaryl Caleb.

„Moc peněz,” přisvědčil Krátký pes.

„Moc potíží,” odsekl Caleb. „Mrtvola dolary utratí jen těžko.”

Devítiprsťák se temně zachechtal a podíval se na svého společníka. „Es muy hombre, no?”

Krátký pes zavrčel a pozorně sledoval hlaveň bambitky, kterou Willow nechávala zamířenou mezi oba Komančery. Pobídl koně o pár kroků do strany. Hlaveň se stočila za ním.

„Jakmile Krátký pes pohne rukou, střel ho,” oznámil Caleb Willow, aniž odlepil oči od Devítiprsťáka.

Neřekla ani slovo, prostě jen prudce škubla bambitkou. Z toho gesta se dalo vyčíst, že se zbraní dokáže skvěle zacházet. Oba Komančerové si vyměnili významný pohled.

„Hlavně se nerozčilujte, madam,” pravil Devítiprsťák a nespouštěl přitom z Willow zrak. „My nejsme žádný lovci vlastních náhrobních kamenů. Ale zamyslete se nad tímhle, dámo. Když s námi půjdete hezky bez křiku, postaráme se, aby se bez křiku odehrálo i to ostatní. Jestli si ale počkáte na to, až zabijeme tady toho vašeho ochránce, pak na nás žádný prošení nebude platit. Popadnem vás, vysvlíkneme donaha, a až se vás nabažíme, prodáme vás největšímu grázlovi na celým Západě, na to se můžete spolehnout.”

Willow ani na zlomek vteřiny nespustila pohled z rukou Krátkého psa.

Devítiprsťák se na Caleba křivě pousmál. „Koukám, že umí poslouchat, co? To se mi na tý couře fakt líbí.”

„Mažte pryč, nebo střelím!” sykl Caleb důrazně.

„Adios.”

Komančerové obrátili poníky na zadních a tryskem se rozjeli ve směru, kudy sem dorazili stejným směrem, jakým se musel vydat Caleb s Willow, aby překročili nejvyšší horský hřeben neboli rozvodí a dostali se k cestám vedoucím do San Juan.

Caleb sledoval, jak Komančerové zahýbají kolmo k pravému okraji mýtiny a mizí zajednou z vln pahorkatiny. Zrovna když začal pušku i pistoli ukládat do pouzder, rozlehly se mýtinou tři těsně po sobě jdoucí výstřely z pistole. Caleb tlumeně sykl sprostou kletbu a pozorně se zaposlouchal. Zprava se ozvala dutá ozvěna výstřelů. O pár vteřin později bylo zpředu i zprava slyšet tiché práskání pokračující přestřelky.

„A je to jasný,” povzdychl si Caleb. „Schovejte bambitku do pouzdra a připravte se, že budeme prchat, jako by nám bylo v patách samo peklo protože tak to taky bude vypadat v okamžiku, až se Devítiprsťák setká se svými kumpány.”

10.

Několik mil udržoval Caleb ostrý cval a snažil se využít výhody každého přirozeného úkrytu, který zvlněná pahorkatá pláň nabízela, S cákáním se přebrodili přes několik malých a tři větší bystřiny. U čtvrtého většího potoka zastavil koně, podíval se na kompas a pustil se po břehu na západ, směrem k prameni bystřinky v náručí strmých hor.

Přestože tak prudce změnili směr, nějaký čas zůstala tvář krajiny nezměněná. Pořád měli kolem sebe travnatou, mírně zvlněnou planinu, tu a tam posázenou borovými a osikovými hájky, v dálce bylo vidět sněhem zahalené horské štíty. Postupně začínalo být jasné, že potok, kterého se Caleb drží, se zařezává hluboko do horského hřebenu. Po obou stranách se zvedala zalesněná úbočí. Místy se šířka údolí smrštila sotva na míli, chvílemi se les rozrostl do obou stran tak bujně, že se jeho zubaté kraje téměř setkaly a vytěsnily travnatou pláň.

Caleb zpomalil, postupoval dál jen svižným klusem, a tohle tempo vytrvale udržoval dokonce i poté, co koním srst potemněla potem a na plecích a slabinách se jim objevily pruhy bílé pěny. Jeho montanští koně oddechovali zhluboka, ale bez námahy. Arabům to dalo větší dřinu. Dove začala hlasitě sípat, hltala vzduch po mohutných doušcích a chřípí se jí vzdouvalo, jako by v něm pulzovala lidská pěst. Přesto udatně běžela dál,

poháněná něžným Willowiným přemlouváním a konejšením, slůvky lásky a chvály.

Po době, jež Willow připadala jako celá věčnost, Caleb konečně dovolil, aby koně zvolnili tempo. Nepřiměl ho k tomu soucit, nýbrž nezbytnost. Hory se kolem nich z obou stran zatínaly jako pěst a půda začala pod koňskými kopyty stoupat tak prudce, že cokoliv rychlejšího než pomalá chůze by bylo hotovým bláznovstvím, pokud by ovšem člověk nehledal jistou smrt. Willow se však nemohla zbavit nepříjemného tušení, že k tomu bláznovství pořád ještě může dojít.

„Sesedněte,” zavrčel Caleb a sám při těch slovech seskakoval ze sedla. „Vyměníme koně. Pokud si potřebujete odskočit do křoví, tak si pospěšte. Další příležitost dostaneme až po setmění.”

Willow si dělala větší starosti s únavou kobylky než se svou vlastní. Sotva dopadla chodidly do trávy, začala Dove chvatně odstrojovat, aby se zvíře mohlo co nejdříve volněji nadechnout.

Caleb vzhlédl, zjistil, že Willow pečuje o Dove, a obrátil se k Deuceovi.

„Osedlejte si Ishmaela,” poradil Willow, když s těžkým sedlem v náručí zamířila k Penny. „Čeká nás ještě těžší úsek cesty, než který jsme právě urazili.”

Willow jako by vrostla do země. Nevěřícně na Caleba vytřeštila oči. „Tak vy nevěříte, že jsme je setřásli?”

„Ani náhodou. Vybral jsem nejkratší cestu údolím, jakou znám, ale nepochybuju, že oni ji znají taky. Nemůžu zaručit, že se dostaneme přes hřeben dřív, než nás ta banda dohoní. Nezbývá nám nic než běžet a běžet. Jenže vaši koně nejsou na tuhle nadmořskou výšku zvyklí, zatímco koně Komančerů ano.”

„Až doteď jsme ujížděli na jih, viďte?”

Caleb přikývl.

„A Komančerové mířili také k jihu,” podotkla.

„Přesně tak.”

„Co když na ně narazíme ještě předtím, než se dostaneme k přechodu horského hřebene?”

„V tom případě budeme mít proklatou smůlu.”

Willow se hryzla do rtu. „Ale pokud je předhoníme a dorazíme na opačnou stranu hor jako první, máme vyhráno?”

„Jistě, ale nikdo nezaručí, že tam na nás už nebudou čekat.”

„Jak by ale poznali, kterou cestou jsme se dali? To by se museli vrátit a začít hledat naše stopy!”

„Je to jediný slušný přechod v dosahu nejméně šedesáti mil,” vysvětlil jí Caleb. „Dokonce i ožralý Komančero si dokáže spočítat, kam míříme. Nahoře v horách, asi deset mil dál po břehu tohohle potoka, je místo, kde se z jihu táhne další stezka a navazuje na cestu vedoucí k přechodu. Musíme se k tomu rozcestí dostat jako první.”

Willow na okamžik zavřela oči. Deset mil. Její koně už na dalších deset mil nemají sílu. Arabové na tom byli hůř než Calebovi koně, přestože nenesli žádnou velkou tíhu.

Caleb strhnul z Deucea nákladní sedlo a při práci hovořil: „Potíž je v tom, že když poběžíme příliš rychle, začneme ztrácet klisny. Ishmael je silnější, proto pojedete na něm. Kdyby klisny nestačily, musíme je prostě nechat jejich osudu.” Caleb se podíval na Willow a probodnul ji pronikavým pohledem zlatých očí. „A teď mi povězte pravdu, Willow. Kdyby nebylo zbytí, dala byste přednost smrti, nebo zajetí u Komančerů?”

Willow si vzpomněla na Devítiprsťakovy světlemodré lačné oči. Zvedl se jí žaludek.

„Smrti!” vyhrkla bez váhání.

Caleb na ni dlouho mlčky hleděl a ona mu pohled neústupně oplácela.

„Tak dobrá,” pravil pak potichu, „Zemřela byste brzy tak jako tak. Bílé ženy u Komančerů nikdy nevydrží déle než pár měsíců, obzvláště blondýnky. Na plavé vlasy má totiž zálusk příliš mnoho chlapů. Ale konečné rozhodnutí je samozřejmě na vás.”

Willow se beze slova odvrátila. K tomuhle se skutečně nedalo absolutně nic dodat.

Když se vrátila z lesa, koně už byli přesedláni. Dove žně není nutné,” namítla. „Umím nasednout sama.”

„Já vím.”

Caleb nastavil ruce a vytvořil z dlaní schůdek. Stoupla na něj a on ji vyhoupnul nahoru. Pocítila, jak ji na vteřinku dlaní pohladil po lýtku, ale dotek byl tak letmý a Caleb se odvrátil tak rychle, že si nebyla jistá, zda nejde o omyl. Tvářil se velmi zachmuřeně.

„Calebe?”

Ohlédnul se po ní.

„Ať už to dopadne jakkoliv,” vyhrkla Willow spěšně, „nesmíte dávat vinu sobě. V Denveru jste mě varoval, že arabové nebudou stačit tempu. A měl jste pravdu.”

Caleb se jediným dlouhým krokem přenesl zpět k Willow. „Sehněte se,” požádal chraptivě.

Poslechla a on jí dlouhými prsty obemkl tvář, na okamžik ji podržel a pak rychle a vášnivě políbil Willow na ústa. Ani se nestačila vzpamatovat.

„Vaši koně se drží báječně. Musím dokonce uznat, že nad nimi nestačím žasnout,” vydechl jí Caleb přímo do úst. „A pro vás platí totéž. Držte se přímo za mnou, drahoušku. Ty klisny jsou senzační, ale umřít kvůli nim se nevyplatí.”

Než se Willow vzmohla na jediné slovo, Caleb ji pustil a vyhoupnul se do sedla. Zvedl uzdu a mohutný hřebec se okamžitě rozjel ostrým klusem. Ke Calebovu úžasu se klisny i bez Ishmaelova pobízení držely hřebce jako štěnice a běžely zlehka jako mustangové. Pokud některá zaostávala, stačilo jediné Willowino slůvko a klisna střihla ušima a zrychlila tempo.

Během té desetimílové cesty zaslechl Caleb mnohokrát, jak Willow volá na své araby, viděl poslušnou reakci klisen, jež se usilovně snažily zachovávat to vražedné tempo. A jak postupně ubíhaly míle, Caleb se stále upřímněji modlil, aby klisny vydržely, protože už pochopil, proč je Willow odmítala opustit. Mezi arabskými koňmi a Willow existovalo pouto, jež se nedalo vyjádřit slovy. Uštvali by se kvůli ní k smrti, a přitom by se jejich hedvábných slabin jedinkrát nemusel dotknout bič ani ostruha.

„Už tam budem,” prohodil Caleb a otočil se v sedle k Willow. „Vidíte ty stromy? Teď už nám zbývá jenom “

Calebova slova prudce uťalo prásknutí pušky, jež se ohlušivě rozlehlo horským tichem. Deuce klopýtl a zhroutil se k zemi. Caleb popadl pušku a kopnutím se vyprostil ze třmenů. Další tři výstřely následovaly bleskově po sobě, poté se opět rozhostilo ticho přerušované pouze duněním kopyt, to jak se kolem přeřítili rozběhnutí arabové. Současně se čtvrtým výstřelem se Caleb vnořil za padlý strom.

Willow tvrdě škubla uzdou a obrátila Ishmaela zpět tak prudce, až se vzepjal na zadní a od podkov mu odletovaly kousky hlíny. Nezbýval jí čas na rozmýšlení ani na plánování, stačila si pouze uvědomit, že Caleb zůstal bez koně na místě, kde je chodec odsouzený k jisté smrti. Shýbla se hluboko nad Ishmaelovu zpěněnou šíji a spěšně se hnala nazpět ke Calebovi, přičemž koně štvala, jak jen mu síly stačily. Když arab míjel ležící kmen, Willow na Caleba křikla.

„Naskočte za mě!”

S puškou v pravé ruce se Caleb odrazil od země jako puma. Když Ishmael u něho nepatrně zpomalil, Caleb se volnou rukou chytil hrušky sedla a vyhoupnul se za Willow. Navzdory tak těžkému břemenu se Ishmael během pouhých tří kroků dostal do svého původního tempa.

Willow očekávala, že kolem nich začnou pršet kulky, ale bylo ticho, kromě dusotu zmatených klisen, jež se rovněž obrátily a pádily za Ishmaelem. K nim se připojil Trey a statečně se jim držel po boku. Když se Caleb ohlédnul, Deuce už byl opět na všech čtyřech a nejisté se hnal za svými druhy.

Těsně vedle Willow práskl výstřel. Polekaně sebou trhla, ale hned si uvědomila, že to střílí Caleb.

„Zahněte doprava!” zaječel.

Willow vmžiku zabočila s koněm napravo. Sotva se hřebec rozběhl novým směrem, zasyčela kolem nich kulka a zvířila prach v místě, kde by byl přesně Ishmael, kdyby včas neuhnul.

„Vyjeďte na vrchol toho pahorku, dřív než ti grázlové stačí znovu nabít!” řval Caleb.

Willow přilehla těsně k Ishmaelově zpěněné šíji a hlasitým křikem pobídla usilovně cválajícího hřebce k ještě většímu spěchu. Prudce zrychlil, navzdory strmému svahu a dvojnásobné zátěži.

„U balvanů na vršku toho pahorku seskočím,” vychrlil ze sebe Caleb. „Zaveďte koně do lesa. Slyšíte?”

„Jasně!” přisvědčila.

„Už zbývá jenom sto yardů,” bručel tiše Caleb a upřeně pozoroval kupu balvanů vymezujících konec stoupání. „Tak utíkej, ty rudý ďáble, do toho!”

Ishmaelova kopyta se tryskem vyřítila po strmém úbočí, až od nich odletovaly kusy drnů. Než se dostal na hřeben, s každým výdechem se mu z široké hrudi vydralo zasténání.

Caleb se svezl dolů a okamžitě se s puškou v ruce rozběhl k úkrytu, jenž mu nabízely balvany. Vnořil se mezi ně přesně v tu vteřinu, kdy sotva čtyři stopy od něho odštípla kulka kus žuly. Následovaly další tři střely, ale žádná z nich nedopadla tak blízko Caleba, aby dokázal odhadnout, kde přistály.

„Jste moc horkokrevní, hoši,” zamumlal. „Při míření si musíte dát hezky načas. Zvlášť když máte jenom jednoranné pušky.”

Caleb se zařídil podle vlastní rady a ze sedmi cílů, jež se mu nabízely, si pečlivě vybral ten nejvhodnější. Sotva stiskl spoušť, dostalo se mu odměny v podobě překvapeného a bolestného výkřiku, protože dole pod svahem jeden z Komančerů vyhodil paže nad hlavu a sletěl z koně. Dalších šest se rozprchlo do všech stran a hledalo úkryt v trávě. Caleb se zvedl a pálil jednu ránu za druhou, protože si uvědomoval, že jen těžko dostane lepší příležitost snížit početní převahu nepřátel.

Bohužel, dělila ho od nich vzdálenost pěti set yardů, jež se navíc neustále zvětšovala. Nakonec se Calebovi podařilo zasáhnout pouze dva muže, než musel opět skočit do úkrytu. Zatímco padal za balvany do trávy, v duchu počítal, kolik mu v pušce ještě zbývá kulek. Pět. Zbývající Komančery bude muset nechat přiblížit proklatě blízko a potom na ně vytáhnout pistoli. Tu může dobíjet velmi rychle. A kdyby mu došlo střelivo do pušky i pistole, pořád má ještě nůž.

Caleb se nad svými myšlenkami kysele pousmál. Banditi byli zbrklí a chamtiví, nicméně do úplné hlouposti jim přece jenom trochu scházelo. V žádném případě mu nic neusnadní. Buď si počkají do tmy a potom zaútočí, nebo udělají rojnici a napadnou ho ze všech stran najednou. Možná že si mezitím seženou posily. Počet, čas i nadmořská výška nahrávaly banditům. Ukryli se v průsmyku, který představoval jedinou cestu k přechodu přes horský řetěz.

Na svahu se ozvalo Deuceho zvučné zaržání, na něž okamžitě odpověděl Trey. Stejně jako arabové, i tito dva montanští hřebci vyrůstali spolu. Kdykoliv to jen bylo možné, drželi se co nejblíž u sebe. Deuce klopýtavě vyběhl na hřeben, bez ohledu na střelnou ránu, jež se mu rudě táhla po hrudním koši.

Caleb si toužebně připomněl zásoby střeliva uložené do sedlového vaku na Deuceově hřbetě. Zauvažoval, zda by se neměl pokusit se k nim dostat, ale nakonec ten nápad zavrhl. Kdyby hvízdnutím koně přivolal, banditi by si domysleli, že potřebuje doplnit zásoby střeliva nebo zbraní, a okamžitě by hřebce zastřelili. Kůň byl asi sto yardů od něho a dělila je pouze travnatá plocha bez jediné možnosti úkrytu.

Caleb chvíli sledoval pohledem Deucea, jenž nakonec zmizel mezi stromy, a posléze obrátil pozornost zpátky k banditům. Nikde se nepohnulo ani stébélko. Ať už se psanci skryli kamkoliv, bylo to stejné, jako by se propadli pod zem. Caleb začal zrakem systematicky prozkoumávat tu část údolí, v němž se právě odehrála pře

se mu lépe dýchalo, ale bála se to udělat. Třeba bude nezbytné, aby se rychle vyhoupli do sedla a prchali bez sebekratší přípravy.

Deuce byl příliš poplašený a jankovitý, než aby pustil Willow blízko ke své hrudi, ale viděla na ni stejně dobře. Rána byla naštěstí jenom povrchová, kulka koně spíše popálila a odřela, než vážně zranila. Hlavní potíže hřebci působil oteklý kotník. Willow měla silné pochyby, že Deuce bude schopen unést jakéhokoliv jezdce, natožpak Calebovu váhu.

Caleba by neunesly ani klisny, rozhodně ne hned. Ztěžka lapaly po dechu a třásly se po celém těle. Měly co dělat, aby se vůbec udržely na nohou. Zbýval tedy jediný Trey, protože ten byl na tom nejlíp.

Nemysli na koně! napomenula se Willow v duchu zachmuřeně. Teď pro ně nemůžeš udělat ani to nejmenší. Zato můžeš dopravit střelivo Calebovi!

Willow se chvatně prohrabala obsahem sedlového vaku a objevila pět krabic s náboji. Ve dvou byly kulky do bambitky, ve třech jiné náboje, ale pak tam byla ještě jedna krabice se střelivem, které se lišilo od těch předchozích. Willow netušila, které náboje patří do opakovačky a které do Calebovy pistole. Vedle krabic ležel i dalekohled, kompas a nesčetné množství osobních věcí.

Nakonec se Willow rozhodla, že vezme všechno, protože nevěděla, co všechno může být Calebovi užitečné. Popadla sedlové vaky, hodila si je přes ramena, sebrala bambitku a opatrně došla k okraji lesa. Caleb byl asi sto yardů daleko, přibližně ve stejné úrovni, oddělený pouze travnatým pásem. Táhla se v něm dlouhá mělká proláklina. Ke Calebovi bylo příliš daleko, aby se vaky daly dohodit. Pokud by se však Willow plížila, zdola by ji banditi zahlédli sotva na pár vteřin.

„Calebe!” zavolala Willow tiše. „Jdu za vámi.”

Prudce se otočil, aby jí přikázal zůstat na místě.

Příliš pozdě. Mezitím padla na všechny čtyři a plazila se k němu. Krytá byla pouze mělkým příkopem.

Caleb se bleskově obrátil a začal pálit do míst, kde předtím zmizeli psanci, aby je zaměstnal, než se k němu Willow proplíží. Willow si rázem uvědomila, co tím sleduje, postavila se a bleskem pádila k balvanům. Sotva sebou plácla na zem vedle Caleba, začaly k nim svištět kulky.

„Vy blázínku!” zasyčel Caleb. „Vždyť vás mohli zabít!”

„Já —” Willow umlkla, protože se musela nadechnout. Lapala po dechu vinou příliš vysoké nadmořské výšky, fyzické námahy i strachu. Zoufale bojovala o kyslík.

Caleb jí vzal z rukou bambitku, zamířil ji dolů ze svahu a čekal, až zahlédne pohyb. Jakmile se dočkal, vypálil z obou hlavní. Nepočítal, že na tu dálku někoho zasáhne, ale musel ty grázly udržovat v patřičném odstupu a bázni. Komančerové dají aspoň na minutku dvě pokoj.

Sotva Caleb sáhl do sedlového vaku a hned napoprvé nahmátl krabici se správnými náboji, honem znovu nabil, vystřelil, nabil a ohlédnul se, aby se přesvědčil, co dělá Willow. Vyndala obě zbývající krabice střeliva a otevřela je, aby byly připravené k použití, a očividně si lámala hlavu nad záhadou, jak se nabíjí jeho opakovačka. Přestože se to před Calebem poctivě snažila zamaskovat, ruce se jí viditelně třásly.

„Udělám to sám,” nabídl se Caleb. „Vezměte si bambitku a posaďte se zády ke mně. Pokud zahlédnete, že se někdo plíží nahoru, neztrácejte čas tím, že byste mi to říkala, a rovnou palte.”

Willow přikývla a uchopila bambitku. Byla ráda, že si může nějak zaměstnat ruce. Sedla si se zkříženýma nohama a rozhlížela se do všech stran s nadějí, že nezahlédne nikoho, kdo by se k nim plížil.

Nejsou to lidi. Jsou to kojoti a zamořili krajinu jako cholera.

Willow si v duchu opakovala Calebovo ponuré ujišťování a číhala na zákmit sebemenšího pohybu. Cípečkem mysli odpočítávala kulky, které Caleb ládoval do pušky s rychlostí, jež svědčila o letité zkušenosti.

„Vy vážně vydáte za celou armádu,” vydechla po chvíli.

„A to nejste ani zpolovičky tak překvapená jako ti psanci dole,” zazubil se zlověstně Caleb. „Ti byli skálopevně přesvědčeni, že mě mají v hrsti, sotva jsem vypálil první osamělou ránu. Ale dlouho to bohužel nepotrvá. Dřív nebo později narazí na kupce, který jim taky prodá opakovačky, a potom se slušní lidé dostanou do pěkné kaše.”

Caleb si znovu nabil opakovačku a přesunul se na místo, odkud mohl vyhlížet škvírou mezi dvěma balvany. Po louce byli roztroušeni šlachovití šerední poníci, lačně se pásli a práskání výstřelů nevěnovali pozornost.

„Jak vážně je Deuce zraněný?” zeptal se Caleb.

„Má odřeninu na hrudním koši a opuchlý levý kotník. Nejspíš si ho narazil při pádu. Mám ale strach, že jezdce daleko neunese.”

„Možná byste se divila, drahoušku. Krvácí moc?”

„Ne.”

„Je zraněný i některý další kůň?”

„Klisny jsou se silami na dně,” přiznala Willow a snažila se hovořit stejně lhostejně jako Caleb. „Potáhnou se za námi, dokud jen budou moct, ale…”

Mohutná ruka stiskla Willow něžně rameno. „A co Ishmael?”

„Unavený je, ale je dost silný, aby mě zanesl všude, kam mu přikážu.”

„To je proklatě dobrý hřebec,” poznamenal Caleb obdivné. „Začínám chápat, proč je Wolfe takový blázen do mustangů.”

„Jak to myslíte?”

„Mustangové jsou potomci španělských koní a ti zase pocházejí z arabského plemene. Nesmíte soudit všechny mustangy podle těch poníků, co máte před sebou. To jsou zparchantělí kříženci jako jejich jezdci. Ale houževnatí jsou, to ano. Mají zatraceně velkou výdrž. Stačí jim hrstka sena a hlt vody a uběhnou stovku mil denně třeba po celý týden.”

Během řeči sáhl Caleb do vaku a vylovil dalekohled. Pustil se do pečlivého zkoumání travnatých pahorků před sebou. Natáčel dalekohled ze strany na stranu a ten mu přiblížil každičké stéblo trávy, každý předěl slunce a stínu, každou podezřelou skvrnku barvy či pohyb. Caleb se chvíli díval dalekohledem a chvíli bez něho, aby si vtiskl do paměti každou podrobnost, kterou zvětšovacím sklem objevil.

A přístroj Calebovi potvrdil, co už beztak předem tušil. Komančerové se rozptýlili natolik, že byla jen pramalá šance proplížit se kolem nich ke stezce vedoucí k přechodu a se sedmi vyčerpanými koňmi to bylo už úplně vyloučeno.

Caleb se obrátil a začal studovat krajinu za jejich zády. Pátral po čemkoliv, co by připomínalo možnou únikovou cestu či plížícího se nepřítele. Ani po několika minutách pozorného zkoumání nezahlédl žádnou známku lidského pohybu. Přesto se mu cosi nezdálo, nějak mu neseděl vlastní vzhled krajiny.

„Tátův deník,” šeptl nakonec.

„Cože?”

„Vyměňte si se mnou místo.”

Willow se protáhla kolem Caleba.

„Kdyby se v okolí cokoliv pohnulo, střílejte!” zavelel.

Zatímco Willow dávala pozor, jestli se banditi nepřibližují, Caleb ze sedlového vaku vytáhl deník svého otce a bleskově zalistoval jeho stránkami. Prostudoval jednu stránku, druhou, vrátil se opět k té první, chvíli listoval sem a tam a porovnával kresby s horskými štíty, jež trčely nad balvany.

„Je tady jiný přechod,” sykl Caleb a chvatně pročítal řádky. „Příšerná zabíračka, jedenáct tisíc stop stoupání, ale kůň to může zvládnout.”

„A Komančerové o něm vědí?”

„Pochybuju. Podle táty byl přechod hodně dlouho nepoužívaný už v době, kdy ho sám objevil. Pochází z dob,

kdy Indiáni ještě neměli koně a zajít si dvacet mil jen kvůli pohodlnější cestě znamenalo velkou ztrátu času.”

Ticho přerušil osamělý výstřel a od kamenného valu, jenž je chránil, se odrazila kulka. Willow sebou proti své vůli škubla a tiše vyjekla.

„Nic se neděje,” chlácholil ji Caleb, odložil dalekohled a uchopil opakovačku. „Chtějí se jenom přesvědčit, jestli jsme neztratili ostražitost.”

Puška poskočila a prásknutí výstřelu bylo tak hlasité, že Willow polekaně zamrkala. Než se od skal vrátila ozvěna, Caleb vystřelil znovu a znovu a sypal kulky do míst, kde předtím zahlédl bandity. V odmlkách mezi salvami honem dobíjel a v duchu děkoval panu Winchestrovi za důvtip, s nímž sestrojil zbraň, jež mohla být nabita skoro stejně rychle, jako vystřílena.

Několik přiškrcených výkřiků Calebovi prozradilo, že mířil dobře. Střílel tak dobře, až jednomu z banditů povolily nervy a rozběhl se pátrat po lepším úkrytu. Caleb pečlivě zamířil, běžec klopýtl a dopadl přímo na obličej. Už se ani nepohnul. Na oplátku se ozvaly dva výstřely, ale pouze dva. Zbylí Komančerové nijak neplanuli dychtivostí vyzvednout si odměnu za Calebův skalp.

Nad krajinou se rozlehlo burácivé zahřmění. Willow se vyděsila, ale okamžitě si uvědomila, že to je spíše hrom než ozvěna výstřelu odrážející se od horských úbočí. Než se stačila podruhé nadechnout, snesl se z oblohy hotový vodopád ohlašující počátek odpolední bouře. Za pár minut pršelo tak hustě, že žádným směrem nedohlédla dál než na sto stop.

„Seberte bambitku a utíkejte pro koně!” poručil Caleb, když opět vystřelil, aby Komančery odradil od pokusu vyšplhat pod clonou deště na pahorek. „A co vy?”

„ Utíkejte!” zavelel přísně. A Willow utíkala.

Za zády se jí rozléhaly výstřely Calebovy opakovačky, ale než stačila doběhnout ke koním, dohonil ji a dál jí běžel po boku.

„Dávejte pozor, jestli neuvidíte ty grázly!” upozornil ji Caleb stručně.

Zatímco Willow hlídala cestu za nimi, Caleb několika úspornými pohyby sundal sedlo z Deucea a ubral tak zraněnému hřebci zátěž. Na vteřinu uvažoval o tom, zda nemá osedlat některou z klisen jako nákladní, ale stačil mu jediný pohled na jejich svěšené hlavy a pěnu na srsti rozpouštějící se pod přívaly deště, aby poznal, že klisny jsou na tom hůř než Deuce. Chvatné přeházel tolik zásob a vybavení, co se vešlo do sedlových vaků, a vzal i srolované přikrývky. Když skončil, Deuceovi na hřbetě nezbylo víc než třicet liber a nic z toho nebylo zásadně důležité pro jejich přežití.

Caleb si natáhl kabát s ovčí podšívkou a zvedl Willow do Ishmaelova sedla.

„Čeká nás tvrdý a dlouhý výstup,” upozornil ji tlumeně. „Ale vydržte, i kdyby to Deuce nebo klisny nedokázali. Slibte mi to, Willow.”

Willow si skousla spodní ret a vážně přikývla.

Caleb natáhl ruku a špičkami prstů jí přejel po tváři. V ledovém dešti tak vykreslil hřejivou stezičku. Potom vyskočil Treyovi do sedla.

„Nemám v úmyslu zastavit se dřív, než se dostaneme na vrchol,” ohlásil. „Musíme využít každou špetku denního světla, abychom překonali ten hřeben.”

Willow se sice chtěla na něco zeptat, ale Caleb mezitím zmizel v hustém dešti. Koně se v řadě za sebou pustili do klusu. Malou karavanu uzavíral kulhající Deuce.

Po prvních třiceti minutách přestala Willow ustavičně natahovat uši a ohlížet se přes rameno, zda je nepronásledují Komančerové. Po první hodině přestala kontrolovat, jestli se jich drží všichni arabové. Zatím tempo zvládali slušně, ale Willow neměla tušení, jak dlouho klisnám zásoby sil ještě vydrží. Navzdory pomalému tempu sotva lapaly po dechu, jako by klusaly už dlouhé hodiny. A přesně podle Calebovy předpovědi Deuce zvládal cestu i navzdory své chromé noze, dokonce předhonil i nejpomalejší z klisen.

Vytrvale a nelítostně stoupali po úbočí, až si Willow ani nevzpomínala, kdy naposledy jeli po rovině. Střídavě ji sužovala bolest hlavy s omamnou závratí, což ji oboje děsilo. Za těžkými závěsy deště se teď častěji objevovaly smrky než borovice a osiky. Každých pár minut se ohlédla směrem ke Calebovi, lpěla na jeho přítomnosti jako na jediné jistotě ve světě, z něhož déšť smyl všechny barvy.

Občas zahřměl hrom, ale Willow se ho už nelekala. Přebrodili bystřinu a stoupali po zalesněném zvlněném úbočí na opačné straně. Postupně se sráz maličko zmírnil a začal klesat do dalšího travnatého údolí. Středem rozlehlé mýtiny mezi dvěma hradbami lesa vřel průzračný uspěchaný potůček. Caleb přejel na drahý břeh potoka a zamířil proti proudu. Půda se pod koňskými kopyty opět začala zvedat a dokonce i pomalá chůze se změnila v úděsnou dřinu.

V jednu chvíli, kdy přišlo nesmírně strmé stoupání, Caleb seskočil na zem. Willow následovala jeho příkladu a odváděla Ishmaela k deštěm rozmazaným postavám před sebou. Ušla sotva desítku kroků a už se svezla a omámeně se zakymácela.

Z opony lijáku se vynořil Caleb a zachytil ji do náruče. „Měla jste zůstat v sedle, drahoušku. Na tuhle nadmořskou výšku nejste zvyklá.”

„Ale v Denveru mi to nevadilo aspoň ne takhle moc,” lapala křečovitě po dechu.

„V Denveru jste byla o čtyři tisíce stop níž. Tady jsme skoro dvě míle nad mořem.”

Willow upřela na Caleba oči rozmazané závratí. „Takže není divu moje koně “

„Jistě,” přisvědčil. „Ale přesto jdou vytrvale dál. Stejně jako vy.”

Vůbec poprvé si Willow všimla, že má na čele obrovskou podlitinu.

„Vy jste se zranil!”

„To je v pořádku. Vám se točí hlava víc než mně, a přitom nemáte na sobě ani škrábnutí.”

Willow se tak očividně ulevilo, že ji Caleb k sobě přivinul ještě blíž. Vděčný za tu starostlivost vychutnával její mimovolný projev citu. Uběhla už hodně, hodně dlouhá doba, co si o něho někdo kromě Willow dělal starosti.

„Děkuju,” zašeptal nakonec.

„Za co?”

„Ze jste za mnou přišla, když létaly kulky a dokonce i spousta chlapů by dostala vítr a utekla. Že jste měla dost rozumu a pochopila, jak nutně potřebuju ty sedlové vaky, a že jste měla dost odvahy je za mnou donést. Že jste se smála v situaci, kdy by jiná žena fňukala nebo brečela nebo na mě hystericky vřískala. Ze jste tak proklatě dobrý společník na cestu a kamarád do divočiny.”

Willow na okamžik užasle vykulila oči a uhnula pohledem. Opět se jí zmocnila lehká závrať. Jeho žhnoucí jantarové oči ji zahřívaly tak nádherně, jak by to žádný oheň nedokázal.

„To je od vás velice laskavé,” zašeptala chraptivě.

„Do laskavosti mám daleko.”

„To je pravda. Je mi jasné, že jsem vám způsobila spoustu potíží. Kdybych si nestála tak tvrdohlavě na svém kvůli arabům, nemusel byste pořád dokola nasazovat život.” Willow se unaveně usmála a vzhlédla ke Calebovi zpod polospuštěných řas. „Takže kdykoliv se mi začne chtít fňukat a brečet a hystericky vřískat, představím si, jak bych na tom byla bez vás, a okamžitě zmlknu.”

Caleb se rozesmál a přivinul si Willow na prsa ještě úžeji. Zaslechl její přerývaný povzdech, ucítil, jak se o něho důvěřivě opírá celým tělem, a snažil se nemyslet na muže jménem Reno.

Pro děvkaře a pistolníka typu Matthewa Morana je až příliš dobrá.

A sotva se mu ta myšlenka vynořila v hlavě, už vykrystalizovala v němou přísahu. Willowina odvaha a oddanost a vášeň si zasloužily lepšího partnera, než jakým byl svůdce a zrádce nezkušených děvčátek. A přinejmenším ta její hluboká smyslnost si zasloužila lepšího milence než jakým byl chlap, který ji opustil tak dávno, že zatím zapomněla líbat.

Ale reagovat vstřícně nezapomněla. Kdepak, tohle v žádném případě ne. Vzpomínka na její bezhlavou bezprostřední vášeň a hebké žhavé tělo žila v Calebovi jako živá rána a zběsilá lačnost.

Žádná žena zamilovaná do jiného by nemohla reagovat takovým způsobem — tak rychle a tak bezvýhradně. Než se znovu setká se svým milencem, určitě bude moje. Svedu Willow tak vášnivě, že až spatří jeho mrtvé tělo, místo truchlení se mi vrhne do náruče. Beztak si ten darebák nezaslouží jedinou její slzu.

Caleb se shýbl a svými ústy uvěznil Willowiny rty a zpečetil tak tajnou přísahu. Takový polibek v životě nedal žádné ženě — něžný a současně prodchnutý tak hlubokou vášní, jako by se do Willow doslova nořil, jako by se líbal přímo s její duší. Když po dlouhé době opět zvedl hlavu, celá se třásla. Odnesl ji k Ishmaelovi a vysadil do sedla. Pak jí věnoval pohled stejně vášnivý, jako byl předtím jeho polibek.

„Držte se co nejblíž u mě,” řekl však pouze.

Než Willow stačila přisvědčit, Caleb se odvrátil. Vyskočil na Treye, zamířil s hřebcem proti proudu potoka a vedl svou výpravu směrem ke vzdálenému, obtížně průchodnému zářezu ve skalnatém cimbuří, který jeho otec označil jako Černý průsmyk.

Z vrcholků a štítů skrytých oponou deště se s vytím hnal vítr a čuchal koním dlouhé hřívy. Caleb věděl, co může čekat na druhém konci průsmyku, protože jeho otec se doslova zamiloval do řady vysokohorských údolí sbíhajících k obrovité travnaté a zalesněné náhorní plošině. Tu znali i běloši, protože mezi štíty a přes horské řetězy nabízela průchodnější cestu než Černý průsmyk. Zdejší pradávné národy a kmeny však měly pro používání průchodu své vlastní důvody, jež dnes sice už nikdo neznal, nicméně cestu až dodnes halila atmosféra tajemnosti a šeptala legendy o dávno zemřelých.

Caleb uhnul od břehů potoka, protože bobři tam vybudováli několik hrází nad sebou a zlikvidovali borovice a osiky v okruhu dobrých tisíc stop. Z louky se tak stalo širokánské mělké jezero, do něhož se vlévalo pár tenkých bystrých potůčků. Pár mil za ním se první údolí napojovalo na druhé. Odděloval ho pouze nízký horský hřeben, po němž karavana putovala ve snaze vyhnout se močálu, jenž lemoval břehy bobřího jezera.

Po hodině jízdy zůstaly bobří hráze za koňmi. Louka se zúžila do údolíčka širokého sotva padesát yardů, potom čtyřicet a nakonec pouhých deset. Cesta šplhala strmě vzhůru a nechala potůček, hlodající si koryto skálou, hluboko pod nimi. Les prořídl a přešel do řídkých houštin kosodřeviny, ale po čase se objevil, když po horském úbočí sestoupili do dalšího údolí, kde se opět mohli přidržet proudu potoka.

Zanedlouho začala cesta stoupat. Z obou stran je svíraly vysoké hory a koním klouzala kopyta. Les byl stále hustší a divočejší, ale Caleb jakýmsi zázrakem vždycky našel cestu přes závaly tlejících stromů a kolem tak hustých osikových hájků, že se jimi neprotáhl člověk, natož kůň. Zurčení bystřiny bylo stále temnější a cesta příkřejší.

Caleb se díval na kompas pokaždé, když se k bystřině připojil nějaký přítok, pátral po pěnivém pramínku, jenž by mu ukázal cestu do dalšího, mnohem výš položeného údolí, a odtud by pokračoval dál, až by se přes řetízek několika údolí dostal k průsmyku těsně pod štítem, jímž se dal překročit celý horský masiv a dostat se tak do jiného rozvodí.

Kolem nerostly žádné borovice, jenom mlází, neduživé jedle, osiky a podivně zakrslé vrbičky trčící z puklin u vodopádů a na malých bažinatých loučkách vymletých bystřinami. Caleb vycítil, že krajina tady je otevřenější, že se svažuje v menších štítech a nižších hřebenech, přes které se koním šplhá lépe. Otec mu vyprávěl, že vyhlídka ze samého vrcholku bere člověku dech stejně jako nadmořská výška, ovšem Caleb neměl možnost si otcovo tvrzení ověřit. Z oblohy se vytrvale valil hustý liják a znemožňoval dohlédnout dál než na pár desítek stop.

Kolem neviditelného štítu zatančil blesk doprovázený opakovaným burácením hromu valícího se po úbočí jako nepřetržitá kanonáda. S hlavou svěšenou až k zemi a ušima přitisknutýma naplocho k lebce se koně vlekli v zajetí bouře mezi šlehajícími větvemi křovin a pod sténajícími korunami stromů. Okolní les je sice ochránil před nejzuřivějšími nárazy vichru, nikoliv však před deštěm smíchaným s krupičkami ledu, z něhož se stávala stále nepříjemnější plískanice.

Šplhali vzhůru obklopeni vztekem živlů, v jejich těsné blízkosti práskaly hromy a hořely blesky, a když Willow v jednom okamžiku vykřikla úlekem, její hlas zanikl v bouři a vyvolal v ní pocit, že uvízla v kotli ohlušujícího hluku, jenž se přetavil v nesnesitelně mučivý druh ticha. Vzduch prořídl, takže se dusila dokonce i vsedě na Ishmaelovi, kdy nemusela pohnout ani prstem, pouze se držet rukama zmrtvělýma mokrem a chladem.

A stoupání přesto nebralo konce. Plískanice zvolna přecházela v buclaté bělostné vločky sněhu vířící ve větru jako krajková spodnička. Hrom se však neozýval tak často a postupně se vzdaloval, až se nakonec proměnil v brumlání, jež se dalo spíš vycítit než uslyšet. Sníh teď sahal až nad kotníky. Hladina potoka získala přízračně temný, olej ovitý lesk.

Caleb se podíval na kompas, zabočil s Treyem doleva a úhlopříčně začal zvolna stoupat po horském úbočí. Stará a nepoužívaná cesta se v čerstvém sněhu leskla nejrozmanitějšími odstíny běli, které se zatím nedotkla lidská noha. Caleb se zadíval na zlověstnou nitku zapomenuté stezky vinoucí se téměř k oblakům a v duchu si s obavami položil otázku, zda aspoň některý z koní bude mít dost sil, aby přechod zvládl.

Nejprve zmizely osiky, potom jedle, nakonec mlází, až z lesa zbyl posléze jen černobílý lem vybíhající do chráněných strží ležících o tisíc stop níže. Caleb a Willow viseli mezi olověně těžkou oblohou a bělostnou zemí. Závoje sněhu se zvedaly a vlnily větrem a pohled na okolní pahorky dovolovaly jen v kratičkých záblescích.

Hluboko dole se příkrou, uzoučkou a sněhem pokrytou strží vinula černá stužka potůčku.

Poryvy vichru rozdíraly oponu padajícího sněhu a chvilkami odhalovaly pokličku sedavých mračen naraženou na rozeklané štíty tak nízko, že jejich nejvyšší vr”““cholky se utopily v mlze. Konečně Caleb viděl, kde jejich šplhání skončí… Jenže to nemělo být brzo. Zbývala jim nejméně ještě míle cesty, dalších šest stovek stop vyčerpávajícího stoupání po přízračné stezce přetínající úhlopříčně rozeklanou holou skálu, kličkující mezi omletými balvany a průrvami a kolmými stěnami sem a tam, až konečně dosáhla poslední zledovatělé římsy, z níž roztálý sníh stékal na západ, nikoliv na východ.

Caleb přitáhl hřebci otěže a seskočil na zem. Ishmael a Deuce byli od něho asi dvě stě stop. Klisny se vlekly nahoru, roztroušené po celém svahu. Poslední dvě se ztratily v závějích, z nichž se ostatním koním podařilo vydrápat. Caleb čekal, ale klisny se neobjevovaly. Najednou shora udeřil vítr jako buchar a rozhrnul závěs chumelenice natolik, že bylo vidět oba opozdilé koně, jak se asi míli odtud ztěžka hrabou do svahu.

Ishmael došel až k Treyovi a zůstal stát s hlavou svěšenou ke kolenům, zoufale lapal po dechu. Hruď se mu v řídkém vzduchu křečovitě zmítala při každém nadechnutí. Caleb pomohl Willow ze sedla a nepřestal ji jednou paží podpírat ani ve chvíli, kdy hřebci povoloval podpěnku. Když se na okamžik vítr uklidnil, stoupaly z koní husté kotouče páry a sípot jejich dechu připomínal zvuk velkého pilníku.

„Jjá půjdu,” zalykala se Willow.

„Zatím ne.”

Caleb vyhoupnul Willow na Treye, uvázal Ishmaela na dlouhé lano a připevnil ho k Treyovu sedlu. Potom uchopil uzdu a pustil se po stezce nahoru, přičemž Treye opatrně vedl. Willow se ohlédla přes rameno a zjistila, že Deuce kulhá kousek za ním, a v duchu se modlila, aby klisny vydržely až do konce.

Stoupání bylo stále strmější, sníh hlubší, až se Caleb do něho na každém kroku bořil po kolena. Koně na tom nebyli lépe. Po každé stovce stop se Caleb zastavil a nechal koně trochu se vydýchat. Dokonce i Trey teď oddechoval ztěžka a chraplavě jako po dlouhém obtížném běhu. Willow to drásalo srdce. Dobře věděla, že její váha mu stoupání ztěžuje. Přestože jí v hlavě třeštila bodavá bolest a žaludek se jí bouřil nevolností, začala udatně slézat.

„Zůstaňte v sedle!” napomenul ji Caleb stroze. „Trey je mnohem silnější než vy!”

Calebovo napomenutí rozsekaly kratičké křečovité nádechy, které však přesto nedokázaly plně uspokojit jeho potřebu kyslíku. Na nadmořské výšky byl zvyklý, ale více než jedenáct tisíc stop nad mořem bylo moc i na něho. Řídký vzduch a mnohadenní obtížné cestování ho vyčerpávaly stejně neodvolatelně jako jeho koně.

Než dorazili k úpatí posledního strmého svahu, Caleb se kvůli nadechnutí zastavoval už každých deset metrů a koně byli roztroušení na míle po celém svahu. Oblačnost se roztrhala na jednotlivé mraky uhnízděné mezi horskými štíty. V dálce se zaleskla oslepivě zlatá sluneční zář jako důkaz toho, že tam se mezi mlhou zahalenými štíty lije do údolí pozdně odpolední slunce.

Trey zůstal stát s hlavou až u země, sténavě dýchal a boky se mu zmítaly jako v krutých bolestech. Možná byl schopen další chůze, ale ne s břemenem na hřbetě, i když bylo tak lehounké jako Willow. Caleb rozepnul popruh a stáhl Willow ze sedla. Přes levé rameno si přehodil těžké sedlové vaky a srolované přikrývky, pravou paží podepřel Willow a začal stoupat. Zastavil se pouze jedinkrát, a to proto, aby přes rameno poslal dolů ostré zahvízdnutí. Trey zvedl hlavu a neochotně se rozešel.

Vítr smetl spadaný sníh a odhalil tak kamenité kosti vlastní velehory. Skála byla tmavá, skoro černá, rozhlodaná tíhou věků a ledovců. Stezka se postupně vytratila, ale o cíli jejich putování nemohlo být pochyb. Caleb se očima pověsil na pustý hřeben zvedající se téměř kolmo před nimi, jenž takhle zdola zastiňoval půlku oblohy.

Rozplývající se mraky a sytou sluneční záři, jež zalila kraj, nebral téměř na vědomí.

Willow se snažila jít sama. Podařilo se jí vydržet po dvacet nadechnutí, potom po šedesát, nakonec po sto. Měla pocit, že pořád ještě kráčí, když kolem pasu ucítila Calebovu paži, která ji nadlehčila. Matně si uvědomila, že bez jeho pomoci by se bezmocně zhroutila k zemi. Zkusila poděkovat.

„Nemluvte!” zasípal. „Jděte!”

Po několika bolestivých nadechnutích Willow opět zvládla pár kroků. Caleb zůstával vedle ní, zápasil s dechem a podepíral ji, pobízel ji k další chůzi. Společně se vlekli po strmém kamenitém svahu, neslyšeli nic než vlastní bušící srdce a chraplání přetížených plic. Po každých pár minutách udělal Caleb kratičkou přestávku, během níž ostře zahvízdal směrem do údolí, aby popohnal Treye a Deucea, kteří předběhli klisny.

Caleb si přehodil sedlové vaky a přikrývky na druhé rameno, znovu podepřel Willow a pokračoval v chůzi. Zastavoval se po třiceti krocích, potom po dvaceti, ale ani to Willow nestačilo. Dlouhé dny únavného cestování, nejistota a strach, přestřelka s Komančery, nadmořská výška, to všechno se sečetlo a obralo ji o poslední zbytky sil.

Willow se však se zaťatými zuby drala kupředu a snažila se neležet na Calebovi celou vahou. Bez jeho opory by však nebyla schopná ani stát.

„Už tam skoro jsme,” zalykal se Caleb.

Willow neodpověděla. Nemohla. Sunula se kupředu po centimetrech, spíš klopýtala, než šla.

Caleb se zahleděl na cestu před sebou a s nadpřirozenou jasností si připomněl slova, která si jeho otec zapsal do deníku při popisu Černého průsmyku: Strmý, drsný a studenější než čarodějčin zadek. Ale průchod se dá zvládnout s každým, kdo má v těle kapku odvahy a vytrvalosti. Musí se šplhat nahoru na hranu rozvodí celého světadílu, odkud se dá pohlédnout bohu přímo do očí a uslyšet zpěv andělských kůrů. Bohužel, člověk slyší spíš bušení vlastního srdce a sípání vlastního dechu.

Aniž to čekali, najednou byli Caleb s Willow nahoře, stáli na samé hranici nebe s bušícím srdcem, sípajícím dechem a anděly zpívajícími v oblacích. Caleb konečně Willow pustil a dovolil jí, aby se zhroutila k zemi. Sám shodil sedlové vaky i přikrývky, sesul se do sedu a přivinul si ji k hrudi.

Vděčně se k němu přimkla. Nekonečně dlouho jen bojovala o každou molekulu kyslíku, ale postupně se jí dech zpomalil. Uvědomila si, že Caleb ji kolébá v náruči, něžně ji hladí po vlasech i po tvářích a znovu a znovu ji ujišťuje, že to nejhorší mají za sebou… Že už dosáhli nejvyššího bodu přechodu vysokohorským průsmykem. Dlouze a rozechvěle si povzdechla a otevřela oči.

Caleb si všiml, že se jí vrací barva do tváří a pocítil tak hlubokou úlevu, až ho to zabolelo. Přitiskl si ji ještě blíž a natočil ji, aby viděla na zapadající slunce. Skoro všechny mraky se rozplynuly a nechaly po sobě jen bělavě zlatavé mlžné vlajky nabodnuté na nejvyšší štíty. Napadlý sníh už začínal tát a kanul po horských úbočích jako proudy němých černých slz.

„Podívejte!” ukázal Caleb.

Willow se zadívala na maličkou záplatu sněhu, sotva větší než lidská dlaň, jež vedle nich hořela v skomírajícím slunci a plakala slzy ze zlata. Sledovala, jak na jejím okraji těžkne kapka a zvolna se odlepuje a činí tak první krok své předaleké cesty směrem k oceánu.

Všechna voda stékala na západ, k zapadajícímu slunci.

11.

Willow se probudila s pálícím sluncem ve tváři a s Ishmaelovým zvučným ržáním v uších. Srdce jí bušilo jako o závod. Prudce se posadila. Chvíli jí trvalo, než se rozpomněla, kde vlastně je v maličkém visutém údolí na západní straně hranice kontinentálního rozvodí. Celé údolíčko tvořilo pár stovek čtverečních metrů travnaté louky obklopené ze tří stran strmými věžemi horských štítů. Na čtvrté straně byl tak prudký sráz, že potůček stékající dolů připomínal spíš vodopád než bystřinu. „Calebe?”

Na Willowino volání nikdo neodpovídal. Se zpožděním si vzpomněla, že Caleb odjel už dávno před úsvitem na Treyovi, aby vyhledal čtveřici klisen, které hluboko do noci ještě nenašly cestu do údolí. Ráda by ho doprovodila, ale po pouhých třech krocích upadla. Odnesl ji zpátky do přikrývek. Snila o tom, že jde spolu s ním, a plakala pokaždé, kdykoliv se na chvilku probudila a zjistila, že je sama a klisny tu pořád ještě nejsou.

Teď už však ospalost necítila. Vyplazila se z improvizovaného lože, sebrala bambitku, kterou jí Caleb nechal, a šla se podívat, co rozčiluje Ishmaela. Úhel slunečních paprsků jí prozradil, že už je dopoledne. Prospala celou noc a velký kus dne.

Ishmael zafrkal a zuby zatahal za provaz, kterým měl spoutané přední nohy. Přitom zběsile řičel.

„Jen klid, chlapečku,” konejšila ho Willow a ohlédla se směrem, kterým hřebec třeštil oči. „Copak se děje?” Tichem se rozlehlo další naléhavé zaržání. Po větru k nim doletěla podobná odpověď. Po pár minutách se vynořily tři z chybějících klisen a vyčerpaně se dovlekly na louku. Willow rozvázala hřebci nohy a odvedla ho ke skále. S bambitkou v ruce mu pak vyšplhala na holý hřbet a z něho se vydrápala na skálu. O vteřinu později se hřebec nadšeně rozběhl ke klisnám a ržál na přivítanou. Willow hleděla ze svahu dolů, ale z ošlehaného lesa se nevynořil ani Caleb, ani jeho mohutný montanský hřebec, ani Dove, jediná chybějící klisna.

Se vzrůstajícím neklidem Willow počkala, dokud Ishmael neočichal všechny klisny a neujistil se, že to jsou skutečně ty, co se mu ztratily. Po pár minutách se klisny začaly lačně pást a blaženého hřebce si už nevšímaly.

„Ishmaeli, to stačí. Pojedeme se podívat, co se přihodilo Calebovi.”

Sotva však dojela k okraji louky, vztyčil Ishmael ostražitě uši a tichounce zaržál. Z lesa se rovněž ozvalo zaržání. Na mýtinu vyšel Trey. K jeho sedlu byla přivázaná stránka vytržená z Calebova deníku. Willow papír vyprostila a přečetla si vzkaz.

Jdu s Dove hodně pomalu. Ostatní klisny se mi začaly vzpouzet ještě dřív, než. jsme se dostali do výšky devíti tisíc stop. Běžely správnýin směrem, proto jsem je pustil a Treye s nimi. Dejte jim trochu ovsa.

Dověje k smrti vyčerpaná, ale pořád se nevzdává. Zůstanu s ní tak dlouho, dokud se udrží na nohou.

Willow se při představě vyčerpané klisny rozlily po tvářích palčivé slzy. Dove ji během těch nekonečných dní vezla z klisen nejdéle. To proto je teď se silami zcela v koncích.

Pohled na slunce Willow prozradil, že by se navzdory vlastní únavě měla co nejrychleji pustil do práce. Údolí bylo více než osm tisíc stop vysoko níž. než Černý průsmyk, ale zdaleka ne tak nízko, jak byla zvyklá. Odvedla Treye do tábora, odsedlala ho a pustila na louku. Zatímco sypala koním oves, hřebec se blaženě vyválel v trávě, žíznivě se napil z potoka a potom začal spásat louku, jako by nežral už nejméně týden. Willow moc dobře věděla, jak se kůň cítí. Sama nejedla déle než den, a to měla jenom kousek sušeného masa.

Caleb bude po návratu padat hlady, protože si s sebou nevzal ani sousto.

Co nejrychleji i když se co chvilku zastavila, aby popadla dech vyvlekla Willow sedla a vaky zpod převisu, který z jedné strany chránil jejich tábor. Natahala do tábora dříví, rozdělala oheň, postavila trojnožku na vaření, donesla vodu a celou tu dobu měla dojem, jako by do vršku táhla nákladní vůz. Už dávno shodila těžký kabát i levisky. Teď si rozvázala koženou kazajku, rozepnula i flanelovou košili pod ní a toužebně si představila koupel. Jenže jí zbývala spousta práce a slunce se sklánělo k ostrým skalnatým štítům s nebezpečnou rychlostí.

Těsně předtím, než z údolí zmizel poslední sluneční paprsek, vynořil se na louce Caleb s Dove a vylekali stádo vysoké, jež opustila úkryt lesa a popásala se na louce vedle koní. Po pár vteřinách se však srnky vrátily zpátky na pastvu. Člověk je tady nelovil už tak dávno, že před ním ztratily strach.

Dove si nevšímala ani srn, a dokonce ani své paní, měla oči jen pro vodu a trávu. Pošťuchovala nozdrami Caleba v prosbě, aby ji odvázal z provazu, na kterém ji táhl ještě dlouho poté, co se chtěla zastavit. Caleb popleskal klisnu po šíji, tiše ji pochválil a pustil, aby se připojila k ostatním koním.

Willow popadla polní láhev, nalila do ní kávu, do hrsti nabrala čerstvé placky a rozběhla se přes louku. Než se dostala ke Calebovi, byla úplně bez dechu. Ten právě dosypal Dove její dávku ovsa.

„Je v pořádku?” starala se Willow. „Je absolutně na dně, ale to zvládne vyléčit pořádné krmení a odpočinek. Při dýchání v ní nerachotí, takže s průdušnicí nic nemá.”

„Chválabohu!” vydechla Willow. Podala mu polní láhev a placky. „Tumáte. Nejspíš padáte hlady. A děkuju, že jste přihnal klisny. Zdálo se mi, že se pro ně vracím, ale když jsem se vzbudila, byla jsem pořád ještě tady a neměla tušení, jak bych mohla —”

Caleb si Willow přivinul do náruče a políbil ji. Když opět zvedl hlavu, usmíval se navzdory vyčerpání, jež mu čišelo z obličeje. Nadšeně si vzdychl a olízl si rty.

„Chutnáte jako káva a čerstvé placky,” prohlásil škádlivě. „A ještě něco jiného…”

„Dušená zvěřina,” přiznala se. Navzdory ruměnci, jenž jí zalil tváře, se nadšením smála. „Uvařila jsem všechno, co zbývalo.”

„Chutnáte jako ráj,” opravil se a opět se jí rty otřel o ústa. „Jako nefalšovaný sladký ráj.”

Caleb se protáhl a zívl. Snažil se setřást ze sebe trošičku únavy. Willow odšroubovala polní láhev a nabídla mu ji. K nosu mu zavanula sytá vůně kávy. Caleb se lačně a zhluboka napil. Tekutina byla silná a horká, divže se z ní ještě nekouřilo. Blahem se až zalykal. Cítil, jak se jím rozlévá teplo jako malý východ slunce. Vzal si kus placky, celý ho nacpal do úst a rozžvýkal ho, vzal si druhý a třetí. Spolykal je s neuvěřitelnou rychlostí a spláchl je dalšími doušky kávy.

„Pojďte do tábora,” vybídla ho Willow něžně. Jejím jasným oříškovým očím neušla pomalost Calebových pohybů a reakcí ani temné kruhy pod zlatohnědýma očima. „Už. celé dny jste se pořádně nevyspal. Sníte trochu horkého dušeného masa a prospíte se. Zůstanu na stráži.”

„To není nutné,” poznamenal s mohutným zívnutím. „Vidíte ty srny?” Přikývla.

„Jsme první lidé, které kdy v životě spatřily,” vysvětlil jí Caleb.

„Ale pod převisem jsem našla stopy po jiných ohništích.”

„Jenže ty tam hořely už dávno, pradávno, ještě dřív, než sem Španělé dovezli koně. Aspoň tak soudil můj otec

a ten věděl o Indiánech a zdejší divočině mnohem víc než kdokoliv jiný.” Caleb pohledem propátral štíty, které se tyčily téměř kolem celého údolíčka. „Byl toho názoru, že byl první člověk, který sem po staletích vkročil.”

„Proč přestali Indiáni tu stezku používat?”

„Nejspíš kvůli koním. Podle toho, co jsem vyčetl z deníku, je zdejší přechod skoro stejně obtížný jako výstup na vlastní vrchol hory. Pěšímu člověku, navyklému na velké nadmořské výšky, tolik nevadí, ale pro koně je proklatě namáhavý.” Caleb se nevesele pousmál. „Je rychlejší a proklatě snazší obejít hřeben kolem úpatí a nechat všechnu dřinu na koních. Jakmile si člověk může vybrat, vyklube se z. něho lenoch.”

„Vy lenoch nejste,” namítla Willow. „Kdyby vás nebylo, moje klisny by se ztratily ve skalách na přední straně přechodu.”

„Došly už příliš daleko, abych se na nejenom tak vykašlal,” pravil Caleb prostě. „Jak je na tom Deuce?”

„Zřejmě si při pádu na začátku té přestřelky namohl na levém kotníku šlachu. Máji oteklou až po koleno.”

„Staví se na nohu?”

„Trochu si hoví, ale chodí se mu lip od chvíle, kdy jsem mu otok stáhla kusem látky z jezdeckého kostýmu.”

„To je pro ten krám to nejlepší využití,” zavrčel Caleb. „A co ta odřenina od kulky?”

„Bála jsem se, aby se mu tam nedostala infekce, ale rána je čistá jako horský potůček.”

„Takže táta měl pravdu i v tomhle,” zažíval znovu Caleb. „Ze tady nahoře se zanítí jen máloco. Nejspíš to bude souviset se zdejším řídkým vzduchem nebo s malým počtem lidí. Kolik dušeného jste mi nechala?”

„Asi dva litry.”

„Budu jíst hodně pomalu, abyste mohla uvařit další.”

Usmála se, vzala ho za ruku a odváděla k táboru. „Napeču spoustu a spoustu placek.”

V táboře Willow koutkem oka sledovala, jak Caleb bleskově zatočil s dušeným, plackami a kávou a divokou zeleninou.

„Pstruh není?” zeptal se lenivě a vytíral poslední kapičku šťávy plackou.

Willow s úsměvem vrtěla hlavou. „Ode mě všichni utíkají.”

„Tak se mi zdá, že vám tu lekci v chytání pstruhů budu muset dát znovu od začátku, nemyslíte?”

Willow při vzpomínce na to, jak ji Caleb učil lovu pstruhů, studem až zahořely tváře.

„Nemusíte se bát, drahoušku,” zapředl a rozbalil si přikrývku. „Momentálně jsem tak zničený, že bych zakopl i o vlastní stín.”

Caleb usnul dřív, než se stačil znovu nadechnout. Willow počkala, dokud nespal tak tvrdě, že ho nic nemohlo vyrušit. Potom mu stáhla jezdecké boty, rozepnula opasek s pouzdrem na pistoli a lovecký nůž a přikryla ho tlustou vlněnou dekou. Pistoli zabalila do kusu látky a položila mu ji na dosah, přesně na místo, kam by si ji připravil sám, kdyby nebyl tak vyčerpaný.

Potom si Willow dala vedle lůžka bambitku a zalezla ke Calebovi. Přestože slunce zmizelo za štíty hor sotva před půlhodinou, vzduch už byl mrazivý. Teplo sálající z Calebova těla bylo báječně příjemné a lákalo k němu Willow pořád blíž a blíž, až se k němu nakonec s povzdechem přivinula. Zavrtěl se a přitiskl si ji k sobě ještě pevněji, jako by mu také byla zima. Willow ho s úsměvem objala na oplátku a usnula s důvěrně známým rytmem Calebova srdce, tepajícím jí přímo pod tváří.

Willow se probudila na boku, zaklesnutá do Caleba jako lžička do lžičky, s hlavou na jeho nadloktí. Hrudí ji hřál na zádech a zadečkem se mu vklínila do dolíku jeho klína… A Caleb jí tiskl ňadro pravou dlaní, jež vklouzla pod koženou kazajku i ťlanelovou košili za hedvábným teplem pod látkou.

Sotva si Willow uvědomila důvěrnost Calebova doteku, srdce jí klopýtlo. Ztuhla, zmítaná mezi vědomím, že by se od něho měla okamžitě odtáhnout, a rozkoší moci se k němu tisknout pod žhavým sluncem zalévajícím údolíčko jásavě zlatou září.

Po pár minutách se Willow trochu uklidnila, ale vzrušení, jež se jí nečekaně zmocnilo, jí nepřestávalo krátit dech. Ňadro pod Calebovými prsty se jí napínalo, až se mu tuhá bradavka zabodávala do středu široké dlaně. Zahltila ji palčivost, neznámá touha přitisknout se mu k dlani jako kočka žadonící o pohlazení. Jako blesk ji proklál pocit tak silný a nečekaný, až zatajila dech a lámala si hlavu, co je s ní vlastně v nepořádku. Zkusila se vysvobodit, aniž by ho probudila, ale na to byl v jejích šatech zamotaný příliš hluboko.

Willowino opatrné odtahování ho zpola probudilo. Jen něco tiše a rozespale zabručel a přivinul ji k sobě ještě pevněji. Volnou rukou chvíli šátral a hledal její teplou pokožku, nakonec se však spokojil s hebkou tíhou druhého ňadra zachumlaného pod vrstvami oblečení.

Když jí polapil i druhé ňadro, Willow zděšením uvízl dech v hrdle. Celá se napjala bolestivou žádostí, rozechvěla a bojovala s touhou zasvíjet se slastně v jeho sevření a zesílit vzrušující tlak jeho dlaní.

Asi jsem zešílela, pomyslela si Willow. Mrazilo ji po celém těle.

Zatímco oddechovala co nejtišeji a nehýbala se ze strachu, že by Caleba probudila a oba nad vzniklou situací uvedla do rozpaků, zůstala ležet zcela prkenně a čekala, až se Caleb ze spaní sám od sebe pohne a ona se mu bude moci nenápadně vyprostit.

Nedočkala se. Zato napětí ve svalech už bylo nesnesitelné. Protože to dál nebylo k vydržení, Willow si z těla stáhla přikrývku jako první krok vysvobodit se z provokujícího a nevyžádaného objetí. To ovšem byla velká chyba. Pohled na jednu Calebovu dlaň přiklopenou na jejím ňadru a druhou ruku zabořenou hluboko pod flanelovou košilí jí vyrazil dech. Zoufale zavřela oči. Když ji přešel první nával rozpaků, opět oči otevřela.

Nezměnilo se ani to nejmenší. Kontrast mezi jeho osmahlou rukou a bělostí její pokožky byl stejně výraz

ný jako předtím. Rozdíl mezi jeho šlachovitými silnými prsty a hedvábnou plností jejího ňadra byl stále… Vzrušující.

Já jsem vážně zešílela.

Willow si nakázala, že buď musí okamžitě vyskočit z lůžka, nebo aspoň znovu vytáhnout přikrývku nahoru, aby se ušetřila pohledu na Calebovu ruku, zarytou tak intimně pod její oblečení. Neudělala však ani jedno. Ležela bez jediného pohybu, pokud se nepočítají vlnky vzrušení, jež ji omývaly při každičkém nadechnutí, při každém neúmyslném pohybu jejích ňader proti Calebovým dlaním.

Ze skal zazpíval sladkou melodii pták a z opačného konce louky mu odpověděl druhý. Vysokou trávou přešuměl větřík, jako by dýchal kdosi neviditelný. Sluneční záře laskala zemi stejně něžně, jako Caleb laskal Willow při každém jejím dechu. Caleb se opět zavrtěl, přitáhl si ji do ještě užšího objetí a nahé ňadro jí obkroužil dlaní ještě nesmlouvavěji.

Willow chraptivě zalapala po dechu. Nesmírně opatrně odtáhla Calebovu ruku ze své hrudi a položila si ji na bok krytý koženými kalhotami. Potom si sáhla pod košili ve snaze vytáhnout jeho druhou ruku tak ohleduplně, aby ho neprobudila. Jenže pod těsně padnoucí koženou kazajkou nebylo pro obě jejich ruce dost místa.

Zatajila dech a rozvázala si kožené šněrování na kazajce, načež si u krku rozepnula několik knoflíčků flanelové košile. Vázání kazajky však sahalo jen do půli hrudi, takže příliš prostoru pro manévrování pod ní neměla. Bylo jí jasné, že to prostě musí nějak zvládnout.

Willow pozvolna vsunula prsty mezi látku a hřbet Calebovy ruky a snažila se ji jemně odstrčit. Tím ovšem dosáhla pouze toho, že jeho dlaň jí klouzala po nahém ňadru a především pak po bradavce. Zalila ji vlna žáru. Ze sevřeného hrdla se jí vydralo tichounké zasténání. Záda sejí podvědomě prohnula do oblouku a na oplátku hladila Calebovu laskající ruku. Po chvilce se však odhodlaně hryzla do rtu, opět jemně potáhla Caleba za ruku a snažila se osvobodit a neprobudit ho přitom. Rozespale cosi zamumlal a znovu zesílil své sevření, dokonce její ztvrdlou bradavku polapil mezi prsty.

Willowino hlasité syknutí konečně vytrhlo Caleba ze spánku. Cítil drobný oblouk jejího těla vtulený do svého klína, pod jednou dlaní její bok a pod druhou nahé hedvábí jejího ňadra. S úsměvem napjal obě dlaně a vychutnával Willowinu jednoznačnou ženskost.

„Calebe?” zeptala se Willow bojácně. Hlas měla teninký jako nit. „Vy nejste vzhůru, viďte?”

„Pomalu se probouzím.”

Caleb pocítil, že se Willow červená tak mocně, až ji žhavý ruměnec zalil i na prsou.

„Já, já vás ale nechtěla probudit,” zašeptala. „Jenom jsem chtěla jenom jsem se snažila odstrčit vám ruku.”

„Tuhle?” zeptal se Caleb, položil dlaň na jednu z jejích hýždí a jemně, nicméně pevněji stiskl.

Willow se zajíkla. „Ne Chci říct, že ano, ale víc mi jde o tu druhou ruku.”

„O tu druhou?” Caleb se jí usmál do vlasů. „Kde vlastně je? Nevidím tam.”

„Já ano, a právě v tom je ta potíž.” Sotva Willow zaslechla vlastní slova, nejradši by se rozplakala.

„Tak vyji vidíte, ano? Popište mi tedy, kde přesně je.”

„Calebe Blacku, vy proklatě dobře víte, kde tu ruku máte!”

„Jak bych mohl? Docela mi zmrtvěla,” lhal a ústy si v jejích vlasech razil stezičku k citlivé šíji. „Nemůžu s ní proto ani hnout, dokud se nedozvím, kde leží. Povězte mi to, drahoušku.”

„Na mém Na mém ” Hlas se jí zadrhnul.

„Rameni?” napovídal Caleb.

Zavrtěla hlavou.

Vlasy se jí svezly do strany a odhalily bělostnou šíji. Okamžitě se k ní přitiskl ústy, něžněji líbal a jemně se do ní zakusoval. Cítil každé slastné zachvění, které jí projelo tělem. Jeho samého zalilo horko. Dosud nikdy neobjímal ženu, jež tak citlivě reagovala i na to sebemenší polaskání.

„Mám snad ruku na vašich žebrech?” vyzvídal Caleb tlumeně a opět přejel zuby po Willowině krku. Cítil, jak ji mrazí, a nejradši by hlasitě zasténal vlastní sladkou mučivou trýzní.

„Nene, na žebrech ne,” zašeptala, neschopná jediné souvislé myšlenky.

„Tak na vašem pasu?”

Tentokrát však ze sebe Willow už nevymáčkla ani slovo, protože Caleb ji laskal tak něžně a vášnivě, že jí znemožnil myšlení. Zavřela oči a snažila se nekřičet úžasem a slastí, jež ji bičovala zevnitř a napínala jí tělo jako luk. A když se jeho prsty jemně sevřely kolem bradavky a potáhly za ztuhlou tkáň, zasténala.

„Tak konečně jsem pochopil, co je tu za problém,” usmál se Caleb a opřel se o loket, aby se mohl podívat Willow přes rameno. „Vidíte? Zamotal jsem se vám do šatů. Nehýbejte se, drahoušku, hned nás oba rozpletu.”

Willow celá zrudlá zatajila dech, upřela na Caleba zamžené oříškové oči a vyčkávala. Zvolna klouzal rukou pod flanelem, přiklopil jí celé ňadro a palcem lenivě obkresloval kroužky kolem bradavky. Willow ztuhla jako po ráně bičem.

„Jen klid, drahoušku,” šeptal jí. „Nebolí vás to?”

Přesně v tu chvíli jí palcem přejel po tuhé špičce bradavky, a tak Willow ze sebe místo odpovědi vyrazila pouze nezřetelný zvuk. S úsměvem laskání zopakoval a těšil se z té sametové tuhosti, jež se tak dychtivě vzpínala pod jeho dotekem.

„Už jsem skoro pryč,” šeptal Caleb. Pomaloučku převrátil Willow na záda a nepřestával ji laskat pozvolnými tahy palce. „Nebojte se, drahoušku, ještě chviličku a budete volná. Maličko nadzvedněte rameno. Ano, přesně tak. A teď se pomalu a zhluboka nadýchněte. Správně, to je ono.” Při pohledu na její obnažené ňadro jím projela téměř nezvladatelná křeč. „Kristepane, vy jste ale nádherná, dokonalá jako růžové poupě.”

Caleb se shýbl k Willowinu ňadru, obracel hlavu ze strany na stranu a drsným hedvábím svých vousů laskal jemnou pokožku. Bradavka jí ztvrdla ještě o poznání víc. Zasténala a uchopila ho pevně za hlavu.

„Ano,” přisvědčil chraptivě. „Ukažte mi, co sama ode mě chcete.”

Šokovaná a rozpačitá Willow se mu mocí snažila odtáhnout hlavu pryč, ale svými pohyby dosáhla pouze toho, že se ústy třel o její vztyčenou bradavku.

„Ano,” vydechl. „Přesně to chci i já.”

Caleb uchopil do úst špičičku Willowina ňadra. Pevně Willow uchopil ze strany a znemožnil jí únik, zatímco laskal bradavku jazykem a zuby. Willow proklál neznámý zběsilý pocit a vyrval z ní přiškrcený výkřik.

„Drahoušku?” zeptal se Caleb chraptivě a vzhlédl k ní. „Ubližuju vám?”

„Neměli bychom neměli bychom tohle dělat.”

Caleb zavřel oči a bojoval s odmítnutím, jež ho ťalo stejně trýznivě jako lačnost po děvčeti, jehož ňadro mu leželo pod rty.

„Ublížil jsem vám?” opakoval.

Jak mluvil, ovanul dechem bradavku dosud se lesknoucí jeho slinami. Něžný závan vzduchu zavinil, že se Willow bolestně sevřely útroby. Kyčle se jí pohnuly v podvědomé odpovědi, již sama nechápala.

Caleb však ano.

„Povězte mi, Willow,” políbil ji na pevnou růžičku ňadra a škádlivě za ni zatahal. „Bolelo vás to?”

Willow se snažila odpovědět, ale nemohla. Jen zavrtěla hlavou.

„Líbilo se vám to?” naléhal neodbytně.

Do obličeje jí vtrhnul palčivý žár. Zaryla se mu tváří do hrudi, aby neviděl, jak nesmírně se stydí.

Caleb jí ještě jednou a velmi opatrně přejel vousatou tváří přes ňadro a pak se raději odvrátil, protože nevěřil, že jeho sebeovládání je dostatečně silné, aby nepodlehlo při pohledu na nahé hebké ňadro vykukující z hnízdečka mezi záhyby kožené kazajky, s vrcholkem zrůžovělým od jeho rozpálených úst.

„Já se nezlobím, drahoušku. K ničemu vás nebudu nutit.”

Caleb vstal a zamířil k ohni. Po pár minutách se k němu připojila i Willow. Posnídali v tichu, které však nebylo ani zdaleka nepříjemné. O ranních důvěrnostech se nezmínil ani slůvkem. A nedovolil, aby o nich mluvila ona, protože se bál, že v budoucnosti by mu nádheru svého těla mohla odpírat. A to nechtěl nemohl dopustit.

Malý plachý pstroužek. Už je to neuvěřitelně dlouho, co na svém těle naposledy cítila dotek mužské ruky. Postačí trocha trpělivosti a sama mi vpluje do rukou. Odjakživa jsem byl svou trpělivostí přímo proslulý. Proč je ale tak těžké být trpělivý s Willow ?

A vůbec, proč je celá tahle cesta tak obtížná? otázal se Caleb sám sebe netrpělivě. Budu mít z pekla štěstí, když se nesložím ještě před večerem.

Willow pozorovala Caleba zpod plaše spuštěných řas. Obcházel po táboře, sbíral zásoby a schovával je do sedlových vaků, kontroloval podpěnky a uzdy koní, ujišťoval se, že po tom dlouhém a únavném putování je všechno jejich vybavení v pořádku a jedinou škodu že utrpěli oni na svých tělech. Když pak vyšel na louku s druhým pytlem obilí, Willow se k němu přidala.

Zahvízdnutí způsobilo, že Trey se přiřítil a Deuce přikulhal, aby zvědavě zjistili, co má pán za lubem. Caleb usypal dvě hromádky ovsa, a než ho koně sežrali, zkontroloval je, prohlédl jim kopyta a podkovy a prohmatal srst, zda nenajde skryté poranění. Celou tu dobu koně chválil za jejich výdrž a mírnou povahu. Willow přihlížela, okouzlená Calebovou silou a mužnou elegancí. Fascinovala ji rovněž něžnost a preciznost jeho prstů. Byl tak jemný, že Deuce si ani nevšiml, kdy mu zkontroloval kotník, třebaže šlo o důkladnou prohlídku.

„Pořád jsou čistí,” poznamenal Caleb tiše. Popleskal koně po svalnaté pleci a v srsti nahmatal tvrdé hrudky v místech, kudy vyčerpaným koním stékala pěna a posléze zaschla. „Vyhřebelcoval bych tě, chlapče, ale mám dojem, že zatím bys radši, kdybych tě nechal den dva na pokoji. Ne snad že bych ti to měl za zlé. Byla to pekelná

cesta.”

Jedna z klisen zachytila po větru vůni ovsa a s tichým rzaním hladově přiklusala. Caleb se usmál a zatahal ji za hřívu nad čelem.

„Nazdárek, Penny. Tak co, je ti po tom celodenním krmení už trochu lip?” zeptal se.

Penny významně šťouchla do pytle s obilím.

Willow se rozesmála. „Přestaňte ji trápit. Moc dobře ví, jaké překvapení na ni čeká.”

Caleb na Willow přátelsky zamrkal.

„Jenže po dlouhém čekání chutná všechno lip, copak to nevíte?”

Willow moudře držela pusu, ale ruměnec zamaskovat nedokázala. Se zachvěním si připomněla vášeň, kterou ráno okusila.

Přes louku k nim přiklusal Ishmael. Uši měl ostražitě vzpřímené, krok lehký a pravidelný, na těle mu hrály pružné svaly.

„Vypadá moc dobře,” pochvaloval si Caleb.

„Ale dýchá trochu ztěžka.”

„To je tou výškou. Do jednoho dvou týdnů bude v pořádku.”

„U mě se ta výška projevuje bolestmi hlavy,” přiznala se Willow a pohladila si spánky.

Caleb začal sypat další hromádky obilí a všichni arabové se shlukli kolem něho, přilákaní sytou vůní té dobroty.

„Budu vás tedy šetřit, dokud si na ni nezvyknete,” slíbil.

„Že bychom teď jeli jenom dvanáct hodin denně místo osmnácti?” zamumlala si Willow pro sebe.

Ale Caleb ji slyšel. Uši měl bystré jako rys. Vzhlédl a spatřil Willow stát s očima zavřenýma, jak si tře spánky. Vytřepal ještě trochu ovsa, zavázal pytel koženou tkaničkou a odložil ho k zavazadlům. Potom zamířil k Willow.

„Hodně to bolí?” zeptal se jemně.

Téměř provinile svěsila hlavu. „Maličko ano. Aleje to o moc lepší než během výstupu.”

„Ukažte. Nebraňte se.”

lastně hroutit a přepadat kupředu, dokud na něm téměř neležela. Čelo sejí sklánělo pořád níž a níž, až mu nakonec spočinulo na klíční kosti.

Opožděně si Willow vzpomněla, že Caleb si pod žhavým horským sluncem rozepnul košili až do pasu. Čelem se mu opírala o nahou teplou kůži. Tmavý chumáč chlupů na jeho prsou ji šimral do rtů a nosu. Při každém vdechnutí ucítila vůni vlněné košile a mužský a koňský pach. S povzdechem si o něho třela tvář a vychutnávala dotek jeho pokožky.

„Je to úžasně příjemné,” libovala si tiše Willow a zvolna natáčela hlavu, aby tak zesílila tlak Calebových prstů zahánějících bolest.

„Příjemné,” potvrzoval a těšil se z jejího horkého dechu na holé kůži.

Chvíli bylo ticho, ale pak si Willow opět vzdychla a tichounce promluvila.

„Nikdy vám to nebudu moct úplně splatit.”

Rozesmál se. „Dovolím vám, abyste na oplátku masírovala hlavu zase vy mně.”

„Myslím za ty klisny. Děkuju, Calebe.”

„Jsou příliš dobré, než abychom o ně přišli kvůli něčemu, co samy nezavinily.”

„Já vím,” přiznala se šeptem. „Zavinila jsem to já.”

Caleb přejel špičkami prstů přes Willowiny spánky. „Jenže tyhle hory jste nevystavěla, drahoušku. To udělal Pánbůh.”

Posmutněle se usmála. „Ale najala jsem si horského vůdce a potom jsem se odmítla řídit jeho radami. A bezmála jsem zavinila smrt svých klisniček, které se neprovinily ničím, než že poslušně šly přesně tam, kam jsem je vedla. Kdybyste se pro ně nevrátil, určitě by zahynuly. Já k tomu neměla dost síly. Snažila jsem se, ale…” Hlas sejí zlomil.

„Jen tiše, drahoušku. Vaše vina to není.”

Zavrtěla hlavou a zašeptala: „Nebyla jsem dost silná, ale vy ano. Nemusel jste se pro ně vracet, ale udělal jste to, i když jste v posledních dnech málem oka nezamhouřil.”

Calebovy ruce na Willowiných spáncích zaváhaly a potom ji zlehýnka začaly hladit po čele. Její ochota přihlásit se k zodpovědnosti za svoje předchozí rozhodnutí ho překvapila. Znal jen málo mužů a ještě méně žen, kteří by při špatném vývoji situace nesváděli vinu na druhé a při úspěchu se naopak nehlásili o zásluhy.

Čím déle byl Caleb s Willow, tím více si uvědomoval, že je zvyklá starat se sama o sebe a o každého ve své blízkosti. Měla nebetyčně daleko k té zhýčkané jižanské dámě, za kterou ji zpočátku považoval.

Bůh musel zrovna hledět jinam, když dopustil, aby se Willow stala obětí takového ničemníka, jako je Reno. Willow zaručeně netuší, jaký Reno ve skutečnosti je, jinak by se mu nikdy neoddala. Když tomu zkurvysynovi vykopu hrob, prokážu jí jenom dobrodiní.

Než. se s ním znovu setká, bude už patřit mně. Neodjedu z tohoto údolí dřív, dokud nebude Willow moje takovým způsobem, který už nepůjde zvrátit ničím, dokonce ani smrtí jejího milence.

„Ještě jednou děkuju za záchranu mých klisen, Calebe,” zopakovala Willow tiše a čelem se mu opírala o hruď. „Dlužím vám víc, než vám kdy budu moct splatit.”

„Willow,” zašeptal Caleb.

Otevřela oči a zaklonila hlavu, aby na něho viděla. Duhové jiskřičky v jejích oříškových očích se Calebovi ještě nikdy nezdály krásnější než v tomhle okamžiku.

„Zachránila jste mi život, když postřelili Deucea,” připomněl jí. „Donesla jste mi střelivo a potom jste bojovala po mém boku. Nedlužíte mi ani to nejmenší.”

„A kolikrát jste po odjezdu z Denveru zachránil život vy mně?”

„To je něco jiného.”

„Vážně?”

„Vážně.” Caleb se shýbl a vdechl na Willowiny rty polibek. „Kvůli tomu jste si mě přece najala, ne?”

„Jste ve své profesi skutečně vynikající… A v jiných věcech taky.”

Willow tím myslela jeho péči o koně, ale sotva tu větu vyslovila, vytanulo jí na mysli i něco jiného, v čem jí svým umem vyrážel dech. Do tváří jí vtrhla červeň.

Caleb se jízlivě pousmál a špičkou jazyka jí poškádlil rty. „Vážně?” popichoval. „A kterépak to jsou?”

„Sám to víte nejlíp,” zamumlala rozpačitě.

„Kdepak, nevím,” vrtěl okázale hlavou a rty se jí otíral o rty. „Prozraďte mi je.”

Willow před ním uhnula očima a zalitovala, že se nenaučila nejdřív přemýšlet a teprve potom mluvit. Než se seznámila s Calebem, nikdy se nechovala příliš impulzivně, ale od jejich setkání mu otevřeně a bez váhání říkala věci, nad nimiž ji poléval stud.

„Vsadím se, že mezi moje klady patří schopnost vykouzlit jezdecké oblečení jen tak ze vzduchu!” napovídal Caleb.

Willow pobaveně zkřivila rty. Vzhlížela ke Calebovi přes mřížku dlouhých, tmavě jantarových řas. „Ano, i tohle je jeden z vašich kladů.”

„A vykouzlení sedla.”

Úsměv sejí prohloubil. „Ano.”

„A lovení pstruhů.”

Na lícních kostech jí vyrazily rudé skvrny.

„Nemám pravdu, Willow?” naléhal Caleb. Ze spánků jí dlaněmi sklouzl těsně pod žebra. Svaly mu hrály a napínaly se, když Willow zvolna zvedal, až si hleděli z očí do očí. „Je i tohle jedna z těch věcí, ve kterých jsem podle vás dobrý? Chytání pstruhů?”

Přikývla a zastřeně šeptla: „V tom jste obzvlášť dobrý.”

Několik vteřin si Caleb lačně prohlížel Willowiny plné růžové rty. Pak se sklonil a zmocnil se jich rychlým drásajícím polibkem, při němž Willow ztuhla překvapením. Jazykem jí zajel mezi rty a zarazil se až o hladkou hradbu jejích zaťatých zubů.

„Otevřte se mi,” zašeptal. „Dejte mi ochutnat ten horký med.”

Hryzl ji do spodního rtu. Když překvapeně vyjekla, natočil hlavu do strany a zmocnil se jejích úst, škádlil jí jazyk vlastním jazykem, až se mu v rukou celá rozechvěla. Nakonec si povzdechla a sama se jazykem dotkla jeho úst i jazyku a neobratně a plaše mu polibek oplácela. Willowina neobvyklá směsice cudnosti a vášnivé vstřícnosti připomněla Calebovi, co sám sobě slíbil že až Willow políbí příště, bude to výhradně na její požádání.

Jenže na tohle čekat jednoduše nedokázal. Zvolna a zdráhavě, proklínaje vášeň, kterou v něm Willow tak přesnadno rozdmýchávala, zvedl Caleb hlavu. Když otevřel oči, zachytil její okouzlený pohled, upřený přímo na jeho rty.

„Patří i líbání k těm věcem, ve kterých jsem dobrý?” otázal se dychtivě.

Willow potemněla ruměncem temným jako její rty. „No tak, Calebe!”

„Pokud v tom nevynikám, tak mi prosím poraďte, v čem se můžu ještě zlepšit. Rád bych vám dělal jen radost, Willow. Rád bych vás potěšil až do hloubi duše. Stojím o to,” šeptal jí přímo do úst, „a to hodně moc.”

Chvění Willowiných úst pod jeho rty, když šeptala jeho jméno, byla ta největší rozkoš, jakou kdy Caleb zažil. Navzdory žádosti, jež se mu v sálajících vlnách přelévala celým tělem, líbal Willow něžně, neútočně a nebral si víc, než co mu sama byla ochotná nabídnout.

Cudnost polibku Willow překvapila, protože v Calebově pevném svalnatém těle vycítila vzrušené napětí. Jeho sebeovládání ji však upokojilo stejně jako jeho ranní ochota přestat sejí intimně dotýkat. A když ráno s důvěrnostmi přestal, ani se nezdálo, že by byl kvůli tomu nazlobený. Poprvé se vsak hněval tehdy, když jí pročesával vlasy a líbal ji tak zvláštně hluboce a dotýkal se jejího hebkého místečka, jehož se ještě nikdy nedotknul žádný muž. Tehdy ho také zarazila a on se nepříčetně vztekal.

Dnes ale ne. Dnes se Caleb nezlobil ani v nejmenším. Dnes jako by Willow protékala žilami jenom sluneční zář s medem.

Dlaněmi vyjela po Calebových pevných bicepsech až k ramenům. Látka jeho vlněné košile jí nepřipadala ani zdaleka tak příjemná jako dotek hřejivé živé pokožky. Prsty k ní vklouzla a vzdychla rozkoší. Dráždivě mu hnětla svaly a laskala drsné chloupky, jež se mu v temných prstýncích kudrnatily na hrudi.

Caleb čekal, že Willow otevře rty a vybídne ho k mnohem vášnivějšímu polibku, než jaký okusili předtím, ale vyčkával marně. Dala mu stejně cudný polibek, jaký dostala od něho ona, a prsty ho hladila a laskala a mazlila na prsou, až se mu chtělo hlasitě sténat. Dotek jejích jemných rukou ho rozpaloval stejně jako neskrývané potěšení, s nímž poznávala jeho tělo.

Přesto neudělala jediný náznak toho, že by chtěla polibek prohloubit a spojit svá ústa s jeho v předehře k mnohem důvěrnějšímu spojení.

Caleb si v duchu nechápavě lámal hlavu otázkou, jestli snad Reno nepatří k těm typům, co ženám v posteli ubližují. Tím by se vysvětlovalo i to nečekané Willowino zděšení, když ucítila Calebovu ruku mezi nohama, nevysvětlilo by to však Rebeččinu zarputilost, s níž tajila totožnost svého milence. Muž s krutými choutkami by nikdy nezískal její srdce, její panenství a její oddanost. Nebyla by se oddala jinému muži než džentlmenovi.

Caleb si nečekaně uvědomil, že on sám má do běžné představy džentlmena daleko, obzvlášť v této chvíli. Páchl koňmi a dřinou a propoceným oblečením, které nesvlékl už celé věky. Pro Willow tohle neplatilo. Vo

něla levandulí a luční trávou a sluneční září. Není divu, že se jí nechtělo začít si s ním něco víc. Když se nad tím Caleb pořádně zamyslel, ani on se necítil dvakrát příjemně.

„Já jsem však dobrý ještě v jedné věci,” prohlásil, postavil Willow na zem a o krok odstoupil. „Navíc totiž vynikám jako proutkař v oboru horkých pramenů.”

„Vážně?”

Souhlasně zabručel. „Dokážu najít horký pramen skoro na každém místě, kde si jen vzpomenete.”

Willow nad tou nádhernou představou vykulila oči a rázem zapomněla na pocit zklamání z rychlosti, s níž ji Caleb pustil z objetí.

„Umíte najít horkou vodu? I tady?”

„Především tady. Můj šestý smysl mi napovídá, že horký pramen vyvěrá hned těsně u vchodu do údolí a že jezírko je dost velké, aby se do něho mohl člověk položit.”

S úsměvem si připomněla deník napsaný Calebovým otcem během jeho cest po Západě. „Jste hotový kouzelník, Calebe Blacku.”

„Po pravdě jsem v jistých oborech kapku slabší, ale rychle se učím.”

„Chcete si hodit mincí?”

Nechápavě zamrkal. „A proč?”

„O to, kdo se bude koupat jako první.”

Caleb se na poslední chvíli zarazil, protože měl sto chutí navrhnout společné koupání. Nezapomínej, jak je to se pstruhy. Musíš hezky pomalu, mile a jakoby nic. Žádný prudký pohyb. Žádná netrpělivost. Máš přece moře času.

„Klidně běžte první vy, drahoušku. Já zatím vyhřebelcuju koně.”

„Ale to vůči vám není spravedlivé.” „O koně se starám moc rád.”

„V tom případě zase vyperu všechno naše oblečení. Platí?” usmála se Willow a natáhla ruku.

Caleb ji uchopil, přitiskl si ji k ústům a něžně se zahryzl do polštářku masa na Willowině palci. „Platí.”

Pustil ji a začal si rozepínat košili. „Co to vyvádíte?” podivila se.

„No, svlékám se. Jestli jste ale měla v úmyslu vyprat ty šaty na mně…” „Echm, to jistě ne.”

Přesto ta představa Willow zaujala. Bylo to znát z temné červeni v jejích tvářích. Caleb se usmál a svléknul si košili. Pásl se přitom pohledem na Willowiných vykulených očích a zardělých tvářích. Možná se jí nechtělo pomilovat se s ním, možná se dokonce bála, ale ani v nejmenším se nesnažila skrýt svůj obdiv nad Calebem jako mužem. Byl to jeden z mnoha paradoxů, jež Caleba na Willow lákaly a současně i mátly.

Pustil se do rozepínání kalhot, přičemž byl velmi zvědavý na její reakci. Willow jen šokované vykvikla a honem mu vzhlédla k obličeji.

„To víte, stejný problém jako s košilí,” prohodil Caleb ledabyle.

Willow křečovitě polkla a vydechla: „Donesu vám přikrývku.”

Obrátila se a prchala přes louku k táboru. Na každém kroku ji přitom provázel Calebův hluboký smích.

Willow se vznášela na hladině teplého rybníčku a zdálo se jí, že umřela a navzdory své neandělské povaze se dostala přímo do ráje. Třicet stop nad její hlavou tryskala z pukliny v černé skále voda. Puklina se táhla v prudce se zužujícím véčku, zakončeném malým vodopádem. Na jeho horním konci stoupala z vody pára, ale než doskákala a doproudila do hlubokého rybníčku, ochladila se voda natolik, že už nehrozilo opaření. K Willowinu značnému překvapení vonělo jezírko spíš lahodnými než sirnými výpary.

„Caleb je skutečně zvláštní proutkař,” oslovila Willow tiše rybníček. „Jestli Matt objevil podobné údolí, pak není divu, že se už na rodnou farmu nevrátil. Tam u nás máme jenom ledové potoky a nejvýš sluncem ohřátý rybník plný bláta.”

Sousední osiky a borovice šuměly souhlasnou odpověď a šeptaly Willow tajemství té svůdné nespoutané krásy amerického Západu. A ona jim šeptem svěřovala zase svoje tajemství, jenže ona pro změnu myslela na Caleba, ne na zdejší kraj. Představa těch opovážlivostí, jež si na ni dovoloval, ji nutila se červenat… A vášeň, jež jí svírala útroby, až bolela.

„Co to se mnou proboha provedl?” šeptala Willow a celá se při té vzpomínce chvěla.

„Ale nestačí mi to,” přiznala si v duchu. „Ach panebože, mně to nestačí!”

Kdyby se k ní Caleb nechoval tak něžně, Willow by se nejspíš zděsila svých vlastních myšlenek a tužeb, jenže teď si její vášeň hověla vprostřed čisté pěnící vody a Willow se zdálo, že na těle cítí Calebovy ruce, jež se jí dotýkaly na stejných místech jako voda.

Willow proklál slastný šíp vzrušení, jež vzrůstalo, jako by to byla Calebova ústa, a ne teplá voda, co ji teď laskalo na ňadrech. Opět se zachvěla, ale nebylo to strachy. Jakmile pominul prvotní šok z neznámých pocitů, hluboce vychutnávala každičký pocit, jejž Caleb v jejím těle probudil.

„Mohla bych odmítnout krutého či zbabělého nebo hloupého či sobeckého muže,” šeptala Willow drobným vlnkám. „Ale Calebovi se nic z toho nedá vytknout. Jistě, je tvrdý, ale změkčilejší člověk by ve zdejších podmínkách dlouho nepřežil. A navíc není tvrdší, než je nezbytně zapotřebí. Přestřelky a zabíjení mu nepůsobí sebemenší rozkoš. A je laskavý ke koním. Jedinkrát ještě nepoužil bič nebo nabroušenou ostruhu.

Při našem seznámení měl o mně pramalé mínění,” svěřovala se tichounce Willow kouřící hladině. „Ale ani tehdy se ke mně nechoval ošklivě. A byl to on, kdo se zastal vdovy Sorensenové, třebaže jejím ochráncem je nejspíš Eddy. Caleb to určitě věděl, a přesto je bránil oba, když toho nebyli sami schopní.

Ale co je hlavní,” vzpomínala Willow s dalším rozechvěním, „i kdyby v něm vášeň vřela sebepalčivěji, Caleb se mě nezmocnil násilím, jak by na jeho místě udělal snad každý. A kvůli mému odmítnutí se zlobil jenom poprvé, pak už ne. A i když nejsem žádná velká dáma, chová se ke mně jako džentlmen.”

Willow se nad Calebovým sebeovládáním nesmírně ulevilo. Ještě pořád ji mrazilo, když si připomněla tu zuřivost, jež mu zasršela v očích po její prosbě, aby přestal s těmi důvěrnými doteky.

Vznešená dámo, jednou budete přede mnou klečet na kolenou ale to mě budete prosit, abych nepřestával.

V životě neviděla člověka tak rozzuřeného, a přesto se

tak ovládajícího. Byla mu za tu ocelovou sebekontrolu hluboce vděčná. Dovolil jí tak, aby se odvážila vyplout do sladkých zpěněných vod vášně beze strachu z utonutí.

Přesto však už pouhá představa tonutí v Calebově náruči probodávala Willow slastí, jež hraničila s bolestí, s trýzní chtíče probuzeného a drážděného, nikoliv však ukojeného jeho úsměvem, rukama, ústy bloudícími jí po těle a propalujícími se přes hradbu zábran až k temné ponorné řece jejích neprobuzených vášní. A Willow se nestyděla si přiznat, že ho touží líbat, ochutnávat, poddat se té vrcholné smyslnosti, jež probleskovala krunýřem jeho sebeovládání.

Protože Willow ty mučivé myšlenky už nedokázala dále snášet, překulila se radši na břicho a spustila se chodidly na dno jezírka. Voda jí sahala až po bradu. Pomalu zpola doplavala a zpola došla k blízkému břehu a pátrala u něho po kamenné římse, již objevila pod hladinou při sestupu do jezírka. Po krátkém hledání do ní zlehka narazila palci u nohou. Římsa byla od proudu horké vody, řítícího se přes ni snad od počátku věků, vyhřátá a ohlazená jako sklo. Kámen byl čisťounký, vydrbaný ustavičným vířením vody řítící se z černé skály nad hladinou jako tím nejdokonalejším kartáčem.

Když si vyždímala vlasy a otřela se dosucha, oblékla si spodní košilku a kalhotky, jež si k rybníčku předtím donesla. S výjimkou vyrudlých všedních šatů, které si na poslední chvíli nacpala do vaku a ty šaty nosívala tak často, že už je nemohla ani vidět představovalo spodní prádlo z tenké bavlny její jediné kousky čistého oblečení. Neměla dokonce ani Calebovu košili, kterou by si mohla přetáhnout přes hlavu, protože ta se rozprostřená na trávě sušila spolu s ostatními částmi oblečení, jež před chvílí vyprala.

Willow roztřásla bavlněnou přikrývku, kterou s Calebem užívali jako prostěradlo, a ovinula si ji kolem těla. Cípy nahoře pečlivě zastrčila, aby jí přikrývka nesklouzla. Dole si ji přidržela, jako by šla v módně úzké dlouhé sukni, a prošla přes sto stop široký proužek lesa na louku, kde Caleb v silné vlněné přikrývce ovázané kolem boků hřebelcoval koně.

Po pravdě Willow aspoň doufala, že má tu přikrývku na sobě. Vzhledem k tomu, jaký byl horký den, by mu ani nemohla mít za zlé, kdyby pobíhal jenom ve spodním prádle.

V jakém spodním prádle? Všechno jsem přece vyprala a teď se to suší na louce!

Představa, jak spatří Caleba pobíhat mezi koňmi nahého, ji rozzlobila… a současně vzrušila.

Když se Willow objevila na louce, vlhké vlasy ji chladily na rozpálených tvářích. Dala si záležet, aby ji Caleb okamžitě uviděl. Sotva ji koně zahlédli, radostně zastříhali ušima. Ishmael po větru zachytil známou levandulovou vůni a zaržál na pozdrav.

Caleb hřebci ještě jednou přejel po slabinách a teprve potom se shýbl a sebral přikrývku, kterou předtím odhodil, sotva mu Willow zmizela v lese lemujícím louku. Ovinul si ji kolem kyčlí a pokračoval ve hřebelcování. Nešlo mu o uchránění vlastní cudnosti, nýbrž Willowiny. Červenala se jako panna už při pohledu na jeho nahou hruď. A nejspíš by znachověla až po paty, kdyby zahlédla i zbytek jeho nahého těla.

„S koupelí jste teď na řadě vy,” oznámila Willow cestou ke Calebovi.

Přikývl, ale s hřebelcováním Ishmaela nepřestal.

Willow se poctivě snažila neobdivovat Calebova mohutná ramena, dlouhé paže a hrudník zužující se do úzkého pasu, nezírat na pružné a hrající svaly, lesklou pokožku a trojúhelník chlupů na hrudi nálevkovitě sbíhající přes ploché břicho dolů pod přikrývku, kterou měl zavěšenou nizounko na bocích.

Ano, snažila se nezírat, ale hanebně selhala. Když si však uvědomila, že Caleb se zájmem pozoruje, jak si ho zvědavě prohlíží, honem odvrátila hlavu.

„Mně to ale nevadí,” prohodil Caleb.

„A co?”

„Nevadí mi, že se na mě díváte.”

A Caleb si při těch slovech uvědomil, že je to pravda. V životě by neřekl, jak může být uspokojující, když si ho plaše prohlíží žena s pohledem plným obdivu a smyslné lačnosti. Možná to bylo tím, že těch pár žen, jež poznal, byly postarší vdovy, pro něž mužské tělo nepředstavovalo nic mimořádného. Těšily je výsledky zručné mužské ruky v hospodářství a jeho sebeovládání v posteli, ale nikdy se na Caleba nepodívaly způsobem, jakým na něho hleděla Willow, jako by byl živoucí bůh a na světě neexistovalo nic mocnějšího a skvostnějšího než on.

„Vlastně,” usmál se Caleb, „vlastně se mi zamlouvá, když si mě takhle prohlížíte. Připadám si tak jako výjimečný člověk.”

„To také jste,” odvětila Willow prostě.

Bleskl po ní kratičkým úsměvem a zavrtěl hlavou. „Jsem jenom člověk, drahoušku. Chytřejší než spousta jiných, hloupější než spousta jiných a tvrdší než skoro všichni ostatní.”

„Pro mě jste výjimečný,” zašeptala.

Caleb to tiché šeptnutí zaslechl a přestal Ishmaelovi přejíždět po hřbetě dlouhými a pravidelnými pohyby. „To vy jste výjimečná, Willow.” Než mu stačila odpovědět, plesknul hřebce přes zadek. „Tak klusej zpátky na pastvu, kamaráde. Trošku sádla by ti neuškodilo.”

Ishmael odběhl, aby přepočítal své klisny a připomněl jim, že z nich nespouští bdělé oko ani na chviličku. Caleb ho doprovázel souhlasným pohledem a tiše mu poradil: „Radši si na ně dávej dobrý pozor, kamaráde. Jsou stejně mazané jako krásné. A taky mají výdrž. Neznám žádné koně z roviny, kteří by vydrželi totéž co tyhle klisny.”

„Jsou záměrně šlechtěné, aby měly výdrž, byly věrné a odvážné,” připomněla mu Willow.

„Ale jak to Arabové dokázali?”

„Poněkud krutým pragmatismem,” odpověděla Willow, které neušlo, že klisny se neobtěžují věnovat blížícímu se hřebci jediný pohled. „Po celá dlouhá staletí šejkové pravidelně shromažďovali všechny chovné klisny v zemi a vyháněli je do pouště bez jediné kapky vody.

„Jen se neobtěžujte. Voda mě zakrývá mnohem lip než přikrývka.”

Willow se pokusila odpovědět, ale zajíkla se. Pomalu se nadechla a zkusila to znovu. „Calebe?”

„Hmmm?”

„Když já ještě nikdy nebyla vedle…” Umlkla, protože se včas rozpomněla, že je přece vdaná žena. Kdyby Calebovi prozradila, že se ještě nikdy nedostala do blízkosti nahého muže, nejspíš by se velmi divil, co je to za manželství. „Chci tím říct, že už je to dlouho, co jsem… Já…”

„Holila muže?” dopověděl za ni Caleb. „Ale kvůli tomu si nemusíte dělat těžkou hlavu, drahoušku. Budu sedět tiše jako pěna.”

Willow nejisté přistoupila k okraji jezírka a hryzla se do spodního rtu. Caleb čekal a sledoval, jak se v ní sváří protichůdné pocity. Byla připravená uprchnout, ale přesto ho pozorovala s výrazem, který neměl daleko k tužbě.

Ostražitý pstroužek. Cítí, že se k ní blížím pořád víc a víc a dobře si uvědomuje, že by měla honem uplavat. Jenže když. se jí tolik líbí dotek mých rukou na těle!

Ach bože, a mně zrovna, tak!

Co jí ten parchant Reno provedl, že v ní vypěstoval takový strach z mužů ?

„Přestaňte si mučit ten rtík, drahoušku,” napomenul ji Caleb konečně. „V žádném případě vás k ničemu nenutím. Když mi tu necháte břitvu, oholím se klidně sám. Však bych to nedělal poprvé.”

„Ale nemáte zrcátko.”

„Najdu si klidný kousek vodní hladiny.”

„Když když mně se klepou ruce,” snažila se Willow nějak zdůvodnit, proč ho neoholí.

„To vidím. Radši se zase vraťte do tábora. Za pár minut přijdu za vámi.”

Zhluboka se nadechla, ale zaboha se nemohla přimět k odchodu. Tolik se jí chtělo zůstat! Nadzvedla si přikrývku a opatrně se přebrodila přes vlažný potůček vyvěrající z jezírka na louku. Pod Calebovým pozorným pohledem obešla břeh až k místu, odkud mu nataženou paží mohla podat břitvu. Přestože si v duchu nařizovala, že by se neměla dívat, přesto neodolala a jediný bleskový pohled jí prozradil, že Caleb měl pravdu. Voda ho zakrývala mnohem lépe než přikrývka. Tedy většinou.

Jenže chvilkami, jen na zlomek vteřiny, odvířila pěna stranou a nabídla mučivý záblesk na jeho mužství pod vířící stříbřitou vodou. Než si Willow stačila uvědomit, co vlastně vidí, pěna opět připlula nazpátek a zakryla všechno s výjimkou Calebových širokých ramen vyčnívajících nad hladinu.

Willow se pomalu postavila ke břehu a upravila si přikrývku, aby jí nekoukalo nic než bosé nohy. Po chvilce napjatého ticha sáhl Caleb po mýdle a začal si mydlit mokré vousy. Když skončil, natáhl ruku pro břitvu. Willow mu střenku vložila do dlaně, ale sama ji nepustila.

„Pokud věříte, že vás nepořežu, ochotně vás oholím.”

Caleb zavřel oči z obavy, aby v nich Willow nezahlédla tu dravou vášeň. „To bych byl rád.”

„Jenom mám strach, že na vás takhle nedosáhnu. Můžete se přesunout blíž ke břehu?”

„Ale budete se přitom červenat!” Chvilku váhal a věcně dodal: „Tady je dost místa, abyste mohla stát vedle mě, pokud vám ovšem nevadí, že byste se znovu namočila. Co ovšem neschová voda, o to se postarají vaše vlasy.”

Willow se nerozhodně zadívala na Caleba. S očima zavřenýma si pohodlně hověl na kraji široké římsy, jako kdyby ho horká voda zbavila té trvalé bdělosti, jež k němu neodmyslitelně patřila. Jeho přirozené chování v tak neobvyklé situaci ji uklidnilo. Pře hrnula si vlasy kupředu, aby jí kryly ňadra, sundala si přikrývku a položila ji mimo dosah tančící vody. Opatrně se spustila do jezírka. Předtím se koupala na opačném břehu, kde se dno svažovalo jen pozvolna, ale tady bylo hluboko hned u kraje.

Noha Willow po něčem uklouzla. Vykvikla, ale Caleb ji okamžitě chytil kolem pasu.

„Držte se mě,” vybídl ji. Zvedl Willow do výšky, posadil si ji napříč přes kolena, uchopil ji lip a opět nad

zvedl. „Kousek před mými chodidly je další římsa. Najdete ji?”

Willow chvíli hrabala nohama a nakonec palci u nohou římsu nahmátla. Přikývla a snažila se dívat všude možně, jenom ne na Caleba. Vteřina, kdy pod mokrým zadečkem ucítila jeho nahá stehna, stačila k tomu, aby se rytmus jejího srdce zdvojnásobil.

„Můžete stát?” zeptal se.

Willow to zkusila, ale voda jí sahala téměř po prsa a vařila se, protože šlo o místo těsně pod vodopádem. Po pár pokusech se jí podařilo zaklínit se mezi kamennou římsu a Calebova kolena.

„V pořádku?” zeptal se Caleb.

„Zřejmě ano.”

Pousmál se, opět se pohodlně opřel a zavřel oči. „Ale buďte proklatě opatrná, drahoušku, krk mám jenom jeden.”

Willow se rozesmála a hned se cítila trochu lip. Caleb se choval tak normálně, že jí vlastní nervozita najednou připadala hloupá.

„Tak se nehýbejte!” upozornila ho.

Stejně jako při přestřelce s Komančery, jakmile se Willow jednou pustila do úkolu, ruce se jí jako zázrakem přestaly třást. Oholila Caleba rychlými zručnými pohyby, po každém tahu břitvu pozorně opláchla. Pěna se během pár vteřin rozplynula, rozervaná proudem, jenž zvolna mířil celým jezírkem.

Caleb seděl zcela nehybně, ale nikoliv ze strachu, že by ho pořezala. Měl obavy, že jeho sebemenší pohyb by skončil tím, že by chňapnul po pstroužkovi, jenž mu připlul téměř na dosah. Vědomí vlastní nahoty a Willowina pol os vlečeného těla v těsné blízkosti ho zběsile vzrušovalo. K dalšímu vzrušení přispívala jemnost jejích rukou. Pocit, že ho hýčká, však jeho sebeovládání spíše posiloval, než zeslaboval.

„Už to bude!” prohlásila Willow a opět omyla břitvu. „Ten knírek si jistě chcete nechat, nemám pravdu?”

„A proklatou!” usekl suše.

„To je dobře. Moc příjemně šimrá,” poznamenala, soustředěná spíše na svou práci než na slova. „Tak, a je to. Všechno je hladké a čisté.”

Opláchla břitvu, složila ji a vzhlédla do jantarového žáru Calebových očí. Vzal si od ní břitvu a položil ji na skálu, aniž by od Willow odlepil oči.

„Vážně?” zeptal se.

„Co vážně?”

„Jestli vás můj knírek vážně příjemně šimrá.”

Sotva Willow zaslechla svou vlastní nerozumnou poznámku, zrudla jako mák. Lícní kosti jí plály jako v horečce. „Zavřete oči.”

„Ale proč? Červenat se jsem vás už viděl.”

„Chci vám opláchnout mýdlo z obličeje.”

Nabrala vodu do spojených dlaní a zkusila ji donést až k němu, ale voda vytekla dřív, než se dostala k jeho tvářím.

„Takhle,” prohlásil Caleb, podložil Willowiny ruce vlastními dlaněmi, nabral do nich vodu a podržel je pár centimetrů nad hladinou. Potom se k nim shýbl a vrtěl obličejem ze strany na stranu a třel se jí tvářemi o dlaně. Když se zbavil posledních zbytků pěny, zvedl Willowiny ruce z vody a políbil ji doprostřed dlaní. „Děkuju, Willow. Žádná žena si ještě nikdy nedala tu práci, aby mě oholila.”

Willowiny prsty se samy od sebe přesunuly od Calebových úst do jeho vlasů a něžně mu čuchaly husté vlhké pramínky. „Jestli chcete, můžu vás i ostříhat.”

„Radši bych, kdybyste mi dovolila vás políbit. Uděláte to?” zeptal se.

Usmála se. „Ano, asi to dovolím. Vaše polibky se mi líbí, Calebe. Moc se mi líbí.”

Projela jím nepatrná křeč. „Říkat mi takové věci je nebezpečné.”

„Proč?”

„Pojďte blíž a já vám to povím.”

Willow se k němu naklonila, ale na úzké římse ztratila rovnováhu. Ne snad že by to vadilo, Caleb ji mezitím už pevně objímal. Předklonil se a držel ji ve vířící vodě těsně před sebou. Přejel jí kartáčkem knírku po rtech. Willow se rozechvěla nedočkavým vzrušením.

„Chci vás ochutnat,” vydechl jí do úst. „Dovolte mi to, drahoušku. Dovolte mi líbat vás způsobem, po jakém oba tolik toužíme.”

Zuby stiskl Willowin spodní ret a laskal ji v kombinaci vzrušující žádosti a smyslné prosby. Tichounce zasténala a otevřela ústa. Toužila po tom polibku stejně lačně jako on. Pomalé vnikání a opětný únik jeho jazyka způsobil, že mu křečovitě zaťala prsty do paží. Toužila ho chutnat ještě víc, laskat ho a vlastnit. Toužila dostat se mu k tělu tak blízko jako voda zpěněného jezírka.

Willow ze sebe vyrazila tichý nedočkavý sten a vrátila Calebovi polibek jediným způsobem, jaký znala, jaký se naučila od Caleba škádlivým tancem jazyka na jazyku, tepla na teple, lačnosti laskající lačnost, až se jim jazyky nakonec propletly ve vzájemném zkoumání a žádosti. Jen matně cítila, jak ji Caleb zvedá a natáčí, aby si ji mohl posadit rozkročmo na klín, jenže ona neměla jinou myšlenku než vlákat ho do polibku ještě úplněji, toužila stát se tak neoddělitelnou částí Calebovy bytosti, aby jejich polibek neměl nikdy konce.

Pomalu, něžně a nemilosrdně se vyprostil z jejího objetí. Chvíli zoufale hledal zbytky svého sebeovládání, jež od něho prchalo s každým pohlazením Willowina jazyka, a přitom ji sledoval se zuřivou žádostí, kterou už nedokázal zamaskovat.

„Willow,” šeptal chraplavě. „Můj bože…”

Caleba zamrazilo, proto raději zavřel oči, aby Willow neviděl: Rty měla po vášnivém polibku temně rudé, vlasy jí ve zlatých pramenech proudily po ramenou, pod mokrou tenkou bavlnou jí trčela ňadra, záda podepřená jeho paží měla prohnutá. Dlouhýma nohama mu objímala stehna. Při vzpomínce na to, že její kalhotky mají dole otvor, mu málem vypovědělo srdce. Stačilo by posunout si Willow sotva o pár centimetrů a mohl by bez zábran proniknout až k tomu chumáči zlatých chloupků.

Willow sledovala Calebův pohled a pochopitelně si uvědomila, že by už rovnou mohla být od pasu nahoru nahá. Od pasu dolů byla zakrytá stejně jako on, to znamená vůbec ne. Sklopila oči a hned zase šokované vzhlédla, protože pěna se na okamžik rozptýlila a ona spatřila výbojný důkaz jeho vzrušení.

„Jenom klid, drahoušku, nesmíte panikařit. Neudělám nic, co vy sama nebudete chtít. Ksakru!” vykřikl Caleb skoro nazlobeně. „Už jenom líbání s vámi mě rozpálilo víc než milování s jinou ženou. Stoupla jste mi do hlavy rychleji než whisky.”

Willow se zhluboka nadechla, všimla si, jak Caleb přimhouřenýma očima pozoruje její ňadra a rozpomněla se, jak se jich dotýkal rukama i ústy. Dobře věděla, že se to líbilo i jemu, přesto však nyní neudělal jediný pohyb, jímž by naznačil začátek podobného mazlení. Prostě ji jen držel a pozoroval s touhou, jež jí ukrádala zbylé síly. Navzdory své očividné touze se velmi ovládal.

Neudělám nic, co sama nebudete chtít.

Protože Willow panensky nechápala temnou moc vášně, rozhodla se vkročit hlouběji do proudu vzrušení a napětí vířícího mezi ní a Calebem.

„Znamená to, že mě chcete znovu políbit?” zeptala se s rozzářenýma očima.

„Ano,” přisvědčil a pomalu šiji přitáhl blíž. „Chci vás políbit, Willow.”

Zabořila mu prsty do vlasů s lačností, kterou nedokázala pochopit, nedočkavá, kdy už opět ucítí jeho polibek. Nedočkala se však ničeho jiného než lehkého doteku jeho rtů, laskání beze stop útočnosti, při němž ji líbal na obočí a vlasy i tváře, jenom ne na rty rozechvělé touhou.

„Calebe,” nevydržela to nakonec, „neříkal jste, že mě chcete políbit?” „Vždyť vás líbám!”

„Jistě, a to velmi příjemně, ale tenhle druh líbání mě jenom, hm, dráždí.”

Lenivě se pousmál: „Vážně?”

Ten veskrze mužský úsměv vystřelil do Willowina těla další šíp vzrušení.

„Vy mě jenom škádlíte!” obvinila ho. „Proboha, drahoušku, to doufám!” „Ale proč?”

„Protože jsem ještě nikdy nepoznal nic sladšího než se s vámi objímat ve zpěněné vodě. A jestli chcete něco víc, než ode mě dostáváte, musíte si o to hezky říct. Nechci vás vyplašit, Willow. Rád bych, aby to trvalo ještě hodně, hodně dlouho.”

„Ani já nechci, aby to skončilo,” přiznala a špičkou ukazováčku objížděla linii Calebovy brady až pod ucho a zpět dolů, kde v bradě objevila dolíček, a pokračovala ještě níž, přes krk až k ramenům, aby vyzkoušela pevnost a pružnost jeho svalů. „Jste moc příjemný.”

Caleb zavřel oči a v duchu se zoufale ptal, kolik toho ještě vydrží, než se přestane ovládat a výbuchem vášně donutí Willow k útěku.

„Povězte mi to, drahoušku. Sama říkejte, co ode mě chcete.”

Zadívala se na ostře řezané rysy jeho obličeje, cítila jeho vzrušením napjaté tělo a šeptem se zeptala: „Copak vy to nevíte?”

Otevřel oči. Vášeň v jejich hlubině připomínala dvojici žhnoucích svíček. Opatrně se sklonil a hryzl ji do spodního rtu, čímž ji rozechvěl a přinutil prohnout se v zádech ve snaze dostat se k němu co nejblíž. Ňadry mu zavadila o hrudník a boky se přesunula tak těsně k jeho mužství, až mu sebeovládání opět začalo proklouzávat mezi prsty. Vášeň, jež mu zatínala tělo jako pěst, však nemilosrdně potlačil.

„Samozřejmě že chápu, co chcete, ale nemám tušení, jak moc o to stojíte,” prozradil Caleb a znovu lehce skousl Willowin spodní ret. „Pokud se stydíte mi to říct, stačí ukázat. Dělejte se mnou všechno, co byste sama ode mě chtěla, a dělejte to, jak sama chcete. Cokoliv, drahoušku. Všechno.”

Pokušení bylo obrovské, odměna neodolatelná.

A Willow jí vyšla vstříc, čímž se nebezpečně blížila bodu, odkud útěk bude nejenom nemožný, ale rovněž nevítaný.

„Všechno, co chci?” ujistila se zastřeným hlasem. „A jakkoliv to chcete.”

„Pak to chci… všechno,” zašeptala, očima přilepená ke Calebovým ústům.

Temně zasténal, přivinul si ji blíž a dal jí přesně to, oč ho požádala, zmocnil se jejích úst, jak se ona zmocnila jeho. A jejich polibek byl jako to jezírko, horký a proměnlivý, a dokonale ji poučil, jak vrcholně důvěrným projevem vášně může tak prostý akt být. Tiskla se ke Calebovi blíž a blíž, tichounce sténala a rytmicky mu zatínala prsty do ramen, útočila na jeho mužné tělo s žádostí, kterou nedokázala vysvětlit.

Rozdychtěná Willow prsty pročísla Calebovi hustý tmavý porost na hrudi. Když mu přejížděla přes prsní bradavky, svůj polibek ještě prohloubil. Instinktivně se znovu vrátila k tomu nejcitlivějšímu místečku, zlákaná jeho hebkostí a hmatatelnou reakcí na její laskání.

A potom Willow ucítila Calebovy ruce na svých ňadrech, cítila, jak jí dráždí bradavky, až tuhnou a nalévají se jako dozrálé bobule. Tělem jí šlehl smyslný blesk a vydral jí z útrob zasténání. Když Caleb ruce odtáhl, zklamaně zanaříkala.

„Copak?” šeptal jí do pootevřených úst. „Povězte mi to, Willow.”

„Ještě.” Zajíkla se a tiskla se mu k hrudi tak zběsile, až si drtila bradavky za tenkou bavlněnou košilkou. „Ach Calebe, ještěl”

Dlouhé prsty zamířily k vázacím stužkám na její košilce. Průsvitná látka se rozevřela a plula v pěnící vodě jako list leknínu.

„Zdvihněte si vlasy, drahoušku.”

Podebrala si kadeře vznášející se na hladině a shrnula si je na záda. Když pozvedla paže, v rozvířené vodě jí zasvítila ňadra. Caleb při tom pohledu přimhouřil lačně oči. Rty se mu rozevřely a odhalily bělostný lem zubů.

Willow vmžiku pochopila, že ji touží znovu políbit, jenže jinak. Vzpomněla si, jaké to bylo, když ji dráždil jazykem na ňadrech, když ji něžně trýznil zuby, když ji jemně potahoval za pokožku, dokud se jeho sladkých útoků nezačala bát.

„Calebe,” ozvala se Willow stísněně.

Vzhlédl k ní s obavami, že v jejích očích najde strach. Místo něho však spatřil oheň.

„Políbíte… políbíte mě tak, jako jste mě líbal dneska ráno?” požádala ostýchavě.

Caleb zvolna zesílil svůj stisk a zvedl Willow z vody, až se mu jedním ňadrem opírala o knírek. Cítil, jak ji rozechvívá vzrušené mrazení, jak jí napíná bradavku, jež mu posléze sama vklouzla mezi rty. Vystřelil jí jazykem vstříc, obkroužil ji, vtáhl šiji do úst a laskal, dokud Willow nedošel clech a bezmocně mu nezaťala prsty do ramen. S úsměvem zlehka drtil bradavku zuby a slastně ji mučil. Willow lapala po dechu a vzpínala se mu vstříc, pomalu se svíjela a vnímala pouze jeho ústa a zběsilý zpěv vášně rozléhající sejí hluboko v těle.

Caleb toužil zabořit se prsty do temně zlatého trojúhelníku nad Willowinými stehny, aby okusil její vlhké hlubiny, aby si ověřil, zda po něm Willow plane stejnou žádostí jako on po ní. Jenže když se jí takhle dotknul předtím, vylekala se a uprosila ho, aby přestal. Teď mu však seděla rozkročmo na klíně, na stehnech napjatých do kamenné tvrdosti, a kyčle se jí zmítaly ve stejném rytmu jako jeho ústa na jejích ňadrech. Teď by už nesnesl, kdyby mu unikla.

Opět jemně sevřel zuby kolem její sametové bradavky a odměnou mu byl Willowin slastný výkřik. Pustil ji a pátral po změnách, jež na jejím těle provedla vášeň. Dech měla stejně rychlý jako on, smetanová ňadra zardělá žárem vyvolaným láskyplnými stopami jeho zubů, rty rudé a rozechvělé jako při pláči a zorničky rozšířené, takže se zdálo, že oči jí zčernaly.

V životě neviděl krásnější stvoření.

„CCalebe?”

Zavřel oči, protože nesnesl dívat se na Willow bez toho, že by se současně nedotýkal hebkého místečka utajeného v jejím rozkroku.

„Jjá chci, chci víc. Ale sama nevím co.” Willow se pod sevřením té sladké trýzně až zazmítala. „Pomoz mi, Calebe. Pomoz. mi.”

Otevřel oči a zaplavil ho hluboký klid, protože pochopil, že Willow mu říká pravdu. Byla polapená na mučidlech vášně a neměla tušení, jak nalézt úlevu.

„Ten dotek, který teď po mně vyžaduješ, tě předtím polekal.”

Caleb sledoval, jak Willow svitlo v očích poznání, viděl, jak se zachvěla a zavřela oči. Asi vteřinu nechala víčka spuštěná a potom zvedla ruce, položila je přes jeho a pomalu si je odtáhla od těla, táhla je dolů k pasu a drhla jimi po křivkách svého těla. Těsně pod pupíkem však ztratila odvahu.

„Drž se mě dál,” poradil jí Caleb šeptem, když ho užuž chtěla pustit. „Aspoň budu mít jistotu, že si to přeješ i ty.”

Dál mu tedy nechala dlaně na hřbetech rukou, jimiž jí klouzal níž po těle a propátrával ženskou plnost jejích kyčlí. Jemná bavlna kalhotek nepředstavovala pro Caleba žádnou překážku. Uchopil do dlaní její hebké obliny a stiskl je. Vyjekla a zběsile se roztřásla.

„Máš strach?” zeptal se něžně.

„Je to… zvláštní.”

„Ošklivé?”

„Kdepak, jen mě to na různých místech těla tak divně bolí.”

„Opravdu? A kde?”

Willow se místo nadechnutí sténavě zajíkla, protože Calebovy mohutné ruce se opět napjaly a stiskly a k zešílení živě jí připomněly pahorky a údolí jejích kyčlí.

„Je tohle to místo, co bolí?” zeptal se s náznakem úsměvu. Zavrtěla hlavou.

„Tak kde, drahoušku?”

Willow.si skousla ret a zahleděla se na Caleba, zmítaná mezi vášní a studem. „Vy to vážně nevíte?”

„Začínám si myslet, že toho o vás vůbec moc nevím,” přiznal se tiše. Prsty se mu napjaly a celé tělo se zaťalo při vnímání vášně, jež viditelně proudila skrze Willow jako reakce na jeho doteky. „Kde tě to bolí, maličká? Jestli se stydíš mi to povědět, zkus to aspoň ukázat. Vezmi mě za ruku a veď mě.”

Na okamžik Willow nevěřila, že aspoň k tomu najde dost odvahy. Potom v ní zavířilo vzrušení a vybuchlo ohnivým gejzírem, jenž jí z útrob rozhodil žhavé jiskřičky do celého těla a zanechal za sebou bolest téměř dvojnásobnou. Uchopila jednu z Calebových mohutných dlaní a zvolna si ji táhla od kyčle k pupíku a odtud k horkému, teplou vodou hlazenému místečku v soutoku svých stehen.

„Tady?” ujistil se Caleb něžně.

Willow se na něho snažila pohlédnout, ale nemohla. Nakonec jen zavřela oči a přikývla. Přiklopil jí dlaní klín a dlouhými prsty pátral po otvoru v kalhotkách, vklouzl jí mezi stehna a jemně si razil cestičku k žhavé hebkosti, našel ji a přitiskl k ní prsty tak pevně, že jejich pokožku nedělila ani rozpěněná voda jezírka. Dech sejí vydral z hrdla v podobě zasténání, a druhého a ještě dalšího. Instinktivně se pokusila ochránit si klín ještě křečovitějším stiskem stehen, ale bylo to zbytečné. Seděla mu rozkročmo na klíně a přidržovala se ho za ramena, takže nohy k sobě přitisknout jednoduše nemohla.

„Neboj se, lásko moje. Neublížím ti.”

Willow Calebův tichý hlas téměř neslyšela. Zvolna pohyboval rukou, čímž tu smyslnou bolest konej šil a zá l roven rozdmýchával. Po jeho dotecích zůstávala brázda oslepivé tříště slastných pocitů, které zaháněly Willowinu nejistotu a místo ní vpouštěly ryzí rozkoš, jež vyrážela dech. Pak ucítila jeho prst, jak jemně zkoumá vstup do jejího těla, a ztuhla jako šlehnutá bičem.

„ Calebe! “

Caleb zaťal zuby a zavřel oči, silou vůle se snažil odtrhnout od toho úchvatného ženského žáru, který právě objevil. Přesto se nepřiměl pustit Willow úplně, ten dotek ho příliš vzrušoval, příliš se mu líbil, byl příliš něžný a příliš žhavý, než aby se ho mohl vzdát. A nemohl ani zabránit svým prstům, aby vláčnými laskajícími pohyby nerozpalovaly Willow ještě víc. Aniž to chtěl záměrně, vklouzl prsty maličko hlouběji. Willow se zachvěla, ale nebránila se.

„Chceš tedy, abych přestal?” zeptal se Caleb hlasem čišícím vášní i přemáháním.

Willow mu odpověděla pouze stenem, protože v útrobách ji sevřela podivná křeč, znovu a znovu, a nutila ji svíjet se vstříc Calebovu doteku.

„Willow?”

„Když já to, co chci, neumím ani pojmenovat,” přiznala se přerývaně. „Ale líbí se mi, jak se mě dotýkáš, líbí se mi cítit tě na sobě… v sobě. Taky se ti ve mně tolik líbí?”

Caleb sváděl němou a zuřivou bitvu s vlastním tělem. K dočasnému vítězství mu dopomohla téměř stoprocentní jistota, že Willow nakonec skutečně není tím, zač ji původně považoval.

„Ano, líbí se mi to,” přiznal se téměř drsně. „Měl jsem však strach, že tobě ne. Celá jsi ztuhla.”

Willow z jeho hlasu vyčetla všechnu lačnost a sebeovládání a ještě něco navíc, nejistotu, kterou u něho zatím nepoznala. Upřela mu do tváře rozzářené oříškové oči.

„Jenže tomu jsem nemohla nijak zabránit,” šeptala stydlivě. „Takovéhle doteky, pochop…”

„Bolelo tě to?”

Zavrtěla hlavou. „Prostě jsem to nečekala.”

„A líbilo se ti to?”

„Moc,” přiznávala plaše Willow. „Celou mě to rozpálilo, všude, a nejvíc na tom místě, kde se mě teď dotýkáš. Miluju tvoje ruce, Calebe. Jsou jako dva nádherné plameny na mém těle.”

Chtěl promluvit, ale nešlo to. Vášeň do něho bušila jako kladivo, vyhoupla ho na pokraj extáze a tam ho zanechala celého rozechvělého. Se ženou ještě nikdy neztratil sebeovládání, ale teď ho od toho dělil pouhý vlásek.

„Drž se mě, Willow, a drž se mě pevně. Budu se tě dotýkat dál. Musím se něco dozvědět.”

Willow otevřela ústa k otázce, co tím Caleb myslí, ale už první hnutí jeho ruky jí vyrazilo dech. Něžně, a přesto vytrvale tlačil dva sepjaté prsty do jejího napjatého hebkého středu. Náhle mu zaťala nehty do ramen. Nejprve myslel, že ji bolí, ale pak pocítil její vnitřní třas a matné pulzování rozkoše. Navzdory zaťatým zubům se pousmál a dál zlehýnka pátral a prozkoumával její hlubiny. Vstoupit do jejich bran mu nedovolila napjatá křehká blána panenství.

Při potvrzení Willowiny nevinnosti Calebovi unikl z úst sykavý povzdech. Bylo mu jasné, že by měl okamžitě přestat, že by měl nechat její panenství neporušené, když už ne nedotčené.

Jenomže jistota, že Willow není ničí vydržovanou milenkou, Calebovi prostě odejít znemožnila. Neznala mužské polibky, neznala doteky mužských rukou na svých ňadrech, neznala něžné a přitom stravující plameny vášně. Přesto mu teď seděla na klíně téměř nahá a přijímala jeho laskání uvnitř své nevinnosti, kterou mu je oplácela a lákala ho tak vnořit se ještě hlouběji k tajemství, do něhož zatím pouze nahlédnul.

Byla jeho, pouze a bezvýhradně jeho, a on by sejí neměl zmocnit.

„Willow.”

Vyslovil to spíše jako sten, ale pochopila. Odpověděla stejně nezřetelně, zvukem naznačujícím rozkoš spojenou s otázkou.

„Ty jsi panna,” vydechl Caleb.

Willow otevřela ústa. Nevyšlo z nich však ani slůvko, pouze zalapala po dechu rozkoší z toho, jak se v ní něžně pohyboval.

„Já Víš, já ” Zachvěla se a zvrátila hlavu dozadu. Naráz zapomněla, co vlastně chtěla říct.

„Nenamáhej se to zapírat. Právě teď se dotýkám důkazu tvé nevinnosti.” Caleb otevřel oči. Vášní světélkovaly jako tepané zlato. Hlas měl stejně drsný jako dotek jemný. „Čím je tedy pro tebe?”

236

„Kdo?”

„Matthew Moran.”

Willow zamžikala a snažila se uspořádat myšlenky. „Bratr. Matt je můj bratr.”

Caleb rázem znehybněl jako zkamenělý, dech mu vyrazil z plic jako pod úderem nepřátelské pěsti. Zabít Willowina milence je jedna věc, ale zabít jí bratra, to je něco úplně jiného!

Willow by mu to do smrti neodpustila.

Její bratr. Rebeččin svůdce, člověk, který mou sestru zavraždil stejně jistě, jako kdyby jí ke spánku přiložil pistoli a stiskl spoušť.

Willowin bratr!

Caleb zavřel oči, aby Willow neviděl, a snažil se zaplašit panovačnou sílu chtíče, jenž mu zatínal do těla pařáty tak krutě, až mu téměř znemožnil přemýšlet. Nedokázal nic víc než v duchu němě křičet nad tou nespravedlností, jakou s ním sehrál osud v okamžiku, kdy mu konečně přivedl do cesty ženu, jejíž vášeň byla stejně silná a hluboká a žhavá jako jeho. Jenže osud se mu hned s nelítostným výsměchem vychechtal do tváře, protože mu zakázal se jí zmocnit a zanechal ho s vědomím takové prázdnoty a ztráty, jaké ještě nepoznal.

Caleb začal pomalu ustupovat z Willowina těla a přitom měl pocit, jako by ho zaživa rvali na dva kusy. Současně s tím si však uvědomoval, že kdyby si teď vzal Willowinu nevinnost, potom až ho spatří nad tělem svého mrtvého bratra by sama sebe nenáviděla.

Vraha svého bratra.

Svého milence.

Willow.

Caleb netušil, že její jméno vyslovil nahlas, dokud na rtech neucítil teplý závan Willowina dechu.

„Nevadí,” šeptala naléhavě. „Rozumím, už jsem to konečně pochopila.” Začala ho zasypávat rychlými, hryzavými a skoro zběsilými polibky, jako by jimi chtěla zabránit úniku Calebových prstů ze svého těla, jež ji rozpalovaly dokonce i při tom zpětném pohybu. „Poslouchej,” prosila roztřeseným hlasem. „Říkal jsi, že jednou budu před tebou klečet a prosit tě, abys nepřestával. Měl jsi stoprocentně pravdu. Prosím tě teď, Calebe, nepřestávej. Jakmile se mě přestaneš dotýkat, umřu. Prosím tě, Calebe. Já tě pro “

Se stenem ryzí úzkosti nad sebou, svým činem i její nevinnou oddaností Caleb doslova padl na Willowina ústa a umlčel prosby, jež ho rozdíraly jako trny. Políbil ji hluboce, toužil vnořit se do ní naprosto bezezbytku, aby ho nikdy nedokázala zavrhnout, bez ohledu na to, jakou hrůzu spáchá a koho zabije.

Jenže ten polibek sám o sobě nestačil. Nikdy by stačit nemohl, to věděla Willow stejně dobře jako Caleb. Rukou mu sjela po těle k rozkroku a poslepu tápala ve snaze dokončit spojení, na něž ji předem připravil. Útlými prstíky Caleba našla a uchopila ho s tak poctivou otevřeností, že se málem neovládl. Zazmítal se pod drtivým tlakem vášně běsnící v kleci jeho těla a dožadující se okamžité úlevy.

S chraptivým výkřikem bezmoci přiložil Caleb dlaň na Willowinu ruku a přitáhl si ji až do klína, tlačil své pulzující mužství do hebkých záhybů jejího těla a ještě hebčích hlubin a zabořil se do ní skoro na prst, když se mu na okamžik vrátil zdravý rozum a on se přinutil zastavit.

Aby se odtáhl, k tomu se však už nepřinutil.

„Willow,” zaprosil Caleb chraplavě, „odstrč mě.”

Ovinula kolem něho ruku, ale zdaleka ne proto, aby se zařídila podle jeho příkazu. Tlak jeho tuhého údu jí v těle působil nepředstavitelnou slast. Toužila mít ho ještě víc, a ne méně. Přitiskla se k němu větší vahou a podvědomě vytáhla kolena výš, aby jí do těla mohl vniknout ještě hlouběji.

„Ne!” zavrčel Caleb a zatínal ruce kolem Willowina útlého pasu, aby zarazil její pohyby. „Pokud tě zbavím nevinnosti, jednou se za to budeš nenávidět, stejně jako budeš nenávidět mě!”

Willow se však s očima zavřenýma nepřestávala tisknout k jeho údu a kousek po kousku se ho zmocňovala.

238

„Ach bože, ne!” sténal Caleb. „Willow, to ne!”

„Nemůžu si pomoct. Potřebovala jsem tě odjakživa, i když jsem o tom nevěděla. Miluju tě, Calebe Blacku.” Předklonila se k němu a líbala ho s touhou, která sejí už dávno vymkla z rukou. „Miluju tě.”

Caleba svírala mučivá bolest a drásala ho, až se mu chtělo nahlas vyrvat své mínění o lhostejné krutosti života. Willow ho miluje… A jakmile najdou Rena, její láska se změní v nenávist.

Jenže teď už bylo na lítost příliš pozdě, bylo příliš pozdě na vysvětlování, příliš pozdě na cokoliv kromě té sladké trýzně, kterou je ovládala jejich vášeň.

„Otevři oči, Willow. Chci tě vidět. Chci si pamatovat, jaké to je, když miluješ, protože, jako že je slunce nad námi, jednou mě zatratíš do pekel.”

Caleb hovořil hlasem, který i jemu samému připadal cizí. Willow pozvolna rozlepila oči. Zářily láskou, temněly vášní. Dívala se mu přímo do očí, zatímco on do ní pronikal stále hlouběji. Rád by se jí zeptal, jestli to nebolí, ale hlas mu vypověděl službu. Zmocňoval se žen s citem, s něhou, s rozkoší, ale ještě nikdy nezažil tak drtivou důvěrnost spojení, jakou teď poznával s Willow, jež ho sledovala celou dobu, kdy do ní vstupoval, kdy oba jasně cítili okamžik, v němž se z panny stala ženou, kdy tichounce vykřikovala slastí, protože ji naplnil celou, celičkou, kdy oba současně vnímali každé zachvění vrozené vášně, jež je rozezmítávala jako jedno tělo.

Tolik toužil k ní v té chvíli promluvit, povědět jí, jak je krásná, jak moc pro něho dar její nevinnosti znamená, ale nedokázal popadnout dech. Přepevně a horce svírala jeho mužství a med její vášně byl žhavější než roztavený cín. Něžně ji na sobě zakolébal, uslyšel její zajíknutí a přiměl se přestat.

„Bolím tě?” zeptal se Caleb potichu.

„Nebolíš,” vydechla Willow. „Je to krásné neuvěřitelně krásné. Jako létání. Jako jízda na plameni. Ach bože je to nesnesitelné! Nepřestávej, ach, už nikdy nepřestávej!”

Willowina trhaná slova smazala okolní svět a nechala pouze požár vášně, který je oba stravoval. Caleb vyhledal Willowina ústa v polibku, jenž byl něžný, ale současně od ní vyžadoval samotnou duši. Prsty se jí zarýval hluboko do kyčlí, hnětl ji a cítil vnitřní chvění jako reakci na jejich milování, jež ho jediným mohutným sopečným zapulzováním zbavilo i posledních vlákének sebekontroly. Poslepu tápal mokrým hedvábím zlatých chloupků k jejímu nejcitlivějšímu místečku a zjistil, že je žhavé a nalité. Začal ho třít bříškem prstu a kolébal ji na sobě, stále tvrději a hlouběji.

Willow se propadala do tak ničivé vášně, že si z hrdla nedokázala vyrvat ani Calebovo jméno. Její úzkostný křik ho proťal jako dýka, vybičoval ho k ještě většímu vzrušení a oba je strhnul do ohnivého kráteru. Vpíjel do sebe její výkřiky, jako by to byly číše vášně omývající ji zevnitř, toužil poznat každičké vlákno její bytosti, ponořit se až na dno její duše. Věděl, že by se měl ovládnout, ale současně po ní toužil příliš, než aby aspoň částečně potlačil explozi své vášně, a přitom ji laskal na tom nejvnímavějším bodě těla ve snaze dostat od ní všechno, co je schopná mu nabídnout.

„Odpusť mi, lásko!” sténal Caleb, zatímco nepřestával Willow hladit a osvobozovat tak z jejích úst stále nové výkřiky. „Nemůžu se zarazit. Ještě nikdy to nebylo takové. Nemůžu se — ovládnout.”

A pak se Willow prohnula v zádech a s každičkým jejím rychlým chraplavým dechem, s každičkým jeho pohybem se jí z úst řinulo Calebovo jméno. A náhle ta rozkoš přesáhla hranici snesitelnosti a mučidla slasti ji stiskla až k zešílení. Začala křičet touhou po uvolnění ze smyslného svěráku, který neměl daleko k bolesti.

A najednou přišlo uvolnění a sežehlo ji daleko víc a hlouběji než předchozí rozkoš, najednou se v ní rozzářila extáze, jež jí zmítala tak dlouho, dokud nepřišel osvobozující pláč.

Willowiny přerývané výkřiky zbavily Caleba posledních zbytků sebeovládání. Zarýval se do ní ve zběsilém

rytmu, zatímco ho sladká trýzeň vyvrcholení stravovala stejně pustošivě jako předtím Willow. A s rezavým vítězným výkřikem se nakonec vlil do jejího hebkého rozechvělého těla.

A potom ji držel v náruči, kolébal ji jako malé dítě a do okolního ticha plakal její jméno, neschopný uvěřit, že právě svedl nevinnou sestru muže, jemuž přísahal smrt.

13.

Nebolí tě nic?” zeptal se Caleb po dlouhé chvíli. Bál se otevřít oči a přesvědčit se, kolik bolesti jeho nespoutaná vášeň Willow způsobila.

Protože se jí nechtělo zaplašit zlatavou dohru extáze, Willow jen něco zamumlala a lenivě se otřela líčkem o Calebovu hruď. „Willow?”

Zaklonila hlavu, aby viděla milenci do očí barvy whisky.

„Odpusť mi,” prosil Caleb chraplavě. „Nechtěl jsem ti ublížit.” Zmateně potřásal hlavou. „Nikdy jsem nad sebou neztratil kontrolu, až teď.”

Willowin úsměv vlil Calebovi do žil teplo, jež mu připadalo až neskutečné.

„Jestli čekáš, až se na tebe začnu hněvat, budeš čekat hodně a hodně dlouho,” usmála se a políbila ho na rameno.

Caleb jí silným prstem pozvedl bradu a zadíval se jí přímo do očí. Neviděl v nich ani stopu bolesti, žádné chmury, jenom zář ženy, jež právě nalezla naplnění prazákladního spojení muže a ženy.

„Takže to nebolelo?”

„Nu, zpočátku skoro ano. Jsi moc, ach…” „Moc drsný,” dopověděl za ni.

Willow se zatvářila překvapeně. „Ne, to jsem nemyslela.”

242

Vyčkával.

„Calebe,” vyhrkla v zoufalství, „možná ti to ušlo, ale jsi strašně mohutný. Máš velké ruce, velká chodidla, širokánská ramena a velký… Jsi prostě velký, tak je to.”

Všiml si ruměnce na Willowiných tvářích a šibalství číhajícího v krásných oříškových očích. Srdce mu pukalo při představě, že by jí sebeméně ublížil. Něžně Willow políbil na rty a zoufale zalitoval, že není kýmkoliv jiným než Renovou sestrou třeba i prodejnou ženou, která už poznala mužů nepřeberně.

Ale Willow byla panna a nadosmrti zůstane Renovou sestrou.

Nemá cenu plakat nad rozlitým mlékem, řekl si Caleb v duchu. Co se stalo, stalo se a já to neodčiním, i kdyby to šlo. Umřu se vzpomínkou, jaké je milovat se s Willow, uslyším její slastné výkřiky a ucítím křeč jejího vyvrcholení. Panna, a přitom mě sežehla zaživa.

Možná budu mít štěstí. Možná že toho zkurvysyna oddělají Indiáni nebo si srazí vaz. v honbě za zlatem. Možná bude dávno po smrti, než ho konečně najdu.

Ta představa se Calebem rozlévala jako balzám. Ale život ho poučil, že žádný problém nemá to nejsnadnčjší řešení. Naučil ho udělat vše, co je zapotřebí, protože příliš mnoho lidí se radši dívalo na opačnou stranu a nechalo špinavou práci ostatním.

Lidem, jako byl Caleb Black, kteří věděli, že prostá spravedlnost podle hesla oko za oko není nikdy jednoduchá a je jen výjimečně spravedlivá, zvláště na Západě, kde slabí nemají zastání a nenajdou mstitele, kde lidé bez špetky svědomí pronásledují ty nejmíň schopné ubránit vlastní život.

Pokud nebude Reno mrtvý dřív, než. ho dostihnu, pak bude mrtvý brzy nato. Nebo budu mrtvý já. Případně oba.

Caleb uchopil Willow do náruče a objímal ji, prostě a mlčky ji objímal, protože podobné myšlenky ho pálily jako kyselina.

„Co se stalo?” vyptávala se. „Tobě se naše milování nelíbilo?”

Smutně se usmál a zabořil se obličejem do jejích levandulí provoněných vlasů. „Kdybych si to užíval ještě chvilku, určitě bych nepřežil.”

Willow se rozesmála, ale z jejího smíchu nečišelo jenom veselí. „Ano, takové to bylo, viď, Calebe? Umírání, ale ne úplné, narození, ale v jiného člověka. Teď jsi mou součástí.”

„Tak na to nezapomeň,” objal ji pevně a hlas mu zdrsněl přemírou citů. „Nezapomeň na to, kdykoliv se na mě podíváš a uvidíš ve mně člověka, který si vzal tvoji nevinnost. Měl jsem se ovládnout. Neudělal jsem to. Nedokázal jsem to. Ještě s žádnou ženou jsem nic podobného nezažil. Moc mě to rnrzí, Willow.”

„Mě ale ne. Miluju tě.”

Willow zatajila dech v očekávání, že rovněž uslyší jeho přiznání lásky. Zaslechla však pouze horký šepot vody šplouchající kolem jejich spojených těl. Caleb pootočil hlavu a políbil ji na ústa tak něžně a naléhavě, až se rozechvěla.

„Jednou si vzpomeneš, žes tohle říkala, a budeš litovat, že jsi radši nedržela jazyk za zuby,” povzdechl si Caleb nešťastně. „Ale já jsem rád, žes to řekla. Jsem rád, že jsem ti ukázal rozkoš.”

Willowino srdce náhle sevřela mrazivá pěst strachu a vysála z ní mnoho z její radosti. „Calebe, co to znamená? Nechápu to.”

„Já vím.” Zhluboka se nadechl a zkusil se Willow svěřit s tragédií své zemřelé sestry a s totožností jejího svůdce, ale nakonec v sobě nenašel dost odvahy uhasit zář ve Willowiných očích, jež se tam rozžala po jeho výbuchu nezvladatelné vášně. „Až najdeme tvého bratra, tak určitě pochopíš.”

Otázky, které by Willow velmi ráda položila, rozptýlil Calebův polibek. Nerozuměla jeho tužbám, jeho tajemnosti. Nechápala to zoufalství, jež v něm vytušila, když hovořil o lásce, věděla však, že si nemůže nalhávat, že žádné problémy neexistují, i když sejí tělo vzdouvalo vášní, protože cítila, že i jeho tělo, dosud zabořené v ní, znovu ožívá.

244

Jednomu však Willow rozuměla dokonale: že chce přinést Calebovi štěstí a smích, že chce být sluncem rozhánějícím temnotu v jeho životě.

Caleb jen velmi nerad polibek zakončil. „Jestli mi okamžitě neslezeš z klína,” řekl a významně hryzl Willow do rtů, „potáhnou všechny moje dobré úmysly k čertu.”

„Jaké dobré úmysly?”

„Snažím se tě nesvést podruhé.”

„A to myslíš, že už nikdy?” podivila se Willow, neschopná zakrýt svůj úžas.

Caleb snad už potisící toho dne zavřel oči a v duchu si přiznal, že by bylo jistě nejlepší, kdyby už nikdy nevnikl do Willowina hebkého těla, nezabořil se do něho, neutopil se v nepopsatelných a bezedných proudech vášně, jež mezi oběma plynuly. Jenže představa, že by se jí už nikdy nezmocnil, byla nesnesitelná. Dosud nepoznal ženu jako Willow. Uspokojila ho jako žádná jiná. Díky ní pochopil, že dokud ji nenašel, byl touhou vyhládlý až k smrti.

A s propátráváním hlubin její vášně začal teprve teď.

„Snažím se nesvést tě právě teď,” opravil se zastřeným hlasem.

„A proč?”

„Je na to moc brzy. Nerad bych, aby tě to bolelo, víš?”

Willow se pousmála. „Vždyť mě to nebolí.”

„Však se také v tobě nepohybuju. Jenže začnu proklatě rychle, jestli okamžitě nevstaneš.”

Caleb uchopil Willow kolem pasu a začal si ji zvedat z klína, jenže klouzání její vlhké tkáně po jeho ztopořeném údu mu vyrazilo dech. Zaslechl její zdušené vyjeknutí a prsty se mu napjaly, zaťaly se jí do pružného poddajného pasu. Z hrdla jí unikl chraplavý sten rozkoše.

„Přestaň s tím,” napomenul Willow a sklonil se, aby ji hryzl do hladkého ramene.

„S čím mám přestat?” zamumlala, zatímco mu prsty pročesávala hřívu.

„Přestaň mě nutit zůstat v tomhle jezírku a milovat se s tebou, dokud nezeslábnu natolik, že se utopím.”

„Dokud nezeslábneš?” Štíhlé ruce hnětly Calebova ramena a mohutné boule jeho bicepsů. „Připadáš mi slabý asi jako velehora.”

„Copak to nevíš? Milování s ženou bere muži sílu.”

Willow se smíchem houpla kyčlemi a otevřeně ho dráždila. „Neříkej! A kdy?”

Caleb sípavě vydechl.

„No, kdy tě to oslabuje?” opakovala a opět zakolébala boky.

Calebův úsměv rozechvěl Willow blahem z nadcházející rozkoše.

„Budeš první, kdo se to dozví,” slíbil. A potom zaťal zuby a osvobodil se ze stisku jejího vzrušeného rozkroku, přičemž jen silou vůle potlačil zasténání. „Po tobě mi ta voda připadá studená.”

Sotva Willow pochopila význam jeho slov, dlouze a trhaně vtáhla vzduch do plic. „A já si zase připadám prázdná. Je je normální takhle po tobě toužit, přát si, abychom spolu zůstali spojeni navždy?”

Calebovy zlatohnědé oči se potáhly kouřovou clonou, protože náhle ho rozrazilo dvojnásobné horko než předtím rozpálilo ho vědomí, že Willow se skutečně líbilo, když byl v ní.

„Jak se ti podařilo zachovat si tak dlouho nevinnost?” podivil se.

„S jinými muži jsem nic podobného necítila. Jenom s tebou,” přiznala se Willow prostě. „Ani se svým snoubencem ne. Když mě vzal Steven za ruku nebo mě políbil na tvář, bylo to příjemné, ale srdce se mi nerozutíkalo a hruď se mi nesevřela tolik, že jsem se ani nemohla nadechnout.”

„Tvůj snoubenec?” opakoval Caleb rezavě. „Ty jsi zasnoubená?”

„Umřel před třemi lety.”

Caleb se viditelně uklidnil. „Válka?”

Willow přikývla.

„Ještě pořád ho miluješ?”

„Kdepak. A teď navíc vím, že jsem ho nemilovala nikdy. Ne doopravdy. Ne tak jako miluju —”

246

Calebův chvatný zuřivý polibek zabránil Willow dopovědět. „Šup z vody, ženská! Můj dobrý úmysl se každou vteřinou zmenšuje.”

„Zmenšuje? Vidíš, a já bych řekla naopak,” zamumlala si pro sebe.

Caleb překvapeně vybuchnul smíchy a poté jednoslovně zavelel: „Ven!”

Svůj rozkaz zdůraznil tím, že přiložil dlaň na Willowin jemný zadeček a pořádně ji postrčil, ale ještě než stačil ruku odtáhnout, přešel jeho dotek v pohlazení sledující stínek linky mezi hýžděmi.

Willow se bez dechu vydrápala z teplé vody a zvedla bavlněnou přikrývku, kterou nechala ležet na skále. Obrátila se právě v tom okamžiku, kdy se z jezírka vynořil Caleb. Z těla se mu řinuly stříbrné potůčky a svým třpytem zdůrazňovaly hladké mužné svaly. Výbojně vztyčený důkaz jeho vzrušení vypadal skoro až děsivě.

„Teď už je pozdě utíkat,” pravil Caleb suše, když si všiml, jak Willow vykulila oči. „Hodíme se k sobě jako ruka do sametové rukavice, a tobě se to navíc proklatě líbilo.”

Polkla, zardělá až dokrvava, a tichounce se omlouvala: „Nezlob se, prosím. Nechtěla jsem na tebe civět tak nevychovaně.”

„Ještě pořád na mě civíš.” „Ach.” Zahanbeně zavřela oči.

Caleb k ní přistoupil a zlehýnka ji políbil na tvář. „Jen se dívej, co srdce ráčí. Vždyť tě jenom škádlím. Škádlit tě je nesmírně sladké, skoro jako mlsat med.” Sehnul se, posbíral břitvu a přikrývku a volnou ruku nabídl Willow. „Tak pojď. Slíbil jsem ti, že tě učešu.”

Otevřela oči. „A ty svoje sliby vždycky plníš, je to tak?”

„Bez výjimky. Dokonce i ty, které jsem nedal rád.” Caleb zachmuřeně stiskl rty. „Ty plním dokonce především.”

Oko za oko.

„Tak jestli nechceš, vlasy mi kartáčovat nemusíš,” navrhla Willow zdráhavě. „Sama vím nejlíp, že rozmotat tolik uzlíků není nic jednoduchého.”

Caleb se usmál a propletl si prsty s jejími ještě pevněji. „Kartáčuju tě moc rád. Je to stejné jako kartáčoval sluníčko.” Neušlo mu, že se zachvěla, a stiskl jí dlaň. „Poběž! Na sluníčku bude tepleji.”

Sotva z úkrytu stromů vkročili na louku, zvedl Ishmael hlavu, chvíli je zvědavě pozoroval a opět se vrátil ke své pastvě.

„Na to, že nikdy nežil divoce, je tvůj hřebec pořádně ostražitý,” poznamenal Caleb.

„Tou ostražitostí mi během války zachránil život. Vždycky včas zavětřil, že se blíží vojáci, a spustil poprask. S maminkou jsme stačily doběhnout do lesa, pokud jí ovšem bylo dobře, jinak jsme se schovaly aspoň ve sklepě.”

Caleb se zatvářil ponuře. Přiložil si k ústům Willowin ukazováček a hladil ho knírkem.

„Vůbec se mi nezamlouvá představa, že jsi v nebezpečí, zraněná, vyděšená, hladová.” Zarazil se, protože jeho samého zaskočil příval vášnivého ochranitelství vůči Willow. „Vzteky bych se pominul.”

„Spousta žen si z války odnesla mnohem horší zkušenosti. Já měla štěstí. Jediný voják, který mě kdy našel, se schválně díval na opačnou stranu.”

„Třeba měl doma sestru.”

Podivný tón v Calebově hlase Willow připomněl, že sestru má i on. „Možná že ano. Jako ty.” „Rebecca je mrtvá.”

Při té téměř neskrývané zuřivosti, s jakou Caleb odpověděl, sebou Willow trhla. „To je mi líto.”

„Jeden muž ji svedl a potom opustil. Vydal jsem se pátrat po jejím milenci, abych ho dovedl zpátky a přiměl se s ní oženit. Jenže Rebecca umřela při porodu a její holčička ji přežila sotva o pár hodin. Dozvěděl jsem se to až s měsíčním zpožděním.”

„Dobrý bože!” vzdychla si Willow. „Strašně mě to mrzí, Calebe.”

Zadíval se do těch čistých soucitných očí a v duchu uvažoval, zdají má prozradit, že to zemřelé děťátko byla její neteřinka.

„Přísahal jsem, že toho mizeru zabiju,” pokračoval Caleb klidným a zlověstným tónem. „A jakmile ho najdu, taky to udělám.”

Willow se zadívala na ponurý výraz v Calebových očích a nepochybovala, že svoji výhrůžku splní. Vzpomněla na svůj první dojem z Caleba. A na ten druhý. Nesmiřitelný, temný anděl pomsty. Oko za oko, zub za zub, život za život. Willow zamrazilo, až jí naskočila husí kůže. Z Caleba čišela jakási moc a síla, která ji děsila.

„Ty se celá třeseš,” zamračil se Caleb. Ovinul jí svou přikrývku kolem ramen, zavedl ji na louku a tam rozprostřel bavlněnou přikrývku, kterou nesla ona. „Tady si lehni, dole na trávě, kde tolik nefouká vítr, ti bude tepleji. Zajdu pro tvůj kartáč a hřeben.”

Caleb odešel tak rychle, že mu Willow ani nestačila říct, že jí není zima, aspoň ne v tom smyslu, jaký měl na mysli. Po chvíli se natáhla na břicho a snažila se nemyslet na sestru, kterou Caleb ztratil, ani na muže, jemuž za to přísahal smrt.

Za chviličku si Willow uvědomila, že Caleb měl pravdu, pokud jde o teplo mimo dosah vánku. Než se stačil vrátit z tábora, jenž ležel sotva padesát kroků odtud, už si přikrývku stáhla a hodila ji stranou. Jemná bavlna zdobená krajkou usychala na přímém slunci doslova před očima. Za pár minut ji zalilo horko a probudilo v ní vláčnou lenivost. Slastně se protáhla a blaženě se usmála z ryzí radosti, že je na světě.

„Vypadáš jako kotě, co se právě namlsalo smetany,” poznamenal Caleb.

„A přesně tak si taky připadám,” přiznala se Willow

rozjařeně.

Caleb vedle ní přiklekl a ona se na něho podívala. Jediný pohled jí prozradil, že ještě pořád je nahý jako palec, pořád ještě svalnatý a krásný a pořád ještě vzrušený. Když mu nakonec pohlédla do očí, věnoval jí pobavený a současně žalostný úsměv.

„Působíš na mě až neuvěřitelně,” postěžoval si.

„To mi neušlo.” „Ale už se nebojíš?” Zavrtěla hlavou. „A stydíš se ještě?”

„No…” Těžko však mohla zapírat ruměnec, který se jí plížil přes celé tělo.

Caleb se tichounce rozesmál a hřbetem ruky pohladil Willow po hořících tvářích. „Však ty si na mě zvykneš, maličká. Zrovna tak, jako já si zvykám být ve tvé společnosti nahý.”

Udiveně na něho vykulila oči.

„V jistém směru,” přiznal se Caleb, „jsem v téhle hře nováček stejně jako ty.”

Willow jen nevěřícně mžikala. „Neříkej!”

Caleb zaváhal, protože nevěděl, jak nejlépe vysvětlit něco, čemu sám pořádně nerozuměl. Rád by Willow prozradil, že to je poprvé, co našel ženu, jejíž smyslnost umocňuje tu jeho, že se navzájem bičují do závratných výšek a učí se navzájem s každým dotekem, s každým výkřikem, s každým polibkem.

„Žádná z žen, které jsem znal, ve mně nevzbudila touhu hopsat s nimi nahý na prosluněné louce,” odpověděl nakonec. „A moc bych se divil, kdyby kterákoliv z nich chtěla být nahá se mnou. A žádná mě nedokázala vzrušit pouhým pohledem, slovem, mimovolným dotekem.” Nechápavě zavrtěl hlavou a nešťastně dodal: „Jestli chceš znát pravdu, tak mě to proklatě vyvádí z míry. Našla jsi ve mně místečka, o jejichž existenci jsem neměl ani tušení.”

„A tys provedl totéž se mnou.”

Willowino chraptivé přiznání vzbudilo v Calebovi touhu zmocnit se jí a současně ji ochraňovat. Pronikavost těch protichůdných tužeb mu vyrazila dech. Sykl neslyšnou kletbu, sebral vlněnou přikrývku a začal jí vysoušet Willowinu hřívu. Dotýkal sejí tím jediným způsobem, jaký chtěl sám sobě dovolit.

Zanedlouho jí kadeře splývaly ve vlnícím se třpytném vodopádu na ramenou. Ještě dlouho poté, co jednotlivé

pramínky uschly, ji Caleb nepřestával kartáčovat. Prosíval jí vlasy mezi prsty, s láskou ji hladil po citlivé šíji a sám vychutnával hebkost těch vlákének nájemné kůži mezi prsty.

„Máš ty nejkrásnější vlasy na světě,” prohlásil, když konečně odložil kartáč do trávy.

Willow se s povzdechem zavrtěla, jedním plavným pohybem se vytáhla do sedu a nohy stočila k jedné straně. Zběsilá elektřina ve vlasech způsobila, že se k ní lepily od prsou až po kyčle, jako by jimi byla politá. Caleb jí odhrnul zatoulanou kadeř z obličeje. Políbila ty mohutné prsty něžně ovinuté zlatými pramínky.

„Děkuju.” S úsměvem si vzpomněla, co jednou řekl. „I když ses o té roli vyjadřoval velmi pohrdavě, byla by z tebe dokonalá komorná.”

Pod Calebovým knírkem se zableskl úsměv. „Jižanská dáma. Kristepane, z tebe se ale vyklubalo překvapení!” zasmál se tiše.

„Jižanská rozhodně ne,” opravila ho Willow. Potom se podívala nájemnou krajku přilepenou k tělu, na mokrý oděv, který spíše zdůrazňoval, než zakrýval její ňadra, pas a stinné údolíčko v trojúhelníku stehen. „A už vůbec ne dáma.”

„Pššt,” napomenul Caleb Willow a přitiskl jí ukazováček napříč úst. „Ty nemůžeš za to, co se stalo. To byla moje vina. Jenže ani já se nestydím, že jsme to udělali. Bylo to příliš krásné, než abychom si to kazili výčitkami nebo studem. 1 kdybych ti mohl vrátit nevinnost, neudělal bych to. V životě jsem ještě nedostal tak líbezný dar. Nesmíš mít o sobě kvůli lomu špatné mínění.”

Willow se dívala na muže, jehož milovala, na muže, který jí teprve bude muset vyznat lásku, a usmívala se krásně a blaženě, jako by se dostala do ráje. Vždyť Caleb s ní navzdory své vnější strohosti jednal s tou nejhlubší něhou, jaké byl schopen, ten temný anděl spravedlnosti, nebezpečný, vražedný.

S ní byl ale docela jiný. Ať už o lásce mluvil, nebo ne, nosil ji na rukou.

Willow políbila Calebovy prsty a v duchu si přiznala, že o jejich společném zážitku říkal ryzí pravdu. Správně by se měla stydět při vzpomínce na jejich důvěrnosti, při pohledu na jeho úplnou nahotu a svoji téměř úplnou. Přesto však žádný stud necítila. Ještě nikdy se necítila víc naživu, neprožívala takový hluboký vnitřní mír jako s Calebem. Vědomí, že mu bezvýhradně patří, jí připadalo tak správné, až ji to v hloubi duše bolelo.

„Já bych si nevinnost zpátky ani nevzala,” zašeptala Willow a políbila mozolnaté prsty přitisknuté na své rty. „Nadosmrti bych nenašla lepšího muže, kterému bych ji mohla dát.”

Při tomto Willowině něžném vyznání se Calebovi křečovitě stáhly rysy. Její rty šeptající mu u prstů ho horce hřály.

„Jak se cítíš?” zeptal se. „Ještě ti je zima?” Willow jen zavrtěla hlavou. Zlaté vlasy se jí zavlnily a zajiskřily, spadly mu na ruku jako polapená sluneční zář. „Nic tě nebolí, nic tě netrápí?”

Navzdory ruměnci ve tvářích měla Willow na rtech úsměv starý jako pramáti Eva. „Nic, nic.” „Ani trápení?”

„Žádné, které by se nedalo vyléčit. A co ty? Tebe snad něco trápí?”

Během té otázky vytáhla Willow paži zpod zlatého závoje a dotkla se výbojného údu mezi Calebovými stehny. Caleb sebou podvědomě škubnul a Willow honem stáhla ruku nazpátek.

„Promiň,” omlouvala se chvatně. „Nechtěla jsem ti způsobit bolest.”

„To nebolelo.”

„Ale pohnul se.”

„Dostala ses někdy tak blízko k bleskům, žes cítila, jak tebou projíždí elektrický proud? Stejné pocity mívám při každém tvém doteku, ovšem to mnou projíždí rozkoš, a ne bolest, a její síla mě vždycky znovu zaskočí.”

Willow jen valila oči.

Caleb se usmál navzdory tomu, že tělem mu stále probíhaly elektrizující výboje. „Nedej se zastrašit, drahoušku. Klidně zkoumej dál. Teď už se nedám zaskočit.”

„Když já bych ti nerada působila bolest,” namítla váhavě.

„V tom případě mě radši znovu polaskej, protože toužím po tvých dotecích tak úděsně, až to bolí.”

Willow odtrhla pohled od Calebova lehce divokého úsměvu a prohlížela si jeho tělo. Klečel před ní, díval se na ni a stehna se mu pod vahou těla pevně napínala. Rýsovaly se na nich dlouhé tuhé svaly. Mezi nohama mu spočíval úd, který byl tak vnímavý k jejím dotekům. I teď byl vzrušený a pulzoval tak prudce, že by se podle něho dal Calebovi spočítat tep.

Navzdory nedávnému intimnímu spojení zůstávalo pro Willow Calebovo tělo ještě v mnoha směrech záhadou. Zdráhavě si troufla položit mu ruku na stehno, protože jí zvědavost nedala, aby aspoň nezkusila prozkoumat základní rozdíly mezi mužským a ženským tělem. Chloupky na stehnech měl husté, černé a lesklé, rozpálené od sluníčka. Pokožku měl teplou a pružnou a svaly pod ní tak tvrdé, až šel z toho strach. Pleť měl snědší než ona a na hrudi byl opálený dotemna.

„Často pracuješ svlečený do pasu, viď?” zeptala se, aniž by mu vzhlédla do tváře.

„Občas ano.”

Caleb měl hlas drsně zastřený touhou. Právě zjistil, že nechat se prohlížet od Willow je skoro stejně vzrušující jako se nechat od ní laskat. Smyslnost, zvědavost a obdiv v jejích očích mu dodávaly pocit obra. A taky ho obrovsky vzrušovaly.

„Ale nahý nikdy,” poznamenala Willow, které neušlo, že jemná bílá pokožka pod pasem slunce příliš neužila.

„Už jsem ti to řekl, drahoušku. V jistém směru je tohle pro mě nové stejně jako pro tebe.”

Usmála se. „To je nádhera. Jsem moc ráda, že se tě dotýkám tak jako přede mnou ještě žádná jiná.”

„Až na to, že se mě skoro nedotýkáš,” postěžoval si Caleb lačně. „Jinak máš samozřejmě pravdu. Žádná nebyla jako ty, Willow. S tebou je všechno úplně nové.”

S úsměvem a s očima přilepenýma k jeho tváři objížděla Willow špičkami prstů dlouhý tuhý sval na Calebově stehně. Všimla si, jak se mu automaticky přivírají víčka, jak se mu svaly na nohou napínají, jak se mu vzduch dere do plic syčivě a přerývaně, když se pozvolna a mučivě stále víc přibližovala k trčícímu důkazu jeho touhy. Prsty prohmatala hustý polštářek chlupů obklopujících jeho pohlaví, tak odlišné od jejího. Váhavě, ale se stále vzrůstající jistotou ho hladila po celé délce, vychutnávala žár a jemnost té mužské tkáně. Když dorazila k vrcholku, užasle a nadšeně vykřikla.

„Tak už se nedivím, žes mě nebolel. Jsi jako atlas, hladký a klouzavý a heboučký!”

Caleb jí odpověděl pouze zasténáním a zběsilým přívalem žádosti, jenž mu udeřil do rozkroku jako kladivo. Kdyby už dávno neklečel, pak by ho Willowina slova a lehýnké laskání jejích prstů srazily na kolena. Nedokázal zarazit reakci svého těla, takže na prstech se jí zaleskla hedvábná tekutina jako zářivý důkaz nezvladatelné vášně, kterou v něm vzbouzela.

Willowina ruka jako by zamrzla.

„Nezlob se,” honem ji uklidňoval zahanbený Caleb. „Nechtěl jsem tě vylekat.”

„Já se nevylekala,” zamumlala.

„Neříkej, vždyť jsem vylekal i sám sebe,” namítl.

Willow k němu překvapeně vzhlédla.

„Nejsem zvyklý ztrácet takhle sebekontrolu,” vysvětlil jí otevřeně.

„Ach.”

„Něco podobného prostě neznám.”

„A pověz…” Zaváhala. „Pověz, líbí se ti, když se tě dotýkám?”

Caleb se usmál. „No, co myslíš?”

Willow chvatně a okouzleně vydechla. „Myslím, že ještě nikdy jsem se nedotýkala ničeho tak fascinujícího. Vedle tebe ztrácím i ty poslední zbytky studu, Calebe. A co hůř, je mi to jedno.”

Sklonil se k ní s něžným polibkem. „Není nutné, abychom se před sebou styděli. To necháme lidem, kteří kradou a podvádějí a ničí. Štěstí být takhle spolu je součást stvoření a je to nádhera.”

„Máš pravdu,” přisvědčila šeptem, „je to nádhera. Zámek a klíč. Zena a muž. Dvě poloviny krásného celku. Věděla jsem to celý život, aniž bych si to uvědomovala.” Willow se na Caleba usmála. „Považ, jaká by na světě byla nuda, kdyby muži a ženy byli úplně stejní.”

Caleb vyprsknul smíchy, ale ihned se zarazil, když mu jedna z Willowiných útlých ruček vklouzla mezi stehna a pokračovala v pátrání po základních rozdílech mezi mužem a ženou. Potěšený její upřímnou zvědavostí se posunul, aby jí umožnil najít, co chtěla. Odměnou mu byly jemné pátravé doteky, jež ho opět dovedly na hranici ztráty sebeovládání. Zasténal a ze všech sil se snažil potlačit to trýznivé pulzování extáze, podařilo se mu to však pouze zčásti.

S tichým smíchem Willow opět rozmázla hedvábnou kapičku vášně.

„Jak dlouho,” zeptala se škádlivě, „podle tebe potrvá, než si odvykneš ztrácet sebekontrolu?”

„Nemám tušení,” přiznal se žalostně, „zato mám neodbytný pocit, že ses to rozhodla zjistit.”

„A vadí ti to?” Willow hovořila stejně jemně, jako ho jemně objímaly její prstíky, pátrající a očividně si vtiskující do paměti každý centimetr čtvereční jeho těla, přičemž ho mučivě pomalými pohyby současně stihly i dráždit. „Začínám zjišťovat, že dotýkat se tě v místech, kde jsi nejvíc muž, se mi moc líbí. A taky se mi líbí, jak přivíráš oči a napínáš celé tělo, jen aby ses nepřestal ovládat. Jsi tak úžasně silný, Calebe! Miluju tvoji sílu.”

Jeden z Willowiných prstíků sklouzl přes atlasovou špičku mužství, jehož hebká a napjatá kůže ji fascinovala. Pod jejím dotekem se vyronila žhavá kapka. Viditelně se zachvěla, jak jí tělo instinktivně zareagovalo. Láskyplně pohybovala prsty, hýčkala ho, škádlila, obdivovala a milovala.

Caleba z její nepředstírané smyslnosti až zamrazilo.

Probíhal jím lávový potok touhy, slyšel Willowin zrychlený dech a cítil její prsty klouzající mu po rozpálené pokožce, vychutnávající kapičky hedvábného tepu, jež unikly jeho kontrole.

„Nevadí ti to?” ujišťovala se znovu.

„Dotýkej se mě, jak jen se ti zlíbí. A dovol, abych se tč dotýkal stejně,” vyhrknul Caleb a slova se mu ze rtů řinula s dychtivostí, jakou nepocítil, dokud ji v něm nezažehly Willowiny ruce. „Dovol, ať ti ukážu, co jsem odjakživa toužíval dělat s ženou. A potom mi dovol milovat tě takovým způsobem, o jakém jsi nikdy ani nesnila.”

„Dovolím,” zašeptala Willow a nehty mu zlehýnka přejela po napjatém údu. „Ale jen když se tě přitom budu moct dále dotýkat.”

Caleb jen chraplavě zasténal, protože dalším pohybem ho přesunula od vrcholné slasti k slasti nesnesitelné. Vzrušení ho začínalo stravovat jako šílenství.

„Když budeš takhle pokračovat, přestanu se ovládat raz dva,” napomenu] ji skoro neurvale. „Že bys snad chtěla tohle?”

Willow mu pohlédla do zlatohnědých očí, vycítila jeho sílu i míru sebeovládání, kterou musí vynaložit, cítila proudění jeho života v údu, jejž zrovna lehce svírala, a uvědomila si, že chce nad ním mít přesně tuhle moc. „Je tenhle druh rozkoše… dovolený?”

Caleb pohlédl Willow do zářících a přitom slastně zatřízených očí a s jistým šokem pochopil, že jí je ochotný dát navlas to, po čem ona touží. Její smyslnost se propalovala hradbou jeho sebeovládání tak nesmlouvavě, že by ho to jistě nazlobilo, kdyby ho současně bezezbytku neodzbrojovala upřímnost a nepředstíranost její vášně.

„Ty zvědavá kočičko,” zasípal Caleb, „tak do toho. Vlastně je to tak nejlepší.”

„Jak to myslíš?”

Zasmál se nepřirozeně krátce a rezavě. „Hraj si se mnou, drahoušku. Toužím po tobě jako ďábel po pekle, ale teď je brzy, abych si tě znovu vzal. Bolelo by tě to.”

Willow stočila pohled od žhnoucích Calebových očí k jeho vztyčenému mužství, které právě hladila. Bylo tvrdé, žhavé, nalité a ona v něm cítila ozvěnu jeho mohutného srdečního rytmu.

„A pokud jde o to, co je dovoleno,” pokračoval Caleb přidušeně, „já osobně nikdy nebyl vyznavačem žádných omezení a pošetilých zábran. Dovoleno je prostě všechno, co se ti zachce. A to myslím vážně, Willow. Všechno.”

„I tohle?” zeptala se a podlehla pokušení, jež se stávalo nesnesitelným.

Předklonila se, až se jí vlasy rozsypaly po jeho holých nohou i mnohem citlivější části těla, kterou držela v dlani. Chladivé zlaté prameny byly v příkrém rozporu s Calebovým vlastním žárem, ale mnohem větší šok mu způsobil sžíravý okamžik, kdy špička jejího jazyka začala laskat právě tu sametovou pokožku, již až do téhle chvíle zkoumala pouze hmatem.

„Jsi ještě hladší, než jsem si původně představovala,” šeptla Willow, když opět zvedla hlavu.

Znovu pokolikáté už zaskočený Caleb málem podlehl vlastnímu tělu. Tak troufalé polaskání bylo to poslední, co by od Willow čekal. Proniklo za všechny jeho hradby, nechalo ho v jejích rukou zcela obnaženého. Cítil, jak mu tělem začínají proudit první rytmické křeče vyvrcholení. S tichým stenem se poddal extázi a děvčeti, jež ho sledovalo s úžasem v láskou přetékajících očích.

Když byl Caleb opět schopný popadnout dech, zvedl Willowiny ruce ze svého těla a políbil je do dlaně.

„A teď to víš,” šeptal.

Willowin něžný úsměv byl jako další pohlazení. „Vím,” přisvědčila.

„A teď jsem na řadě já, abych tě poznal stejným způsobem.”

Willow udiveně rozevřela oči. „Nerozumím.” „Porozumíš.”

Jednou dlaní jí přiklopil ústa a lehkým a současně vzrušujícím stiskem tak umlčel všechny její otázky dřív, než vůbec opustily hrdlo. Chvatný rytmus jejího tepu v důlku mezi klíčními kostmi prozradil, že jeho rozkoš

vzrušila i ji. Zajel jí rukou pod zářivé prameny vlasů a zastavil se na hladké oblině ňader.

„Doufám, že nic nenamítáš?” zeptal se něžně.

Willow zavrtěla hlavou, až jí vlasy ve slunci zasršely.

Druhou rukou jí shrnul hřívu dozadu. Když z ní začal svlékat košilku, Willow neprotestovala ani náznakem. Sotva se kus jemné látky lehce snesl k zemi, zadíval se na ni a s hlubokým uspokojením a pocitem pýchy pozoroval, jak se růžová poupata jejích bradavek vzpínají už pod pouhým jeho pohledem.

„Na co myslíš?” otázal se bez dechu.

Kdysi by podobná otázka uvedla Willow do rozpaků, ale ty doby už patřily minulosti. Caleb se jí odevzdal beze studu či váhání. Ona se tedy nemůže zachovat jinak.

„Myslela jsem na to, že bych byla ráda políbená,” přiznala se bez vytáček.

„Tady?” dotknul se sametového vrcholku jednoho ňadra.

Willow zamrazilo výbojem rozkoše. „Ano.” „A tady?”

Druhý vrcholek ztuhl pod jeho ústy. „Ano,” zašeptala. „Já na to myslel také.”

Caleb se sehnul a začal líbat Willow na ňadrech, jemně po ní klouzal knírkem, opakovaně vychutnával zajíknutí jejího dechu při každém polaskání. Dlouhými prsty ji hladil v pase a potom jimi sklouzl níž a zbavil ji poslední, i když jen symbolické části oděvu.

„A taky jsem myslel na to, že tě políbím tady,” šeptal Caleb a přitiskl jí špičky prstů zlehka k pupíku.

Tohle nečekané polaskání vzedmulo ve Willowiných útrobách explozi vzrušení. Překvapeně vyjekla. Caleb zajel rukou ještě níž a ona to putování doprovázela chvějivým a teninkým naříkáním. Byla hebká, žhavá, připravená.

„A tady.”

Willow ze sebe vyrazila bezhlesý sten, vyjadřující rozkoš i úžas zároveň.

„Otevři se mi,” poprosil šeptem, sklonil se a jazykem jí obkroužil pupík.

Lehýnké tření Calebových prstů mezi jejími stehny bylo skvostné. Willow přerývaně lapala po dechu a rozevřela nohy ještě víc, aby Calebovi poskytla více svobody. Klouzavé a zkoumavé pohyby jeho ukazováčku jí braly dech a tekutá stezička, jež mu ukazovala, kudy má vést hledání její rozkoše, byla pro oba úchvatným překvapením.

„Ty moje žhavá kočičko,” šeptal Caleb a něžně ji kousal do bříška. „Přesně jsem cítil, jak moc se ti líbilo dohnat mě ke ztrátě sebekontroly. A teď si hezky vychutnám totéž já s tebou.”

Jemně ji položil na přikrývku, až zůstala ležet na zádech.

„Kdyby to bolelo, určitě mi to pověz,” pošeptal a vklouzl do ní palcem. „Jsi tak maličká…” Willow se rozechvěla. „Bolelo to?” vylekal se. „Kdepak.” „Ale celá ses třásla.” „Vzpomněla jsem si.” „Na co?”

„Jak jsi byl ve mně.”

Caleb se beze slova usmál a hryzl Willow trochu útočněji. Odměnou mu byl tichý výkřik. Pohyboval palcem a rozžínal v ní třpytivé plamínky, v nichž tála jako jarní sníh na žhavém slunci. Cítila prudký výstřik vláhy vyvrcholení a šokované ztuhla.

„Calebe, to jsem nechtěla “

„To je v pořádku,” nenechal ji domluvit a tajně se smál, protože Willowina rozkoš se mu propalovala do ruky. „Totéž se stalo i v jezírku, jenže tam jsi to necítila. Já ale ano a hned nato jsem nevydržel ani já.”

Tváří se otřel o zlatý věchýtek kryjící její nejzranitelnější bod.

„Otevři se mi ještě víc,” zašeptal roztouženě. Willow opět pohnula stehny a udělala mu dost místa,

aby si mezi ně mohl kleknout. Pevným palcem obkroužil atlasový výčnělek, který se před ním přestal skrývat. Proklály ji šípy rozkoše a nutily ji křičet a sténat. Když Caleb udělal přestávku, sténala dál, ale tentokrát na protest. Usmál se a začal ji laskat rovnou dvěma prsty, smyslně ji tiskl a dráždil vzpomínkou, jaké je být vyplněná zcela a bezezbytku. Žár jejího vzrušení ho pálil do tváře.

„To je ono, kočičko,” šeptal Caleb, skloněný až těsně k Willow. „Prozraď mi, jestli ti moje ruce chutnají stejně, jako ty tvoje chutnaly mně.”

Jazykem polaskal saténové hnízdečko a šlehl ji ohněm do nejtajnějších hlubin její bytosti. Zmítala se a sténala, bezmocná ho zalévala sopečnou vláhou.

„Ty sladká, ty líbezná,” šeptal a ochutnával ji. „Calebe!” vykřikla, protože to napětí v útrobách bylo nesnesitelné. „Já přece —”

Opět v ní vybuchla rozkoš a zbavila ji hlasu. Caleb jen spokojeně zabručel a bičoval ji blíž a blíž ke kraji propasti, na jejímž dně číhalo oslepivé vyvrcholení. Sám se těšil ze slasti, již ještě s žádnou ženou nepoznal. Laskal ji jazykem i zuby a Willow se propadala do hlubin, které ji lákaly a děsily zároveň.

A zčistajasna Willow pochopila, jak vypadá zásah blesku. Z hrdla jí unikal ryk úzkostného blaha a celé tělo se jí zaťalo do jediné mohutné pěsti. Znovu a znovu a donekonečna křičela Calebovo jméno a místo odpovědi se jí dostávalo laskání, jehož intimita smetla svět jako rozsypané drobečky na stole a strhla ji do vesmíru složeného výhradně z ryzí extáze.

Po několika dalších vteřinách Caleb jen nerad Willow pustil a vylíbal jí stezičku vzhůru po těle. Otevřela oči, oslněná rozkoší, jejíž dozvuky ji ještě pořád rozechvívaly jako soustředné kruhy po hodu kamenem do klidné hladiny rybníka.

„Ach bože, tak krásné oči,” usmál se Caleb, „tak krásná ústa, tak krásná ňadra, krásná… žena.”

Willow zahlédla v Calebových očích spokojenost a naplnění a znovu se zachvěla. Objala ho kolem krku, nutila

ho, aby se na ni celý položil, protože ho potřebovala cítit, potřebovala ho hmatat. Caleb její potřebu chápal, protože ji s ní sdílel, a proto se nadlehčil na loktech a pokládal se na ni opatrně, po celé délce, až ji celičkou zakrýval.

Willow si s povzdechem přivinula Caleba ještě blíž, pořád ještě při každém nádechu zmítaná zbytky křečí, pořád ještě zajatá v rozkoši, kterou jí věnoval. Tíha a horko a pevnost jeho těla ji konejšily, těšily a především se jí nesmírně líbily. Nakonec se na ni položil plnou vahou, přestal se nadlehčovat, aby ho pocítila celého, celého. A jakmile pocítila jeho vzrušením ztopořené mužství, úžasem lapla po dechu.

„Provádíš se mnou ty nejproklatější zázraky,” postěžoval si Caleb žalostně. „Radši se přestaň vrtět a tisknout se ke mně, než to zase přejde.”

„Tak takhle to funguje?”

„Odkud to mám vědět? V životě jsem podobným problémem netrpěl.” „Neříkej!”

„Namouduši!” potvrdil a jemně hryzl Willow do ucha. „Jedině s tebou.”

Willow vyjekla a zesílila objetí mohutného těla. Calebův žár a síla do ní opět vyslaly vlnku rozkoše. Podvědomě se zazmítala ve snaze přitisknout si ho ještě blíž. Caleb se pokusil zdusit sten, ale uspěl jen nepatrně.

„Calebe?” zeptala se ochraptěle.

„Nehýbej se, drahoušku.”

„Když já mám lepší nápad.”

Willow opět zavrtěla kyčlemi a roztahovala stehna tak dlouho, dokud neucítila, jak se k ní tiskne jeho mohutně vzduté mužství. Nepatrně zakolébala boky, aby ten sladký hrot nasměrovala přesněji. Sykavé Calebovo oddechování jí prozradilo, že vnímá její žhnoucí vstřícný klín a touží po spojení stejně zoufale jako ona.

„Kčertu, Willow, když já tě nechci bolet!”

„Copak zámek může bolet klíč?” zeptala se šeptem.

„Nemůže, když jsou stvořeni jeden pro druhého. Jsi pro mě stvořena, kočičko?”

hedvábným tepem vylil do hlubin Willowina sladkého lůna a stal se tak neodvolatelně její součástí.

Nic na světě se tomu pocitu nevyrovnalo. Willow otevřela víčka a cítila, jak se zvolna propadá do extáze, jež se v ní zvolna rozvíjela jako stlačená pružina. Horečně šeptala Calebovo jméno a snažila se mu sdělit tu krásu, kterou jí dává, jenže neznala vhodná slova, jimiž by vyjádřila kouzelnou přeměnu odehrávající se v jejím těle. Calebův polibek jí prozradil, že chápe, že prožívá stejnou proměnu jako ona. Slyšela, jak Caleb vydechuje její jméno, cítila tepání jeho extáze, jež se jí ve vlnkách valila do lůna.

Vědomí, že Caleb vrcholí stejně zvolna a bezvýhradně jako ona, ji znovu zahltilo rozkoší, smetlo ji i jeho jako tajfun a vytavilo z nich jediný odlitek, prapůvodní a velkolepý. Žádný z nich nevěděl, kde končí a začíná jeho já, protože žádné já neexistovalo, nebyl tu ten druhý, byl tu pouze jeden doběla rozžhavený celek v místě, kde kdysi existovaly dvě samostatné poloviny.

. 14.

Jak je na tom?” zeptala se Willow. „Nemůže se mu vést lépe. Jediné, co Deuce potřebuje, je pořádný odpočinek a pořádná pastva od východu do západu slunce.”

Caleb pleskl Deucea po zadku a nechal mohutného hřebce odklusat nazpátek do podvečerního ticha louky. Rána po kulce se čistě hojila. Namožená šlacha se bude uzdravovat déle, ale už teď kůň našlapoval téměř se starou jistotou.

„Běhá dobře,” poznamenala Willow. „Nezdá se mi, že by kulhal.”

Nešťastný tón Willowina hlasu s obsahem jejích slov vůbec neladil, ovšem Caleb dobře věděl, co ji trápí. Sám prožíval stejné pocity. V tomhle skrytém údolíčku strávili už plných osmnáct dní. Byli tak blízko nebi, jak nikdy netušil, že se dostane. A teď už byl Deuce zase v pořádku a arabové si na netypickou nadmořskou výšku docela slušně navykli. Pro další pobyt zde už tedy neexistovala žádná záminka.

„Můžeme se klidně zdržet déle,” prohlásil Caleb rázně. Vyslovil nahlas myšlenku, která ho od chvíle, kdy objevil Willowinu nevinnost, pronásledovala stále častěji. „Vždyť se za tím tvým proklatým bratrem nemusíme honit jako honicí psi. Pokud ho máme najít, tak ho najdeme, ať budeme kdekoliv. A pokud nám setkání s ním není souzeno, stejně se nedá nic dělat.”

Willow sebou při tom tvrdém Calebově tónu až trhla. Zvykla si na jeho smích, jeho něžnost, jeho bezbřehou smyslnost. Během těch posledních osmnácti dní nespatřila ani jedinkrát náznak toho temného archanděla, jenž tvořil další část jeho osobnosti. Bezmála na jeho existenci zapomněla.

„Kdyby záleželo jen na mně, v životě bych zdejší údolí neopustila,” povzdechla si Willow zoufale. „Ale Matt určitě potřebuje pomoc, jinak by nevzkázal pro své bratry. Měl prostě smůlu, že doma nezbyl nikdo jiný než já.” Usmála se na Caleba a něžně dodala: „Pro mě to však bylo štěstí, protože jinak bych nepotkala tebe.”

Caleb zavřel oči a snažil se potlačit ten nelogický vztek, jenž mu vřel v žilách — vztek na Willow, na sebe, a především na tu jednoduchou pravdu, že jakmile Rena najdou, Willow pro něho bude nenávratně ztracena.

„Radši bych zůstal tady v ráji,” namítl drsně.

„Však já také, lásko,” přistoupila k němu konejšivě. „Já také.”

Willow objala Caleba kolem krku a přitiskla se k němu, vychutnávala jeho důvěrně známé teplo a sílu. On sám ji objímal téměř zuřivě, zvedl ji kousek do vzduchu, a než ji opět postavil na zem, pevně a majetnicky ji políbil. Poté ji probodl tak navztekaným pohledem, že se málem začala hájit, jenže nevěděla kvůli čemu.

„Pamatuj si,” oznámil jí Caleb stroze, „že jsi to ty, kdo ho chtěl jít hledat! Já byl ochotný přenechat tohle rozhodnutí Bohu.” „Co tím myslíš?”

Calebův úsměv byl tenký a zlověstný jako čepel velkého loveckého nože, který nosíval na každém kroku, ale už neřekl ani slovo.

„Calebe?” zkusila to bázlivě.

„Běžte vyhrabat tu svou vzácnou mapu, jižanská dámo.”

Při tónu jeho hlasu a přezdívce, kterou nepoužil od jejich příchodu do údolí, sebou Willow bolestně trhla. „Jakou mapu?”

„Tu, kterou sis schovala někam do toho velkého vaku,” odsekl Caleb, odvrátil se od Willow a rázně zamířil nazpět do tábora.

„Jak o ní víš?” zeptala se nechápavě.

„Snadno. Hlupáci, co se honí za zlatem, vždycky kreslí mapy, aby je podle nich našli zase další blázni.”

Zuřivost Calebova hlasu Willow vylekala. Chvíli za ním nejisté hleděla a teprve pak se váhavě pustila stejným směrem.

Po příchodu do tábora zjistila, že Caleb prohrabuje popel po jejich ranním ohni. Dokonce ani nezvedl hlavu, když mířila k nemotornému vaku představujícímu její jediné zavazadlo a začala se přehrabovat v jeho obsahu. Nedíval se na ni, ani když utrhla kus podšívky a vytáhla složený kus papíru. Jedinkrát se po ní nepodíval, dokud s mapou v ruce nedošla pomalu k ohni.

„Bývala bych ti mapu ukázala dřív,” řekla tiše. „Jenže stejně není k ničemu.”

Caleb po ní loupl kosým pohledem, kterým by se daly kácet stromy. „Nevěřila jsi mi, to přece víme oba.”

Willow na lícních kostech zahořely krvavě rudé skvrny. „To tajemství přece nepatří mně, takže ho nemůžu vykládat každému na potkání. Ale teď ti mapu ukážu.” Vrazila mu papír do ruky. „Tumáš, podívej se sám. Nenajdeš tam nic, co bych ti už dávno neprozradila. Matt nikdy nepatřil k důvěřivým lidem. Udělal to tak proto, aby z ní případný zloděj nic užitečného nevyčetl. Naneštěstí není ta mapa nic platná ani mně.”

Caleb si beze slova mapu vzal a bleskově po ní přelétl pohledem. Hlavní orientační body byly jasně k poznání, řeky a shluky horských štítů kraje San Juan. V srdci velehor byly vyznačeny různé přechody a průsmyky, ale žádný nebyl zvýrazněný. Ať už by člověk vyšel z Kalifornie, Mexika, Kanady či východně od Mississippi, vždycky by si tu nějakou cestu do San Juan našel. Caleb tázavě vzhlédl k Willow.

„Matt si nebyl jistý, kde který z bratrů je,” vysvětlovala. „Dopis dorazil na naši nej větší farmu s příkazem doručit ho kamkoliv, kde budou Moranovi bratři. Dopis jsem přepsala a poslala ho na adresy, které jsem od bratrů měla jako poslední.” „A to kam?”

„Austrálie, Kalifornie, Sandwichské ostrovy a Čína. Jenže ty adresy byly už roky staré. Bratři teď můžou být skutečně kdekoliv, možná i zpátky v Americe.”

Caleb jen povytáhl obočí a opět se zadíval do mapy. Zavrčel: „Tvůj bratr kreslí mapy skutečně skvěle.” Zamračil se. „Ale jednu podrobnost vynechal. Kde je kčertu jeho hlavní tábor?”

„Pokud můžu soudit, tak ho nezakreslil.” Willow se zhluboka nadechla. „Mám dojem, že Matt byl tak opatrný, protože našel zlato.”

„Zřejmě ano. Občas se to stává i těm nejproklatějším hlupákům.”

Willow užasla nad lhostejným tónem Calebova hlasu. „Ty snad proti hledání zlata něco máš?”

Pokrčil rameny. „Osobně bych radši choval dobytek. Když přijdou horší časy, člověk ho aspoň může sníst. Zlata se nenajedl ještě nikdo.”

„Můžeš si za ně to jídlo koupit!” poukázala Willow už podrážděně.

„Jistě. Pokud tě ovšem nestřeli do zad nějaký pistolník, který usoudí, že je pohodlnější ukrást ti tvůj zábor než si hledat vlastní.” Studené topasové oči jako by Willow probodávaly. „Viděl jsem tábory zlatokopů, chápeš? Smrdělo to v nich pekelnou sírou. Nic než chamtivost a vraždění a kurvy.”

„Ale Matthew takový není! Je navlas tak slušný chlap jako ty!”

Caleb neřekl ani slovo, jen stiskl rty. Ani za mák se mu nezamlouvalo, že je přirovnáván k člověku, jenž svedl a opustil Rebekku. Zadumaně civěl do mapy. V jednom místě, hluboko v srdci San Juan, byla pečlivě nakreslená pětice trojúhelníčků označujících horské vrcholy. Třebaže v oné oblasti se vyskytovalo množství pohoří s nesčetnými štíty, další trojúhelníčky se nikde neobjevily.

Přes mapu byla napsaná věta: Rozdělej oheň a já přijdu. Pod ní stála řádka psaná ve španělštině. Caleb si ji v duchu přeložil: Tři body, dvě poloviny, jeden bod.

Willow přistoupila blíž a všimla si, že Caleb hledí na obě věty.

„Tohle byla další věc, kterou jsem nerozluštila,” ozvala se. „Nač psal Matt tu větu ve španělštině?” „Umíš španělsky?”

„To neumím.”

„Tak to je možná ten důvod,” prohlásil Caleb významně.

Opět se zadíval na trojúhelníčky. Willow jeho soustředěný zlatavý pohled sledovala.

„Kde bychom měli rozdělat ten oheň?” zeptala se po chvíli. „Matt může mít tábor v kterémkoliv z trojúhelníčků, ne?”

„Pro nás ty trojúhelníčky nemají význam, jde o horské štíty, a ne o tábory. Tam bys mohla hledat třeba pět let a nenašla bys nic než tu nejdrsnější divočinu.”

„Nemusíš to říkat tak spokojeně,” navztekala se Willow. „Proč vlastně nechceš Matta najít?”

Caleb se na ni podíval skoro rozzuřeně a teprve po chvíli odpověděl: „Všude v těch horách je nebezpečná divočina. Dovol mi, ať tě doprovodím zpátky k Wolfu Lonetreeovi. Ochrání tebe i araby a já zatím budu sám pátrat po tvém bratrovi.”

„Když nebudu s tebou, v životě se k Mattovi ani nepřiblížíš. Pokud se nechce dát najít, chytneš spíš měsíční odraz ve vodě než jeho.”

Caleb rozdrtil kletbu mezi zuby. Tohle byl přesný popis jeho honu na Rena — chytání měsíčního světla na hladině.

Jenže to jsem netušil, kde ten zkurvysyn je. A teď to vím.

Willow se mračila nad mapou. „Zaboha mi nejde do hlavy, proč Matt nenapsal nebo nenakreslil jediný klíč, který by nám pomohl tu záhadu rozluštit. V žádném případě na to nezapomněl, je hrozně opatrný. Byl to on, kdo mě učil orientovat se podle hvězd, číst a kreslit mapy a vyznat se v polednících a rovnoběžkách.” Nešťastně si hryzala spodní ret. „Domýšlím si jenom tolik, že když na kterémkoliv z těch označených pěti štítů zapálíme oheň, uvidí nás. Ty ten kraj přece znáš. Můžeš najít místo, odkud bude vidět hodně do dálky, rozděláme oheň a —”

„A necháme si ustřelit hloupé kebule rovnou od krku,” přerušil ji Caleb rázně. „V tom kraji zapaluje signální oheň jenom ten, kdo si koleduje o smeknutí skalpu. Tvůj bratr to jistě taky ví, jinak by byl už dávno po smrti.”

„Tak proč to vzkazuje?”

„Je to past.”

„To mi nedává smysl. Matt by přece nechtěl, aby se jeho bratrům něco stalo!”

„Jsou snad tví bratři hlupáci?”

Willow se rozesmála. „To sotva. Matt je z nich nejmladší a většinu toho, co ví, se naučil právě od svých starších bratrů.”

„V tom případě by ani jeden z nich neprovedl takovou pitomost, aby zapálil oheň v kraji plném Indiánů a čekal jak uvázaná ovce, co se bude dít dál.”

Willow chtěla odporovat, ale pochopila, že by to nikam nevedlo. Caleb měl pravdu. Takhle hloupý není z bratrů Moranových ani jediný.

„Past,” opakovala nešťastně.

„Sama jsi říkala, že tvůj bratr je opatrný.”

„V tom případě musíme postupně vyšplhat na každý z těch štítů a na jednom z nich najdeme jeho tábor,” zkoušela to Willow a vzala si mapu od Caleba.

Zaslechl v jejím hlase tón ocelové rozhodnosti a pochopil, že Willow bude po bratrovi pátrat tak dlouho, dokud ho nenajde či při svém úsilí nezahyne. Reno poslal dopis s prosbou o pomoc a Willow na něj odpovídá jediným způsobem, jaký je v jejích silách.

„Takže ty bratra najdeš, i kdybys měla vstoupit do samého pekla, je to tak?”

„Kdybys byl na mém místě, snažil by ses míň?” zeptala se Willow a v duchu se divila tajené nenávisti, jež z Caleba čišela při každé zmínce o jejím bratrovi.

Caleb zavřel oči a ochutnal první doušek bolesti, který mu přinese budoucnost, představil si Willowiny výkřiky, až uvidí svého milovaného bratra a milovaného muže tasit proti sobě navzájem zbraň, až se od úbočí bude vracet ozvěna výstřelů a smrt se snese z nebes jako zahřmění hromu.

Dej si velmi záležet na tom, abys na Rena vytáhl zbraň ze skutečně závažného důvodu, protože to nebude stát život jen jeho, ale i tebe.

„Staň se,” pronesl Caleb zachmuřeně.

Willow proklál strach jako černý blesk. „Calebe?” otázala se rozechvělým hlasem. „Co je? Co se to proboha děje?”

Neodpověděl. Zamířil k sedlovým vakům, vytáhl svůj deník a začal do něho črtat.

„Co to děláš?” nevydržela to po chvíli Willow.

„Hledám tvého zatraceného bratra.”

Willow překvapeně zamžikala. „Ale jak?”

„Říkáš, že je opatrný. A byl velmi pečlivý i při kreslení těch pěti trojúhelníků, dokonce i pokud jde o jejich tvar a sklon.”

„Pořád ještě nerozumím.”

„Trojúhelníčky jsou jeden jako druhý, s jedním devadesátistupňovým úhlem a se dvěma pětačtyřicetistupňovými úhly.”

Willow se na obrazce pozorně zadívala a uvědomila si, že Caleb má pravdu.

„Když ten úhel s devadesáti stupni rozdělíš napůl a spustíš z něho základnou trojúhelníku kolmici, dostaneš dva stejné trojúhelníky,” vykládal Caleb a při řeči zručně rýsoval.

„A dál?”

„Dál si k té dělicí čáře přiložíš pravítko a protáhneš ji až na okraj mapy. Dělicí čáry všech pěti trojúhelníků se protnou v jednom bodě. Tři body, dvě poloviny, jeden bod. Mělo by to být přibližně —”

„Tady!” skočila mu Willow do řeči a ukázala na místo, kde se postupně skutečně protnula jedna dělicí přímka

s druhou, třetí až pátou. „Calebe, tys to dokázal! Tady je Matt!”

Caleb neřekl ani slovo, pouze si místo, kde se přímky protnuly, vtiskl do paměti včetně orientačních bodů na mapě, načež zahodil mapu do ohně. Když se plameny lačně zahryzly do papíru, Willow polekaně vyjekla. Než se však vzmohla na jediný pohyb, papír se zkroutil a zčernal a změnil se v popel.

„Proklatě dobře, že tvoji arabové jsou v dobrém stavu,” zavrčel Caleb nervózně. „Ceká nás pekelná cesta.”

Od ohně sklouzl pohledem k Willow. V šeru měla záhadné oči, barvou připomínaly listopadový déšť. Představa, že by ji ztratil, se mu zabodávala do srdce jako nůž. Mlčky k ní natáhl ruku. Uchopila ji bez váhání. Nechápala sice tu temnotu, jež z něho vyzařovala, ale věděla, že ji potřebuje. Když ji k sobě přivinul, ochotně se mu poddala, protože ho potřebovala stejně jako on ji. Dlouho se navzájem drželi v objetí a nehýbali se, jen se k sobě tiskli pořád pevněji, jako by měli strach, že v příští minutě je nelítostný osud od sebe oddělí.

„Lásko moje,” zašeptala Willow posléze a vzhlédla ke Calebovi. „Co tě trápí?”

Jeho jedinou odpověď však představoval polibek, který neskončil, dokud jeho tělo nebylo hluboko v jejím a ona se nechvěla naplněním, jež ji s každým opakováním stravovalo stále víc. Když jí slíbal slzy slasti z řas, začal znovu, dávat i brát a sdílet, dokud nezbyl žádný včerejšek, žádný zítřek, nic než bezčasá přítomnost, v níž se oni dva stali jedním.

Když Willow usnula, stále ještě byla spojená s Calebovým tělem. Předlouho pouze naslouchal jejímu pomalému oddechování, tichým mimovolným pohybům, sledoval měsíční zář na jejím obličeji. A když už to nedokázal dál snášet, zavřel oči a usnul s vroucnou modlitbou v mysli: Až Rena najdou, aby byl už po smrti.

Willow se postavila ve třmenech a podívala se kupředu přes Ishmaelovy vztyčené uši. Země se před ní svažovala

v tolika odstínech zeleně, že neznala ani tolik slov, aby je všechny popsala. Kraj nebyl ani rovný, ani hornatý. Přestože z obzoru tu a tam trčely vzdálené shluky vysokohorských štítů, pod nimi se táhly dlouhé míle divokých hájků a lesů a travnatých plání, jako když přes nerovnou podlahu hodíte přikrývku sešívanou z různobarevných zbytků látek, zohýbanou v místech, kde na protáhlých vysokých hřebenech rostly borovice a osiky a mladé dubové mlází. Údolí mezi hřebeny byla stejně protáhlá a na dně jejich širokých koryt protékaly řeky.

Willow se zhluboka nadechla a vychutnávala svěží vzduch, šťastná, že se konečně přizpůsobila vyšší nadmořské výšce. Caleb jí prozradil, že dokonce i to nejhlubší údolí leží téměř sedm tisíc stop nad mořem. Většina horských štítů však měla dvojnásobnou výšku. Jako kdyby jeli po zelené střeše světa v dálce osázené kamennými komíny. Pocit vzdušné otevřenosti stoupal do hlavy jak víno.

A nikde nebylo vidět ani stopu po kouři, stavení, hrubě vyježděné cestě, plotech či dalších známkách trvalejší přítomnosti člověka. A přesto tu lidé kdesi byli, Caleb zahlédl jejich stopy v místech, kde hory sevřely travnaté pláně do uzounkých údolí, jež představovala přirozené cesty pro poutníky. Některé ze stop mířily na sever či východ, většina však nikoliv. Většina jich směřovala do kraje San Juan.

„Támhle máme namířeno,” ukázal Caleb. „Ty nejvzdálenější vrcholy, k nimž vůbec dohlédneš.”

Willow ty shluky horských štítů viděla spíš jako nizounkou, nachovou korunu nahoře lemovanou jehlami a ze stran posázenou roztříštěnými perlami. Kraj oddělující je od San Juan byl stejně divoký jako krásný.

„Jak dlouho potrvá, než se tam dostaneme?” zeptala se, protože se už stačila poučit, že hlavním měřítkem na Západě je trvání cesty než skutečná zeměpisná vzdálenost.

„Dva dny, pokud bychom ovšem mohli jet přímo. Za daných okolností však budeme mít štěstí, když to zvládneme za čtyři.” „Proč?”

„Indiáni,” vysvětlil Caleb stručně. „Utahové už mají proklatě plné zuby toho, že na každém kroku zakopnou o bělocha. A navíc nesmíme zapomínat ani na Slatera a jeho bandu.”

„Takže ty nevěříš, že jsme je setřásli?”

„Ono je těžké setřást někoho, kdo ví, kam máš namířeno,” poznamenal Caleb jízlivě.

„A nevzdali se třeba pronásledování, když už víc jak tři týdny nenarazili na jedinou stopu?”

„A vzdala by ses ty, kdybys byla na jejich místě?” odpověděl jí otázkou.

Willow uhnula pohledem před Calebovýma zachmuřenýma očima. Přestože už se znovu nezmínil, že by s tím pátráním po Mattovi nejraději přestal, věděla, že svůj názor nezměnil. Když se ho však ptala na důvod, odvedl řeč jinam, a to tak prudce, až to bolelo.

„Jeda Slatera za námi žene pomstychtivost,” vysvětlil Caleb a díval se přitom stranou. „A patří k těm lidem, co se nevzdají, dokud nezemřou či nedosáhnou svého.”

„Takže proto se ti nechce hledat Matta?” vyzvídala Willow, jež si vzpomněla, že starší Slaterův bratr má pověst nelítostného pistolníka. „Protože víš, že Slater by tě hledal na stejném místě jako ty jeho?”

Caleb se po ní konečně podíval. „Jen hlupák záměrně vyhledává potíže. Jako by bohatě nestačily ty, které mu život přináší sám od sebe.”

Zlehka zaryl Deuceovi paty do slabin a pobídl ho do klusu po dlouhé, povlovně se svažující stráni, jež nakonec skončí v travnatém údolí o celé tisíce stop níž, než kde se nacházejí teď. Willow nešťastně sledovala vzdalující se Calebova široká záda a litovala, že svoji otázku nepoložila opatrněji. Žádný muž není nadšený z narážek, že se snad hodlá vyhnout boji.

Willow podmračeně popohnala Ishmaela kupředu a přitom musela myslet spíš na milovaného muže než na cestu, která je čekala. Od chvíle, kdy včera vyjeli z malého údolí, se Caleb choval odtažitě. Udržoval ostré tempo a vůbec, choval se jako člověk, který chce co nejrychleji vyřídit nepříjemný úkol, aby ho měl konečně za

sebou. A jedinkrát, ani v údolí, ani po odjezdu z něho, se slůvkem nezmínil o tom, co bude s nimi dvěma, až najdou jejího bratra. A jedinkrát neřekl, že ji miluje, že by se s ní chtěl oženit, že by toužil po její přítomnosti i poté, až splní svůj slib, že ji doprovodí za bratrem.

A přesto Willow zrovna dnes ráno po probuzení Caleba přistihla, jak na ni hledí s tak nesmírnou touhou, až se jí z toho zatočila hlava. Potom beze slova vstal a nechal ji ležet se slzami v očích, zatímco útroby jí nahlodával ledový strach.

Ta vzpomínka pronásledovala Willow po celý dlouhý den, mrazila ji na kůži ledová vyrážka a pohádkové kráse okolní krajiny dodávala hořkosladkou příchuť.

Dlouhé sestupování z hor skončilo jako mnoho předchozích sestupů v širokém údolí vinoucím se mezi horskými hřebeny. Jejich cesta je vedla podél říčky, k jejímuž protějšímu břehu bylo sotva sto stop. Voda byla čistá a čirá a proud bystrý. Podél břehů rostly osiky a zvláštní odrůda topolu a vzpínaly náruče plné chvějivého stříbrozeleného listí k obloze. V trávě svítily a pomrkávaly květy všech barev jako pozdrav jara, jež ještě neskončilo.

A jako vždycky, i teď slunce žhnulo jako výheň. Willow na sobě měla pouze levisky a koženou kazajku a většinu kožených tkanic si rozvázala. Flanelové spodní prádlo, které bylo tam vysoko pod horskými štíty tak příjemné, teď vezla srolované v přikrývce za sedlem i s těžkým vlněným kabátem. Stříbrné šeptání říčního proudu se stalo vábnou písní slibující chladivý čistý doušek na uhašení Willowiny stále silnější žízně.

Zrovna když se smířila s představou, že Caleb neudělá zastávku ani na večeři, přitáhl hřebci uzdu, seskočil a zamířil k ní.

„Tady si chvíli odpočinem.”

Willow začala sesedat, ale Caleb k ní vztáhl paže, pomalu ji spustil k zemi a pevně ji k sobě přivinul. Pohled v jeho očích a jeho jasné tělesné vzrušení způsobily, že se jí srdce rozbušilo dvojnásobným tempem. Úzkostný

vzrušovala jedním pohybem současně, kochala se plamenem v jeho očích, jenž beze zbytku vytěsnil předchozí chmury. „To záleží na návnadě. Nebo snad na prutu?”

„Víš, co jsi?” zeptal se chraptivě. „Neuvěřitelně drzý pstroužek.”

„Ale přitom ti pokaždé skočím na návnadu.”

„Ale kdepak, miláčku, já se dávám nachytat na tu tvou.”

Willowin tichý smích byl stejně smyslný jako škádlivé zavrtění její hlavy. „Budeme se o tom dohadovat hodně dlouho?”

On sám se smál zároveň spokojeně a nedočkavě. „Ano, mám dojem, že ano.” Dlouhými prsty začal kmitat na zapínání jejích levisek. „Jenže nakonec tě stejně donutím, abys odkývala to moje.”

„Protože máš větší sílu než já!” namítla.

„A taky jsem úměrně tomu rozvášněný,” vklouzl jí Caleb rukou pod vrstvy látek. „Jenže na zbabělost je teď už pozdě.”

Willow se vzmohla pouze na hrdelné zasténání rozkoše. Caleb poklekl a sundal jí jezdecké boty a levisky. S ostatním oblečením už tolik trpělivosti neměl. A totéž platilo i o jeho šatech. Jednoduše si jen rozepnul kalhoty, stáhl Willow k sobě na zem a posadil si ji rozkročmo na klín, poháněný zběsilou žádostí, kterou nedokázal ovládnout.

„Kristepane,” zasténal, zatímco ji dráždil a laskal, „pokaždé jsi ještě hebčí. Ještě žhavější. Ještě sladší.”

Willow se pokusila odpovědět, ale pocit Calebova údu vnikajícího jí hluboko do těla jí vyrazil dech. Lačněl po ní téměř zběsile, jako kdyby ji musel poznat do posledního vlákénka její bytosti, mít ji celou, dotýkat se až samých prazákladů jejího já. První vražedná vlna slasti ji zasáhla hned ve chvíli, kdy dokončili spojení, ale potom jeho zoufalá dychtivost zničila okolní svět a současně s tím stvořila bezbřehý vesmír obydlený pouze Willow, Calebem a jejich extází. Z úst sejí vylévaly pulzující výkřiky a zalévaly líbeznou vláhou těla a duše jejího milence i ji samotnou.

Hloubka a bezprostřednost Willowiny reakce vzrušovala Caleba stejně jako žár jejího těla, protože to oboje mu prozrazovalo, že patří jemu, jenom a bezvýhradně pouze jemu. A přesně to potřeboval, přesně to hledal během těch dlouhých hodin, kdy se donekonečna pokoušel vyřešit své dilema ohledně Rena Morgana a nenacházel žádné rozluštění, žádný důvod k odložení své pomsty kromě tohoto, kromě spojení, které se nepodobalo ničemu, co Caleb kdy v životě poznal. Willowina vášeň byla žhavá jako slunce a hluboká jako propast času; byl to cit tak pronikavý, že dosáhl až na dno jeho duše.

Jenže zanedlouho ho bude Willow nenávidět se stejnou vášní, s jakou ho nyní miluje.

Willowino jméno kanulo Calebovi ze rtů jako nedokončený výkřik, protože vášeň, kterou v ní vzbouzel, se zmocnila i jeho a odevzdávala ho Willow s každým drásavým tepem jeho těla stále víc a stále úplněji, až nakonec jejich vzrušení o sebe jiskřivě třesklo jako dva nabroušené meče a vyhnalo je k výšinám velkolepé a téměř bezzemské slasti.

Objímal ji, tiskl si ji k tělu a v duchu se modlil, aby Rena nikdy neobjevil… A přitom věděl, že ho objeví.

„Další stopy?” zajímala se Willow.

Caleb přikývl. Od odjezdu z jejich údolíčka se jedinkrát neoholil, ale ani šestidenní strniště nemohlo schovat jeho zachmuřený výraz.

„Koně mají podkovy?” Další přikývnutí. „A kolik jich je?”

Přestože Willow svoji otázku sotva hlesla, Caleb ji zaslechl. Občas míval pocit, že dokáže slyšet i v tichu své mysli její výkřiky ženské vášně, výkřiky lásky, výkřiky žalu, výkřiky nenávisti.

„Nejmíň dvanáct,” zavrčel Caleb drsně, přesto však nepříjemné pravdě o nepřátelích dával přednost před myšlenkami, jež ho nemilosrdně pronásledovaly bez ohledu na to, jak rázně je vypuzoval z mozku. „Ale víc než šestnáct jich nebude. Těžko říct. Nejeli všichni v jednom houfu.”

Willow se zamračeně rozhlédla kolem sebe. Dlouhé dny opatrného a únavného putování je dovedly doprostřed nádhery horských masivů v San Juan. Právě teď byla s Calebem uprostřed horské travnaté kotliny, jež měla v průměru asi dvě míle a byla obehnaná hradbou zasněžených štítů, giganticky vysokých a velkolepě rozeklaných. Na zvlněných pahorcích kotliny rostly štíhlé osiky a nabízely úkryt vysoké zvěři a poutníkům, jako byli Caleb s Willow, kteří neměli v plánu dát se ze sousedních vrcholů a hřebenů zahlédnout nepřítelem.

Jenže kotlina velmi brzy změní svou tvářnost stejně jako všechna údolí a kotliny a louky, protože půda začne stoupat, travnaté plochy se zúží a potoky poběží tmavými kamennými koryty, dokud se nedostane do vyššího údolí, menšího, s menší loukou, a všechno se bude opakovat zase dokola, až nakonec dojdou k pramenům malého potůčku u paty dalšího průsmyku. Až projdou jím, začne všechno dokola, ale v obráceném pořadí, z potůčků se stanou řeky a z louček se opět stanou rozlehlá údolí.

„Mohli bychom projít ještě jiným průsmykem?” zeptala se Willow.

„Vždycky se dá najít další průsmyk.”

Skousla si spodní ret. „Ale ne v bezprostřední blízkosti, je to tak?”

„Přesně. Museli bychom se vrátit tři dny jízdy nazpátek až k místu, kde se potok větví. Pak by nám trvalo další tři dny, než bychom se dostali na opačnou stranu pohoří.” Caleb ukázal palcem přes rameno, podíval se na Willow a vyčkával, s čím přijde.

„Už jsme blízko Mattovi?” zeptala se konečně.

„Pokud nakreslil tu mapu správně a my ji správně rozluštili, tak ano.”

„Když jsi šel na průzkum po okolí, měla jsem dojem, že slyším výstřely,” poznamenala Willow.

„Máš skvělý sluch,” pochválil ji Caleb. Nic z jeho tónu nenaznačovalo, že doufal, že to Willow neuslyší.

„Tos střílel ty?” naléhala.

„Ne.”

„Matt?”

„Pochybuju. Daleko spíš jen někdo ze Slaterovy bandy uviděl srnu. Banda ozbrojených chlapů si nemusí dělat těžkou hlavu, jestli je při střílení zvěře uslyší Utahové.”

„Matt je sám.”

„Je na to zvyklý.”

„Slyšela jsem pět výstřelů. Kolik ran je zapotřebí na zabití jedné srny?”

Caleb neodpověděl. Sám dobře věděl, že víc než jeden dva výstřely většinou znamená přestřelku, ne boj.

„Třeba je Matt raněný,” pronesla Willow naléhavě. „Calebe, musíme ho okamžitě najít!”

„Když pojedeme tím směrem, daleko spíš narazíme na Slaterovu bandu!” upozornil ji Caleb rázně, ovšem už během té odpovědi přitáhl koni uzdu a zamířil s ním do kaňonu, jenž se zvedal po obou stranách řeky. „Pojedu napřed. A ty měj bambitku připravenou ke střelbě. Pokud nebudeme mít z pekla štěstí, tak ji budem proklatě potřebovat.”

Navzdory Calebovu zlověstnému varování nenašli toho odpoledne nic než stopy. Půda se jim zvolna začala zvedat pod nohama, proud řeky se zrychloval, koryto se zužovalo, bylo stále kamenitější a po obou stranách se k řece přibližovaly strmé skalní stěny. Podle těžkého dechu koní Willow poznala, že nadmořská výška je větší,

než bylo v případě údolíčka s horkým jezírkem, a každým krokem že se dostávají stále výš.

Vodní proud, jehož se drželi, se za dalším pahorkem rozdělil. Stopy okovaných koní se držely pravého přítoku. Caleb zabočil k levému, protože ten vedl k místu, kde se protínalo pět přímek na mapě, kterou spálil na popel s přáním, aby stejně snadno mohl spálit i minulost.

Jenže spálit ten hořký včerejšek bylo vyloučeno.

Takže se staň, co se má stát.

Tahle slova práskala Calebovi v hlavě jako salva z opakovačky. Jejich ozvěna se mu vracela jako Wolfovo varování.

Slyšíš mě dobře, amigo? Ty a Reno jste příliš vyrovnaní soupeři.

A vlastní Calebova odpověď, v dané situaci jediná možná, a sice oko za oko, zub za zub, život za život, dozvuky minulosti v přítomnosti, ten vražedný kruh uzavřela.

Takže se staň, co se má stát.

Až na to, že to tak být nemůže. Caleb nemůže nechat Willow osamělou v horách, bez ochrany, ženu opuštěnou mužem nezáměrně, což ale na její opuštěnosti pranic nemění…

Nezemře Willow stejným způsobem jako Rebecca, zesláblá mučivou trýzní, zatímco bude přivádět na svět umírající děcko svého milence?

Oko za oko, zub za zub, život za život.

Při pouhé představě, že by ublížil Willow, stoupla Calebovi do úst pachuť žluče. Copak by něco podobného mohl provést dívce, jejímž jediným hříchem je, že miluje přespříliš? Neprovedla přece žádný zločin, aby si zasloužila takovou zradu.

Ale Rebecca také ne. Přesto ji zrada potkala, i utrpení a smrt. Muž, který znamenal její zkázu, odešel zcela svobodný, schopný pokračovat ve svádění dalších nevinných děvčátek, opouštět je a uzavírat další a další kruté kruhy zrady a pomsty.

V úzkosti, jež vzrůstala s každým dalším krokem kupředu.Caleb zoufale pátral po cestě z té pasti povinnosti, touhy a smrti.Nepřišel na nic, s výjimkou toho,že by musel nechat svůdce naživu a tím by odsoudil neznámou dávkuje svedení a opuštění, které si nezaslouží, a po ní další nešťastnici a další, protože mužská žádost se vzbouzí spolu s ním za východu sluncea zapadá pouze v hřejivé temnotě ženského těla.

Když Caleb vjížděl do černého kaňonu, nešlo mu do hlavy, že by mohl nechat Rena žít a dál se považovat za muže.

15.

Po obou stranách úzké? průrvy trčely kolmo vzhůru převysoko skalní stěny, jež zastínily všechno s výjimkou tenké stužky nebe nad hlavou. Vysoko nad nimi se horský štít ;stále ještě koupal v čiré sluneční záři, ale na dně strže se ,z každé skuliny vylévala tma jako zlověstná předzvěst noci. Husté stíny byly navlas to, co Caleb hledal. Seskočil na zem a zamířil k Willow. „Žádný oheň,” upozornil ji tlumeně.

Willow přikývla na srozuměnou. Před hodinou zaslechli zcela zřetelnou střelbu dva výstřely z pušky. Bylo vyloučeno určit směr, z něhož přicházejí, protože kamenné stěny roztříštily každý zvuk mnohonásobnou ozvěnou dávno předtím, než dorazil až k nim. „Jak je to daleko?” zeptala se Willow. Caleb věděl, že se ptá na vzdálenost, v níž padly předchozí výstřely. Zadíval se směrem k východu ze strže a pokrčil rameny. „Klidně to může být hned v další rokli, ale stejně dobře to může být celou míli na opačné straně kotliny a třeba ještě za dalším horským štítem. Zvuk se tu nese dobře a hlavně nevyzpytatelně.”

Caleb pustil koně na pastvu asi o padesát stop níž po proudu a Willow zatím vypláchla polní láhev v potoce, jenž poskakoval a pěnil se v uzounkém zářezu ve skále a spadal v malých vodopádech z kamenných stupňů. Z neviditelného horského štítu zavanul prudký poryv ledového větru a navzdory tomu, že měla silný vlněný kabát, se Willow rozechvěla chladem.

„V životě jsem nesáhla do tak ledové vody,” postěžovala si Willow, když podávala Calebovi láhev. „Docela mi trnou zuby.”

„Roztátá voda z ledovců,” poučil ji Caleb stručně. Uchopil Willow za ruce a třel je mezi vlastními dlaněmi, aby je zahřál. „Dostali jsme se totiž proklatě blízko k věčnému ledu. Na vrcholku toho štítu je obrovitý ledovec a zasněžené pláně.” Dechl Willow na prsty, rozevřel si kabát s ovčí podšívkou a strčil si její ruce do hřejivého podpaží. Usmál se na ni. „Už je to lepší?”

„Mnohem lepší.”

Willow se usmála a spokojeně si zabroukala, protože hřát si ruce na Calebově teplé hrudi bylo příjemné. Za chviličku mu rozepnula knoflík těsně nad přezkou opasku a strčila mu jednu ruku pod košili a přitiskla mu ji na horkou kůži. Zavadila o stezičku chloupků běžících mu k rozkroku a Caleb sykavě lapnul po dechu.

„Jsi lepší než ohýnek,” pošeptala mu Willow, když obrátila ruku, aby si ji ohřála i z druhé strany. „Hřeju se a přitom nás neprozradí žádný kouř.”

„Ještě chvíli s tímhle pokračuj a nebude to pravda.”

„Vážně?” rozesmála se tiše a vzhlížela mu do očí. „A odkud by ten kouř šel?”

„Nepokoušej mě, drahoušku.”

„Proč ne? V tom oboru přece vynikám.”

Caleb přimhouřil oči a srdce se mu rozbušilo dvojnásobnou silou. V okamžiku bezdechého ticha, jež zavládlo mezi Calebem a Willow, připomínalo zurčení tenkého potůčku spíše řeku, nicméně nebylo tak hlasité, aby přehlušilo hlasitý Calebův nádech, když mu Willow studenými prstíky zvědavě vklouzla za pás kalhot. Ovšem opasek byl tak široký, že zmařil všechny její pokusy dosáhnout na citlivá místečka. Caleb si tedy s lišáckým úsměvem odepjal opasek s pouzdrem na pistoli a mohutný nůž a odložil jej stranou. „Zkus to teď.”

Willow ho políbila do důlku brady a na strniště, které opět o kousek povyrostlo. Zachytil její škádlivé rty v pevném polibku, který mu aspoň na pár vteřin umožnil zapomenout na ponurou budoucnost, jež se k nim přibližovala každým okamžikem, který věnovali pátrání po Renovi. Sotva Willowiny prsty zajely Calebovi za pás kalhot, lačně zasténal.

„Teď je to skvělé,” pochvalovala si, když mu nehty sjížděla po plochém tuhém břiše.

„A já dostal nápad, jak to ještě zdokonalit.”

Caleb s úsměvem rozepnul Willow kabát a tak dlouho tahal za kožené tkaničky její kazajky, dokud nezajel prsty mezi záhyby látky a nepohladil hedvábnou pokožku jejího těla. Willow tichounce slastně vydechla a přitiskla se k němu.

Přesto jí největší rozkoš působilo sledovat Calebovu reakci na její mazlení. Milovala pohled na jeho tvář, v níž chmury a napětí vystřídal v důsledku jejích doteků uchvácený jas. Milovala pohled na odlétající stíny z jeho očí, jež vystřídaly spalující plameny. Milovala laskat jeho tělo, cítit změny jako důkaz jeho vzrušení. Milovala ho rozesmávat a učit ho štěstí. Milovala… Caleba.

A co nevidět si Caleb uvědomí, že ji miluje na oplátku. O tom Willow vůbec nepochybovala. Žádný muž nemůže přicházet k ženě s tak bezvýhradnou vášní a tak bezbřehou něhou a aspoň trochu ji nemilovat.

S očima upřenýma na Caleba se Willow usmála, vytáhla se na špičky a řekla si tak o jeho rty, protože ho toužila znovu ochutnat, chvíli se utápět v jeho polibku. Caleb hrdelně zavrčel a v lačném spojení jejich úst jí dal, oč žádala, dal jí, co potřebovala.

„Vida,” pronesl jízlivý mužský hlas za Willowinými zády. „Teď aspoň vím, cos dělala celé ty týdny, co jsi nebyla k nalezení.”

Sáhnout po pistoli bylo příliš pozdě a Caleb to dobře věděl.

„Matte?” vykřikla Willow a prudce se obrátila po hlase. Muž se přiblížil proti větru, takže koně ho nemohli zavětřit, a Willow s Calebem tak zaskočil. Willow se zadívala do šera, potom cosi přiškrceně vyhrkla a rozběhla se vstříc cizincově náručí.

„Matte!” volala blaženě a objímala bratra. „Ach Matte, jsi to opravdu ty?”

„Vážně jsem to já, Willy.” Reno sestře objetí oplácel, ale z obličeje mu kromě úlevy a radosti čišel i vztek. Po chvilce odstrčil sestru stranou a pohledem si pozorně měřil vysokého muže s ostře řezanými rysy, který si právě rychle připínal opasek s pistolí a nožem. „Caleb Black?”

Caleb na tu stručnou otázku neodpověděl, pouze si dopnul přezku a postavil se trpké budoucnosti tváří v tvář. „Matthew Moran?”

Reno tázavě přimhouřil světlezelené oči, protože mu neušla ani zavilá nenávist v Calebově hlase, ani útočnický postoj druhého muže lehce rozkročené nohy, ruce spuštěné podél boků, a přesto připravené vmžiku vytáhnout šestirannou pistoli, která už byla předem odjištěná.

„Tak mám dojem, že Wolfe se v tobě spletl,” poznamenal Reno trpce. „Ale i když mám sto chutí vytlouct z tebe duši za to, žes z mé sestry udělal “

„Neříkej to!” přerušil ho Caleb hlasem stejně rozzuřeným, jako byly jeho planoucí oči. „Neopovažuj si to ani pomyslet.’”

Willow se vzrůstajícím děsem sledovala dva muže, jež milovala. Zkusila promluvit, ale slova jí uvízla v hrdle. Po setkání s dávno neviděným bratrem očekávala radost, ne hněv.

„Matte?” vydechla nakonec a hleděla na bratra, jenž byl vysoký jako Caleb, stejně silný a každým coulem stejně rozzuřený. „Co se stalo?”

„Jsi za něho vdaná?” udeřil na ni Reno.

Mrazivý poryv větru Willow připomněl, že má pořád ještě rozvázanou kazajku. Honem si zapnula košili, zavázala tkanice a držela hlavu hrdě vztyčenou navzdory ruměnci, jenž sejí ve žhavé vlně rozléval po lícních kostech.

„Nejsem,” přiznala.

„A slíbil ti manželství?”

Navztekaný Caleb se pokusil o odpověď.

Willow mu skočila do řeči: „Neslíbil.”

„Kristepane, a to máš odvahu ještě se mě ptát, co se stalo, Willy? Co by tak řekla maminka, kdyby se dozvěděla —”

„Maminka umřela.”

Reno vytřeštil oči a zaseje zavřel. „Kdy?” „Ještě před koncem války.” „Proč?” vyptával se chraptivě.

„Nikdy nebyla moc silná. Co zabili tatínka, život prostě vzdala.”

„A kde je Rafe a —”

„Nevím,” odsekla Willow stroze, ani ho nenechala domluvit. „Žádného ze svých bratrů jsem neviděla už celé roky. Mojí jedinou rodinou jsou vlastně jen vzpomínky.”

Výraz Renovy tváře se rázem změnil. Všechna zlost z něj vyprchala a nechala po sobě pouze smutek. Opět vztáhl po sestře paže a přivinul si ji do náruče. Zabořil se obličejem do jejích vlasů a chvíli ji něžně kolébal.

„To je mi líto, Willy,” šeptal. „To je mi proklatě líto. Kdybych to byl tušil, hned bych se vrátil domů. Není správné, žes na to všechno byla sama.”

S přidušeným vzlykem popadla Willow Rena kolem krku a pevně se k němu tiskla. Caleb dvojici pozoroval přimhouřenýma očima a vzpomínal na okamžik, kdy se ve spánku Willow poprvé přitiskla k němu.

Matte, ach Matte, já tomu pořád ještě nemůžu uvěřit! Jsi to vážně ty? Byla jsem tak sama…

Až po dlouhé chvíli se Reno jemně vyprostil ze sestřina objetí, otřel jí slzy tmavým kapesníkem a políbil ji na tváře. Potom se ohlédl ke Calebovi.

„My dva si spolu promluvíme později!” slíbil Reno důrazně. „Jenže teď je tady poblíž deset chlapů a všechny svrbí ruce touhou dostat mě, Willow a ty její krásné koně. Určitě mají chuť i na tvoji kůži, ale to se musejí postavit do fronty. Já tu byl jako první.”

„Ani do té fronty nemusíš. Sám ti budu šlapat na paty při každém kroku.”

Reno povytáhl tmavý oblouk obočí, ale nechal tu odpoveď bez komentáře, a to dokonce i poté, co se Willow vrátila ke Calebovi, vzala ho za pravou ruku, políbila ji do široké dlaně a pak si pevně propletla své prsty s jeho. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale nestihla to, protože Ishmael náhle ostražitě zvedl hlavu. Se vztyčenýma ušima a rozšířenými nozdrami zkoumal hřebec vítr vanoucí k nim úzkou, křovím zarostlou soutěskou.

Caleb škubnul pravou rukou, ale její prsty mu pevně držela Willow. Rena podobný problém netrápil. S děsivou rychlostí se mu v levé hrsti objevila pistole. Willow jen zírala a nedokázala uvěřit svým očím. V následujícím zlomku vteřiny držel Reno v pravici pušku. Pohyboval se tak rychle, že jeho gesta vypadala téměř rozmazaně.

„Matte…?” šeptla ohromeně.

Reno stroze pokynul pravou rukou, aby sestru umlčel. Pomaloučku se pustil kupředu. Caleb prudce natáhl ruku a Rena zadržel.

„Žádně střílení,” syknul téměř neslyšně. „Existují tišší způsoby.”

Vyzul si jezdecké holínky, připravil si dlouhý nůž a vklouzl do mlází jen v ponožkách, tichý a svalnatý jako pralesní šelma.

Reno koutkem oka zahlédl Willow. Uchopila bambitku a postavila se zády k bratrovi. Společně pak vyčkávali na Calebův návrat a každý z nich přitom hlídal jiný východ ze strže.

Ty dlouhé minuty čekání Renovi umožnily si uvědomit, jak nesmírně a v kolika směrech se jeho sestra změnila. Děvče, na něž si pamatoval, byl věčně rozesmátý a rozpustilý skřítek, který u svých starších bratrů hledal ochranu před otcovou nevypočitatelnou náladou. Sestra, jež nyní stála ve střehu zády k němu, byla vážná mladá žena, připravená nevzdat se bez boje vlastního života i života svého milovaného muže.

Willow netušila, kolik času uběhlo, než se strží rozlehlo přízračné vlčí zavytí ohlašující Calebův návrat. Obrátila se po zvuku současně s tím, jak se vynořil z podrostu. Bleskově se mu rozběhla vstříc, a než se mu vrhla do ná

ruče, stačila si ho pozorně prohlédnout. Na jeho kabátě zahlédla stopy krve a tise vykřikla.

„Jen klid, drahoušku, nic se mi nestalo,” konejšil ji Caleb a vzal jí bambitku z náhle roztřesených rukou.

„Krev,” zajíkla se.

„Ale ne moje.” Sklonil se, vášnivě Willow políbil a na okamžik ji podržel v pevném objetí. „Není moje.”

Přikývla na znamení, že porozuměla, ale nepřestávala se k němu tisknout.

Renovým světlezeleným očím neunikl jediný z těchto upřímných projevů vzájemné oddanosti mezi jeho sestrou a zachmuřeným mužem, jenž ji objímal s překvapující něžností. Neochotně si pak v duchu přiznal, že Wolfe měl pravdu Caleb je tvrdý muž, možná až nelítostný, ale vždy velmi ohleduplný ke všem, kdo jsou slabší než on.

„Všude je čisto,” řekl Caleb Renovi přes Willowinu hlavu.

Reno povytáhl tmavé obočí. „Kolik?”

„Jen jeden. Byl bych ho nechal běžet, jenže zrovna objevil stopy našich koní.”

Willow se nemusela ptát, co se přihodilo. O mužově osudu neměla sebemenších pochyb.

„Poznals ho?” vyptával se Reno.

Caleb přikývl. „Vyměnili jsme spolu pár slov v Denveru. Rozhodl se sám, takže si nemusím nic vyčítat.”

Na Renových rtech se objevil zpola pobavený, zpola dravci úsměv. „Takže Wolfe měl pravdu i v tomhle.”

„V čem?”

„Že se řídíš zásadou Starého zákona. Oko za oko, zub za zub. Byl to Malý kojot?”

„Kdepak. Jen nějaký budižkničemu z Kalifornie, který sem přišel zlatokopům krást zábory.”

Reno znehybněl jako socha. „Krást zábory?”

„No samozřejmě.” Calebův úsměv připomínal čepel taseného nože. „Nejspíš dostal echo, že tady nahoře našel nějaký hlupák zlato.”

Reno se navztekaně obrátil k Willow. „Tys mu to prozradila!”

„Ani nemusela,” usekl Caleb stroze. „Existuje pouze jediný důvod, proč by někdo dával tady v horách všanc vlastní kůži. To kvůli té zlaté děvče!”

„Na zlatě není vůbec nic sprostého!” odporoval Reno mírně. V tmavě osmahlé tváři mu jiskřily zelené oči. „Indiáni věří, že zlato jsou ztuhlé slzy bohů. A musím přiznat, že mám chuť s nimi souhlasit.”

Caleb si jenom zhnuseně odfrknul. „S daleko větší pravděpodobností půjde o ztuhlou boží moč.” Obrátil se k Willow. „Omlouvám se, drahoušku. Je mi jasné, žes unavená, ale radši si půjdeme hledat jiný tábor. Koni toho špehouna jsem sundal sedlo a poslal ho volně do hor, jenže Jed Slater je příliš dobrý stopař. Pokud nebudeme pokračovat v cestě či pokud se nespustí pořádný liják, dřív nebo později nás dohoní.”

„Jenže dnes večer pršet nebude,” upozornil Reno.

„Třeba ráno,” dodal Caleb se zkoumavým pohledem upřeným na oblohu.

„Možné to je,” pokrčil Reno rameny. „Každopádně nám nezbývá nic jiného než odtud rychle vypadnout. Mám poblíž tábor, můžeme tam počkat na Wolfa.”

„Co tady Wolfe pohledává?”

„Začal si dělat těžkou hlavu kvůli tomu, že jste v menšině,” vysvětlil Reno. „Asi před třemi týdny se zčistajasna objevil v mém táboře a prozradil mi, že sem doprovázíš moji ,manželku’ a že zřejmě budeš potřebovat veškerou pomoc, kterou ti můžu nabídnout.”

Caleb se mlčky snažil strávit fakt, že Wolfe věděl, kde Matt Moran táboří, a nezmínil se o tom Calebovi ani náznakem.

Jste příliš vyrovnaní soupeři.

Caleb si zachmuřeně přiznal, že v tomhle bodě se Wolfe trefil do černého. Reno byl rychlý a chladnokrevný jako žádný z mužů, s nimiž se Caleb na Západě kdy setkal. Naděje, že vzájemný střelecký souboj by kterýkoliv z nich přežil v takovém stavu, aby pomohl Willow vrátit se z hor do bezpečí, byla prakticky nulová.

Kdyby zemřeli oni, znamenalo by to pro Willow jis

tou smrt, jenže ne rychlou a rozhodně ne čistou. Umírala by krutou smrtí v rukou psanců a banditů, kterým ani za mák nezáleží na jejím smíchu, vtipu a odvaze.

„Kde je Wolfe teď?,” zeptal se Caleb.

„Někde v terénu špehuje Slatera. Wolfe měl obavy, že Slater tě najde dřív než já a v tom případě že budeš potřebovat pomoc. Kdyby věděl, žes zneužil Willowiny nevinnosti…” Reno se honem hryzl do jazyka, aby nevyslovil šeredné slovo, a podíval se na pistoli ve své ruce. „…Pak by tě přišel přivítat s bičem v ruce. Byl skálopevně přesvědčený, že jsi čestný a slušný chlap. Vůbec poprvé, co ho znám, šlápnul vedle.”

Willow se ostře nadechla, ale než stačila cokoliv namítnout, ozval se Caleb.

„Zrovna ty nemáš právo házet kamením po svůdci nevinné dívky a taky to proklatě dobře víš!” vybuchnul Caleb rozzuřeně. „A teď mi laskavě oznam, jestli se odtud hneme, nebo budeme čekat, až nás Slater najde a postřílí nás jako krysy? Nebo snad máš v úmyslu odprásknout mě hned na místě a vykašlat se tak na Willowinu bezpečnost?”

Reno jediným plavným pohybem vrátil šestiranný kolt do pouzdra. „Já počkat můžu, ale Slater nepočká. Pojedem.”

Renův dočasný tábor byl tak skvěle ukrytý, že Willow nešlo do hlavy, jak mohl takové místo vůbec objevit. Uzoučká strž zarostlá hustým osikovým a borovým mlázím, vedoucí k malému bystrému potůčku, vypadala na první pohled neprůchodně. Navíc očividně neexistoval jediný důvod, proč by si kdokoliv měl razit cestu strží. V horách bylo mnoho slepých údolíček a kotlin, kam voda roztátá ze sněhu spadala z nepřekonatelných výšek skalních útesů. Strž vypadala skrznaskrz nenápadně a ničím se neodlišovala od desítek podobných proláklin a puklin v horském úbočí. V žádném případě by nikoho nenapadlo, že strž posléze končí malou římsou umístěnou vysoko nad propastí, do níž skalní stěna spadala prudce jako kamenný vodopád.

Než zabočili do strže, jeli s koňmi asi čtvrt míle ledovým horským potůčkem, aby tak zmátli případné pronásledovatele. Bohužel, stopy osmi koní nemohlo nic tak dokonale smazat jako pořádný liják.

Do strže nevedla žádná stezka, nebyly v ní žádné polámané keře ani odřená kůra na stromech svědčící o průchodu lidí. Reno seskočil ze sedla a zamířil k ústí roklinky. Tam rozvázal nenápadné řemínky, jež k sobě neviditelně poutaly dvě husté borovice a táhly je k zemi, jako by je tak pokřivila drtivá tíha každoroční sněhové přikrývky. Jakmile povolil uzel, obě borovice se prudce napřímily a odhalily uzounkou stezku vedoucí do hlubin sUže.

„Zbytek cesty musíte jít pěšky,” upozornil Reno.

Caleb sesedl a šel pomoci Willow. Než to stihl, Reno ji sundal ze sedla sám. Nebylo to poprvé, co se Reno postavil mezi svou sestru a muže, který byl očividně jejím milencem, a ne manželem.

Caleb zachmuřeně stiskl rty, ale neprotestoval ani slovem. Nepřál si, aby Willow byla u toho, až začnou s Reném probírat téma svých sester a jejich svůdců.

Oko za oko, zub za zub.

Bohužel, vzhledem k situaci se Caleb sám coby svůdce necítil tak úplně v právu.

Já tě teď prosím, Calebe. Nepřestávej. Jestli se mě přestaneš dotýkat, umřu.

Moc rád by věděl, jestli to s Rebekkou nebylo podobné, jestli nešlo o tak hlubokou touhu, že Rena prosila. Snažil se Reno odtáhnout se od Rebekky, aby zjistil, že stejně nemůže?

Willow. Odstrč mě. Ach bože, Willow, nedělej to!

Nemůžu si pomoct. Potřebovala jsem tě po celý svůj život a netušila jsem to. Miluju tě, Calebe. Miluju tě.

Caleb zavřel oči a se sklopenou hlavou se zabral do krupobití prchavých vzpomínek spojujících nebe i samo peklo.

Nebolím tě?

Kdepak. Je to příjemné moc příjemné. Jako létání. Jako jízda na plameni. Nepřestávej nikdy nepřestávej!

Nepřestal.

Když opět otevřel oči, Reno ho upřeně pozoroval, viděl Calebovu křečovitě zaťatou pěst na uzdě, viděl ty zuřivé, zlatohnědé oči, v nichž se slévala rozkoš s úzkostí jako oheň s tmou.

Reno Calebovi rázně naznačil, ať zamíří s koňmi do úzkého průchodu v podrostu.

Když do údolíčka postupně vešli všichni koně, vrátili se Caleb s Reném, aby pokud možno odstranili všechny důkazy toho, že tudy prošlo tolik koní. Než se konečně dostali do tábora, už se stmívalo. Willow zrovna spoutávala přední nohy poslednímu z koní, aby ho mohla pustit na pastvu do vysoké trávy. Když se Caleb s Reném objevili v táboře, udeřila ji do očí podobnost mezi oběma muži. Oba byli širokoramenní, urostlí, dlouhonozí a oba se pohybovali s dokonalou svalovou souhrou šelmy na vrcholu svých sil.

Vzpomínka na rychlost, s jakou Reno tasil a opět uschoval zbraň, Willow prozradila, že se sobě podobají i v jiných směrech. Oba byli nebezpeční.

Děsilo ji to.

„Calebe,” požádala. „Dělám si starosti kvůli podkovám svých arabů. Mohl by ses na ně podívat?”

Na Calebově tváři se kmitlo překvapení, ale nedal ho najevo jediným slovem. Přestože Willow pomáhal s koňmi pokaždé, bylo to poprvé, co ho o to přímo požádala.

„Jistě.” Caleb se rychle ohlédnul po Renovi a opět věnoval pozornost Willow. Zlehka jí přejel hřbety prstů po tváři. „Budu blízko, drahoušku. Kdyby se ti stýskalo, klidně za mnou přijď.”

Navzdory svému strachu se vzmohla na úsměv. „Však já všechno zvládnu.”

Reno počkal, až bude Caleb z doslechu, a okamžitě se obrátil k sestře.

„Tak dobrá, Willy. Co se ksakru stalo?”

Ledová zeleň bratrových očí Willow prozradila, jak nesmírný vztek musí přemáhat. V duchu honem rozvažovala, jak začít.

„Pamatuješ se na ty naše letní večery?” zeptala se Willow nakonec tiše a přiškrceně. „Pamatuješ se na večeře, kdy byl stůl celičký pokrytý jídlem a všude se rozléhalo naše povídání a ty s Rafem jste se předháněli, kdo mě rozesměje jako první? Pamatuješ se na hudbu cvrčků a vůni čerstvě posečené trávy?”

„Willy “

Mluvila dál a Renových pokusů zarazit ji si nevšímala. „Pamatuješ se na teplé večery, když všichni mužští v rodině sedávali na verandě a klábosili o plnokrevnících a úrodě a dalekých krajích a já se k nim připlížila a seděla jsem v koutku a tiše poslouchala, zatímco všichni předstírali, že tam nejsem, protože zajímat se o plnokrevníky a úrodu a daleké kraje se pro děvčata neslušelo?”

„Co to má ale společného s “

„Pamatuješsi to?” zeptala se Willow hlasem, z něhož čišely potlačované hluboké city. „Jasně, kčertu, pamatuju si to.”

„Tak to je všechno, co mi zbylo. Pamatování. Vzpomínky a plná krabice potvrzení o konfiskacích ze strany armád Severu i Jihu, které se hodí leda tak na podpal. Měsíc pořád ještě vychází na oblohu, ale stohy sena a bíle natřené ohrady pro dobytek už dávno vzaly za své. Veranda i s domem za jedné zimní noci vyhořely do základů. Kostelík, kde tatínek s maminkou měli svatbu a kde nás všechny pokřtili, shořel taky, nezbylo nic než kamenné základy, které tam z plevele trčí jako přízraky.”

„Willy,” řekl Reno nešťastně, ale sestra ho nepustila ke slovu.

„Kdepak, jen mě nech domluvit, Matthewe. Jenom ze vzpomínek se totiž žít nedá. Jsem děvče, ale i já mám svoje sny. Schovávala jsem si všechny tvoje dopisy. Když přišel ten poslední s žádostí o pomoc, prodala jsem všechno, co zbývalo z našeho zničeného hospodářství, napsala jsem panu Edwardsovi a vydala se na Západ. Peníze mi stačily jedině na cestu. Caleb Black souhlasil, že mě doprovodí do San Juan.” Smutně se

usmála. „Ale těch slíbených padesát dolarů mu zaplatit nemůžu.”

„Takže takhle to bylo? Prodala ses mu jen proto, abys ” spustil Reno mrazivým tónem.

„Ne!” rozkřikla se vášnivě Willow. Potom, už klidněji, opakovala: „Ne.” Na okamžik zavřela oči, a když je opět otevřela, upřela na bratra pevný pohled. „Mrzí mě, že se mi Caleb nemohl dvořit na naší farmě v Západní Virginii. Chválil by tatínkovi jeho plnokrevníky a mamince její hru na spinet a mně zase mé koláče. A po večeři by sedával na verandě a probíral by s mými bratry úrodu a koně a počasí…”

Reno začal cosi říkat, ale uvědomil si, že nezná dost naléhavých slov, jež by se mohla měřit s touhou ve Willowiných očích.

„Jenže osud to zkrátka zařídil jinak,” povzdechla si. „Maminka s tatínkem jsou po smrti, z našeho chovu zbyla jenom hrstka koní, všechna pole leží ladem a moji bratři se rozprchli po celém světě.”

Reno vztáhl k Willow náruč, ale ta mu ucouvla z dosahu.

„Netuším, co má pro mě budoucnost v zásobě,” přiznala zlomeným hlasem. „Jedno vím ale určitě: Když to bude nutné, zahodím svou minulost jako had starou kůži. Myslím tím celou minulost, Matthewe. Včetně tebe.”

„Willy,” šeptal otřesený Reno. „Neodvracej se ode mě.”

S přiškrceným vzlykem se Willow vrhla k bratrovi a objala ho stejně vášnivě jako on ji.

„Všechno se srovná,” těšil ji Reno a schválně přivíral oči, aby z nich nevyčetla chladnou odhodlanost. „Všechno bude v pořádku, Willy. Sám se o to postarám!”

Když se Caleb vrátil do tábora, zjistil, že Willow vybaluje poslední zbytky sušené zvěřiny, kterou si schovali z pobytu v malém vzdáleném údolí. Reno kousek sebral, ochutnal a překvapeně hvízdnul.

„Zvěřina!”

Willow přikývla. „Vyudili jsme ji v údolí, kde jsme čekali, než se uzdraví Deuce.”

„Jen se divím, že Caleb riskoval střelbu.” „Nic jsem neriskoval,” ozval se Caleb za Renovými zády. „Připlížil jsem se k srně a podřízl ji.”

Reno se obrátil s úděsnou rychlostí a zatvářil se užasle. „Na tu svou výšku umíš chodit tiše jako duch. Musím si to pamatovat.”

„Proč?” zeptala se Willow okamžitě. „Nejsi přece srna.” Úsměv, který Reno Calebovi předvedl, nebyl nijak konejšivý a ani takový neměl být. Sotva se však Reno podíval opět na Willow, úsměv mu změkl.

„Víš co, běž rozdělat malý oheň,” vybídl ji. „Dobré placky jsem neochutnal snad celou věčnost. Dokonce už jako mrně jsi pekla nejlepší pečivo na světě.” „Jsi si tím jistý?” vzhlédla k němu Willow. „Na to vem jed. Když jsem se z polí vracíval na večeři, větřil jsem už zdálky jako ohař. Pokud jsem ucítil suchary, vletěl jsem do kuchyně a nabral si jich plný klobouk dřív, než se ukázal i Rafe. V životě jsem jich nedokázal najedno posezení spořádat tolik co on.”

Willow se rozesmála, protože si to všechno skutečně připomněla. Pak ji smích opustil, když si vzpomněla, že šťastné časy a milované členy její rodiny vzal nenávratně čas. „Ale ne, tou otázkou jsem měla na mysli, jestli víš určitě, že je bezpečné rozdělat oheň!”

„Dnes večer to bezpečné je. Ale zítra?” Reno pokrčil rameny. „Napeč těch sucharů a placek co nejvíc, Willy. Může uběhnout hezky dlouhá doba, než budeme smět rozdělat další oheň.” „Tak dobře.”

Aniž spolu vyměnili jediné slovo, Reno s Calebem pozorně sledovali Willow při práci u ohně. Když bylo jídlo hotové, oba muži se chvatně najedli. Později se Reno pustil do vyptávání na rodinné záležitosti a Caleb se zvedl a poodešel o kus dál, aby stranou od ohně připravil lůžko na noc. Temnotou k němu doléhal tlumený hovor sourozenců, tichý smích a tiché vyprávění mu připomínaly chvíle, které se už nikdy nevrátí.

Poznání, jak hluboce Willow miluje svého pohledného zelenookého bratra, se Calebovi rozlévalo žilami jako tekutý mráz a zdusilo všechny plamínky jeho naděje, že pochopí, co je jeho povinnost. Willow nikdy na vlastní kůži nezakusila Renovu lehkovážnost a nezodpovědnost, tu stránku jeho povahy, jež sobecky tyla ze slabostí ostatních lidí. A tuhle vlastnost neprokoukl u Rena ani Wolfe. Poznala ji pouze Rebecca a za to trpké poznání zaplatila životem svým i životem své novorozené dcerušky.

Caleb zachmuřeně řezal a vršil borové větve a za hradbou husté nízké borovice vyráběl voňavou matraci. Náhle si uvědomil, že hovor ve tmě ustal a kolem se rozhostilo ticho. Současně s tím vycítil, že Reno se nehlučně blíží přímo k němu.

Caleb se mu otočil vstříc tiše jako útočící had. Reno stál v měsíčním světle na kraji louky a hleděl na lůžko, které Caleb právě dokončil.

„Kde budeš spát?” zeptal se Reno mrazivým tónem.

„Tady.”

„Nepřipadáš mi jako chlap, co potřebuje matraci.” „Willow si na ně potrpí. Stokrát může mít vůli jako ze železa, ale pořád zůstává křehkou holčičkou.”

Ani noční stíny nedokázaly zamaskovat zuřivý výraz na Renově tváři. „Hele, nedráždi mě, ty zkurvysynu!”

Caleb se ďábelsky pousmál. „Když se ti takové dráždění nezamlouvá, tak mi nelez do cesty.” Přistoupil k Renovi nehlučným dravčím krokem. „Doufal jsem, že s naším hovorem počkáme, dokud Willow neusne, ale jak si přeješ.”

„Měl bych tě zabít.”

„Můžeš si to zkusit,” nabídl se Caleb.

Hlas mu vřel stěží potlačovanou zuřivostí. Pomyšlení, že tak bezohledný svůdce jako Reno si hraje na ochránce cudnosti své sestry, dohánělo Caleba k šílenství. Nemohl však říct ani slovo, protože Reno se choval navlas jako Caleb, když přišla v potaz nevinnost jeho sestry.

Každopádně Caleb Renovi oplatil prokázanou laskavost tím, že zase svedl jeho nevinnou sestřičku.

Oko za oko, zub za zub, život za život.

Ta myšlenka však nepředstavovala pro Caleba žádnou útěchu.

Reno upíral na Caleba oči, jež v měsíční záři připomínaly tekuté stříbro. „Jediný výstřel k nám dovede Slatera stejně bezpečně jako vyježděná silnice,” upozornil ho.

„To je taky jediný důvod, proč jsi ještě pořád naživu. Nechci ohrozit Willowin život jen kvůli takové zmiji, jako jsi ty.”

Neskrývaná nenávist v Calebově hlase Rena šokovala a současně ho i mátla.

„Vím, proč bych tě rád zabil,” pronesl Reno pomalu, „ale netuším, proč chceš zabít ty mě. V tom je něco víc než Willow, je to tak?”

„Je.” Najednou se Caleb zarazil, protože si uvědomil, že to není pravda. Už ne. Pro Willow mu zbývalo velmi málo času. Bude bojovat o každou minutku její společnosti a uchýlí se k jakémukoliv prostředku, s výjimkou toho, jenž by ji bezprostředně ohrozil. „Nestav se mezi mě a Willow, Reno. Nevyváži bys se zdravou kůží a jí by to velmi ublížilo. Jenže patří mně. Pokud chce u mě spát, tak taky bude.”

Od ohně se ozvalo Willowino tiché volání: „Calebe? Matte? Děje se snad něco s koňmi?”

„Jsou v pořádku, drahoušku,” odpověděl chlácholivě Caleb.

„Myslíš, že nejsi moc unavený, abys zahrál na harmoniku? Matt má úžasný hlas.” „Zahraju ti rád.”

Reno zabodl do Caleba pohled plný bezmocného zoufalství a tiše připomněl: „Až usne, promluvíme si spolu.” „Na to vem jed.”

Caleb se protáhl kolem Rena a zamířil k maličkému ohýnku a děvčeti, které k němu s úsměvem vztahovalo vstříc paže a sledovalo ho se směsicí obav a úlevy ve tváři. Kdykoliv její bratr s Calebem osaměli, zmocňovala se jí obrovská nejistota.

„A víš určitě, že nejsi unavený?” ujišťovala se opět Willow.

Vdechl jí kratičký zuřivý polibek na rty. „Pokud jde o to, udělat ti radost, nikdy nejsem unavený.”

Willow se k němu přitiskla a chvatně zašeptala: „Matt to myslí dobře. Nehněvej se, prosím.”

Caleb ji něžně sevřel v náručí, pustil ji a posadil se kus od ohně. Než Willow stačila ještě něco dodat, teskné tóny staré balady se tiše vznesly nad plameny a vyprávěly o dívce, jež si byla jistá, že nalezla největší lásku svého života.

Po prvních pár tónech však Caleb zakolísal. Sám neměl tušení, co bude hrát, dokud neuslyšel melodii. Srdce se mu sevřelo nad krutým žertem, který s ním sehrálo vlastní podvědomí. Ta píseň patřívala k Rebeččiným nejzamilovanějším, protože vyprávěla o dívce, která se právě zamilovala a myslí na budoucnost, jež ji čeká po boku milovaného.

Však já vím, kam mě osud zavede.

Však já vím, kdo mě doprovodí.

Willow s Mattem zpívali dvojhlasně, prostě sice, ale o to líbezněji. Willowin krásný hlas Caleba překvapil, protože v údolíčku k jeho harmonice nikdy nezpívala. To se k němu vždycky jen přitulila a se zasněným úsměvem na rtech hleděla do plamenů.

Následující balada, kterou si Caleb vybral, byla rovněž o lásce, ale o ženě, která odešla a nenechala milenci žádnou útěchu v podobě dětského žvatlání či ženské něhy. Ve třetí baladě byl nestálým opět muž a truchlící byla žena. Reno s Willow snadno a lehce doprovázeli všechny písně dokonalým zpěvem, protože rodina Moranových strávila většinu zimních večerů zpěvem u krbu.

Ovšem bratr i sestra se nezávisle na sobě zarazili při zpěvu čtvrté písně, nářku muže zmítaného mezi povinnostmi a láskou, proklatého, ať se rozhodne pro cokoliv. Tenké tóny harmoniky vyplakaly jeho žal tak srdceryvně, jak by žádný lidský hlas nesvedl.

Willow poslouchala a cítila, jak jí po kůži přebíhá mráz. Tu píseň slyšela už mnohokrát předtím, jako děvčátko ji také často zpívala a přitom se vždycky usmívala, protože tragická slova balady jen podtrhovala sladkost jejího vlastního života. Ovšem teď, když do ticha dozněl poslední chvějivý tón, necítila v sobě ani jiskřičku smíchu. Na řasách se jí třpytily obrovské slzy a po tvářích jí vykreslovaly teninké stříbřité stružky.

Caleb se mlčky zvedl a podal jí ruku. Vstala a beze slova ji uchopila. Zaplavila ho mohutná úleva. Teprve v té chvíli si uvědomil, jak strašný měl strach, že v přítomnosti svého bratra se k němu Willow nepřiblíží. „Dobrou noc, Matte,” popřála bratrovi Willow. Reno jen stroze pokývl, protože netušil, jak by vypadala jeho odpověď. Kdyby ve Willowiných očích neviděl nezastřenou ryzí lásku, kdykoliv pohlédla na Caleba, šel by Reno tomu druhému rovnou po krku. Jenže Willow ho nade vši pochybnost’ milovala. A Reno se nad ztrátou Willowiny nevinnosti mohl vzteky třeba pominout, nicméně změnit už na tom nemohl ani to nejmenší. Navíc nechtěl zničit sestřino štěstí, protože v minulých letech ho zvlášť mnoho nepoznala.

A náhle Reno soucítil s hrdinou balady, mučeným mezi mlýnskými kameny lásky a povinnosti. I jeho, Rena, drtilo stejné dilema, a také neměl kam uniknout, neměl kde najít útěchu.

Caleb se zastavil u borového lůžka a dlouze se zaposlouchal. Neslyšel za zády sebemenší šustot. Reno uměl držet slovo nezačne s dohadováním dřív, než Willow usne.

„To je v pořádku,” konejšila ho Willow, zatímco si zouvala vysoké holínky a kabát a zalézala pod přikrývky. „Matt z toho není nadšený, ale smířil se s tím.”

„Já bych neřekl, holčičko,” prohodil Caleb, když se pokládal vedle ní.

Než mu to ale Willow mohla začít vymlouvat, zmocnil se jejích úst polibkem něžným a bezvýhradným, jako by jí skládal tajnou přísahu. Když konečně zvedl hlavu, bylo to jen proto, aby se vracel znovu a znovu, jako by ta dívčí ústa byla pramen a on celé věky žíznil na poušti.

„Calebe,” zašeptala Willow rozechvěle. „Co je? Kde se stala chyba?”

Jeho jedinou odpovědí byl další zoufalý polibek a další a ještě další, až Willow nakonec svou otázku zapomněla. Cítila pouze přemáhání a současně i lačnost Calebova těla, jež se snažilo výjimečně nepodlehnout. Objímal ji jen zlehka, spíš jako by ji vlastním tělem chránil, než že by od ní cokoliv žádal. A s každým dalším polibkem si vždy pronikavěji uvědomoval, že by měl přestat. Nechtěl, aby se Reno na Willow ráno podíval a poznal, že se v noci s Calebem milovala. Nechtěl, aby se musela před bratrem stydět.

A přitom po ní toužil mnohem víc než kdykoliv předtím.

Nakonec se Caleb nepatrně nadzvedl, jen tolik, aby mohl mluvit a neztratil přitom kontakt s Willowinými rty. „Měli bychom spát.”

„Dřív nebo později jistě usneme.”

„Willow,” šeptal horečně Caleb a klouzal jí rukama po těle, tak rozdychtěný, že si to nedokázal zakázat. „Chceš mě?”

„Chci,” vydechla mu přímo do úst. „Pořád tě chci, Calebe. Miluju tě.”

Willowinu odpověď zakončilo tichounké slastné zasténání, protože Caleb jí opět zaútočil na ústa. Navzdory útočné žádostivosti, kterou cítila v jeho těle, bylo políbení něžné a pomalé, sladké vychutnávání těch budoucích blažených chvil ještě dokonalejšího spojení. Rukama ji laskal po těle, svlékal ji, hřál ji na nahé kůži dlaněmi. A totéž prováděla ona s ním, odhrnovala mu z těla látku a horkou a hebkou pokožku mu hřála vlastním žárem.

Willow tiše probíhaly vlnky důvěrně známých a přitom stále nových pocitů, vzrušující sálání Calebova polibku, hedvábné škrábání jeho vousů na jejích stehnech, úchvatné dráždění, jeho ústa, jež ji spalovala nejen na rtech, ale po celém těle. Po chvíli jeho něžného a zkušeného útočení se mu vzdala, zaplavila je oba ohněm, jenž v ní rozdmýchával každičkým svým dotekem, každým klouznutím jazyka a prstů. A když už to nebylo dál

k vydržení, podlehla extázi a Caleb jí honem přiklopil ústa dlaní a její zběsilé vítězné výkřiky vyvrcholení utišil do bezmocných stenů.

Konečně Caleb zvedl dlaň, něžně Willow políbil, ale nezdálo se, že by chtěl spojit své tělo s jejím. „Calebe,” zašeptala Willow, „ty mě nechceš?” „Já “

Dech se mu zlomil, protože Willow ho nalezla a teď ho držela ve stejném něžném zajetí jako on ji předtím.

„Pokaždé mě to překvapí znovu stejně,” zašeptala a klouzala po jeho žhavé délce. „Tak heboučký, tak tvrdý.”

„A tys zase tak měkoučká!” Špičkami prstů polaskal její rozpálené a dychtivé pohlaví a kochal se její vášnivou vstřícností. „Chci tě, Willow. Pokaždé víc než posledně. Chci tě.”

Rozechvělá rozkoší pozorovala Willow měsícem ozářenou tvář muže, kterého milovala, zatímco si bral dar jejího těla a na oplátku jí dával svůj vlastní, dokud nebyli úplně a bezvýhradně spojeni.

„Pokaždé je to o tolik hezčí,” šeptal jí Caleb. S každým pomalým pohybem Willow cítila, jak se její milenec jemně třese, jak z něho vyzařuje chvějivé a oslepivé předvídání slasti, kterou s ní bude sdílet a která je vynese až k hvězdám na převysoké noční obloze. Cítil na rtech její teplý dech, chutnal její sladké polibky, viděl rty pozorující ho v stříbrném oparu vášně a cítil, jak se jí v těle sbírá napětí před závěrečným vyvrcholením. Přestože ho drásaly kruté pařáty zběsilé žádosti, pohyboval se v ní nesmírně zvolna, zlehýnka se kolébal a toužil poskytnout jí více rozkoše, než kolik v jeho objetí dosud poznala.

Tiché steny vycházející z Willowiných rtů nedospěly dále než ke Calebovým ústům. Uchvátila ji nová křečovitá extáze, rozvinula se pod ním jako rozkvétající poupě a on ji dále mučil pomalým houpáním, laskal ji celým tělem, miloval něžně a nelítostně, do všech cípků těla jí vysílal ohnivé pramínky, jež si prohlodávaly cestu tkáněmi dosud rozechvělými od poslední bouře vyvrcholení.

„Calebe,” šeptala, „já” Záda sejí prohnula jako luk, protože ji právě proklál oštěp rozkoše.

„Ještě,” odpovídal jí Caleb šeptem. „Ještě, Willow. Ještě a znovu, dokud na světě nezbudeme jenom my dva. Neexistují bratři, neexistují sestry. Žádný včerejšek. Žádný zítřek. Jenom my dva a rozkoš, na kterou se dá i umřít.”

Willow otevřela oči právě v tom okamžiku, kdy ji sežehla sladká bolest. Zkusila promluvit, ale nedokázala to. Zmizel hlas, myšlenky, včerejšek, zítřek, zbyl pouze Caleb a rozkoš, na kterou se dá i umřít.

16.

Willow se zavrtěla. Ze snů ji vytrhla nepřítomnost Calebova tělesného tepla. Rozespale se posadila. Zrovna když chtěla zavolat jeho jméno, zaslechla jeho hlas směrem od táborového ohně, kde si ustlal její bratr. Odpověděl mu Renův hlas a bylo zřejmé, že ani jeden z mužů není v přátelském rozpoložení.

Willow vjel do žil prudký proud adrenalinu a zaplašil všechny její naděje na další spánek. Začala se chvatně oblékat, poháněl ji strach, že když bude Caleb s Reném chvíli o samotě, může to skončit kolosální hádkou. „To ti to tedy ksakru trvalo,” zaryl jedovatě Reno. „Chtěl jsem mít jistotu.”

„To si myslím.” Jízlivost z Rena přímo kapala. „Takže už konečně spí?”

„Jestli chceš, aby spala i dál, mluv laskavě tišeji!”

„Neříkej mi, co mám nebo nemám dělat, ty zkurvysynu. Od grázlů, jako jsi ty, si poroučet nenechám!”

„Když jde o Willow, tak necháš!” upozornil ho Caleb stejně zuřivým hlasem jako jeho protivník.

Reno se bleskově pohnul, ukutý z půlnoční tmy a rezavě stříbrného svitu měsíce. Každý sval v těle měl napjatý a připravený k úderu, ke skoku na Caleba.

„Radši se chystej, že odvedeš Willow ke knězi, a to hezky rychle,” zavrčel Reno. „A pokud se ti ta představa nezamlouvá, klidně se natáhni po tom šestiraňáku, co nosíš u pasu. Upřímně se přiznám, že bych byl radši, kdybys začal střílet.”

„Nechovej se jako absolutní hlupák,” pravil Caleb mrazivě. „Při prvním výstřelu se na nás Slaterova banda sesype jako kobylky. I když budeme tiše jako pěny, stejně máme jistotu, že Slater je blízko, protože jsme za sebou nechávali stopy jako kočár do pekel. Slater je darebák, ale padlý na hlavu není. Prostřílet si cestu obležením ani jeden z nás nedokáže.”

„To už bude můj problém, ne tvůj. Ty budeš po smrti.”

„A co Willow?” vybuchl Caleb vztekle. „Máš vůbec představu, co by s ní Slaterova cháska provedla?”

„Totéž co ty.”

Calebovým tělem zazmítal vztek, který vážně ohrozil jeho sebeovládání. „Já ale Willow neznásilnil. Chtěla to stejně tolik jako já.”

Reno oddechoval ztěžka a trhaně, jako by vyběhl strží bez jediného zastavení. „Zavři tu špinavou klapačku!”

„Ani mě nenapadne,” oznámil mu Caleb nesmlouvavě. „Mám plné zuby těch tvých žvástů! Vyvádíš, jako bys nikdy nebyl se ženskou v posteli!”

„Ale pannu jsem v životě nesvedl!”

„Lháři!”

Caleb se plavně, o krok zlověstně přiblížil k druhému muži, ale na poslední chvíli se opět ovládl.

„Moje sestřička byla stejně nevinná jako Willow!” syčel Caleb tiše a nenávistně. „Svedl jsi mou sestru, opustil ji a ona celé dny jen tonula v pláči, vyhlížela na cestu a čekala na muže, který jí sliboval lásku, sliboval, že se vrátí a ožení se s ní. Jenže se nevrátil a rozhodně ji nemiloval. Jediné, co na ní miloval, byla rozkoš, kterou čerpal mezi jejíma nohama, a tu mohl dostat u každé jiné. Když vypukla zlatá horečka, opustil ji a ani jedinkrát se neohlédnul zpátky.”

Deset stop od obou mužů stála Willow ve tmě jako přimražená, ruku přiklopenou na ústa, aby nevykřikla bolestí, jež vzrůstala s každým slovem, které zaslechla.

Svedl jsi mou sestru, opustil ji…

Jediné, co na ní miloval byla rozkoš, kterou čerpal mezi jejíma nohama, a tu mohl dostat u každé jiné.

„Moje sestra zemřela při porodu tvého parchanta!” zuřil Caleb a pohledem sliboval za ten zločin smrt.

Reno si té překypující nenávisti v Calebových očích všiml a nepochyboval, že ten druhý mu říká to, o čem je skálopevně přesvědčený jako o pravdě.

A Reno sám byl skálopevně přesvědčený, že to pravda není.

„Kdy?” zeptal se rázně.

„Loni.”

„Kde?”

„Poslouchej, ty —”

„Kde?” opakoval Reno důrazně a nenechal Caleba domluvit.

Reno se ve skutečnosti potřeboval dozvědět jméno té nešťastné dívky, ale dobře si uvědomoval, že jakmile se zeptá, Caleb sáhne po zbrani. Ještě před minutou by byl Reno velice rád, že konečně vyprovokoval rvačku.

Teď už ne.

Caleb měl stoprocentní pravdu. Dokud se v okolních horách potlouká Slater se svými pistolníky, jediným potrestaným by byla Willow.

„V Arizoně,” odsekl Caleb, jako by žvýkal písek.

Reno vytřeštil oči úžasem, protože si tu mozaiku konečně poskládal dohromady. „Ty jsi Muž z Yumy!”

„Trefa do černého, Reno. Honím se za tebou už celé věky!”

Willow sebou trhla při té zběsilé nenávisti, jež čišela z Calebových slov. Vzpomněla si na cosi, o čem se zmínil Eddy, cosi o tom, že dá Calebovi vědět, jakmile se něco doslechne o muži přezdívaném Reno. Ve Willow se vzedmula nová vlna strachu, tak mohutného strachu, že se málem nedokázala nadechnout.

Věděl Caleb celou tu dobu, že její bratr má přezdívku Reno? To proto ji Caleb svedl? Oko za oko…

Ta myšlenka se do Willow zabodla s trýzní bolestivou skoro stejně jako její láska. V duchu se modlila, aby to

nebyla pravda, aby se Caleb přezdívku jejího bratra dozvěděl až nyní.

„Proklatě se pleteš, Muži z Yumy. Tvé sestry jsem se nikdy nedotknul. Ale Marty. Ten byl do ní upínej blázen.”

Následovalo napjaté ticho, zatímco se oba muži přes popel vyhaslého táborového ohně vzájemně měřili vražedným pohledem. Pokušení uvěřit Renovi bylo tak nesmírné, že Caleb měl sto chutí mu podlehnout. Najednou pochopil, jak strašně moc nechce zabít Willowina bratra.

„Kdo,” zeptal se Caleb tiše, „kdo je ten Marty?”

„Martin Busher, můj partner. Přinejmenším jím byl až do dne, kdy se seznámil s Rebeccou Blackovou. Došlo mi, jakým směrem se všechno vyvíjí, a včas jsem prásknul do bot.”

„Kde je teď?”

„Po smrti.”

Caleb dlouze a ztěžka vydechl. „A víš to určitě?”

„Měl se tu se mnou setkat už před osmi měsíci,” prozradil Reno. „Měli jsme si spolu vytyčit zábor. Vůbec se neukázal. Čekal jsem na něho dva týdny a pak jsem se za zlatem pustil na vlastní pěst. Usoudil jsem, že se oženil a usadil.” Renův výraz se změnil, zpřísněl. „Jednoho dne jsem zaslechl výstřely. Když jsem se tam dostal, bylo už po boji. Marty byl mrtvý.”

„Utahové?”

„Pravděpodobně. Žádný z koní nebyl okovaný.”

Caleb zaváhal a levicí pak velmi váhavě sáhl do kapsy. Dával si přitom záležet, aby každý jeho pohyb byl pořádně osvětlený měsícem.

„Nemusíš se děsit, Reno. Touhle rukou nestřílím. Ale rád bych ti něco ukázal.”

Z pověstí i z vlastních pozorování Reno věděl, že Caleb skutečně střílí pravou rukou, nicméně nespouštěl ze svého soka zrak ani na zlomek vteřiny. Příliš velké množství mužů zemřelo jen proto, že sledovalo nesprávnou ruku.

Ovšem Caleb z kapsy vylovil pouze zlatý medailonek. S cvaknutím ho levým palcem otevřel.

„Posviť zápalkou,” požádal Caleb.

Reno vyhověl, přičemž použil pravou ruku, protože on pro změnu střílel levačkou.

Zlato se ve světle oslnivě zalesklo a odráželo plamínek. Willow na medailonek dohlédla a vzpomněla si, že Caleb jí ho také ukázal a vyptával se, jestli na snímku uvnitř nejsou rodiče jejího „manžela”. Zahltil ji strach a sevřel jí hrdlo. S tichým vzlykem udělala totéž, co dělávala během války, kdykoliv se krčila v úkrytu a vojáci se přiblížili tak blízko, divže se sama strachy neprozradila: zahryzla se do vlastní zaťaté pěsti a bolest jí pomohla obnovit vnitřní rovnováhu.

„Poznáváš je?” zeptal se Caleb.

Reno se do medailonku podíval pouze kratičkým pohledem. „To nemůže být nikdo jiný než Martyho rodiče.” „Nemůže? A proč?”

„Uši,” vysvětlil Reno suše. „Marty by ušima zahanbil i netopýra.”

Caleb ze sebe vyrazil povzdech spojující tichý smích i výraz hluboké úlevy. Pořád si však nedokázal srovnat v hlavě, jak vlastně došlo k tomu, že se pustil po stopě nesprávného muže.

„Když jsem se vyptával Rebekky, kdo je otcem děcka,” pronesl Caleb pomalu a důrazně, „dozvěděl jsem se, že to je nějaký Reno, jehož skutečné jméno je Matthew Moran.”

Ta slova se Willow rozléhala v hlavě jako kladiva. Její nejhorší obavy potvrdil přímo muž, jehož milovala. Muž, který ji nemiloval.

Muž, který byl na lovu Matthewa Morana, přezdívaného Reno. Jenže Caleb Rena sám nenašel. Nakonec tedy využil nástroj, který se mu připletl do cesty, a to byla dívka, jež ho k Renovi mohla zavést.

Najednou Willow zamrazilo, protože si uvědomila, že Caleb je skutečně tím, zač ho považovala už v Denveru, a sice černý anděl pomsty.

Oko za oko, zub za zub.

Sestra za sestru.

Willow se v ústech rozlila zvláštně slaná chuť krve, ale bolest v rozhryzané ruce nebyla ničím ve srovnání s ponurým vědomím, že byla svedena jen kvůli vyrovnání cizích účtů, aby bylo učiněno zadost spravedlnosti v pojetí tvrdého pistolníka, jímž byl Caleb Black.

„Rebecca tvrdila, že než její milenec odjel hledat zlato, daroval jí ten medailonek.”

Reno sykl tlumenou kletbu. „Tvoje sestra ti o mně lhala, Muži z Yumy.”

„Taky začínám mít ten dojem,” souhlasil Caleb. „Ale ž jakého důvodu?”

„Co bys udělal, až bys dostihnul svůdce své sestry?”

„Nejprve bych z něho stáhl kůži zaživa a potom bych ho hnal i s Rebekkou před kněze!” oznámil Caleb.

Reno se pochmurně usmál. „Moje řeč. A sestřička věděla, co máš v plánu?”

„Znala mě.”

„V tom případě se nejspíš snažila svého miláčka ochránit. Martymu nemohlo být víc než sedmnáct. Byl to dobrý mládenec, ale postavou ani zručností v boji se ti rovnat nemohl.” Reno se nešťastně usmál. „Ale já se ti rovnat mohu. Já vím, co udělat muži, který si násilím vzal nevinnou dívku.”

„Willow jsem si ale nevzal násilím, a ty to dobře víš!”

„Čerta starého, Muži z Yumy. Byl jsi s ní v divočině dočista sám, byla ti vydaná na milost a nemilost a tys “

„Pověz mu to sama, Willow,” přerušil Rena Caleb. Ta žádost zazněla jako prásknutí bičem.

Aniž odtrhnul oči od Rena, vztáhl Caleb levou paži k dívce, jež až dosud stála nehybně ve tmě a snažila se neprozradit svou přítomnost jediným nadechnutím. Caleb toho původně chtěl Willow ušetřit, ale na to teď bylo příliš pozdě.

„Pověz bratrovi, jak to mezi námi bylo, a začni hned od začátku!” požádal Caleb.

„Běž od něho co nejdál, Willy!”

Willow neodpověděla ani jednomu z nich, spustila dlaň z úst a šla dopředu tak dlouho, až jí podrážky bot

zakřupaly na studených uhlících vyhaslého ohně. Calebovu vztaženou ruku nechala bez povšimnutí tak dlouho, dokud ji nenechal opět pomalu klesnout k boku. Zůstala stát mezi oběma muži, ani na jednoho se nedívala, ani jednoho se nedotýkala. Z ruky jí sklouzla kapka krve a v měsíčním světle skanula k zemi jako černá slza.

Ještě nikdy se jí nechtělo tolik plakat jako teď. Přesto neplakala, protože člověk slzí radostí či žalem, a Willow nic z toho nepociťovala. Už ne. Cítila jen příšerný krutý chlad,

„Willy?” otázal se Reno tiše, vystrašený sestřiným nepřirozeným mlčením.

„Prosila jsem ho, aby si mě vzal.”

Na okamžik význam její odpovědi unikal oběma mužům bez rozdílu. Její slova je příliš šokovala, než aby porozuměli jejich dopadu. Z hlasu jí zmizel náznak smíchu i smyslná chraptivost, jež k němu neodmyslitelně patřily. Místo nich nezbylo nic, hovořila bezvýrazně, jako by přestala být člověkem.

„Tomu se mi ani nechce věřit, Willy. Nevychovali jsme tě pro “

„To stačí!” rozhodl Caleb a nenechal Rena domluvit. „Zeptal ses a ona ti odpověděla. Tím je celá věc uzavřená, nemyslíš?”

Caleb něžně pohladil Willow po vlasech a němě ji tak zval blíž k sobě. Zůstávala nehybná, jako by se jí nedotýkalo nic hmotnějšího než měsíční paprsky. Dlouhými prsty jí přejel po tváři. Odvrátila se. Caleb šeptem zaklel, spustil ruku a pohlédl opět na jejího bratra.

„To vyhrožování si klidně můžeš odpustit,” zavrčel Caleb drsně na Rena. „Jakmile narazíme na kněze, okamžitě se s ní ožením.”

Následovalo dlouhé napjaté ticho, zakončené Renovým povzdechem. Nepatrně se pohnul, jak mu z těla vyprchávala číhavost dravce připraveného ke skoku. Ruka se mu zaťala v pěst a opět povolila.

„Proklatě dobré rozhodnutí, Muži z Yumy.”

Willow neušly změny v uklidněném Renovi. Připomněla si rychlost, s níž její bratr tasil střelnou zbraň, a rázem pochopila, proč Caleb souhlasil, že si ji vezme. Vybuchla v ní zuřivost, cit stejně ledový, jako je vášeň žhavá.

„Dobré rozhodnutí, říkáš?” opakovala Willow tiše. „Lhář dá přednost sňatku se mnou, než by sebral dost odvahy postavit se mému bratrovi — kterým je čirou náhodou pistolník jménem Reno — a to má být dobré?”

Reno vmžiku opět ztuhl celý ve střehu. „Chceš mi snad naznačit, že Caleb si cestu do tvé postele prolhal?”

„A v čem jsem ti vlastně lhal?” zeptal se současně s ním Caleb. Promluvil podivně tichým hlasem, přesto však jeho otázka přehlušila tu Renovu. „Pověz mi to, Willow. Připomeň mi, jak jsem tě svedl pomocí lží. Nasliboval jsem ti snad, že se s tebou ožením?”

Willow ze sebe vyrazila zvuk, který měl sice do smíchu daleko, i když ona se původně zasmát chtěla. „Kdepak. Nic jsi nesliboval.”

„A vykládal jsem ti snad lži o věčné lásce a oddanosti, jak by to dělal profesionální svůdce?”

Willow se ostře nadechla. „Ne. O lásce a navíc věčné ses slovem nezmínil.”

„Tak jak jsem ti lhal? Povezl”’

Oba muži bolestně poslouchali, jak v nastalém tichu Willow křečovitě polyká. Spustila víčka přes oči, ale jen na zlomek vteřiny. Caleb měl pravdu a věděli to oba. Nemusel se s lhaním vůbec obtěžovat. Spadla mu do dlaní jako zralá broskev, celá zardělá a rozpálená od letního slunce. Ten nedostatek jejího odporu ho jistě překvapil. Není divu, že ji považoval za vydržovanou a prodejnou ženu.

Pro něho taková byla.

„Neprozradil jsi mi, že pronásleduješ mého bratra!” odpověděla Willow posléze a pohledem se vyhýbala Calebovi.

„Považoval jsem tě za Renovu milenku,” vysvětloval Caleb bez obalu. „Představovala jsi nejlepší prostředek pomsty za Rebekku. Tvůj bratr nebyl k nalezení. Nezamlouvalo se mi, že chci Rena vystopovat pomocí ženy, ale kdyby se situace opakovala, udělal bych to zase.”

Willow se obrátila a zpříma se podívala na Caleba vůbec poprvé, co vyšla z jedné temnoty a vstoupila do jiné, mnohem horší, jejíhož konce ani nedohlédla.

„Doufám, že Marty tvé sestře lhal,” pronesla Willow hlasem měkkým a chladným jako sníh. „Doufám, že od svého milence uslyšela tisíce milostných lží. A doufám, že když umírala, pořád jim ještě do jedné věřila. Potom se totiž za vzpomínky… nemusí člověk tolik stydět.”

„Za to, co jsme spolu dělali, se člověk stydět nemusí!” vybuchnul Caleb rozzuřeně. Cítil, že každé Willowino slovo podemílá jeho sebeovládání. Tohle s ním dělala vždycky, jedním prstem rozbila hradby, které jiným lidem připadaly tak neproniknutelné. „Nejsme první milenci od stvoření světa, kteří na stvrzení svého manželství nečekali na požehnání kněze.”

„Jakého manželství?” podivila se.

„Toho, které spolu uzavřeme, jakmile odtud ksakru vytáhneme paty!” odsekl.

„Muži z Yumy, jenže já se za tebe neprovdám.”

Caleba to překvapilo natolik, že se nevzmohl na odpověď.

Reno se vzpamatoval rychleji. „Buď si ho vezmeš, nebo ho pohrbíš. Můžeš si vybrat, Willy.”

Caleb upřel na Rena nenávistný pohled, když ale promluvil, zněl mu hlas klidně a logicky. „Kulky nejsou slova. Až z tebe vyprchá vztek, těžko je vezmeš zpátky.”

Několik vteřin Willow zírala skrze Caleba, jako by neexistoval. Nakonec se sykavě nadechla. „Jistě. Můj bratr je proklatě rychlý střelec, nemám pravdu?”

Tohle Caleb sice neměl na mysli, ale byl příliš nešťastný z Willowina nepřátelského hlasu, než aby jí to ještě vymlouval. Její hlas jako by patřil starému a životem zhrublému člověku než dívence, jež mu tak líbezně a bezvýhradně rozkvétala v náručí.

„Nu ano, je slušně rychlý,” souhlasil klidně.

Willow si mlčky a nešťastně prohlížela mohutného muže, kterého se naučila milovat dřív, než ho pořádně poznala. Ale i když ji tahle chyba krutě bolela, ani na vteřinku nezapomínala, že za ni může ona, a ne Caleb. Možná že její hlouposti využil, ale rozhodně ji nezavinil. Nelhal jí. Nebylo to totiž nutné. Celkem úspěšně obelhávala sama sebe. Malý hloupý pstroužek, co nepozná rozdíl mezi chtíčem a láskou, co si plete říční tůňku s proudem života.

Willow zavřela oči a opět si vybavila ten ohromující zlomek vteřiny, kdy Renovi jako by se zbraně vypařily z rukou. Nepředcházelo tomu žádné varování, sebekratší váhání, nebylo nic než rychlost a studená ocel zbraní namířených k zabíjení.

Křečovitě si propletla prsty a zaťala je v pěst. Ranka na hřbetu jedné ruky se napjala, zabolela a uronila další černou slzičku. Willow to však téměř necítila. V hlavě sejí honily příliš bolestné myšlenky, než aby jí umožnily něco víc kromě němého výkřiku, jenž jí drásal hrdlo.

Caleb mě nemiluje, ale radši si niě vezme, než. aby se zadíval do hlavně pušky mého bratra.

Caleb, který na té předlouhé cestě nejednou zachránil Willowin život. Caleb, který ji do role své milenky nijak nenutil. To ona vlastně nutila jeho, přesvědčila ho, sváděla ho tak neomaleným způsobem, kterému tehdy ani sama nerozuměla.

Samozřejmě že mě Caleb nemiluje. Muž, který žije podle starozákonní zásady Oko za oko, zub za zub, se do vydržované ženy nikdy nezamiluje. Přesto ji dokáže využít… Aby z jejího rozkroku načerpal rozkoš, jak jinak.

Vzpomínka na svou vlastní rozkošnickou smyslnost sežehla Willow kyselinou ponížení, jež se odplavovala jen velmi zvolna a nechala jí pokožku chladnou a bezbarvou jako její hlas.

„No tak, Willy!” ozval se Reno netrpělivě. „Tak co to bude? Svatba, nebo pohřeb?”

Willow bylo jasné, že se musí rozhodnout, ale současně si uvědomovala, že ať si vybere cokoliv, nebude schopná žít s tím dál. Nemohla Caleba odsoudit k smrti z rukou svého bratra. Nemohla odsoudit sebe samu k životu s člověkem, který ji v nejlepším případě bude považovat za povinnost, jež mu přibyla cestou za pomstou sestřiny smrti. A v tom nejhorším případě… Vydržovaná žena. Milenka…

V nejhorším případě se Willow odsoudí k manželství s mužem, jenž pro ni nemá nic než pohrdání a cítí vůči ní pouze živočišný chtíč, který lze uhasit v rozkroku kterékoliv ženy.

Willow pomalu a utrápeně otevřela oči a od bratra, který jí nerozuměl, stočila pohled k muži, jenž ji nemiloval.

„Udělám přesně to, co musím,” pronesla Willow vyhasle.

Caleb po ní střelil pronikavým pohledem, protože za tou tichou odpovědí vytušil potlačovaný vír protichůdných pocitů.

Reno však pouze přikývl, očividně spokojený. „Nejbližší kněz je v pevnosti nad rozvodím.” Obrátil se s úsměvem na sestru. „Půjdu ti za svědka a dám ti věno, Willy, i když mě to vyjde na úlovek skoro celého letního kopání.”

„Děkuju, to není nutné.”

„Bude mi potěšením.”

„Potěšením?” Willow se nečekaně rozkřikla a oba muži si vyměnili rozpačité pohledy. „Jaképak potěšení vidíš na svatbě uskutečněné pod namířeným šestiraňákem? To proto se chceš vzdát zlata z letní sezony, Reno] Chceš mít jistotu, že ke svatbě skutečně dojde!”

„Velmi se mýlíš, Willy.”

Willow se na svého bratra podívala, jako by ho viděla poprvé v životě. „Kde proboha bereš tu svou jistotu? Proč vlastně věříš, že Caleb ode mě neuteče v tu chvíli, co se dostane mimo dostřel tvé pušky?”

„To mě vážně považuješ za takového grázla?” vyletěl Caleb navztekaně.

„Nač se urážíš, když jsi ten spravedlivý?” zavrčela Willow pohrdavě. „Nedlužíš mi nic, chápeš? Nejsem s tebou nijak příbuzná, nezapomínej. Neznamenala jsem pro tebe víc než prostředek vedoucí k cíli. Oko za oko a panenskou sestru za panenskou sestru! Skutečnost, žes svedl sestru nesprávného muže, je maličkost, kterou ti

bůh stoprocentně odpustí. Tvé úmysly byly čisté. Spravedlnost bez slitování. Odplata.”

„Jenže já si tě nevzal, abych se pomstil,” procedil Caleb mezi zuby, „a ty to dobře víš. Chtěl jsem tě!”

„Zdaleka ne tolik, jako jsem chtěla já tebe!”

Willow. Odstrč mě.

Přestože jediný z nich nepromluvil nahlas, vzpomínka na Calebova slova ležela mezi nimi jako mrtvá láska. K tomu se připojila i vzpomínka na všechno, co následovalo, na Willowinu dychtivost dovršit důvěrné spojení, její nelítostně ho svádějící tělo, hlas šeptající, jak nesmírně ho miluje.

„Willow,” vydechl Caleb a nastavil jí náruč.

Beze slova ustoupila z jeho dosahu.

Caleb bezmocně spustil paže k bokům a obrátil se k Renovi. „S tvou sestrou se ožením. Dávám ti na to své slovo.”

„Nemám důvod o něm pochybovat,” odvětil Reno pokojně. „Během nejbližší bouře odtud nenápadně odjedeme. Tak aspoň udržím tohle místo v tajnosti do doby, než oficiálně požádám o zábor.”

Měsíční světlo se třpytilo Calebovi v očích upřených k obloze. „Bouřka by mohla přijít někdy během zítřka. Při takové obloze ovšem těžko říct.”

Willow se podívala na Caleba a potom na Rena. Neřekla ani slovo, protože sama sobě nevěřila, že by současně s tím neprozradila, že provdat se za Caleba rozhodně nemá v úmyslu. Neměla však v plánu ani ten pohřeb, který by jinak její bratr velmi rád zařídil.

„Tak pojď, drahoušku,” pravil Caleb něžně a opět k ní natáhl ruku. „Pokud budeme zítra odjíždět, potřebuješ se pořádně prospat.”

Willow ucouvla o další krok, jen aby o ruku muže zrádce ani nezavadila.

„Willy, přestaň se chovat takhle pošetile, ano?” okřikl ji podrážděně Reno. „Caleb tě svedl, Caleb si tě vezme a já nechápu, co proti tomu namítáš. Je to přesně tak, jak to má být.”

„Ale kdepak, není!” Willow se zahleděla kamsi daleko nad hlavy obou mužů. „Do manželství má člověk vstupoval z lásky, a ne z povinnosti.”

Reno si jen pobaveně a zhnuseně odfrknul. „Doma v Západní Virginii mě ženy poučily, že láska je vhodná jen pro chlapce a děvčata, kteří ještě nedospěli natolik, aby měli víc rozumu. Caleb je dospělý muž. Uvědomuje si, jakou má povinnost. Nejvyšší čas, abys pochopila tu svoji, Willy. Užila sis, ale teď je načase, abys za ty hrátky zaplatila.”

„Ano,” šeptla a smiřovala se přitom s tvrdým důsledkem svého rozhodnutí. „Rozumím.”

„Výborně!” prohlásil Reno s úlevou. Přistoupil k sestře a láskyplně ji objal, ale objetí bylo trapné a neobratné, protože Willow stála nehybně, ztuhlá jako prkno. „No tak, Willy,” chlácholil ji. „Neťrucuj přece. Kdybys ke Calebovi necítila spoustu citu, těžko by ses stala jeho ženou. A kdyby on nestál o tebe, zaručeně by se s tebou nemiloval. A teď se budete brát. Zkus mi proboha vysvětlit, co tě na tom tolik trápí?”

Willow zvedla hlavu a pohlédla na bratra.

Když Reno spatřil výraz v její tváři, užasle přimhouřil oči. „Willy?”

„Pověz mi,” řekla tiše, „jak by ti bylo, kdybychom si my dva vyměnili role? Jak by ses cítil s vědomím, že si tě tvoje nevěsta vezme jen proto, že jako druhá možnost se jí nabízí jistá smrt?”

Reno otevřel ústa, ale byl v příliš velkém šoku, než aby se vzmohl na souvislou odpověď.

Tu jí poskytl pouze Caleb svým tichým zuřivým klením. Willow to bohatě stačilo.

„Přesně tak. Tohle celkem dostatečně vyjadřuje i můj názor.” Willow od obou mužů ucouvla o další krok, objala sama sebe kolem ramen a vůbec poprvé si uvědomila, že bez kabátu jí je hrozná zima. „Omluvte mě, musím si něco zařídit. Nerada bych byla nepřipravená, kdyby se ta bouře strhla nečekaně.”

„Pomůžu ti,” nabídl se Caleb.

„Nechci.” „K čertu!” spustil Caleb.

„Správně,” přisvědčila Willow zachmuřeně. „K čertu s tím vším. Všechno ať táhne k čertu!”

Oba muži mlčky sledovali, jak se Willow vzdaluje do noci. Když už ji neviděli ani neslyšeli, Reno si dlouze a slyšitelně oddechl.

„Zatraceně dobře, že nemá u lůžka bambitku,” poznamenal. „Jinak bych věřil, že šla pro ni.” Reno zavrtěl hlavou. „Ještě dobře, že je do tebe zamilovaná, Muži z Yumy, jinak by tě ve spánku zaručeně podřízla.”

Caleb se zatvářil nešťastně. „Kdyby si Willow vzala do hlavy tohle, pustila by se do mě přímo a nečekala by, až usnu, i kdyby stokrát věděla, že musí prohrát. Kdepak, neumí slevit co by se za nehet vešlo. Musím to obdivovat, i když by často bylo mnohem snazší, kdyby byla poddajnější.”

Reno jen udiveně potřásal hlavou. „Když byla malá, byla to taková sladká holčička, samý úsměv a nezbednosti a prstýnky zlatých vlásků.”

„Sladké malé holčičky si musíš zabalit do vaty a uložit na nejvyšší polici, jinak se ti rozbijou a potom jsou všechno, jenom ne sladké.” Caleb zíral upřeně do tmy, jež pohltila Willowinu štíhlou postavu. „To já dávám přednost ženě, která se nesloží v tu vteřinu, kdy se objeví první potíž. Dávám přednost ženě, která se umí rozhodnout a nekňučí, že se věci nevyvíjejí přesně podle jejích představ. Mám radši ženskou vášeň než líbezné holčičí cukrbliky. Prostě dávám přednost… Willow.”

„Však jsi ji dostal.” Reno se lišácky pousmál. „Teď sice prská jako kočka v potoce, ale za chvíli se uklidní a bude fantastická. Ostatně, nemá na vybranou a moc dobře si to uvědomuje.”

„Byl bych radši, kdyby ke mně přišla ochotněji.”

„Podle toho, co jsem vyrozuměl, nedostatek ochoty z její strany tě rozhodně netrápil,” poznamenal Reno jízlivě.

Caleb se k němu obrátil tak prudce, že Reno instinktivně napjal svaly k obraně.

„Kněz sem, kněz tam, Willow je moje ženal” zasyčel Caleb rozzuřeně. „Přišla ke mně nevinná jak Eva k Adamovi. Jestli ji jednou provždy nepřestaneš zahanbovat, dočkáš se té přestřelky, o kterou si tolik koleduješ. Na to se můžeš spolehnout!”

Reno s povytaženým obočím poslouchal Calebovy důrazné výhrůžky. Po chvíli se tichounce rozesmál a natáhl pravici. „Vítej do rodiny, bratře. Jsem moc rád, že si Willow našla muže, za kterého se v čase bojů nebude muset stydět.”

Caleb mu úsměv zachmuřeně oplatil a oba si potřásli rukama. „Nedělej si starosti, Reno. Pokud budeš někdy potřebovat další pistoli či pušku, stačí slovo. Přijdu, i kdyby nastal konec světa.”

„Nu, hádám, že se blíží boj, při kterém pro tebe ani nebudu muset vzkazovat. Teď se jen modlím k čertu, aby tu poblíž byl i Wolfe. Dvě pušky na Slaterovu bandu nestačí.”

„Stačily by, kdybys měl opakovačku.” „Jo, Wolfe mi o tom tvém zázraku vyprávěl hotové báje. Tvrdil, že umíš nabíjet a skoro současně s tím i střílet.” Caleb přikývl.

„Budu si tu novotu taky muset obstarat,” zavrčel Reno. „Mrzí mě, že ji nemám už teď.”

„Však mě také. Existuje odtud jiná cesta, než kterou jsme sem přišli?”

„Možná ano. Záleží na koních. Podívej…”

Reno přisedl do podřepu a do popela ostrým koncem větvičky začal črtat plánek. Klacík nechával v tmavém popelu světlejší stezičku a Reno každou čáru tiše popisoval. Šlo o strž, horský masiv a přilehlé údolí, do kterého by se potřebovali dostat.

O kus dál v lese stála Willow nehybně jako socha a se zatajeným dechem napínala sluch. Jednotlivá slova rozhovoru mezi Reném a Calebem sice nerozeznala, ale přesto i v šumotu větru a zurčení potůčku bylo znát, že

se o něčem tlumeně dohadují. Najednou však hlasy zmlkly a Willow se vylekala, že Caleb se zanedlouho vrátí zřejmě na lože. Jenže tou dobou už chtěla být pryč.

Spěšně vytrhla čistou stránku z Calebova deníku a nacpala šiji do kapsy kabátku k tužce, kterou našla už před chvílí. Vzala si však i deník, protože v něm byly Calebem pečlivě nakreslené mapy rozeklané hornaté divočiny, kterou prošli, a spolu s tím i snadnější přechody přes horské masivy, kterými ovšem nešli. S pomocí map a díky své schopnosti orientovat se podle hvězd by měla najít cestu zpět přes hory, i když bude cestovat jen v noci, aby na sebe neupoutala pozornost.

Willow zamířila ke koním a tiše za sebou vlekla sedlo a srolované přikrývky. Jednu velikou kapsu kabátu si vycpala uzenou zvěřinou. Zřejmě s tím bude muset vystačit, dokud se nedostane až do Canyon City. Vyhlídka na ty malé dávky potravy ji však netrápila ani zdaleka tolik jako skutečnost, že s sebou nemůže vzít své klisny. Prostě není dost zkušená, aby dokázala skrývat sebe a navíc i stádečko koní. Však ono jim bude dobře i s Calebem, protože jemu na nich záleží. Proč by se jinak navzdory vlastnímu vyčerpání vracel přes hřebeny rozvodí, aby je našel a zachránil?

Vítr změnil směr a od tábora k ní donesl zvuk tiše se dohadujících mužských hlasů. Willow se nepatrně uklidnila, protože usoudila, že Caleb za ní ještě pár minut nepřijde. Přála si zmizet dřív, než ji vyhledá, ale to by bylo příliš nebezpečné. Kdyby je dělilo jen pár minut, určitě by ji dohonil a chytil. Potřebovala dost času, aby urazila takovou vzdálenost, že by všechny jeho pokusy ji polapit byly marné.

Ishmael Willow vycítil a tichounce zaržál. Položila sedlo do trávy a rychle rozvinula přikrývky, jako by se chystala přespat na louce u koní. Deky byly vycpané a hrbolaté spoustou předmětů, které do nich schovala, ale Willow usoudila, že ve tmě si toho Caleb nevšimne. Její látkový sedlový vak by byl příliš nápadný, takže ho s sebou raději nevzala.

Pak se posadila a chvatně psala dopis, v němž sdělovala, co sdělit musela, i když ji to bolelo sebevíc.

Matte, je mi líto, že už nejsem ta nevinná dívenka, na kterou se pamatuješ z domova. A i když Caleba přinutíš, aby se se mnou oženil, nezměníš na tom vůbec nic.

Nejezdi za mnou. Umožni mi hodit minulost za hlavu a začít od začátku v roli vdovy. Nebudu první taková vdova ani poslední.

Pokud se někdy setkáš s našimi bratry, vyřiď jim, že na ně často myslívám a vzpomínám na ně s láskou.

Willow se zarazila. Při pomyšlení, co musí napsat dál, ji na okamžik opustila odvaha. Caleb však musí pochopit, že vůči ní ho nesvazuje žádná povinnost.

Calebe, vyber si jednu z klisen jako odměnu za to, žes mě doprovodil k bratrovi. Ostatní tři prosím odveď k Wolfovi Lonetreeovi. Stejně jako ty si může jednu nechat, když se mi o zbylé dvě postará do doby, než si pro ně přijdu.

Až tohle uděláš, nebudeš už mít ke mně sebemenší povinnost. Oba budeme volní a můžeme začít nový život.

Po pár minutách zašla Willow ke klisnám a tiše se s nimi rozloučila. Klisny tu noční návštěvu přijaly s klidem, s jakým ostatně přijímaly úplně všechny projevy své paní. Willow pálily slzy pod víčky, když cítila jejich sametové pysky, jak ji očichávají a pošťuchují v prosbě o pohlazení a další důkazy lásky.

Caleb se o vás bude starat dobře. Lip, než bych to zvládla já. Je dost silný a zkušený, aby vás dopravil na bezpečné pastviny.

Ishmael zvedl hlavu a tiše zafrkal, přičemž hleděl do tmy vysoko nad Willowiným ramenem. Pomalu se otočila, protože dobře tušila, koho uvidí.

„Na oddělené spaní je už trochu pozdě,” řekl Caleb a ukázal k místu, kde si Willow rozložila přikrývky u sedla, jež jí mělo sloužit jako polštář.

Willow jen pokrčila rameny, protože vlastnímu hlasu důvěřovat nemohla.

„Vrať se do postele ke mně, drahoušku. Mezi námi se přece nic nezměnilo!”

Zavrtěla hlavou s únavou, jež byla zjevná i v bledém měsíčním přísvitu.

Caleb prudce natáhl ruku a ve chvíli, kdy se Willow odvracela, ji chytil za paži. Willow polekaně vyjekla, protože docela zapomněla, jak umí být rychlý.

„Prosím, aby ses mě nedotýkal.” Hovořila hluše, jako by na něho hleděla z nesmírné dálky.

Caleb při tom vyhaslém tónu jejího hlasu zamžikal, ale nepustil ji. „Jsi přece moje žena.”

„Jsem tvoje děvka.”

Lapnul po dechu tak ostře, jako by mu vyťala políček. Popadl ji i druhou rukou, pevně ji uvěznil v objetí a litoval, že nesvítí slunce, aby jí viděl do očí.

Jenže pak jí do očí na vteřinku uviděl a litoval, že se měsíc neskryl za mraky.

Oči měla stejně mrtvé jako hlas. Tělem jí probíhalo jemné chvění, jako by ji jeho náruč mrazila. Kdysi mu tohle tělo tím chvěním oznamovalo hloubku své vášně. Teď však signalizovalo děsivou směsici zahanbení a zlomené odevzdanosti.

„Nejsi žádná moje děvka, slyšíš?” syčel Caleb zuřivě. „Nikdy jsi moje děvka nebyla!”

„Tak vydržovaná ženská. Milenka pro zábavu. Kurva. Říkej si tomu, jak chceš, na celé věci to pranic nezmění. Ani na tom, co jsem.” Willow se odtáhla, jak jen jí to Calebovy paže dovolily. „Pusť mě!”

„Nepustím!” prohlásil a přivinul si ji pevně k tělu. Calebovo důrazné odmítnutí ji překvapilo stejně jako vzrušení, které se ani nenamáhal skrýt.

Willow to šokovalo. Nečekala, že dnes v noci bude vyžadovat její přítomnost v posteli. Vlastně sama nevěřila, že ji považuje za svou děvku, ale tady měla jasný důkaz.

Takže se v něm spletla. Ale co, spletla se v něm přece už dávno předtím.

„Chápu,” zašeptala Willow. Vtlačila ruce mezi jejich těla a roztřesenými prsty si začala rozepínat kabát. „Chceš se zase ukojit mezi mýma nohama, je to tak?”

Tvrdě jí přiklopil ústa dlaní. „Přestaň s tím! Jsi moje žena, ne moje děvka, a moc dobře to víš! Co má tohle znamenat?”

V měsíčním světle připomínaly jeho přimhouřené oči dvě stříbrné čárky. Ústa měl jako černý tah štětcem. V obličeji mu seděl rozzuřený výraz hraničící s nepříčetností.

Willow ten Calebův vztek viděla, cítila ho, chutnala. V životě se na ni žádný muž tolik nenaštval. Bez sebemenšího varování sklonil hlavu a přiložil jí ústa ke rtům. Provedl to tak bleskově, že neměla šanci na útěk. Svíral ji v divoké kleci svých paží, odkud nebylo kam utéct, kde se nedalo ani otočit, kde nebylo nic než naléhavý tlak jeho úst drtících její, takže byla pod jeho políbením zcela bezmocná.

Nehybně a mrtvě Willow čekala na důvěrný útok Calebova jazyka. Nedočkala se. Místo toho mu rty zněžněly a jazykem ji začal láskyplně svádět, což bylo mnohem zlověstnější než násilné útočení. Spolu s tím mu ruce klouzaly po jejích bocích, prosebněji laskaly a proti její vůli rozechvívaly.

Willow zahltilo zoufalství. Caleb se v ní vyznal až příliš dobře. Bezmocně mu zaryla nehty do ramen, protože její vlastní smyslnost jí hrozila podlehnutím výbuchu vášně, který jí Caleb nabízel jako východisko a jenž pro ni nebyl řešením.

„Ano,” šeptal Caleb zuřivě a kousal Willow do šíje se zběsilým sebeovládáním, protože bolest od jejích nehtů v něm vybičovala vzrušení až na pokraj nesnesitelnosti. „Pojď ke mně, holčičko. Cítíš se ukřivděná a navztekaná a nevíš si rady. Klidně si to všechno vybij na mně, Willow. Výbuchu tvé sopečné vášně se nebojím, věř mi. Nedus ji v sobě, dej jí volný průchod. Neměj strach!”

Vědomí, že Caleb dobře poznal, jak pod jejím nepřirozeně klidným vzezřením vře zběsilost, přiměl Willow k zoufalému zanaříkání.

„Přestaň, prosím tě, moc tě prosím, přestaň,” žadonila roztřeseným hlasem. „Nech mi aspoň trochu sebeúcty, Muži z Yumy. Dokonce i děvka potřebuje sebeúctu.”

Caleba zamrazilo až do morku kostí. „Přestaň mlít ten nesmysl pořád dokola! Slyšíš mě? Ty nejsi žádná děvka!”

„Tak to dokaž! Nech mě spát, kde sama chci! Nech mě o samotě!”

Následovalo ticho, jež se tak mučivě prodlužovalo donekonečna, že by se Willow nejraději rozkřičela. Jedinou známkou její rozbouřené duše však bylo krátké zachvění, jež jí chvilkami zazmítalo tělem. V obličeji se jí ale neodrážel jediný z vášnivých pocitů, které zakoušela. Prostě jen na Caleba upírala studené oči jako zcela cizí člověk a vyčkávala, až jí sdělí, zda je jeho žena, či děvka.

A on to věděl.

„Spi si, kde chceš, a kdykoliv chceš,” zavrčel navztekaně. „Už mám plné zuby toho, že ty i tvůj bratr se mnou v jednom kuse zacházíte jako s bezectným smilníkem!”

Prudce Willow pustil z náruče a ucouvnul.

„Laskavě mi dej vědět, až tě to trucování přejde a budeš chtít, abych s tebou zase zacházel jako se svou ženou. Pak ti oznámím, jestli mám vůbec ještě chuť chovat se jako tvůj muž.”

17.

Teprve když Willow nechala uzounký vjezd do strže daleko za sebou, na chvíli sesedla a z Ishmaelových kopyt odvázala cáry svého jezdeckého obleku, jež měly tlumit dusot jeho kroků. Sotva mu osvobodila kopyta a z poslední nohy odmotala hadr, hřebec potěšené zafrkal a netrpělivě vyhodil všemi čtyřmi do vzduchu.

„Já vím,” pravila tiše a pohladila Ishmaela po elegantní šíji, aby si ho udobřila. „Ty hadry tě pěkně otravovaly, ale díky nim jsi klusal i po skále tiše jako myška.”

Nešťastně se podívala na oblohu. Těsně pod hranicí východního obzoru číhalo svítání a hvězdy zvolna vyhledaly. Litovala, že si nemůže prostě jen lehnout a celý den odpočívat v úkrytu, jenže tím by svůj útěk zaručeně prohrála. Zůstávala dosud příliš blízko Mattově strži, než aby se mohla cítit v bezpečí. Nezbude jí nic jiného, než aby celý den vytrvale pokračovala v cestě a celou příští noc zrovna tak.

Teprve zítra za úsvitu bude moct zavést Ishmaela na nějakou skrytou horskou loučku a prospat se mu u nohou. Zítra ano, ale dnes bohužel ne.

Willow se vydrápala zpátky do sedla a rozjela se dolů po úbočí, aby mezi sebe a tábor obou mužů vložila co největší vzdálenost. Krajina kolem ní se zvolna zotavovala po temné studené noci. Proti světlajícímu nebi se rýsovaly matné siluety vzdálených horských štítů a kolem ní se

rozkládala skládačka z lučin a lesíků. Držela se s Ishmaelem těsně u hranice lesů, kde bylo dost místa na rychlou jízdu a pro případ potřeby i vhodný úkryt po ruce.

Přes stehna ležela Willow těžká dvouhlavňová bambitka. Chvílemi jí při jízdě překážela, ale Willow se už během té dlouhé noci přesvědčila, že dotek hladké dřevěné pažby a jistota dvou nabitých a ke střelbě připravených hlavní ji hluboce uklidňují a zbavují největšího strachu z nenadálého útoku.

V místě, kde se na okamžik zastavila před rozlehlou travnatou plání a sledovala, jak se teninký pramínek proplétá mezi pahorky, aby se posléze vlil do širší zurčivé bystřiny, Ishmael náhle stočil hlavu prudce doleva, ostražitě vzpřímil uši a nozdry se mu citlivě rozechvěly, jak zkoumal pachy ve větru.

Bez váhání strhla Willow hřebce rázně doleva a prchala, ať už větřil cokoliv, zamířila do úkrytu lesního porostu a s rozbušeným srdcem ho vedla stále hlouběji do lesa. Když stromy zhoustly natolik, že koni se šlo velmi obtížně a ona sama měla co dělat, aby stačila uhýbat před větvemi — opět hřebce otočila a nechala ho pokračovat v cestě rovnoběžně s cestou po okraji lesa, kterou právě opustili.

I když naslouchala sebepozorněji, neslyšela nic než vrzání koženého sedla, tlumený rytmický dusot Ishmaelových podkov na spadaném jehličí a tichounké prozpěvování větru vysoko v korunách. Postupně les prořídl, změnil se v řetěz malých hájků a posléze na malé skupinky stromů řídce poházené po travnaté pahorkatině. Nakonec se už před Willow rozkládala pouze rozsáhlá zvlněná zelená pláň s pavučinou potůčků lemovaných lučními květy a sehnutými vrbami. Údolí mělo i v nejužším místě šířku hodně přes míli a táhlo se dopředu celých pět mil. Šlo spíše o rozlehlou kotlinu než horské říční údolí.

Podle mapy zakreslené v deníku musela projet po celé délce kotliny. Část jí mohla zvládnout po okraji lesa, ale většinou to možné nebylo. Nejhorší byla první část, musela urazit dvě míle bez možnosti sebemenšího úkrytu.

Willow křečovitě sevřela pažbu bambitky, napínala sluch a pozorně pátrala pohledem po známce života na pláni před sebou, ovšem v kalném rozostřujícím světle ranního úsvitu bylo špatně vidět a zvuky probouzející se přírody přehlušovaly případný hluk způsobený člověkem či koněm. Na rozhraní louky a lesa zvolna přecházely stíny, jež podle velikosti nemohly být nic nebezpečnějšího než srny. Náhle všechno kolem umlklo, takže zaslechla dokonce i zběsilé skřeky vysoko na obloze, když orel ohlašoval, že se vydává na svou první ranní zabijačkou výpravu. Willow se zhluboka nadechla. Ve vzduchu necítila žádný kouř, neklamný důkaz přítomnosti lidí. Všechno vypadalo nádherně bezpečně jenže kdovíproč jí zlověstným tušením naskakovala husí kůže na šíji.

Náhle Ishmael polekaně ucouvl a zafrkal. Willow nevěděla, zda vytušil její vlastní neklid, nebo se k němu po větru donesl pach jiného koně.

„Jenom klid, kamaráde,” zamumlala. „Mně se ta pláň nezamlouvá stejně jako tobě, ale jinou možnost prostě nemáme. Radši ji přejedeme dřív, než slunce stačí ozářit horské vrcholky.”

Patami pobídla Ishmaela do klusu. Přestože byl menší a štíhlejší než Calebovi montanští koně, měl dlouhý a dychtivý krok. .

Z lesa za jejími zády a po levé straně se ozvalo volání.

To přece nemůže být Caleb. Po tom všem, co říkal včera v noci, by se za mnou určitě nepustil. Ale i kdyby Matt donutil Caleba, aby se ji snažil dohonit, těžko to mohl stihnout. Svítat začalo teprve před chvílí, ti dva zrovna vstávají. A kromě toho křik přichází Z jiného směru, než kterým leží údolí.

Další zahulákání. Willow se ohlédla přes rameno. Mířila k ní čtveřice jezdců na mohutných, tmavých, dlouhonohých hnědácích. Každým krokem se jí prudce přibližovali.

Willow zvedla uzdu a naléhavě pobídla hřebce, jehož klus se ve zlomku vteřiny změnil v cval. Po pár stovkách

yardů se ohlédla podruhé. Jezdci ji pronásledovali, jejich koně za ní pádili ze všech sil.

Willow si přidržela bambitku na kolenou, sehnula se nízko k Ishmaelově šíji a opět ho pobídla, prosila ho o ještě větší rychlost. Prodloužil krok a začal cválat střemhlavým tempem, s břichem těsně nad zemí, jakoby v jedné přímce s výjimkou elegantní rudé vlajky zdviženého ohonu.

Tráva a keře se kolem nich míhaly tak bleskově, že se slévaly do jedné rozmazané šmouhy. Protivítr rval Willow slzy z očí a téměř jí nedovoloval se nadechnout. Ishmaelova kopyta zněla jako temné víření válečných bubnů. Vzhledem ke kalnému světlu rodícího se dne bylo to tempo příliš krkolomné a hřebce nezdravě vyčerpávalo, jenže Willow neměla na vybranou. Musela ostatním koním uprchnout.

Položila se Ishmaelovi hrudí na plece a snažila se rozložit svou váhu takovým způsobem, aby ho tížila co nejméně, jenže bambitka překážela koni i jezdci. Po pár neúspěšných pokusech se Willow konečně podařilo strčit ji do pouzdra.

Když usoudila, že urazila asi míli, opět se podívala přes rameno a srdce se jí sevřelo mrazivým strachem. Všechny čtyři koně se přiblížili. Jak Willow prudce trhla hlavou, vítr jí serval klobouk z hlavy a drsně jí pročesával vlasy tak dlouho, dokud za ní nevlály jako přízračná vlajka. Zuřivě se rozmrkala, aby z očí setřásla slzy od rezavého větru, předklonila se, jak nejvíc to šlo, uzdu svírala sotva pár centimetrů od udidla a tváří se Ishmaelovi zaryla do rozpálené zpěněné šíje.

Během druhé míle začal arab konečně získávat před pronásledovateli náskok. Když si to muži uvědomili, zahájili střelbu.

Zběsilé Ishmaelovo tempo a špatné ranní světlo nahrávaly při tom závodě Willow. Přes hřebcovo sípavé těžké oddechování a dusot jeho kopyt slyšela práskání výstřelů, ale žádná z kulek se k nim nepřiblížila. Položená na hřebcovu zpocenou šíji Willow zvíře chválila a povzbuzovala, zatímco kolem nich proletěla další míle a slunce začalo pozlacovat vrcholky blízkých hor.

Náhle se před nimi jakoby odnikud vynořil potůček, ukrytý za dlouhým nízkým pahorkem. Willow tu překážku složenou ze skalnatých břehů a prudkého vodního proudu, jež se bez varování vynořila Ishmaelovi v cestě, zahlédla pouze koutkem oka. Vší silou se pověsila na koně ve snaze nespadnout, když hřebec uprostřed kroku přešlápnul, odrazil se a pak se vzepjal k mohutnému skoku, jímž se přenesl na druhou stranu průrvy.

Protože hřebce to přešlápnutí uprostřed největšího tempa vyvedlo z rovnováhy, po dopadu na zem silně klopýtl, předníma nohama poklesl na kolena a bezmála udělal kotrmelec po hlavě. Willow se vzepřela chodidly ve třmenech a vší silou se pověsila na uzdu, škubnutím zvedla Ishmaelovi hlavu a vlastně ho tím opět postavila na nohy. Nato se arab vzpamatoval rychle jako kočka a během pár vteřin opět uháněl plným tryskem dál.

Willow se bleskově ohlédla za sebe. Pronásledovatelé jim očividně nestačili. Jeden z koní vzdal honičku bezezbytku. Během první míle byli rychlejší než její hřebec, při druhé míli se tempo vyrovnalo, ale potom jim chyběla arabova výdrž na dlouhé vyčerpávající tratě.

Willow zaplavila tak hluboká úleva, že se jí z ní málem zatočila hlava. Opět se obrátila dopředu a znovu se položila na hřebcovu napjatou šíji. Šeptala mu slůvka chvály, vykládala mu, že je ze všech koní nejlepší, že ostatní koně mu nesahají ani po kotníky. Ishmael stříhal ušima a pozorně poslouchal. Přestože oddechoval s námahou, krok měl stále pevný a vyrovnaný. Ještě nedospěl ke konci svých sil, ale čekalo ho to co nevidět. Willow mohla jedině doufat, že než se Ishmaela zmocní absolutní vyčerpání, zůstanou pronásledovatelé už hodně daleko za nimi.

Když se kolem nich prokmitla čtvrtá míle, ozvala se za Willow salva výstřelů. Po ohlédnutí zjistila, že odpadli všichni koně kromě jednoho. Zbývající hřebec připomínal svým protáhlým vytrvalým během dostihového

plnokrevníka. I kdyby jím ale byl, pak jistě nemohl být zvyklý na dostihy táhnoucí se tolik mil. I on postupně zpomaloval tempo, bohužel velmi pomalu.

A průrvu s potůčkem přeletěl mrštně jako chrt.

Willow se snažila překřičet dunění Ishmaelových kopyt a naléhala na hřebce, ať ze sebe vydá ještě více sil. Zastříhal ušima na znamení, že svou paní pochopil, a protáhl šíji ještě víc. Willow na něm doslova ležela a křičela, ječela, jenom aby koně vybičovala k rychlosti, jakou od něho ještě nikdy nevyžadovala. Dobře si uvědomovala, že zvíře štve příliš tvrdě, příliš rychle, příliš dlouho. A současně s tím věděla, že jiná možnost jí nezbývá, že musí nebohého Ishmaela vyždímat až do poslední kapky.

Než dokončili pátou míli, dýchal kůň rezavě a bolestivě a většinu rezavé srsti mu pokrývala bílá pěna. Navzdory tomu si pořád udržoval stejně vytrvalé a pravidelné tempo. Z obavy, co uvidí, odkládala Willow další ohlédnutí, jak nejdéle to šlo, ale nakonec si otřela čelo předloktím a podívala se za sebe.

Druhý kůň rychle ztrácel na rychlosti a očividně už nebyl schopný dalšího pronásledování.

Willow se rozplakala úlevou a přitáhla Ishmaelovi uzdu, aby přešel do pomalejšího klusu a přestal si vyčerpávat plíce i srdce. Po obou jejich stranách se táhly dlouhé travnaté pláně a stáčely se kolem skalnatého výběžku trčícího z úbočí hory. Za kamenitý oblouk už Willow nikdo nesledoval. Opět tedy potáhla za uzdu, aby Ishmaela ještě o trochu zpomalila.

Ale najednou za ni škubla tak tvrdě, že se hřebec vzepjal a dopadl na zadní.

V první jasné záři rozbřesku stála na louce před Willow rojnice pěti jezdců, kteří pro ni představovali neproniknutelnou hradbu. Obrátit a pokusit se o únik zpátečním směrem bylo předem marné. I kdyby měl Ishmael dost sil na další dlouhý běh, donesl by ji pouze k nepřátelům, jimž právě unikla. Uniknout nemohla ani do stran, protože louka byla sevřená vysokými strmými stěnami skal tvořícími soutěsku vyhlodanou v horském úbočí mohutnými přívaly jarních vod.

Willow tedy udělala jediné, co mohla. Vyškubla z pouzdra bambitku a opět pobídla Ishmaela do ostrého cvalu. Vlasy se za ní rozvinuly jako zlatý praporec, když se řítila vstříc mužům, kteří ji obklíčili.

Caleb se podíval na zválenou trávu v místě, kde předtím ležely Willowiny přikrývky, v šedém ranním přísvitu spočítal pasoucí se koně a pocítil, jak mu do žil prudce vstříkl adrenalin.

Přece nemohla utéct, to ne! Museli bychom ji slyšet!

Ve chvíli, kdy se obracel k odchodu, zahlédl list papíru přivázaný na keři. Vzkaz utrhnul, přečetl si ho a rázem měl dojem, že po hlavě sletěl do ledové vody.

Takže Willow raději sama odjela do noci, než aby počkala do svítání, jež by jí přineslo Caleba Blacka.

„Našels ji?” zeptal se Reno, když uviděl vracejícího se Caleba.

„Vzala si Ishmaela a v noci odjela,” odpověděl Caleb zdrceně.

„To bychom ji přece slyšeli!” namítl okamžitě Reno. „Daleko spíš se jen schovává poblíž v lese.”

„Její hřebec zmizel a ona jakbysmet. Obalila koni kopyta látkou,” vysvětloval Caleb. Poklekl, sroloval svou přikrývku a přivázal ji za sedlo, jež používal místo polštáře.

„Nechala nám vzkaz, že si máme rozdělit klisny.”

„Ale proč, proboha?” nechápal Reno.

„Miluje ty klisny jako matka svoje děti, jenže mě nenávidí silněji. Raději odjela vstříc Luciferovi, jenom aby se mnou nemusela mít nic společného.”

„Ale Willy přece není hloupá,” vrtěl hlavou Reno. „Kam by tak mohla zamířit? Ve zdejších horách se vůbec nevyzná.”

„Sebrala mi bambitku a deník.” Během řeči vytáhl ze sedlového vaku dvě krabice střeliva a strčil si je do kapes kabátu s ovčí podšívkou. „Ze by se ztratila, mi dělá nejmenší starost.”

„Slater,” uvědomil si šokované Reno. „Willow musí vědět, že ten bandita se tady potlouká. Panebože! Cos to kčertu včera v noci Willow provedl?”

„Zachoval jsem se jako džentlmeni” vybuchnul Caleb rozzuřeně. „Požádala mě, abych ji nechal spát o samotě. Vyhověl jsem jí. Ale nedělej si starosti, Reno. Podruhé už takový hlupák nebudu.”

Když se nejvyššího štítu dotkly první paprsky sluneční záře, ticho svítání roztálo Calebovo ostré zahvízdnutí. Poslušně k němu přiklusali dva tmaví koně. Popadl uzdu, sedlo a sedlové vaky a zamířil k Treyovi. To už se Reno obrátil a běžel nazpátek do tábora. Okamžik poté se objevil s uzdou a sedlem přehozeným přes rameno.

Za chvíli se už Caleb s Reném vynořili z podrostu zakrývajícího vjezd do malé strže. Reno se už ani neobtěžoval s opětným zavazováním větví, prostě se jen vyhoupnul zpátky do sedla a dál pátral po stopách. Caleb byl o kus vpředu. Najednou rázně mávl, obrátil koně a klusal podél břehu dolů po proudu potůčku, ani nedával pozor, zda za nimi zůstávají stopy.

Renovi to bylo stejně jedno jako jemu. Zatajení polohy údolíčka je momentálně trápilo ze všeho nejmíň. Teď záleželo pouze na tom, aby našli Willow dříve než Slaterova banda. Mohli se utěšovat pouze tím, že Willow bude cestovat jen při měsíčním světle a ve dne zůstane v úkrytu. Caleb s Reném jeli za lepšího světla a kašlali na to, jestli je někdo zahlédne. Měli by ji co nevidět dohonit.

Najednou Caleb přitáhl koni uzdu a zvedl ruku, aby naznačil, že potřebuje ticho. Oba muži se postavili ve třmenech a pomalu otáčeli hlavou, aby se přesvědčili, zda skutečně zaslechli výstřely z pušky, a pokud ano, tak z jakého směru.

Zdola k nim dolehla přerývaná salva a po ní dunivé prásknutí dvouhlavňovky.

Caleb nemilosrdně zabodl Treyovi paty do slabin a přiměl hřebce rozletět se ze svahu krkolomným tempem. Reno se mu držel těsně v patách. Oba muži měli pušky připravené ke střelbě a srdce jim užíral černý

strach, že se k místu střetu nedostanou včas, aby je stačili použít. Výstřely zněly z údolí a musely se nést na míle daleko. Než se tam Reno s Calebem dostanou, nezbude tam nic než stopy po boji a vystřílené nábojnice.

Hned na okraji rozlehlé travnaté pláně na ně čekal Wolfe Lonetree. Jeho kůň stál přímo na stopě, kterou po sobě nechal Ishmael, zatímco se Willow opatrně rozhlížela po otevřené pláni, jestli někde nezahlédne důkazy o přítomnosti lidí.

„Slaterovi pistolníci dostali děvče a jejího ryzáka asi pět mil cesty odtud, na druhém konci údolí,” oznámil Calebovi a Renovi. „Zraněná není a ještě nějakou dobu sejí určitě nic nestane. Slater seji snaží donutit, aby mu prozradilo místo vašeho úkrytu, ale pokud na něho zaútočíme, podřízne jí hrdlo čistě jen proto, aby vás rozběsnil. Jako byste neznali, co se o něm vykládá.”

„Známe ho,” přisvědčil Caleb úsečně. „Proklatě dobře ho známe. Dokážeš nás zavést poblíž místa, kde drží Willow v zajetí?”

Wolfe přikývl a zamířil s koněm na pláň. Klisna byla grošovatá šedka s černým ohonem a hřívou, což byla barva mustangů pocházejících ze zdivočelých koní starých Španělů. Trojice koní klusala vedle sebe travnatou loukou po dlouhé úhlopříčce, jež je posléze dovedla na okraj lesa. Teprve tam koním přitáhli uzdy a zvolnili jejich tempo do pomalého kroku, aby si zvířata odpočala, protože nebylo jasné, co je v dohlednu čeká. Aniž to bylo nápadné, dal si Wolfe záležet na tom, aby jel uprostřed. Wolfe zkoumavě těkal černomodrýma očima z jednoho muže k druhému a snažil se odhadnout, zda Caleb už stačil zjistit, co je takzvaný Willowin manžel ve skutečnosti zač.

Po chvíli řekl Wolfe suše Renovi: „Ty jsi určitě Matthew Moran.”

„Většina lidí ho zná pod přezdívkou Reno,” upozornil ho Caleb a pohledem nepřestal pátrat po stopách na zemi před koňskými kopyty.

Wolfe se pousmál a trochu se uklidnil. „Já mu tak říkám taky a odjakživa. To jsem netušil, žes ženatý, Reno.”

„Willy je moje sestra,” objasnil Reno. „Stane se Calebovou manželkou.”

Temně modré oči sklouzly z Caleba k Renovi a opět nazpátek. „Manželkou,” opakoval Wolfe tiše.

Caleb přikývl.

„Hm, pokud ti některá žena kdy dokáže nasadit uzdu, pak ta plavovlasá válečnice, kterou jsem zahlédl dnes ráno, musí být ta pravá.”

„Viděls ji?” naléhal Caleb.

„Dohlédneš na ten kamenný hrbol nahoře?” ukázal Wolfe.

Za loukou, asi o tisíc stop výš, trčel z horského úbočí kamenný hrb.

„Dohlédnu,” usekl Caleb stručně.

„Seděl jsem na něm a dalekohledem hlídal Slaterovu bandu,” líčil Wolfe. „Děvče vyjelo na pláň a urazilo sotva pár stovek yardů, když se za ním z lesa vynořil Jed Slater s hrstkou svých chlapů. Děvče neztrácelo čas lomením rukama a pobídlo toho svého ryzáka k ďábelsky rychlému běhu. Slater seděl na tom svém statném závodním koni.”

Reno jen nešťastně zavrtěl hlavou a něco nesrozumitelného si zabručel pod vousy.

„V tom případě neměla sebemenší šanci,” zahučel Caleb.

„To si Slater myslel taky,” přisvědčil Wolfe. „Letěl s tím svým hřebcem jako střela. Asi po míli honičky snížil Willowin náskok asi na sto yardů. Po dvou mílích měl co dělat, aby jí stačil, a po třetí míli zůstával pozadu. Zkusil střílet, ale to už bylo moc pozdě.”

„Já toho grázla zabiju!” vyštěkl Caleb.

Wolfe po něm střihl kosým pohledem. „Ani bych se tomu nedivil. Bůh ví, že by si to po právu zasluhoval.”

„A potom Slater tedy Willow dohonil?” vyptával se Reno. „Vylekala se a zastavila, když po ní vystřelil?”

Wolfe zavrtěl hlavou. „K čertu, to ne. Držela toho ryzáka v tom vražedném tempu každou minutu tý honičky a na střílení zvysoka kašlala. Přitom s hřebcem přeskočila i potok, na který nebylo vidět, a proto se nemohla předem připravit. Zvládla to, i když napříč to bylo dobrých dvacet stop. Na druhém břehu udělal kůň málem kotrmelec, ale trhnutím uzdy mu vrátila rovnováhu a hnali se dál jako zajíci. V životě jsem nic podobnýho neviděl, můžete mi věřit.”

„Co myslíš?” nechápal Reno.

„Toho ryzáka,” odpověděl Wolfe prostě. „Tvoje sestra ho hnala jako orla víc než pět mil. Jedinkrát na něho nezvedla bič, jedinkrát do něho nezaryla ostruhy, neudělala vůbec nic, jen mu ležela na šíji jako přilepená. Slaterův hřebec je vynikající zvíře, ale chybí mu statečné srdce toho ryzáčka.”

„Ale jak ji Slater vlastně nakonec dostal?” naléhal Caleb netrpělivě.

„On ne. Rozdělil svou bandu na polovičky, aby mohli lip pátrat po stopách. Jedna tlupa jela napřed, a když Willow objela ten výběžek na konci údolí, jeli přímo proti ní.” Wolfe se najednou obrátil ke Calebovi. „A víš jistě, že se s ní chceš oženit?”

„Proklatě jistě.”

„K čertu. Ale já ti to musím říct. Cale, kdybys to nebyl zrovna ty, sám bych po ní vyjel.”

Caleb střihl po Wolfovi výhrůžným pohledem. „To pusť z hlavy.”

Ve snědém obličeji se Wolfovi blýsknul oslnivý úsměv. „Ani se ti nedivím, kamaráde. Je to zatraceně šikovná holka. Když zahlédla ty grázly před sebou, zarazila koně na místě tak prudce, až přidřepl na zadní. Než se opět postavil na všechny čtyři, stačila si v hlavě sesumírovat, v čem je její největší šance, a chopila se jí.” Wolfe při té vzpomínce jen vrtěl hlavou. „Nasměrovala ryzáka do největší mezery mezi jezdci, vytáhla bambitku a zběsile se rozjela těm banditům vstříc.”

Reno se tvářil vyděšeně. „Tohle že Willow udělala?”

Wolfe přikývl a podíval se na Caleba. „Tebe to koukám ani moc nepřekvapilo.”

„Nepřekvapilo. Když se na nás sesypali Komančerové a můj kůň šel k zemi, Willow se obrátila jako na obrtlíku a vrátila se pro mě a střelba jí mohla být ukradená.”

„Teď už chápu, jak se někteří chlapi dostanou do nálady, kdy je začnou brát chutě po ženitbě,” poznamenal Wolfe s úsměvem. „Už jenom pohled na to, jak se vrhla na Slaterovu bandu, mi do mozku nasadil pár podobných nápadů. Ty londýnské dámy, se kterými jsem se setkal, jsou krásné jako orosený kvítek, ale tady by vydržela přesně tak dlouho.”

„Willow se jim krásou vyrovná, jen co jí seženu nějaké slušné šaty!” odsekl Caleb.

„Jo, hned jsem si říkal, že ta kožená kazajka mi je nějak povědomá,” přikyvoval Wolfe. „Slaterovým grázlům trvalo jen minutu, aby si uvědomili, že proti nim jede dívka. Hned nato se stáhli o kus dozadu, protože to chtěli ukončit bez násilí. Než stačili vytáhnout pušku, už byla těsně u nich. Párkrát na ni střelili, ona jim střelbu oplácela, a jeden z nich ji strhnul přímo ze sedla, když projížděla kolem něho.”

Caleb sevřel pažbu tak křečovitě, až mu klouby zbělely. „Ublížil jí?”

„Ani zdaleka ne tolik, jako ublížila ona jemu,” usmál se Wolfe a uspokojení čišelo z každé slabiky jeho odpovědi. „To už mohl rovnou chytit divokou kočku. Než jsem se dostal z té skály a připlížil se k těm psancům, Willow už ležela svázaná na zemi jako pytel a chlápkovi, co ji polapil, nezbylo na obličeji ani tolik kůže, aby to stálo za oholení.”

Wolfe se však už radši nezmínil o tom, že Willow asi také leccos slízla, protože se na jejím bledém obličeji zcela jasně rýsoval otisk banditovy dlaně.

„Nu a potom k nim dorazil Slater a začal ji vyslýchat, co ví o tobě,” pokračoval Wolfe na Calebovu adresu. „Willow tvrdila, že nemá ponětí, že se ti ztratila.” „A uvěřil jí to Slater?” zeptal se Reno. Wolfe si nešťastně sundal klobouk, pročísl si vlasy husté a černé jako půlnoční tma, načež klobouk zase vrazil na původní místo. „Kdepak. Našel nějakou knihu či co, kterou měla u sebe. Podle všeho tam byla nakreslená mapa a u ní spousta poznámek.”

„Můj deník!” uvědomil si Caleb. „Sebrala mi ho.”

Wolfe jen přimhouřil oči, ale třebaže byl zvědavý, na nic se nevyptával. „Slater jí nakázal, aby mu na mapě ukázala, kde všude byla. Podívala se mu do očí, zatvářila se jako neviňátko a prohlásila, že neumí číst. Hodil jí deník do tváře a vyštěkl na ni, že než koně vychladnou, měla by se to radši naučit.”

„Kolik nám tedy zbývá času?” zeptal se Reno.

Wolfe se mlčky rozhlédnul po krajině a odhadl úhel slunečních paprsků. „Možná tak hodina. Ti koně byli zpěnění od kotníků až po uši. To proto jsem riskoval a vydal se vás hledat. Kdybych vás nezahlédnul ani v příštích pěti minutách, vrátil bych se zpátky sám.”

Caleb zachmuřeně stiskl rty. Dobře si uvědomil, co Wolfe nevyslovil nahlas — Jed Slater byl zvyklý dostat všechno, co potřeboval a čeho se mu zachtělo — tím nejúčinnějším způsobem. Svou pověst surovce si navíc získal v obzvlášť surově vedené válce.

Wolfe sledoval Calebův přísný výraz a doslova četl jeho myšlenky. Váhavě, i když věděl, že by neměl, Wolfe vyslovil otázku, jež ho svrběla na jazyku už od první chvíle, kdy si uvědomil, koho to Slaterova banda pronásleduje.

„Jak je možné, že jste se s Willow od sebe oddělili?” zeptal se. Caleb však neodpověděl.

Reno tiše zaklel a přiznal: „Obalila svému hřebci kopyta hadry a vytratila se ze strže tak potichu, že jsme si toho ani nevšimli.”

Následovalo ticho, v němž se Wolfe pokoušel tuto informaci strávit.

„Takže vás převezla oba,” pravil po chvilce.

„Přesně tak.”

„Ať se propadnu!” Povzdychl si. „A máte vůbec tušení, proč vlastně vzala do zaječích?”

Reno radši nečekal, jak vyzní Calebova odpověď. „Willow si namlouvá, že Caleb ji svedl jen proto, aby si vyrovnal účty se mnou za to, že já zase svedl jeho sestru.”

„Ksakru krucinál!” prohlásil Wolfe, který úlekem docela zapomněl na syůj slib, že podobným kletbám se bude vyhýbat. „Ale proč jsi “

„Koním ten odpočinek už stačí,” přerušil ho Caleb. „Pojedem.”

Ani nečekal, jak se na jeho návrh zatváří zbylí dva muži, nasadil koni ostrahy a začal ostře klusat. O minutu později ho předjel Wolfe a ujal se vedení. Nevyměnili si už ani slovo, dokud nedal Wolfe znamení, aby zastavili.

„Koně musíme nechat tady!” oznámil.

Zatímco Reno uvazoval koně v úkrytu lesního houští, Caleb si stáhl jezdecké holínky a navléknul si mokasíny. Wolfe se pustil vzhůru po strmém úbočí horského výběžku, jenž z horského hřebenu trčel do údolí jako palec ze zaťaté pěsti. Když se muži dostali těsně pod okraj hřebenu, sundali si klobouky a poslední úsek cesty se proplazili.

Slaterův tábor se nacházel na dně strže pod srázem, ve vzdálenosti asi tisíc stop. Vlastní sráz příliš mnoho úkrytů nenabízel, protože byl příliš strmý a kamenitý, než aby na něm mohlo vyrůst něco jiného než trsy řídké trávy a hrstka nesmírně zakrslých stromků. Jediný přístup do tábora představovala travnatá loučka, kde se popásalo deset koní se spoutanýma předníma nohama. Banditi sem a tam prováděli dalších pět koní, jimž na srsti zasychala po tom dlouhém vyčerpávajícím běhu nasedla pěna.

Jedním z těch zpěněných koní byl i Ishmael. Přestože se koně procházeli už víc jak půl hodiny, měla uplynout ještě nejméně další půlhodina, než se budou moci připojit k ostatním na pastvě. Potom se Slater vrátí a začne znovu vyslýchat Willow.

Než k tomu dojde, musí být Willow pryč a v bezpečí.

Caleb pátral dalekohledem tak dlouho, dokud nenašel Willow. Celou tu dobu si dával velmi záležet na tom, aby se mu od skleněných čoček neodrážely sluneční paprsky. Willow ležela na jedné straně tábora mezi pytli se

zásobami a byla svázaná na rukou i na nohou. Paže měla bolestivě vyvrácené za záda. Od zápěstí jí běžel provaz, ovíjel se kolem pařezu sahajícího asi do výšky lidského pasu a odtud jí běžel ke kotníkům.

Deset stop za ní se rozvaloval muž opřený zády o sedlo a kapesním nožem si zkracoval nehty. V obličeji vypadal jako po souboji s divokou kočkou.

Willow se pohnula a upoutala tím opět Calebovu pozornost. Na okamžik se jí shrnuly vlasy z obličeje a odhalily krvavě rudý otisk dlaně. Caleb na jednu dvě vteřiny znehybněl. Potom se pozorně zahleděl na strážce. Teprve pak se pustil do dalšího podrobného průzkumu oblasti kolem Slaterova tábora, snažil se vtisknout si do paměti rozmístění ostatních mužů, místa nabízející úkryt a možnost nepozorovaného úniku.

Zatímco Caleb prohlížel tábor dalekohledem, Wolfe mluvil, ale tak potichu, že jeho hlas se nedonesl dál než právě ke dvěma mužům, mezi kterými ležel. „Pokud se Slater nepřestal řídit svými praktikami z války, pak jeden muž hlídá přímo Willow a další strážce stojí asi třicet yardů před táborem, v místě, kde by ho člověk čekal nejméně. Při první známce toho, že se něco děje, oba strážci Willow zastřelí.”

„Zahlédl jsem jednoho muže vpravo ve skalách,” oznámil Caleb tiše. „Cestou do tábora se o něho postarám.” Složil dalekohled a podal ho Renovi. „A totéž platí i o tom chlapovi vedle Willow, s tím podrápaným obličejem. Na tom si obzvlášť smlsnu.”

Reno si zkušeně měřil svah a možné přístupové cesty k táboru, zatímco Caleb si svlékal těžký kabát a kontroloval, že jeho šestiraňák je bezpečně zavřený v pouzdře.

„Nemáš šanci se k nim nepozorovaně připlížit,” prohlásil Reno posléze a spustil dalekohled. „A pokud je zastřelíš, Willow zemře hned po nich. Musíme počkat do tmy.”

„Slater trpělivostí nikdy zrovna nevynikal,” upozornil ho Caleb. „Nemůžeš přece po mně chtít, abych tu seděl a koukal, jak ji vyslýchá a krájí ji na cáry svým nožem ostrým jako břitva, jen aby ji donutil k odpovědím. Přesně to udělal jednou v Mexiku, když mu jedna žena odmítala prozradit úkryt svého manžela.”

Wolfe silnou rukou popadl Rena za paži a přidržel ho u země právě včas, aby vztekle nevyskočil. „Jen pomalu, Reno. CaJovi se to zamlouvá ještě míň než tobě, ale má bohužel pravdu. Pokud se někomu může povést dostat Willow z tábora živou, pak jedině jemu.”

„Tady,” pravil Caleb a podal svou pušku Wolfovi. „Střelivo najdeš v kapse mého kabátu. Na tuhle vzdálenost bude puška zanášet tak půl palce doleva. Během prvních padesáti stop budu s Willow zřejmě v tvé palebné dráze. Potom ji vytáhnu do svahu za táborem. Až se dostaneme na opačnou stranu hřebene, zůstanem tam ležet a počkáme, až k nám přivedeš koně.”

Wolfe přikývl a začal s puškou zaměřovat cíl, aby si na neznámou zbraň stačil navyknout.

Nato se Caleb obrátil k Renovi. „Jak moc tiše se umíš plížit?”

„Je v tom lepší než většina, ale ne tak dobrý jako ty,” odpověděl Wolfe za Rena. „Ale to nakonec platí i pro mě a přitom jsem vyrostl mezi Čejeny.”

Caleb zavrčel: „Reno, buď zůstaneš s puškou tady, nebo mě můžeš kousek cesty doprovodit. Potom se přesvědčíme, co s tím šestiraňákem ve skutečnosti dokážeš.”

Reno vycenil zuby ve vlčím úsměvu. „Na každém kroku ti budu šlapat na paty, na to vem jed!”

Jenže to hovořil výhradně k sobě, protože Caleb se už pustil do plížení. Číhaná na člověka vyžaduje spoustu času a toho jim před Slaterovým návratem do tábora zbývalo zatraceně málo.

Willow nenápadně jukla zpod opony vlasů, zjistila, že muži ještě nepřestali s prováděním koní, a opět se věnovala pokusům zbavit se provazů, jež ji poutaly. Zoufale si přála se osvobodit a přitom měla smrtelnou hrůzu z toho, aby na sebe neupoutala strážcovu pozornost. Pod závojem dlouhých kadeří škubala a trhala pouty, až jí zá

pěstí rozdírala zběsilá bolest. Strach jí pomáhal nebrat odřeniny na vědomí. V životě by už nechtěla spatřit ten krutý příslib ve Slaterových očích. A po doteku Komančera zvaného Devítiprsťák si připadala nečistá.

A ze Slatera na ni šel smrtelný děs.

Navzdory Willowiným pokusům nebyla provazová pouta o nic volnější než před chvílí, kdy začala kroutit zápěstími, až si sedřela kůži do živého masa. Potlačila zoufalství, jež hrozilo zbavit ji zbylých sil, a škubla surově nejprve jedním zápěstím a pak druhým. Doufala totiž, že když začne krvácet, bude provaz víc kluzký a umožní jí těsná pouta vysvléknout.

Kratičký pohled na jejího strážce Willow prozradil, že s ořezáváním nehtů už zřejmě skončil, protože teď ležel na zádech, ústa dokořán a tvrdě spal.

Willow začala škubat pouty takovou silou, na jakou si předtím netroufala, protože chtěla strážcova zdřímnutí maximálně využít.

„Nehýbej se, drahoušku. Nerad bych tě pořezal.”

Na zlomek vteřiny se Willow domnívala, že zešílela a má halucinace. Potom však ucítila, jak pouta povolují, a musela se hryznout do rtů, aby potlačila výkřik úlevy a radosti.

„Natoč nohy k pravé straně,” šeptal Caleb téměř neslyšně.

Ozvalo se tiché zašustění, jak Willow posunula nohy travou kus bokem, směrem k zadní straně pařezu. Na okamžik ucítila na kotnících nepříjemný tlak a potom jí po nich cosi sklouzlo. To z ní spadla přeříznutá pouta.

„Pomaloučku se plaz po břiše dozadu, až se dostaneš za pařez. Ne, tábor hlídat nemusíš, to je moje práce! Ty dávej pozor pouze na to, co děláš.”

Willow se nenápadně sunula pozpátku, dokud mezi ní a táborem nestál pařez. Tam ležel na břiše Caleb jakoby vpitý do země.

„Teď se kolem mě proplížíš k tomu keři. Vidíš ho? Musíš zůstat na břiše a nezvedat hlavu, jasné?”

Přikývla a začala se kolem něho plazit jako had. Když se hlavou dostala na úroveň jeho hrudníku, dal jí další příkaz. Mluvil tak tiše, až ji napadlo, že možná vůbec nevnímá jeho slova, pouze myšlenky.

„Za tím keřem začíná dlouhá proláklina, příkop hluboký asi jednu stopu. Zahni doleva a nepřestávej se plížit, až se dostaneš ke skalnatému úbočí. Za kupou balvanů tam po levé straně čeká tvůj bratr. Ale celou tu dobu se drž při zemi\ Kdyby nás v táboře zahlédli, musejí Reno s Wolfem střílet přes nás.”

Willow by se moc ráda zeptala snad na tisíc věcí, ale stačil jí jediný pohled do Calebových zachmuřených zlatohnědých očí, aby zavřela ústa, sklonila hlavu až k zemi a začala se plazit po břiše. Připadala si nápadná jako hrnek nabodnutý na plotě. Kdykoliv mžikla před sebe, aby zjistila, jaký kus cesty urazila, měla dojem, že zůstává pořád na jednom místě. Když se však zkusila posunout kupředu trochu rychleji, Calebovy prsty ji chytily za kotník a přiměly postupovat tak pomaloučku, že se jí zoufalstvím a strachem chtělo křičet.

Když se Willow konečně dostala k příkopu, zjistila, že poskytuje jen pramalý úkryt. Do hloubky neměl víc než stopu, byl přibližně stejně široký a měl svažité strany, které Caleba i Willow skrývaly sotva víc než předtím pouhá tráva. Ke skále, o které se zmiňoval, to odtud bylo dobrých sto stop. Willow se položila tváří až k zemi a odstrkovala se lokty, jež se jí těmi nucené pomalými a přitom namáhavými pohyby třásly jako v zimnici.

Ke skále jí zbývalo ještě padesát stop, když jeden ze Slaterových mužů čirou náhodou zvedl hlavu a všiml si, že Willow zmizela.

18.

Jeho výkřik, jímž prozradil ostatním, co zjistil, přeťal už v polovičce výstřel, jímž Wolfe zahájil palbu z Calebovy opakovačky a zasypal tábor sprškou kulek. Caleb se vrhl na Willow a chránil ji vlastním tělem, protože jiný způsob ani nebyl možný. Padesát stop nad strží začal Reno střílet ze svého šestiranného koltu. Kulky létaly tak rychle, že bylo obtížné odlišit prásknutí jednotlivých střel, splývaly do sebe jak mnohonásobná ozvěna hromu. Další výstřely se ozývaly z tábora, pistole a pušky dohromady ohlušovaly jako palba na válečné frontě.

Willow, přitisknutá k zemi, vyděšená a málem bez dechu, ucítila, jak sebou Caleb škubl a tiše zaklel. Ozývaly se další a další výkřiky, další salvy i jednotlivé výstřely, kulky se s vytím zarývaly do země v jejich těsné blízkosti, ale Willow nic z toho neviděla, protože Caleb na ní ležel celým tělem a zakrýval ji.

Najednou Renův šestiranný kolt ztichl, ale opakovač ka ve střelbě pokračovala a nepřestávala na tábor chrlit zkázonosné krupobití kulek. „Doběhněte to!” křikl Reno.

Význam těch slov ani nestačil Willow dojít a už ji Caleb trhnutím postavil na nohy a zpola ji odnášel, zpola vlekl ke skále. Reno se krčil za balvanem po levé straně strže a dobíjel revolver. Willow s Calebem kolem něho proletěli jako srny a náhle umlkla i opakovačka.

V tu ránu začal s palbou Reno, aby měl Wolfe čas opět nabít. Tentokrát se však výstřely nesypaly tak rychle, protože Reno mířil pečlivěji a chladnokrevně si vybíral terče mezi muži, kteří byli tak pošetilí, že vystrčili hlavu, aby se přesvědčili, jak se situace vyvíjí. Pro tak malou zbraň to sice byla velká vzdálenost, ale Reno byl zázračně vynikající střelec.

„Nahoru tou strží!” usekl Caleb stručně k Willow, jež stála před ním, a ukázal jí na vyschlé říční koryto, jež prudce spadalo od skalní římsy, na níž byl ukrytý Wolfe. „Až se dostaneš ke stromům, utíkej ještě asi sto stop, schovej se a počkej, až tě dohoníme. A teď běž"

Willow se začala drápat vzhůru přesně v tom okamžiku, kdy opakovači puška opět spustila palbu. Caleb chvíli vyčkal, aby se přesvědčil, že se Willow skutečně přidrží jeho příkazu. K jeho překvapení se jím opravdu řídila. Obrátil se a začal vydávat stručné příkazy Renovi.

„Zaměstnám je, než si znovu nabiješ,” zavrčel podrážděně. „Ale to bys měl radši dělat už v běhu.”

„Jsi zraněný,” namítl Reno, aniž by odlepil pohled od tábora. „Zůstanu tady já.”

„Je to jiná paže, než kterou střílím. Hoď sebou!” Reno zahlédnul, že mezi pytli s táborovými zásobami vykukuje mužská holínka. „Tak dobrá. Připrav se.”

Zatímco Caleb vytahoval svůj šestiranný kolt z pouzdra, Reno se soustředil na zpola skrytou botu. Naposledy stiskl kohoutek a už po cestě, když. se hnal vzhůru do strže za Willow, vytřepával prázdné nábojnice.

Caleb si mezitím stačil vybrat cíl. Jakmile se Reno obrátil zády, spustil Caleb palbu. Hned první střelou donutil jednoho ze Slaterových banditů, aby spěšně vyhledal lepší úkryt. Ze vzdálenějšího konce tábora začal kdosi střílel z pušky a její rytmické štěkání Calebovi prozradilo, že jde o opakovačku. Těsně pod ním hvízdaly a od skal se odrážely roje kulek. Vmžiku se z Wolfovy pozice ozvala odvetná palba a přiměla druhého střelce zalehnout a nevystrkovat hlavu ani k míření.

Střelbu spustila další puška, rovněž opakovači. Caleb ještě dvakrát vystřelil a počítal, kolikrát dvě nepřátelské pušky vystřelí bez přestávky. Jedna osmkrát, druhá devětkrát. Nebyl to stejný model ani druh jako jeho vlastní opakovačka, což znamenalo, že Slaterovi muži mají méně kulek v zásobníku a při nabíjení jsou rovněž značně pomalí. „Hotovo!” křikl Reno.

Caleb se obrátil a co nejrychleji vyběhl strží nahoru. Cestou se nabíjením vůbec nezdržoval, protože levici měl kluzkou od krve. Minul Rena, letěl ještě dalších sto stop, dobil a křikem vyzval Rena k ústupu. Společně několikrát vystřelili a zmizeli v úkrytu hustého lesního podrostu.

Po Willow nebylo nikde ani stopy.

„Najdi ji a dostaň přes ten hřeben!” zavelel Caleb stručně Renovi. „Na druhé straně se svažuje hodně pozvolna. Wolfe dokáže dovést koně přímo tam.”

„Ale co bude s tebou?”

„Budu krýt váš ústup, dokud Willow nedostaneš na druhou stranu hřebenu. A teď sebou hoď!”

Ztrácet čas dohadováním bylo vyloučeno a Reno si to proklatě dobře uvědomil. Zatím nad Slaterem vítězili díky momentu překvapení, ale ta výhoda se velmi rychle vytrácela. Slaterovy opakovačky sice nebyly tak dobré jako ta, z níž střílel Wolfe, ale pořád byly dvě na jednu. Navíc měl Slater deset mužů i poté, a to bez obou strážců a případných dalších členů tlupy, jež už Wolfe stačil zasáhnout.

I kdyby Reno počítal sebelíp, výhoda pořád zůstávala na Slaterově straně.

Reno se obrátil a pádil k hradbě stromů, kde měla být jeho sestra. Willow objevil asi o sto stop dále. Přiřítil se k ní a vlekl ji po svahu nahoru podobně jako předtím Caleb zpola ji za sebou táhl a zpola nesl. Než se dostali na hřeben a sešplhali na opačné úbočí porostlé travinami a hájky, lapala po dechu stejně ztěžka, jako když s Calebem překračovala horský hřeben Velkého rozvodí. Dokonce i Reno dýchal křečovitě.

„Postav se zády ke mně a měj oči dokořán!” poručil jí Reno.

Willow zápasila o dech a těkala očima od jednoho stínu k druhému. Neviděla však nic kromě hloučků osik a malých záplat trávy, což byly předzvěsti velké údolní kotliny vybíhající až k zalesněným vrcholkům hor. Postupně sejí dech zklidnil. Cas se vlekl jako hlemýžď, zatímco se snažila odlišit přírodní zvuky od jiných, způsobených plížícími se bandity. Zdálky k nim dolehla střelba z pušky, ale šestiranné kolty se už. neozývaly.

Konečně se za Willow ozvalo melodické vlčí zavytí.

„Nestřílej!” vykřikla naléhavě. „To je Caleb!”

„V životě jsem nevystřelil po něčem, co jsem neviděl,” upozornil ji Reno klidně. „Tak pojď, Muži z Yumy. Willow, ty nepřestávej hlídat tu zatracenou louku!”

Willow spěšně otočila hlavu a rozhlédla se po prázdné pláni. Bratrova záda za jejími zády jí připadala pevná jako zeď.

A vlastně je to lepší, říkala si nešťastně v duchu Willow. Já se ani nechci podívat Calebovi do studených žlutých očí a přiznat si, že vědomí povinnosti ho dohnalo riskovat kvůli mně život.

Vzpomínka, jaké nebezpečí mu při plížení po té otevřené pláni hrozilo, ji zamrazila jako ledový liják. Ještě neměla ani čas mu poděkovat, ale to bylo nakonec také dobře. Podle toho, co mu vyčetla z pohledu tam v Renově táboře, už od ní nechce a nečeká ani to nejmenší.

Laskavě mi dej vědět, až tě to trucování přejde a budeš chtít, abych s tebou zase zacházel jako se svou ženou. Pak ti oznámím, jestli mám vůbec ještě chuť chovat se jako tvůj muž

„Blíží se někdo?” zeptal se Reno.

„Neblíží,” odpověděla Willow s Calebem jednohlasně.

„Výborně. Jak na tebe působí krev, Willy? Při pohledu na ni doufám neomdléváš?”

„Od třinácti se mi už z ní špatně nedělá.”

„V lom případě si se mnou prohoď místo a začni si záplatoval svého nastávajícího. Já zatím pohlídám louku za tebe.”

Willow chvíli netušila, o čem je řeč. Když jí to konečně došlo, prudce se otočila a vytřeštila oči na Caleba,

který stál sotva dvě stopy od ní. Tichounce sykla mezi zuby, protože na jeho levém nadloktí spatřila roztrhaný, nachovou krví zbrocený rukáv.

„Calebe, můj bože…,” vydechla roztřeseným hlasem.

„Laskavě neračte omdlévat, jižanská dámo. V bezvědomí a u nohou byste mi nebyla nic platná.”

Ta úsečná slova pomohla Willow opět se vzpamatovat, jako by ji polil ledovou vodou. Pokročila kupředu a podívala se na zakrvácenou paži, protože všechno bylo lepší než průzračný vztek v jeho očích.

„Tumáš,” řekl Caleb a sáhl dozadu, kam si přesunul pouzdro s nožem, aby mu nepřekáželo při plížení. „Budeš potřebovat tohle.”

Willow natáhla po noži rozechvělou ruku. Když na něm spatřila stopy od krve, chvatně vzhlédla ke Calebovi s němou otázkou, jestli náhodou nepřehlédla další ránu.

„To není moje krev,” vysvětlil jí Caleb.

Willow se zhluboka nadechla, ale neřekla ani slovo.

„Zklamaná?” zeptal se jízlivě.

Nepatrně sebou škubla, ale pak nůž pevně sevřela v dlani a špičkou vjela pod manžetu košile. „Nehýbej se.”

„O to se nemusíte strachovat, jižanská dámo. Nehodlám vám poskytnout záminku, abyste mě poranila ještě víc, než jsem.”

Látka pod vražedně ostrou čepelí lehce povolila. Willow odloupla rukáv a na Calebově paži odhalila střelnou ránu. Při pohledu na hlubokou brázdu, kterou mu kulka vyryla do bicepsu, zaryla zuby hluboko do spodního rtu.

„Ach Calebe,” zašeptala. „To mě mrzí.”

„To by taky mělo,” prohlásil důrazně. „Kvůli těm tvým dětinským představám o lásce jsme všichni málem přišli o krk.”

Willow pohlédla Calebovi do tváře a potom okamžitě uhnula pohledem. Oči měl jako luňák, pronikavé, bez špetky slitování. Dosud nikdy tolik nepřipomínal to, čím skutečně byl:.. černého anděla pomsty.

Nic se tedy nezměnilo. A nic se nezmění. Nic se ani změnit nemůže. Zamilovala se do muže, který uznával

pouze černobílou rovnováhu mezi dobrem a zlem, povinností a nutností. Jenže ona měla o dobru a zlu a povinnosti a nevyhnutelnosti zcela jiné představy. A do nich ani náhodou nezapadalo násilné nucení muže do manželství jen proto, že její bratr ďábelsky rychle zachází s šestiranným koltem.

„Nejsi jediný, kdo má smysl pro povinnost!” upozornila ho jedovatě Willow. Obrátila se ke Calebově druhé paži a vsunula špičku nože pod druhou manžetu. Když promluvila, hlas jí zněl syrově jako trhání látky, jež povolovala pod prudkými pohyby nože. „Nemůžu si přece jen tak nechat líbit, jak mě ženete do manželství jen proto, že Matt je s koltem rychlejší než ty.”

„Takže podle tebe se bojím střeleckého umění tvého bratra!” zopakoval Caleb mrazivě. „To mě těší, že mě považuješ za zbabělce a navíc za bezcitného svůdce, který z nevinné panny udělal děvku!”

„Svůdce?” opakovala Willow a usekávala každou slabiku, zatímco obvazovala Calebovu ránu s něžností, jež byla v příkrém rozporu s tónem jejího hlasu. „Než jsi mě poprvé políbil, toužila jsem po tobě tak zoufale, že jsem se nemohla ani nadechnout bez toho, abych nedoufala, že ten vzduch se dotknul nejdřív tebe.”

Caleb se celý napjal, jako by ho švihli bičem.

„Omlouvám se,” vyhrkla Willow chvatně, která se domnívala, že mu příliš nešetrně stáhla obvaz. „Nechtěla jsem, aby to bolelo. A pokud jde o tvoji zbabělost,” pokračovala, zatímco obvaz pečlivě zavazovala, „ten, kdo má dost odvahy vplížit se za denního světla do Slaterova tábora, těžko může být zbabělý. Jsi prostě jen příliš zkušený, než abys šel vstříc jisté smrti, a příliš muž, než abys před ní utekl. Takže jsi do toho šel s odhodláním, že to zvládneš. Manželství je ale něco jiného. Tady nejde přímo o život a ty si nevíš rady. Proto si rady musím vědět já.” O krůček ucouvla. „Tohle by mělo stačit.”

„Znamená to, žes s trháním té košile konečně skončila?” zeptal se Reno suše a obrátil se k nim. „Pokud totiž ano, je nejvyšší čas k – Slater!“

Než to slovo doznělo, Caleb se prudce obrátil a jediným plavným pohybem tasil kolt tak rychle, že to Willow ani nedokázala sledovat pohledem. Po Willowině levém i pravém boku jako by uhodil hrom, jak nejprve Caleb a hned nato Reno vyprázdnili svůj zásobník do dvou chlapů, kteří se vynořili asi šedesát stop od nich a plazili se ze strže k okraji louky, aby si mezi stromy našli úkryt, odkud by mohli střílet.

Ta blesková rychlost Calebovy a Renovy reakce Slaterovy bratry očividně zaskočila. Z toho důvodu nemířili při odvetné palbě přesně, protože se mohli přetrhnout, jak zběsile se hnali do skrýše. Jenže v jejich blízkosti žádná vhodná nebyla. Sotva si to Jed Slater uvědomil, obrátil se a pálil bez ohledu na to, že mu kolem hlavy sviští kulky.

Nemířil však na žádného z mužů, mířil na Willow.

Willow se v lebce náhle rozprskla oslepivá bolest a srazila ji na kolena. Z oblohy se zřítila spirála temnoty a ovinula se jí kolem těla. Zaslechla Calebův hlas volající její jméno a vztáhla k němu paže ve snaze zachytit se jediného pevného bodu v rozvířeném černém vesmíru, jenž burácel kolem ní. Cítila, jak ji podpírají jeho paže, ale dokonce ani jejich mohutná síla nedokázala zahnat ten útok nepřirozené noci.

Willow se stále ještě snažila vyslovit Calebovo jméno, když půlnoc se zhustila v nezvučný úder, jenž ji srazil do nevědomí.

Caleb cítil, jak Willowino tělo náhle ochablo, spatřil proud krve řinoucí se zpod hřívy zářivých vlasů a zařval její jméno s tak šílenou zběsilostí, jež mu rozedřela hrdlo.

Nedostal však žádnou odpověď. Ani žádnou nečekal. Roztřesenými prsty jemně ohmatal okolí krvácející rány. Potom zvedl Willow do náruče jako malé dítě a truchlil v trýznivém spalujícím mlčení člověka, který si nikdy a kvůli ničemu nedovolí plakat.

Když vjel Wolfe do tábora, první, co uviděl, byli Reno s Calebem usazení asi třicet stop od něho, ve stínech postříkaných skvrnami sluneční záře. Mezi oběma muži ležela Willow. Caleb střihl chvatným pohledem po Wolfovi a koních a honem se zase obrátil k bezvládné dívčí postavě, jako by měl strach, že když ji přestane třeba jen na okamžik hlídat, unikne mu do neznáma. V dlaních něžně držel její ruku, hladil ji po hebké kůži, jako by se snažil sebe i Willow ukonejšit, že ho pořád ještě neopustila.

Po dlouhém pohledu na sestru se Reno zdvihl a zamířil k čekajícímu Wolfovi.

„Slyšel jsem střelbu. Willow je zraněná?” zeptal se Wolfe, zatímco sesedal.

„Bohužel.”

„Vážně?”

„To nevíme. Pulz má silný a pravidelný, ale pořád je v bezvědomí.”

Wolfe na zlomek vteřiny zavřel tmavé oči. Obrátil se a zamyšleně se zadíval na děvče, které leželo nepřirozeně tiše a nehybně, a na muže usazeného po jejím boku, který ji hladil po ruce s něhou, jíž by Wolfe neuvěřil, kdyby ji neviděl na vlastní oči.

„Co se stalo?” vyptával se Wolfe a radši se odvrátil, protože měl pocit, jako by narušil Calebovo nejdůvěrnější soukromí.

„Slater a ten jeho nedospělý bratříček vyběhli strží za námi. Byli od nás asi tak šedesát stop, když jsem je zahlédnul.” Reno hovořil těžce a vyčerpaně. „Willow zrovna obvazovala Calebovu paži. Neměli jsme čas dostat ji stranou. Když Jed Slater pochopil, že dohrál, namířil přímo na ni. Kéž bůh zatratí jeho duši do pekel!”

„Amen.” Wolfe si povzdechl. „A co Malý kojot?”

„Je po smrti.”

Reno se podíval za Wolfa na koně, které přivedl. Ishmael byl mezi nimi. Držel hlavu zpříma a kráčel zlehka a odpočatě. Pokud se pominula srst zasedlá zaschlou pěnou, vypadal kůň, jako by za sebou neměl žádný vražedně dlouhý závod.

„Díky, žes toho hřebce přivedl,” řekl Reno chraptivě. Tón jeho hlasu dopověděl všechno, co nesdělil slovy. „Má ho moc ráda.”

„O žádné tvoje díky nestojím. Zabil bych všechny psance v táboře, jen abych se k tomu ryzákovi dostal,” odvětil Wolfe klidně. Chvíli čekal, ale Reno už nic k Willowině zranění nedodal. „Krvácela hodně? To proto zůstává pořád v bezvědomí?”

Reno zaváhal a nakonec bezmocně mávl levou paží. „Má poraněnou hlavu. Postřelil ji Slater. Caleb tvrdí, že jde jen o povrchové zranění. Říká, že viděl chodit muže s kulkou přímo v hlavě a rána se mu nakonec krásně zahojila.” Nato Reno unaveně zaklel a dodal: „Jenže taky prý viděl muže, kteří umřeli a vůbec se předtím z bezvědomí neprobudili, i když měli zranění mnohem mělčí než ona.”

Wolfe s tichým klením zakroutil uzdou, jako by držel nepřítele za krk. „Jak se zdá, budeme se tady muset utábořit.”

„Jenže jsme příliš blízko Slaterově bandě.”

„Podle mě mají protentokrát dost!” prohlásil Wolfe s přesvědčením. „Ta Calebova opakovačka je opravdový střelecký zázrak. Člověk ji nemusí věčně sundávat z ramene, aby znovu nabil, stačí cpát do ní ze strany střelivo a dá se střílet bez jediné pauzy. A to nejlepší je, že se nemusí pořád nově zaměřovat na cíl. Strčila do kapsy i ty dvě opakovačky, co měl Slater.”

„To ale jenom díky tomu, žes z toho zázraku střílel zrovna ty!” prohlásil Reno. „V životě jsem neviděl nikoho, kdo by se ti dokázal vyrovnat.”

„Totéž ale platí o tvém umění s šestiranným koltem. A o stejném umění Caleba Blacka, jak jinak.”

Reno ukázal posmutnělý úsměv. „Máš proklatou pravdu, kamaráde, Muž z Yumy je rychlý jako blesk. Než jsem vystřelil, musel jsem obejít postřelenou Willow. Caleb mezitím stačil svůj revolver úplně vyprázdnit. A navíc je stejně mazaný jako rychlý. Okamžitě mu došlo, že Malý kojot je pomalý a strachy neví, čí je, takže ho přenechal mně a sám pálil výhradně na Jeda Slatera.”

Wolfe jen přikyvoval. „Však já Caleba taky viděl v akci. Tedy připomínám, že to nebývá často, ale pokud se k něčemu připlete, vždycky odvede dokonalou práci.

Jsem ale moc rád, že vy dva jste si konečně vyjasnili, jak je to se střeleckým uměním toho druhého.”

Reno zabodl světlezelené oči do bezvědomé Willow. „Pravda, nezačali jsme s Calebem zrovna přátelsky, ale je to proklatě dobrý chlap a teď se může zbláznil, protože za Willowinu nehodu připisuje všechnu vinu sobě. To je ovšem čiré bláznovství. Copak může za to, že Jed Slater je podlý jako chřestýš a má takovou výdrž, že snese šest kulek a pořád ještě střelbu oplácí?” Reno vztekle pohodil hlavou. „Jenže Caleb si to nedá vysvětlit. Nemohl bys mu vtlouct do hlavy trochu rozumu?”

„Zkusím to, ale o výsledku bych si dovolil pochybovat. Už mnohokrát jsem se přesvědčil, že jakmile jde muži o jeho ženu, jde všechna logika stranou. A pro muže typu Caleba Blacka to platí dvojnásob. Tichá voda břehy mele, ale i když vypadá jako mírný potůček, bůh pomoz každému, kdo by zkusil plavat proti proudu.”

Wolfe zvolna zamířil k místu, kde ležela Willow. Caleb k němu vzhlédnul a Wolfovi se sevřelo hrdlo připomínkami, které nedokázal vyslovit. Caleb vypadal jako člověk, který už ztratil víru v absolutně všechno, dokonce i v samo peklo.

„Jak ti můžu pomoct?” zeptal se tiše Wolfe. „Přižeň sem její klisny,” požádal Caleb a podíval se opět na Willow. Hřbetem ruky ji hladil po tváři zlehýnka jako vánek. „Až se probudí, chci, aby viděla všechny své koně pást se vedle sebe. Až se probudí, chci.

Caleb nedopověděl, hlas se mu vytratil doztracena. Wolfe položil příteli ruku na rameno, povzbudivě ho stiskl a bez dalšího slova se odvrátil. Neexistovala útěcha, jež by Calebu Blackovi dokázala vrátit zář do očí.

Caleb nezdvihl hlavu ani ve chvíli, kdy Wolfe vyjel z tábora. Nepohnul se ani poté, co Reno vyrobil obrovskou matraci z nasekaných borových větví. Když chtěl však Reno Willow přenést, Caleb mu mlčky odstrčil ruce a navzdory vlastnímu zranění zvedl dívku do náruče. Bolest v paži nebyla prostě ničím ve srovnání s jeho duševním utrpením a aspoň Calebovi připomínala, že on sám je pořád ještě naživu, zatímco Willow přešlapuje na hranici mezi životem a smrtí.

„Půjdu támhle na ten pahorek,” ukázal Reno. „Odtamtud budu moct držet stráž mnohem lip.”

Caleb přikývl, aniž odlepil pohled od Willow. Něžně ji uložil na lůžko, pečlivě ji zachumlal do přikrývky a sám se položil vedle ní. Špičkami prstů jí opět prohmatal zápěstí, aby se ujistil, že má stále znatelný pulz. Jeho vytrvalý pevný rytmus byl to jediné, co Willow dělilo na jedné straně od Caleba a na straně druhé od toho druhu temnoty, o jejíž existenci neměl ani tušení až do chvíle, kdy zaslechl Willowin výkřik a spatřil, jak se hroutí k zemi.

Jenže Willow o existenci této temnoty věděla. Uviděl jí to včera večer v očích, když před ním stála zalitá měsíčním světlem a sama sebe nazývala děvkou. Nepříčetně zuřil, že se před ním takhle ponižuje, že uráží sebe i jeho i všechno to, co spolu sdíleli. A ona se na něho vztekala úplně stejně, zmítala se v hněvu silném jako vášeň, kterou v sobě probouzeli navzájem.

Ale přitom pod hladinou toho pocitu křivdy, pod hladinou vší té zuřivosti Caleb zaslechl, jak ho Willow němě volá, jak se ho ptá, proč něco, co začínalo tak krásně, končí v tak děsivé temnotě. A od chvíle, kdy se dozvěděl, že je Renova sestra, se sám nepřestával tázat na stejnou věc.

Jenže na svoji otázku nedostával žádnou odpověď, cítil pouze bolest, jež se prohlubovala s každým nadechnutím, s každým vzájemným dotekem, s každým okamžikem, kdy si uvědomoval, že ta láska nakonec musí skončit a na její místo nastoupí nenávist. A taky nastoupila.

Caleb podvědomě zavřel oči, jako by tím mohl aspoň zčásti vymazat bolestné vzpomínky. Nestalo se tak. Nepřetržitě slyšel Willowin zastřený hlas, jak ho volá jménem, tu přízračnou ozvěnu lásky ztracené dřív, než ji vůbec stačil pořádně najít.

Calebe, co se stalo? Calebe? Co se stalo? Proč mi neodpovídáš? Calebe? Calebe?

A náhle si uvědomil, že ho volá Willow, a ne jeho vzpomínky. „ Calebe.”

Pomalu rozevřel víčka, příliš se bál uvěřit, že skutečně nesní.

Willow se bojácně dívala na Caleba a při pohledu na výraz v jeho obličeji jí pukalo srdce. Přestože mžikala bolestí, jež se jí vlévala do hlavy kdovíodkud, chvějícími se prsty ho pohladila po tváři ve snaze ukonejšit aspoň trochu to utrpení, jež mu čišelo z očí.

„Ty jsi zraněný,” zašeptala Willow a dívala se na zakrvácený obvaz, jako by ho viděla poprvé.

„Postřelili mě.” Caleb na ni zkoumavě hleděl a žasl nad její starostlivostí, nad city, jež ji nutily dívat se na něho způsobem, jako by včerejší noc nikdy neexistovala. „Ale tebe taky.”

Oříškové oči se udiveně vykulily a ukázaly všechny své modré, zelené, jantarové a šedé odstíny. Caleb cítil, jak jeho napětí povoluje, protože si všiml, že se jí obě zorničky na slunci citlivě zúžily. Muži, kteří zemřeli na následky poranění hlavy, nedokázali takhle na světlo reagovat, a už vůbec ne oběma očima.

„Postřelili?” opakovala. „Jak? A kdy? Nemůžu si vzpomenout.”

„Hlavně se nesnaž posadit,” napomenul ji, ale už bylo pozdě.

Willow temně zasténala. Caleb ji zachytil a pomohl jí znovu se uložit na zelené lůžko. „Strašně mě bolí hlava.”

„To se nediv, když ses srazila s kulkou.” Nesmírně něžně ji políbil a pohladil po tváři. Když se neodtáhla a dokonce se k laskající ruce jemně přitiskla, pocítil tak obrovskou úlevu, až se ho zmocnila závrať. Otřel si rty o její a zašeptal: „Lež klidně a nehýbej se, má lásko. Jsi slaboučká jako kotě.”

„Kdy se to vlastně všechno zběhlo?”

Caleb se podíval na hodinky a ani se mu nechtělo věřit, jak krátká doba od jejich návratu uplynula. Měl dojem, jako by Willowin nepřirozený spánek sledoval snad celé věky.

„Ani ne před hodinou,” odpověděl. Willow se samým úsilím rozpomenout zamračila. „A co Matt? Mattovi se nic nestalo? A co ty?”

„Tvůj bratr je támhle na kopci a hlídá nás. Moje vlastní poranění nestojí za řeč. A Wolfe šel pro tvé klisny. A přivedl i Ishmaela. Všichni jsou v naprostém pořádku, tedy až na tebe. Kolik si toho pamatuješ?”

Caleb tu otázku pokládal plný naděje. Po zranění hlavy se amnézie dostaví poměrně často. Byl by dal první poslední, kdyby Willow dokázala zapomenout, co všechno se zběhlo včera v noci.

Přesně poznal, kdy se Willow rozpomněla. Záře a láskyplné obavy jí rázem vyprchaly z očí. Nesmírně pomalu odvrátila obličej, takže unikla doteku jeho prstů.

„Pamatuju si, že jsem uprchla na Ishmaelovi, jen aby sis mě nemusel vzít před Mattovou namířenou hlavní,” zašeptala po chvíli.

„Jistě, to si pamatuju i já. A ještě něco?” vyptával se Caleb nezvučně.

Willow se námahou zamračila a pozvedla ruce ke spánkům. „Pak si ještě vzpomínám, že jsem štvala Ishmaela příliš rychle a příliš dlouho. Neublížilo mu to?”

„Ishmael z toho vyšel naprosto skvěle. Jed Slater si lidí neváží co by se za nehet vešlo a pro ženy to platí obzvlášť, zato je nejvyhlášenější koňař, jaký se v Kentucky kdy narodil. Osobně prováděl Ishmaela, než kůň vychladne. A na víc si nevzpomínáš?”

„Ještě na rvačku s mužem, který mě polapil. Bylo to zbytečné. Vrazil mi tak silný políček, že chvíli jsem nic neviděla ani neslyšela.”

Caleb křečovitě zaťal zuby. „Stejně musím uznat, žes ho parádně podrápala.”

„Ano, na jeho obličej se taky pamatuju. Potom mě hlídal.” Výraz Willowina obličeje se náhle změnil, protože si vybavila krev na Calebově noži. „Myslela jsem, že si zdřímnul, ale bylo to jinak, viď?”

„A co si pamatuješ dál?”

„Tebe,” odvětila Willow prostě. „Přeřezal jsi mi pouta, doplazil ses za mnou z tábora, a když potom začala střelba, celou jsi mě zakryl vlastním tělem.” Pohlédla na něho hustou jantarovou oponou svých řas. „A v tu chvíli jsi taky přišel k tomu zranění, viď, Calebe? Cítila jsem, jak jsi sebou prudce škubnul.” „A na co dalšího se rozpomínáš?” „Je mi to moc líto, Calebe,” zašeptala nešťastně a jeho snahu o změnu tématu nechala bez povšimnutí. „Ani ve snu bych si nepřála, abys byl zraněný. Svůdcem jsem přece byla já, a ne ty. Bylo mi jasné, že tohle by Matt nepochopil, a nechtěla jsem, aby tě zastřelil za něco, co byla výhradně moje vina, proto jsem raději v noci utekla. Můj bratr je tak skvělý pistolník a dokáže s koltem zacházet tak rychle, že bys “

Willow nedopověděla, protože náhle sykavě zalapala po dechu. Vzpomněla si, že při Slaterově útoku viděla Caleba, jak se obrátil a tasil zbraň jediným bleskovým pohybem, a současně se ozvalo burácení střelby — a to všechno se zběhlo mžiknutím oka, jako by jedno ani nepředcházelo druhému.

„Jsi stejně rychlý jako můj bratr. “

„Možná, ale daleko spíš ne,” pravil Caleb nevzrušeně. „A každopádně platí, že nerozhoduje pouze rychlost. Hlavní je zasáhnout cíl a umět se vystavit nebezpečí, že člověk na oplátku taky může schytat kulku.”

„A to se tobě stalo.”

„Jenže to platí i pro Jeda Slatera. Má z pekla štěstí, že je po smrti. Za to, co ti provedl, bych ho pověsil na nejvyšší borovici.”

Willow si povzdechla a vrátila se k jedinému tématu, na kterém jí momentálně záleželo. „Když tedy nemáš strach z Mattova střeleckého umění, tak proč jsi radši souhlasil s tím, že si mě vezmeš? Proč ses mu nepostavil?”

„Nechtěl jsem zabít člověka, kterého máš ráda,” vysvětlil Caleb prostě. „A svého bratra ráda máš. Tvrdila

jsi, že máš ráda i mě. Jeden z nás by musel zemřít, Willow. A dost možná i oba. To se stává, když jsou dva rovnocenní soupeři hloupí nebo mají tak velkou smůlu, že se setkají nad namířenými zbraněmi. A protože jsem měl v plánu vzít si tě tak jako tak, připadalo mi pošetilé pustit se s Reném kvůli tomu do souboje. Navíc jsem potřeboval tvého bratra živého, protože kdo by mi tě jinak přivedl k oltáři?”

„Kdy…,” Willow polkla, aby si zvlhčila vyschlé hrdlo. „Kdys přišel na to, jak dobrý je Matt střelec?”

„V tu vteřinu, kdy moje sestra vyslovila přezdívku Reno. Tvůj bratr si vysloužil pověst nepříjemného soka

v přestřelkách. Sám o tu pověst zvlášť nestál, ale to víš, lidi si potrpí na legendy a rádi o nich klábosí. A navíc mě varoval i Wolfe. Tvrdil, že já a Reno se nejspíš odděláme navzájem.”

„Takže tys tohle všechno věděl, a přesto jsi po Matto

vi pátral?”

Caleb se na Willow zamračil. „Pochopitelně. Kdybych se otočil a odešel, kdo jiný by se postaral o to, aby další nevinné dívky neskončily v náručí svůdce a opuštěné pak neumřely při rození Renových parchantů?”

„Jenže Matt by podobné zvrhlosti nikdy nebyl schopen!”

„To vím ale až teď. Ale i kdyby tomu bylo jinak, už bych ho nezastřelil. My dva se totiž vezmeme, Willow.”

„Proč? Vždyť jsi mě nesvedl!” procedila skrz zaťaté zuby.

„To jsou jen kecy!” zarazil ji Caleb drsně. Potom v němé omluvě pohladil Willow po tváři. „Drahoušku, žádný ještě nikdy neobloudil nezkušené děvče tak šikovně a nenápadně jako já. Ta tvoje směsice nevinnosti a vášně mě mučila tak krutě, že jsem z toho doslova šílel. Byl jsem pevně odhodlaný tě dostat, ale ještě víc jsem toužil tě donutit, aby sis o to řekla sama. Moje hrdost mi nedovolila smířit se s představou, jak mi někdo vyčítá, že jsem si tě vzal proti tvé vůli.”

„Takže proto jsi mě prosil, abych tě odstrčila,” pronesla Willow skomíravýrri hláskem, protože až pozdě pochopila, oč v té situaci šlo.

„Ne, to nebyl ten důvod,” namítl Caleb tiše. „Jenže zrovna jsem se dozvěděl, že jsi sestrou muže, kterého jsem přísahal zabít. Uvědomil jsem si, že pokud se tě zmocním, budeš nad mrtvým Renovým tělem pociťovat stejně silnou nenávist k sobě jako ke mně. A to jsem si nepřál, i když současně jsem po tobě toužil tak zoufale, že jsem se prostě nedokázal ovládnout.”

Willow šokované vytřeštila oči, protože si uvědomila, čeho se ji Caleb snažil ušetřit… Ale dokonce ani jeho obrovské sebeovládání mu nezabránilo, aby se s ní nakonec nepomiloval.

„To proto jsem tě žádal, abys mě odstrčila,” šeptal Caleb nešťastně. „Protože jsem už věděl, že jsi Renova sestra. Představa, že bys mě mohla nenávidět, mě roždí* rala jako nůž, ale prostě jsem neměl sílu se zastavit. Copak bych se dokázal smířit s vlastním svědomím, kdybych nechal Rena pobíhat po světě a svádět další nevinné dívky? A přesto jsem po tobě toužil tak strašně moc, že jsem tě jednoduše nedokázal pustit. Ať už jsem se rozhodl pro cokoliv, vždycky to byla prohra.”

Tohle přiznání Willow mučilo jako tisíce jehel, protože si sama vzpomněla na své rozhodování, zda se má provdat za muže, který ji nemiluje, nebo sledovat smrt milovaného muže z rukou vlastního bratra. Ani jedna možnost nebyla přijatelná, takže se Willow rozhodla pro útěk a nechala nevyřešené dilema za sebou. Calebovi nezbyla dokonce ani možnost útěku. Povinnost, touha i smrt, to všechno představovalo absolutní a neprodyšnou past. Nikde nebylo místečko k úkrytu, nikde nebyl ani stínek naděje slitování. Nikde žádná cesta k osvobození. Nikde možnost jakkoliv ovlivnit, co se má stát. Nikde naděje smířit se s výsledkem, ať bude jakýkoliv.

Willow neměla tušení, jak by se zachovala, kdyby nepřicházel v úvahu ani útěk. Tichounce zanaříkala, trýzněná bolestným pochopením té vysoké ceny, kterou Caleb zaplatil za vášeň, již v něm probouzela.

Dlouhé prsty opět něžně pohladily Willow po tváři a hned se plaše odtáhly, protože Caleb si nebyl jistý její reakcí.

„Vzal jsem si tě, protože jsem se nedokázal zarazit,” přiznával sejí Caleb přiškrceným hlasem. „A nijak jsem se s tebou nekrotil, nemohl jsem. V životě jsem nebyl s ženou, jako jsi ty, ve které se snoubí vášeň a pokoj a smích v tak nádherné směsici. Teprve díky tobě jsem pochopil, co všechno mi do té chvíle scházelo. A každou minutu z. každé společné strávené hodiny jsem věděl, že tě ztratím, jakmile najdeme Rena.”

Caleb se zoufale snažil potlačit city, jež mu svíraly hrdlo a pálily ho do očí jako obnažený plamen. Pomaloučku si naplnil plíce vzduchem a snažil se povolit krutou křeč, jež mu zatínala všechny svaly v těle. Od chvíle, kdy se dozvěděl o příbuzenském vztahu mezi Willow a Reném, to napětí nikdy zcela nezmizelo.

„Nu a potom jsi začala tvrdit, že jsi moje děvka,” šeptal dál, „jako bychom si nebyli víc než dva cizí lidé, kteří spolu smilní v neosobní noční temnotě. Jenže pro mě to všechno, co jsme měli společného, bylo… krásné.”

Willow cítila, jak Calebovými napjatými prsty probíhá křeč, jemné chvění, jež se přelévalo i do jejího těla a vyprávělo jí o víru pocitů, jenž vřel pod jeho zdánlivě klidným vzezřením.

„Takže nakonec jsem ti dal všechno, po čem jsi toužila,” vykládal Caleb. „Nechal jsem tě dokonce spát o samotě na důkaz, žes moje žena, a ne děvka. A když jsem se probudil, zjistil jsem, že navzdory tomu, že jsem ti nezabil bratra, mě stejně nenávidíš tak strašně, žes radši odjela vstříc jisté smrti, než aby ses za mě provdala.”

„To přece není pravda!” vykřikla Willow a prudce se posadila. Na okamžik jí hlavou prošlehla tak ostrá bolest, až zamžikala a setřela si honem slzy, ale rázem na ni zapomněla, protože ji hnalo přání co nejrychleji to strašné nedorozumění Calebovi vysvětlit. „S žádnou jistou smrtí jsem nepočítala. Jenom se mi nechtělo strávit zbytek života po boku člověka, který si myslí, že všechno, co existuje mezi mužem a ženou, je obyčejný obchod ona ukojí jeho tělesnou touhu a on jí dá zásnubní prstýnek nebo hrst stříbrňáků podle toho, co je ta žena zač. Jenže tenhle přístup hází všechny ženy do jednoho pytle a dává jim stejnou nálepku Děvka!”

Caleb musel napnout všechny své síly, aby si udržel aspoň zdání té sebekontroly, kterou považoval za svoji základní vlastnost až do chvíle, než potkal Willow Moranovou. Nesmírně něžně si položil její obličej do důlku mezi ramenem a šíjí a objímal ji tak opatrně, aby jí nezpůsobil sebemenší bolest.

„Takhle jsem o tobě nikdy nesmýšlel,” pronesl Caleb po chvilce a znělo to chraptivě, jako by ho rozbolelo v krku. „Když ses mi odevzdala…” Hlas mu odumřel, a když znovu zazněl, zněl ještě přerývaněji než předtím. „Byl to ten nejkrásnější dar, jaký jsem kdy od někoho dostal. A já ti neměl co dát na oplátku, jen volbu plnou zoufalství, jež mě rozdírala do krve. Jediná moje naděje jak změnit tvé utrpení při konečném rozhodování spočívala v tom, že ti poskytnu tak bezbřehou rozkoš, že mě prostě nedokážeš nenávidět, ať už. se po setkání s tvým bratrem stane cokoliv.”

Caleb se silou vůle nutil dýchat zhluboka a pravidelně. Selhal však na celé čáře. Ta syrová bolest, jež ho hlodala zevnitř, se mu začínala vymykat z rukou.

„Když jsem se dozvěděl, že moji sestru nesvedl Reno, pomyslel jsem si, že bůh vyslyšel mé prosby. Unikl jsem z čelistí té příšerné pasti. Ale tys mě stejně nenáviděla.” Caleb se křečovitě nadechl a hlas se mu zlomil. Zavřel oči a sváděl vnitřní boj, aby dopověděl, co Willow říct musel, aby to dokončil dřív, než mu úplně selže hlas. „Možná že už teď nosíš pod srdcem moje dítě. Nedovolím, abys utekla a mezi cizími lidmi si hrála na vdovu. Vezmeme se. Dlužíme to dítěti, které jsme už možná stvořili. Smiř se s tím, Willow. Nebraň se mi jako svému nejhoršímu nepříteli. Ubližuješ tím především sama sobě.”

„Povinnost,” vydechla Willow a přitom se jí nepodařilo zakrýt hořkost, jakou pociťovala. „Ta prokletá povinnost!” šeptala zoufale. „Až do smrti po boku bezcitné povinnosti. Jenže o to já nestojím. To proto jsem utekla. Chtěla jsem od manželství mnohem víc než jenom povinnost.”

Caleb se zachvěl, cítil, jak se jeho rozbouřené pocity začínají přelévat přes okraj, jak mu hlas ještě víc zdrsněl. „Promiň mi to, Willow, proboha tě prosím, odpusť mi to. Já po tobě toužil stejně silně jako ty po mně. Toužil jsem usínat s tebou v náručí a probouzet se vedle tvého úsměvu. Toužil jsem vidět v tvých očích lásku, kdykoliv na mě pohlédneš. Toužil jsem vystavět pro tebe dům a dát ti své děti. Toužil jsem po vášni tak hluboké, při níž bych se ponořil až na dno tvé duše, stejně jako ty by ses ponořila do mé. Toužil jsem… po všem.”

„Však já také,” zašeptala.

„Jenže na to pořád ještě není pozdě,” vydechl jí Caleb do vlasů. „Nemohla bys mi prosím odpustit a naučit se mě znovu milovat? Já už bez tebe nedokážu žít, Willow. Miluju tě tak hluboce, že se nedokážu ani nadechnout.”

Zamrkala a chtěla se na něho rozkřiknout, že nemá chuť poslouchat falešná slova povinnosti přestrojené za lásku, ale najednou jí k tomu chyběla síla a neměla ani dost síly, aby se sama udržela vsedě, takže se chtě nechtě musela opřít o muže, jenž byl odjakživa silnější než ona, tvrdší a nezávislejší a nikdy nepotřeboval víc než sebe a svého boha a svou povinnost.

„Nech toho,” řekla Willow unaveně. „Je zbytečné nalítávat mi sladké a milé lži o lásce, jen abys mě dostal do postele. Už dávno nejsem ta nevinná dívenka. Teď jsem tvoje “

„Tak dost, Willow!” zasyčel Caleb přidušeně. „Nedovolím, aby ses pořád označovala za děvku. Přiznávám, že jsem tě nikdy neměl svádět, ale teď už na minulosti nic nezměním. Nezbývá mi než smířit se s tím a snažit se, abych ti už nikdy neublížil.”

„Povinnost,” shrnula to do jediného slova.

„Čerta povinnost!” zalomcoval s ní Caleb. „Já tě miluju! “

Willow ucítila na tváři vláhu a zachvěla se. Vždyť si myslela, že v ní už všechny slzy žalem vyschly! Ale současně s tím, jak zvedla ruku, aby si tvář otřela, si uvědomila, že ji na pokožce nepálí její slzy.

Zdráhavě, protože se bála uvěřit, se roztřesenými prsty dotkla Calebových tváří. Jeho slzy ji sežehly a propalovaly se přes její pocit ukřivděnosti a zmatku až k pravdě, kterou tajila sama před sebou. Vědomí povinnosti dokáže přimět muže pomstít svou sestru i s nasazením vlastního života. Vědomí povinnosti ho může přinutit, aby riskoval život při záchraně Willow. Povinnost ho může vést k tomu, aby se oženil s děvčetem, jež svedl.

Ale pouhá povinnost nedokáže vydolovat slzy z muže tak tvrdého, jako je Caleb Black.

S užaslým výkřikem se Willow přitiskla tváří na Calebovu uslzenou tvář, pak se obrátila a políbila ho, ochutnávala hořkosladké slzy, jež se valily z očí jemu i jí. A stejné to bylo i s jejich šeptaným vyznáním lásky, dva hlasy propletené v úžasu radosti a smíchu, muž a žena navzájem k sobě spojení tou neodolatelnou vášní známou světu jako láska.

Epilog

Vítr vanoucí od horských štítů roznášel po krajině chladivý a sladký vzduch a roztančil žluté listí v korunách osik. Ishmael zvedl hlavu a zavětřil. Postřehl známý pach muže a ženy, kteří spolu došli na louku. Za nimi se na pokraji lesa rýsoval veliký srub z klád a ve zlatavých stínech svěžích mladých stromů svítilo bílé dřevo právě dostavěného chléva. Zasklená okna dovezená z Denveru se ve slunci třpytila jako drahokamy Wolfe skutečně nemohl přijít na lepší svatební dar.

Ishmael ještě chvíli pozoroval Caleba s Willow, kteří zvolna mířili k němu, ale nakonec znovu sklonil hlavu, zafrkal a pokračoval ve spásání bujné horské trávy, která nevyschla ani s podzimem. Kolem něho se popásala čtveřice arabských klisen, které v sobě nesly a hýčkaly zárodky hříbat, jež přijdou na svět brzy na jaře. Kousek dál se na trávě stejně udatně činily i urostlé montanské klisny s dlouhýma nohama a širokou hrudí. Až zima pustí kraj ze svého železného bílého objetí, ohřebí se i ony. Na jižním konci protáhlé pahorkaté louky se pásl hovězí dobytek, díky bohaté koloradské trávě tučný a lesklý. Na slunci se sušily dlouhé řady kup lučního sena a šířily kolem sebe kořennou vůni polapeného slunce.

Caleb přenesl Willow přes potůček, který se na konci údolí zpěvavě řítil dolů zalesněnou strží. S úsměvem ho zlehka ovinula pažemi a pohlédla do těch milovaných zlatých očí. Na levé ruce se jí zářivě třpytil zlatý krou

žele. Prstýnek byl vyrobený z nugetů, jež Reno objevil ve skrytém údolí vysoko v horách.

„A do konce příštího roku,” pokračoval Caleb a otřel si rty o manželčina ústa, „bych měl dokončit ohradu kolem hlavní pastviny v sousedství domu. Do té doby si musí Ishmael své klisny pohlídat.”

„Prozatím v tom směru odvádí dobrou práci,” nezapomněla Willow pochválit svého oblíbence.

Caleb se zazubil: „V tom ti jen těžko můžu odporovat. Moje montanské klisny jsou mnohem mohutnější než ty jeho, ale milému Ishmaelovi to těžkou hlavu očividně nedělá.”

Willow zápasila se smíchem, ale jiskřička pobavení v manželových očích jí připadala neodolatelná. Tiše se rozesmála a políbila ho na bradu.

„Jestlipak tobě bude dělat těžkou hlavu, až zmohutním i já?” zašeptala se rty přitisknutými do jeho vousů.

Caleb znehybněl a sevřel ji v náručí ještě pevněji. „A ty to snad máš v plánu?”

„Někdy na jaře budu nejspíš stejně kulatá jako ty klisny.”

„A víš to určitě?” zeptal se. Marně se snažil utajit své obavy, protože si zákonitě vzpomněl na svou sestru.

„Jsem silná,” pošeptala mu Willow. „Nemusíš se o mě bát, má lásko.”

Když se Caleb láskyplně zadíval na ženu, jež se stala hlavním bodem jeho vesmíru, mísila se mu ve zlatohnědých očích radost se strachem.

„Budu s tebou,” řekl prostě.

A byl.

Jejich první dítě se narodilo, když horské potůčky přetékaly zběsilým přívalem jara. A stejně jako jeho bratři a sestry, kteří po něm následovali, vyrostl chlapec ve zdravého urostlého člověka, odkojeného divočinou amerického Západu a láskou, která mezi Calebem a Willow Blackovými nikdy nepřestala zářit jako hvězda.