Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Only 2 Jenom můj

Kniha vypráví životní peripetie mladé, krásné skotské lady Jessiky Charterisové, které hrozí manželství se zhýralým lordem Gorem. Aby se zachránila, vnutí formální manželství Wolfu Lonetreeovi, nemanželskému synu anglického vikomta a dcery čejenského šamana.

Wolfe, zvyklý na drsný život v divočině, svou přítelkyni varuje před prostředím, na které není zvyklá, ale marně. Jejich přátelství je završeno manželským slibem, pod nímž si každý z partnerů představuje něco jiného. Jessika hledá zejména ochránce, zatímco Wolfe ženu se vším všudy. Dny jejich společného života jsou proto plné nesnadného i bouřlivého hledání společné cesty, která by vedla ke šťastnému splynutí v náruči pravé manželské lásky.

Prolog

Londýn 1867

,,Cože, oženit se s tebou, skřítku?“ rozesmál se hlasitě Wolfe Lonetree, zatímco spolu vířili po tanečním parketu. „Nebuď směšná. Co by si takovej míšeneckej lovec mustangů a zálesák počal s anglickou šlechtičnou?“

„Jsem Skotka, ne Angličanka!“ opravila ho Jessica Charterisová automaticky.

„To vím.“ Wolfe se na ni usmíval navlas stejně jako před lety, když ji tahával za dlouhé copánky, aby ji poškádlil. „Vždycky se na tohle necháš nachytat jak hladověj losos na návnadu.“

Jessica zaklonila hlavu a vyslala k Wolfovi zářivý úsměv. Nikdo by nepoznal, že pod tím koketním výrazem skrývá zběsilou naléhavost a strach.

„Byl by to dokonalý svazek,“ přesvědčovala Wolfa vemlouvavě. „Ty nepotřebuješ žádné dědice, protože nemáš pozemky ani titul, jež bys musel někomu předat. Já zase nepotřebuju peníze a vůbec netoužím po manželském loži. Oběma se nám zamlouvá společné mlčení i povídání. Máme oba dva rádi jízdu na koni, lov a četbu u plápolajícího ohně. Co víc by si člověk mohl od manželství přát?“

Wolfův pobavený smích přivolal více než jeden pohled od vznešených lordů a jejich lady, kteří byli ozdobou plesu pořádaného k Jessičiným dvacátým narozeninám. Wolfe si těch pohledů a vůbec celé urozené společnosti nevšímal. Tento muž, známý pod přezdívkou vikomtův divoch, totiž už dávno pochopil, že jeho místo je v Americe, nikoliv tady v Anglii, jež zarytě lpí na šlechtických titulech a zkostnatěle se vyžívá v chladném pohrdání dětmi zplozenými v nemanželském loži. „Oženit se s tebou. Hm.“

Wolfe si ta slova opakoval pořád dokola a přitom vrtěl hlavou. Vychutnával přítomnost útlé víly s vlasy v tak temně narudlém kaštanovém odstínu, že jenom přímé slunce dokázalo odhalit jejich skrytý oheň.

„Ach skřítku, po tom tvém uličnictví a mrštném jazýčku se mi už namouduši hrozně stýskalo. Za posledních pár minut jsem se nasmál víc než za všechny ty dlouhé roky, co jsme se spolu neviděli. Požádám lorda Roberta, aby tě na svou příští loveckou výpravu do Ameriky vzal s sebou. Ale možná že i tvůj budoucí manžel bude nadšený lovec. Lord Gore, tak se jmenuje? Ještě jsem se s tvým snoubencem neseznámil. Je tady dneska také?“

Strach zavinil, že Jessica vypadla z rytmu plavného valčíku. Wolfe ji zachytil se stejnou nedbalou elegancí, s jakou dělal absolutně všechno.

„Odpusť,“ zamumlal zdvořile. „Dneska večer j,sem nějak neohrabanej.“

„Jsi mrštný jako veliká černá kočka a víš to stejně dobře jako já. To byla moje neobratnost, ne tvoje.“

Třebaže Jessičin hlas zněl škádlivě a bezstarostně, Wolfe pod jeho společenským pozlátkem vycítil cosi závažného, zvláštní naléhavost. Při tanci na ni zkoumavě upíral temné oči, které sotva dokázaly uvěřit tomu, co vidí. Kampak se podělo to hubené dítě s ledově modrýma očima, rudými vlasy jako žhnoucí oheň a ústy věčně rozesmátými od ucha k uchu? Na jeho místě se vynořila ohromující mladá kráska, která mu rozrušila všechny smysly, kterýžto stav Wolfe sám sobě zakazoval už celé roky.

„Neohrabanej skřítek?“ podivil se Wolfe. „Nesmysl, maličká. Stejný nesmysl jako manželství mezi míšeneckým bastardem a lady Jessikou Charterisovou.“ Zasmál se a ve snědém obličeji se mu zablýskly oslnivě bílé zuby. „Musíš mít úžasně bujnou fantazii. Pravda, tvoje myšlenková pohotovost a bystrost si zasluhují poklonu.“

Jessica opět klopýtla a opět ji samozřejmě zachytila silná paže muže, jenž jí pomáhal nevypadnout z civilizovaných pravidel valčíku. I na tanečním parketu byla Wolfova síla zjevná až nápadně. Jessica ji odjakživa považovala za své poslední a hlavní útočiště, i když se nemohli setkat několik let. Žila aspoň ze svých vzpomínek, z vědomí, že na světě existuje místo, kde by byla v naprostém bezpečí, a to místo že je kdekoliv tam, kde se zrovna nachází Wolfe. A právě tohle jí pomohlo neumřít žalem či nepodlehnout panice, když její poručník tak nesmlouvavě trval na jejím sňatku s lordem Gorem.

Ale teď jako by to útočiště přestalo existovat, jako by nechalo Jessiku v boji se životem samu, bez pomoci.

Kristepane, co si jen počnu? Wolfe s tím manželstvím musí souhlasit! Jak ho proboha přesvědčit?

„Máš studené prsty, Jessico,“ zachmuřil se Wolfe. „Celá se třeseš. Nejsi nemocná?“

Starostlivost Wolfova výrazu a hlasu vlila do Jessiky novou vlnu naděje. Záleželo mu na ní. Vyčetla mu to z těch zvláštních očí, ani černých, ani modrých, jež měly v záři svíček barvu bouřného soumraku či skvostných safírů. Samou úlevou se pousmála a vůbec přitom netušila, jak líbezně úsměv rozzářil její jemnou tvářičku.

„To je jen vzrušením nad tvým příjezdem, Wolfe. Když jsi neodpověděl na dopis lady Viktorie, dostala jsem strach, žes na mě zapomněl.“

„Jak bych mohl zapomenout na zrzečku, která mi zašila rukávy kabátce tak dokonale, že zvenčí nebylo vidět ani steh? Na skřítka, který mi na stole přehazoval sůl a cukr a tak blaženě se smál, když jsem se šklebil hnusem? Na skřítka, který se při bouřce schovával v kupě sena tak dlouho, dokud jsem ho nenašel a neslíbil mu, že budu držet blesky na uzdě?“

„Což se ti povedlo skvěle.“ Jessica se stejně jako kdysi podvědomě přitiskla k Wolfovi úžeji, protože hledala konejšivé teplo jeho těla, útočiště v jeho síle. „Bylo to dokonalé.“

„Šlo spíš o odhad trvání bouřky než o ovládání živlů,“ poznamenal Wolfe suše a odtáhl Jessiku od sebe kousek dál. „Ta bouřka už měla namále.“

„Celé týdny jsi pro mě byl Ten, kdo poroučí bouři.“

„A já ti zase říkal Královna všech stohů v okolí.“

Jessičin stříbrný smích připoutal obdivné pohledy blízkých tanečníků.

„Tvůj smích by zlepšil náladu i kameni,“ poznamenal Wolfe.

„Stýskalo se mi po tobě, můj lorde Wolfe. Snad vážně nebylo nutné, aby ses neukázal tak dlouhou dobu. Vévodkyni se srdce zahojilo do půl roku. Mohl ses klidně vrátit.“

„Nejsem lord. Jsem vikomtův divoch, nemanželský syn Čejenky a lorda Roberta Stewarta, vikomta z –“

Jessičina drobná ručka zakryla Wolfovi ústa a umlčela tak jeho další slova. To gesto bylo stejně staré jako její vědomí, že Wolfův nelegitimní původ ho vystavuje stejným jedovatým výpadům ze strany anglické aristokracie, jimž musela čelit i Jessičina neurozená matka a urozený otec, skotský šlechtic.

„Nedovolím, abys takhle urážel mého nejlepšího přítele!“ prohlásila Jessica nesmlouvavě. „Skřítci umějí čarovat. Ty jsi můj lord Wolfe. Ty mě zachráníš před ledovou bouří tam venku a já tě zachráním před chlípnou vévodkyní tady v sále.“

Wolfe se s úsměvem zadíval přes Jessičinu pečlivě upravenou a načesanou hlavu do černé noci za okny sídla lorda Stewarta. Záře z místnosti osvětlovala výsek ledové plískanice.

„Máš pravdu,“ přisvědčil. „Venku zuří bouře. Když jsem ale vystoupil z lodi, bylo ještě docela pěkně.“

„To já vždycky poznám, když se blíží bouřka. Stačí mi podívat se na mračna nad vřesovištěm a přesně dokážu odhadnout, jestli vůbec z toho bude bouřit a za jak dlouho. S hrůzou pak počítám vteřiny, během kterých bouřka dorazí až k nám.“

Wolfe její potlačené zachvění spíše vytušil, než vycítil. S přimhouřenýma očima shlížel na mladou ženu, která se k němu tiskla o maličko úžeji, než odpovídalo společenským zvyklostem. Přesto nevysílala žádné signály typické pro ženu hledající milence.

„Bála ses bouřky odjakživa?“ zeptal se.

„Na to si nevzpomínám.“

Vyhaslý tón Jessičina hlasu Wolfa polekal. Úplně zapomněl, že jen zřídka, pokud vůbec někdy, mluvila o těch prvních devíti letech svého života, než hrabě z Glenshire zemřel a ona se stala schovankou vzdáleného bratrance, jehož do té doby jedinkrát neviděla.

„Zvláštní, že se na to nepamatuješ.“

„A ty si na své dětství mezi Čejeny vzpomínáš?“

„Na vůni kouře, vonícího vždycky jinak podle toho, který druh dřeva v něm zrovna hořel, plameny na pozadí černé oblohy, zaříkání a tance přivolávající duchy… Ano, na to si vzpomínám.“

„Skláním se před tvou fantastickou pamětí.“ Jessika se usmála a koketně vzhlédla zpod dlouhých řas, jak ji to učila lady Viktorie. „Nemohli bychom tančit kus dál od oken do zahrady? Ten průvan je velmi nepříjemný.“

Wolfe se zadíval na ladnou křivku Jessičiny šíje a ramen a na mnohem intimnější křivku ňader, jejichž horní oblinu ledově modré hedvábí jejích šatů téměř nezakrývalo. Ve stinném údolíčku mezi ňadry spočíval hladký zlatý medailonek. Ten drobný šperk jí sám daroval těsně předtím, než před lety uprchl do Ameriky, aby ušetřil rodinu Stewartových hněvu jistého vévody – paroháče. Wolfa by zajímalo, zda v tom medailonku nosí Jessica portrét svého snoubence.

Potom se Jessica zhluboka nadechla a Wolfův pohled se od šperku přesunul k hebké pokožce pod ním. Připomínala mu vlahou smetanu. Jessičina vůně jako by stoupala z rozkvetlé růžové zahrady pod letním sluncem a její ústa byla růžové poupě ze stejné zahrady. Spočívala mu v náruči zlehýnka jako dech.

To dítě bylo o jedenáct let mladší než on a rozpalovalo ho stravujícím plamenem.

„Pokud je vám zima, lady Jessico, snad abyste si příště oblékla šaty, které vás lépe zakryjí.“

Chlad Wolfova hlasu Jessiku vylekal. Titulem lady ji oslovoval výhradně tehdy, když se na ni zlobil. Nechápavě se podívala na skromný dekolt svých šatů. V celém sále nebylo druhé ženy, jež by odhalovala tak málo.

„O čem to mluvíš, Wolfe? Lady Viktorie se na mě kvůli střihu těch šatů dost zlobila.“

„Výjimečný projev zdravého rozumu z její strany,“ zavrčel Wolfe.

Jessica se rozesmála. „Ale ty mi nerozumíš. Chtěla, abych měla hlubší výstřih, staženější pás a mnohem širší krinolínu. Osobně dávám přednost francouzské módě, která se tou nepohodlnou krinolínou vůbec nezatěžuje.“

Wolfe si vzpomněl, jak se mu Jessika rozběhla vstříc, když ho jako první spatřila ve dveřích. Zcela jasně viděl ženský oblouk boků a stehen pod splývavou látkou. Byla to nevítaná připomínka toho, že jeho skřítek dospěl… A že se co nevidět stane lordovou ženou.

„Nestojím o tu obrovskou tíhu spodniček ani o perly a diamanty,“ pokračovala Jessica. Podle lady Viktorie jsou moje šaty i šperky moc obyčejné. Tvrdí, že každým coulem vypadám jako klacek, co donesli honicí psi.“

„Jako klacek,“ zamumlal Wolfe a nespouštěl oči ze sametového stínu mezi Jessičinými ňadry. „Tvoje poručnice by potřebovala brýle.“

Kdyby se na Jessiku tímhle způsobem díval jiný muž, okamžitě by si našla výmluvu, jak se omluvit z tance. Ale u Wolfa to bylo něco jiného. Neměl žádný dědičný titul a nepotřeboval dědice za každou cenu. Nesnažil se ulovit ženu jen proto, aby mu plodila děti.

Do okenního skla bušil zvenčí déšť s ledem. Jessica se rozechvěla strachem, jehož zdroj si pamatovala pouze ve snu a zapomněla ho vždy před probuzením, a snažila se přitisknout k Wolfovi pevněji. Ale bránily jí v tom plesové sukně, i když mnohem užší, než s klasickou krinolínou. Potřetí klopýtla a opět ji zachytily ruce, silné a něžné zároveň.

Kolem ní vířily poslední tóny valčíku a rozléhaly se ozářeným sálem. Blížila se půlnoc.

Tak málo času zbývá.

„Jessi, ale ty se celá klepeš! Co se děje? Myslel jsem, žes ze svého strachu z bouřky už vyrostla, když ti bylo deset.“

„Ale tehdy jsem věděla, že bys mě ochránil!“

„Ale moji nepřítomnost jsi přežila docela dobře,“ poznamenal Wolfe suše.

„Jen díky tomu, že ses měl jednou vrátit. A vidíš, dočkala jsem se.“ Jessica k němu vzhlížela s prosbou, která vypadala o to naléhavěji, že byla zcela neskrývaná. „Musíš se se mnou oženit, Wolfe Lonetree. Bez tebe bych byla ztracená.“

Zpočátku se domníval, že ho opět jenom škádlí, ale najednou mu došlo, že myslí vážně každičké slovo. Automaticky předvedl závěrečnou elegantní otočku a současně s tím, jak dozněla hudba, pustil Jessiku z náruče. Svírala mu ruku stejně křečovitě jako před pár minutami, když skončil jejich první tanec.

„Skřítku, musíš mě pustit,“ pravil Wolfe tiše a shlížel do tvářičky, jež se mu nečekaně zdála nebezpečně krásná. „Nemám titul a ty už nejsi dítě. Jsi lady, získáš velký majetek a co nevidět se dočkáš ohlášení svých zásnub. Jeden tanec s vikomtovým divochem ti budou tolerovat. Druhý už nezůstane bez poznámek a třetí vyvolá skandál. Tančili jsme spolu dvakrát a potřetí už nesmíme.“

„Wolfe,“ zašeptala Jessica.

Bylo však příliš pozdě. Sklonil se nad její rukou a byl pryč.

S očima potemnělýma strachem sledovala Jessica vzdalující se Wolfovu postavu. Bez ohledu na hustý dav lidí v sále to bylo prajednoduché – ne snad kvůli jeho výšce, přestože byl vyšší než většina přítomných mužů.

Ne snad kvůli jeho vzhledu, třebaže byl jednoznačně a nápadně pohledný s těmi rovnými černými vlasy, snědou pletí a do dálky zahleděnýma černomodrýma očima. Wolfa však od ostatních lišil především způsob jeho chůze i všech pohybů, ta kombinace síly a podvědomé elegance. Byl to muž, jenž své tělo ovládal stejně dokonale, jako je divoká kočka pánem nad každičkým svým svalem.

A Jessica tu mužnou sílu a sebejistotu zoufale potřebovala. Vyhlídka na Wolfův návrat byla to jediné, co jí zabránilo křičet hrůzou, když se síť nevyhnutelnosti a konvencí stahovala kolem ní každým dnem stále těsněji. Musí najít způsob, jak Wolfa přesvědčit, aby pochopil její žádost. Když ho prosila, ať se s ní ožení, v nejmenším nežertovala. K tomu měla daleko. Za celých dvacet let svého života ještě nic nemyslela vážněji.

Před londýnským domem lorda Roberta Stewarta zavyl poryv vichru a zalomcoval okenními tabulkami. Zima se chýlila ke konci, ale jaro zatím ještě nenastalo, a nyní ta dvě roční období spolu zápolila o nadvládu, přičemž v tom lítém boji rozechvívala směšná kamenná městečka, jež byla dílem lidských rukou. Jessice při tom přízračném vytrvalém vytí nespoutaných živlů svírala srdce pěst strachu a hrozila, že ji zbaví rozumu. Podvědomě pozvedla ruku k medailonku, jenž skrýval Wolfovu podobiznu.

Jsem v bezpečí. Wolfe slíbil, že se mi nic nestane. Jsem v bezpečí. Ať už se tou bouří plíží jakékoliv nebezpečí, mě nedostane.

Dotek medailonku a tahle němá modlitbička pomáhaly Jessice během všech těch dlouhých let, co strávil Wolfe ve vyhnanství v Americe. A teď se vrátil… Ale přesto se cítila osamělejší než kdykoliv od chvíle, kdy ji vyhrábl z jejího voňavého úkrytu v kupce sena a ukáznil bouři tím, že jí poručil jazykem své čejenské matky.

Jessica si propletla prsty obou rukou, aby zakryla jejich chvění, ale zsinalé tváře a výraz černočerného zoufalství v očích zamaskovat nedokázala.

„Ale jdi, takhle se tváří dívka, která slaví narozeniny a těší se na oznámení svých zásnub?“ pokárala ji lady Viktoria něžným hlasem, který byl v podivném kontrastu s jejíma vychytralýma očkama.

„Ale já se vdávat nechci, nikdy!“

Viktorie si povzdechla a uchopila Jessičinu studenou ruku do svých dlaní. „Já vím, má drahá, já vím. Však jsem také tohle tvoje přání měla na paměti, když jsem ti vybírala manžela. Lord Gore tě nebude manželským břemenem tížit dlouho. Je starý a má nezřízenou slabost pro portské. Za pár let zemře. A z tebe se stane bohatá vdova, která bude mít ještě celý život před sebou.“ Nepatrně se pousmála. „A pokud se ti zachce, můžeš se pak chovat stejně skandálně jako ta francouzská vévodkyně.“

„Radši bych umřela, než bych tomu dědkovi dovolila, aby se mě zmocnil.“

Jedinou odpověď představoval Viktoriin žalostný smích. „Ach Jessiko, ty ses měla narodit v přísně katolické rodině a odejít do kláštera, ale je tomu jinak. Jsi jediný potomek protestantské dívky ze Skotské vysočiny a lorda z anglické nížiny. Titul a pozemky zdědí jiní a tys zůstala zcela bez prostředků, bez vlastního jmění. Ty se prostě musíš vdát! Lord Gore, i když mu do džentlmena hodně schází, má dost velké bohatství, aby zajistil přepychový život třeba i královně.“

„To jsi mi už říkala. A často.“

„V naději, že snad tu pravdu jednou uznáš,“ odsekla Viktorie.

„V Americe nedávno osvobodili otroky. Dočkáme se toho, že tady v Anglii budou stejně ohleduplně zacházet i se ženami?“

Jessice podložila bradu jemná dlaň. „Ty tvrdohlavá skotská holčičko,“ povzdechla si Viktorie. „Ale v téhle věci jsem ještě tvrdohlavější než ty. Zatím ses těšila všem výhodám aristokracie. Neurozená dívka tvého věku by už dávno musela být po vůli prvnímu otrapovi, který si zamanul dostat se jí pod sukně, a vodila by za sebou hejno dětí.“

Jessica stiskla křečovitě rty.

„Můj druhý manžel tě chránil a vychovával stejně láskyplně, jako by tě zplodil sám,“ pokračovala Viktorie ledově a nemilosrdně. „Naučila ses řídit velkou domácnost a spravovat velké panství. I když ses mermomocí snažila napodobovat americkou služebnou, naučili jsme tě mluvit správnou angličtinou a chovat se jako správná dáma. Teď musíš splatit za velkorysost tvé výchovy tím, že porodíš dědice, jenž jednou provždy spojí majetek vikomtovy rodiny s bohatstvím loďařského impéria barona Gora.“

Dlouhé rudohnědé řasy se spustily k tvářím a zakryly odpor v Jessičiných očích. „Prosím vás, lady –“

„Ne!“ přerušila ji starší žena. „Už mám toho tvého prošení dávno plné zuby! Rozmazlovala jsem tě, ale všechno má své meze. Dnes o půlnoci oznámíme tvoje zasnoubení s lordem Gorem. A do měsíce se vdáš! Pokud se ten starej opilec ještě na něco vzmůže, porodíš do roka dědice, a tím budeš mít všechny povinnosti za sebou. Potom si můžeš žít, jak se ti zlíbí!“

„Ach lady Jessico,“ namítla Betsy nešťastně, „podle mě se nesluší, abyste šla za panem Lonetreem do jeho pokoje!“

Jessica vstala od toaletky, kde Betsy rozplétala přesložitý a drahokamy zdobený účes své paní a rozčesávala jí dlouhé hedvábné kadeře. Tenhle rituál Jessiku normálně uklidňoval, ale dnes jí šel na nervy. Začala přecházet po místnosti jako lev v kleci. Krajkový světle modrý župánek se jí při chůzi nadouval a vlál kolem ní jak oblak.

„Nic jiného mi nezbývá.“

„Ale –“

„Už nechci nic slyšet!“ skočila jí Jessica rázně do řeči. „V jednom kuse mi vykládáš, že v Americe mají ženy větší svobodu při výběru manžela a v rozhodování, jak budou žít. A pokud se musím vdát, vyberu si manžela a svůj život podle vlastní chuti!“

„Nejste přece Američanka.“

„Budu!“ Jessica si rázně stáhla župánek kolem pasu.

„Američtí muži nemají tituly ani bohatství, takže se obejdou bez dědiců. S americkým manželem nebudu muset snášet ty hnusné manželské povinnosti ani vražedná těhotenství.“

Betsy váhavě připomněla: „Američani si taky potrpějí na teplou postel, má paní.“

„Tak si ji můžou nechat zahřát od mých ohařů.“

„Ach propáníčka, mám strach, že jsem vás zavedla na scestí. Skutečnost, že se Američani nehonosí tituly, ještě neznamená, že –“

„Tak to by stačilo!“ rozkřikla se Jessica a přitiskla si dlaně na uši.

Na chvíli zůstala stát bez hnutí a bojovala se strachem, který jí hrozil zalknutím. Vzpomínka na dotek potem lepkavých dlaní lorda Gora tisknoucích její ruku byla příliš čerstvá, stejně jako vzpomínka na chlípnost čišící z jeho krví podlitých očí. Představa, jak se jí tytéž ruce dotýkají na manželském loži, vehnala Jessice do úst pachuť žluče.

Tahle noční můra se jí vplížila do podvědomí a mrazila ji jako dotek smrti. Spustila ruce k bokům, napřímila se a bez dalšího váhání zamířila ke dveřím.

„Má paní,“ začala opět služebná.

„Milá Betsy, laskavě zmlkni, ano?“ usmála se na ni Jessica rozechvělými rty. „Radši mi přej hodně štěstí. Pokud budu mít úspěch, dočkáš se konečně té cesty do Ameriky, kterou jsem ti slíbila už před třemi lety.“

Betsin tlumený výkřik zoufalství přeťalo tiché zaklapnutí dveří. Jessica podebrala vrstvy hedvábných spodniček, jež měla pod župánkem, a chvátala ke křídlu sídla, kde měl pokoje Wolfe. V kamenných výklencích chodby hořely lampičky s vonným olejem, protože lord Robert si doma potrpěl na tradice. Světlo od lampiček bylo jen matné, ale to Jessice nevadilo. Znala v tom rozlehlém sídle každé zákoutí, každý výklenek.

Kdykoliv však míjela okno, do něhož zvenčí nemilosrdně bušila vichřice, vždy polekaně uskočila. Běžela starým kamenným palácem bez obav z toho, že potká sloužící, protože ti už šli dávno spát. Vyhnula se však knihovně, protože lord tam často až do svítání popíjel s přáteli.

Jessica proběhla další chodbou a pak se pustila tiše nahoru po schodech. A zrovna když se dostala na vrcholek schodiště, vrazila nečekaně přímo do lorda Gora, který byl silně omámený svým oblíbeným portským.

„Prokristapána!“ vykřikla a honem se snažila udržet ztracenou rovnováhu.

Gore zavrávoral, ale hned nato se zachránil před pádem tím, že se zachytil Jessiky. Třebaže opilý, dobře poznal rozdíl mezi mužským a ženským tělem. A síly mu zůstalo také dost. Když se mu Jessica snažila vykroutit, snadno svůj stisk zesílil. Jednou rukou se zaryl do jejího ňadra a druhou jí drtil rameno.

„K čertu, vždyť to je přece moje malá ženuška!“ Gore zvrhle přimhouřil oči, narovnal se a upřel pohled na hedvábí a krajky, v nichž byla Jessica oblečená. „Velmi slušivé, drahoušku. To by mě ani ve snu nenapadlo, že se už nemůžete dočkat svatby. Kdybych to věděl, lil bych si do hlavy méně portského a vlezl bych vám pod sukně už dávno.“

„Pusťte mě!“

Gore nebral Jessičin odpor na vědomí, soustředil se pouze na to, aby se dostal co nejblíž k tomu hebkému voňavému stvoření, jež mu tak nečekaně padlo do rukou. Jessica se bránila tak zuřivě, až se jí nahoře roztrhl župánek. Hrabě vytřeštil oči na odhalená ňadra a zaboha si nedokázal srovnat v hlavě, čím si od osudu zasloužil takové štěstí, že jeho snoubenka mu ze samé nedočkavosti sama vychází vstříc, a dokonce když dům usne, tajně jde do jeho ložnice.

„Jen se koukněme na ty kozičky!“ zajásal ztěžklým jazykem. „Lord Stewart vaši cenu vyšrouboval hezky vysoko, ale vyplatí se mi každý penny!“

Gore se shýbl nad Jessičinými ňadry, zavrávoral a přirazil ji ke stěně tak prudce, až zůstala bez dechu. To byl také jediný důvod, proč nevykřikla bolestí, když jí zaťal zuby do prsu. Zavrčel vzrůstajícím vzrušením a bez ohledu na její protesty ji přimáčkl k zdi a hrábnul si do kalhot. V nejhlubším zoufalství si Jessica připomněla, co ji učil Wolfe před čtyřmi roky, těsně předtím, než se rozloučili. V duchu se střelhbitě pomodlila a jedno koleno tvrdě vrazila Gorovi do rozkroku. Vmžiku ji pustil a ochromeně zavrávoral nazpátek.

Jessica si přitiskla cáry župánku k tělu a s vlasy vlajícími jako temný oheň se rozletěla směrem k Wolfovu pokoji. Klika pod jejími roztřesenými prsty povolila snadno.

Wolfe vyletěl z postele s nebesy jediným plavným skokem. Měl taktak čas si uvědomit, že to je Jessica, a hodit tasený nůž na podlahu dřív, než se mu vrhla do náruče. Objala ho kolem nahého pasu a třásla se stejně zběsile a hystericky jako tehdy, když ji za bouře našel schovanou v kupě sena.

Wolfe podvědomě zvedl Jessiku do náruče a posadil se s ní na pelest, kde ji k sobě pevně přivinul a snažil se ji ukonejšit.

„Tak klid, maličká,“ šeptal. „U mě jsi v bezpečí. Teď už na tebe bouřka nemůže. Jsi v bezpečí, a jestli chceš, zapálím lampu, abys lépe viděla. Bouřka je venku a ty jsi se mnou schovaná pod střechou.“

Předklonil se, jednou rukou zapálil lampu a opět si přivinul Jessiku k sobě.

„Tak, skřítku. Už je to lepší? Vidíš, že se ti nemůže nic stát, nemám pravdu? Sama vidíš… Ježíšikriste!“

Wolfe ztratil řeč, zděšený při pohledu na Jessičina obnažená a až přízračně krásná ňadra, krásná navzdory zářivým krůpějím krve a modročerným zhmožděninám, jež se začaly rychle objevovat na pokožce.

Odkudsi z domu sem doléhaly hlučné vzrušené hlasy. Wolfe si jich nevšímal. Uvědomil si, že kdosi poranil dívčinu hedvábnou pleť zuby a zhmoždil ji surovými prsty, a samým vztekem se až zalykal.

„Kterej svinskej hajzl ti to udělal?“ vybuchl rozzuřeně.

„Lord GG –“ Jessica se dlouze a roztřeseně nadechla a snažila se zklidnit chvění svého těla natolik, aby zvládla odpověď dokončit. „Lord Gore.“

Wolfe jí velmi opatrně zakryl obnaženou hruď cáry roztržené látky. „Neplač, skřítku.“ Něžně ji políbil do vlasů. „Ničeho se neboj, maličká. Nic se ti nestane. Nedovolím, aby ti ještě někdy ublížil.“

„Sslibuješ?“

„Jistě.“

Jessica si samou úlevou přerývaně vydechla. Na okamžik nebylo slyšet nic než venkovní vichr a Jessičin zvolna se zklidňující dech.

Nezamčenými dveřmi vpadl do pokoje Gore jako bůh pomsty. Obličej měl zalitý potem a vypadal trochu méně opile než před chvílí, protože bolest pomůže člověku vystřízlivět.

„Potřebuješ zbičovat, ty mrňavá potvoro!“ procedil ledově mezi zuby a mířil k posteli. „A taky že tomu neujdeš. Koukej zvedat zadek z pelechu toho divocha!“

Wolfe odstrčil Jessiku stranou a pružně se postavil. Vůbec poprvé si uvědomila, že je od pasu nahoru nahý –a vlastně od pasu dolů jakbysmet. Světlo lampy mu omývalo tělo a prozrazovalo tu spoutanou sílu číhající v jeho svalech jako svinutý blesk.

„Rozumím tomu dobře, že vy jste ten parchant, co poranil mou Jessi?“ zeptal se Wolfe nebezpečným šepotem.

Sotva Jessice došel význam Wolfovy otázky, rázem zapomněla na jeho nahotu. Tenhle tón u něho ještě nikdy neslyšela. Se zachvěním si uvědomila, že Wolfe by byl schopný zabít – a že by to udělal, jen aby ji ochránil.

Než stačil Gore jakkoliv odpovědět, vpadla do pokoje lady Viktorie se zoufalou Betsy v patách.

„Nezlobte se,“ podívala se Betsy zahanbeně na Jessiku. „Ale já namouduši nemohla dovolit, abyste šla za tím člověkem do ložnice. Má pověst sukničkáře.“

„A jak se zdá, plně si ji zaslouží,“ sykla lady Viktorie, když šedýma očima bleskla po rozzuřeném Gorovi, stavu Jessičina oděvu a Wolfově nahotě. „Zakryjte se laskavě, Wolfe.“

Wolfe ten rozkaz ignoroval. Prudce popadl Gora za chřtán a stiskl. Z chodby bylo slyšet změť rozčilených hlasů, nad nimiž vynikal rozzuřený baryton lorda Roberta.

„Milá lady, mohla byste mi prosím vysvětlit, co tady k čertu – Wolfe! Prokristaboha, člověče!“

Robert za sebou bleskově práskl dveřmi, ale škoda se už stala: dalších pět lordů stačilo nakouknout do Wolfovy ložnice. Ten skandál se do rána stačí rozšířit po celém Londýně.

Lord Robert se zachmuřeně obrátil k Wolfovi: „Pusť lorda Gora!“

„Ani mě nenapadne!“ odvětil Wolfe zlověstně klidným hlasem. „Ten grázl napadl Jessi.“

„Jste lhář a grázl současně!“ vypískl Gore.

Byl by ve svém obviňování pokračoval, ale Wolfův stisk ještě zesílil. Silné prsty stiskly Gorovy karotidy s krutou účinností. Když pak Wolfe jen neochotně uvolnil stisk, Gore se ztěžka sesul k zemi.

„Proboha, Wolfe! Vždyť jste ho zabil!“ vykřikla Viktorie zděšeně.

„V Americe bych to udělal. Naneštěstí v Americe nejsem.“

„Ale co nevidět budeš!“ zařval Robert. „K čertu! Ty máš ale talent na skandály, synu!“

„Ale z matčiny strany jsem ho nezdědil,“ zaryl Wolfe klidně. „Skandál je civilizační vymoženost.“

Obrátil se k Jessice, aby zjistil, zda se už vzpamatovala z úleku. Všiml si, jak mu vytřeštěnýma očima sklouzla dolů po těle, dokrvava zrudla a odvrátila se tak prudce, že téměř ztratila rovnováhu.

Wolfe zamířil nevzrušeně k prádelníku a vytáhl noční košili. Tenhle kus oděvu upřímně nenáviděl, ale neměl zájem Jessiku dál trápit.

Gore začal chrčet. Robert po něm střelil podrážděným pohledem a pak upřel pozornost na Jessiku. Snažil se o laskavý tón, ale byl příliš rozhněvaný, že opět ztrácí syna, než aby se dokázal vyjadřovat jinak než úsečně. „Je Wolfe tvůj milenec?“

Ta otázka vytrhla Gora z opileckých mdlob. Jessica zbledla a potom tak prudce zrudla, až se jí zmocnila závrať. Položila si planoucí obličej do dlaní a rozechvěla se, jak se ze všech sil snažila udržet duševní rovnováhu. Sama sebe se ptala, zda se snad neocitla uprostřed jedné ze svých nočních můr, v níž vítr sténá ženským hlasem a úsvit je vzdálený snad celé věky.

„Já ale nemůžu – lorde Roberte – já –“ zajíkala se Jessica zoufalou snahou vysvětlit mu, proč se nemůže provdat za Gora. „Dobrý bože! Byl jste ke mně tak laskavý! Odpusťte!“

Hlas se jí zlomil, celá se třásla. Hloubka jejího zoufalství manžele Stewartovy zaskočila, protože zatím Jessiku neznali jinak než jako klidnou a vyrovnanou, dokonce i tehdy, když zčistajasna osiřela.

„Jessi se vám pokouší sdělit,“ ozval se Wolfe chladně, zatímco si zapínal košili, „že nejsme milenci.“

„Ale byli byste, kdyby Betsy za mnou nepřiběhla!“ namítla lady Viktorie. „Toužil jste po Jessice od jejích patnácti let!“

I když Wolfe otevřel ústa k záporné odpovědi, věděl, že to je pravda. A náhlé prozření, že po celé ty roky po Jessice toužil, mu nedovolilo pronést jediné slovo.

„Wolfe,“ povzdechla si Viktorie unaveně, „pokud vás ani úcta k vlastnímu otci nepřinutí nechat kalhoty nahoře, přinejmenším jste svůj zájem mohl omezit na vdané ženy a děvky.“

„To stačí, má paní!“ zarazil ji Robert. „Wolfe je můj syn a dobře ví, co je jeho povinností.“

„A co?“ zeptal se Wolfe tiše.

„Svedl jsi lady Jessiku, takže se s ní oženíš.“

„K žádnému svedení nedošlo! Gore ji napadl a ona v rozrušení vběhla ke mně do pokoje. Gore ji pronásledoval až ke mně. O minutu později dorazila i lady Viktorie.“

„Jessiko?“ obrátil se k dívce lord Robert. „Pokud jsi ještě panna, tvoje zasnoubení by se dalo zachránit. Lord Gore o tebe velmi stojí.“

Jessica vztáhla k Wolfovi ruce a zašeptala: „Slíbil jsi…“

Následovalo šokované ticho, načež Wolfe stroze poručil: „Nechte mě s Jessikou chvíli o samotě. A to ožralý prase si odneste s sebou.“

I když Viktoria začala cosi namítat, lord Robert jen popadl Gora za nohy a odvlekl ho na chodbu. Lord Gore se při tom ani neprobudil. Viktoria ho překročila a Betsy spěchala za svými zaměstnavateli. Dveře se za nimi v okamžiku zavřely. Než Wolfe mohl pronést jediné slovo, Jessica před ním klesla na kolena.

„Prosím tě, Wolfe! Proboha tě prosím, ožeň se se mnou. Nedovol, abych patřila tomu zvířeti.“

„Jsi panna?“ zeptal se Wolfe přiškrceně.

Jessica prudce zvedla hlavu. „Dobrý bože, jsem! Ale nesnesu mužský dotek! Zvedá se mi z toho žaludek.“

„Tak proč jsi přiběhla za mnou do pokoje takhle oblečená – či spíše neoblečená?“

„Protože zrovna to jsem měla na sobě, když jsem si uvědomila, že s tebou musím naléhavě mluvit,“ vysvětlila zmateně. V němé prosbě k němu vztáhla ruku s třesoucími se prsty. „Šla jsem tě poprosit, abys mě zachránil před lordem Gorem.“

„Můžeš se považovat za zachráněnou. Bez ohledu na názor mého otce bych se moc divil, že Gore by po dnešním večeru o tebe ještě stál.“

„Ale zájem by mohl mít někdo jiný. Viktorie pro mě sjedná jiné manželství.“

Wolfe chvíli neodpovídal. Nenáviděl představu, že by Jessica patřila jinému muži, ale těžko proti tomu mohl něco dělat. Dokonce i kdyby Stewartovi dovolili, aby se s Jessikou oženil, to manželství by pro něho znamenalo zkázu. Bez ohledu na to, jak moc ho Jessičino tělo vábilo, jednoznačně věděl, že jako manželka se pro něho absolutně nehodí.

„Najít ti jiného manžela je ovšem pro lady Viktorii povinnost,“ pravil Wolfe upjatě.

„Ne! Radši uinřu, než bych někdy spala s mužem!“

Wolfe přimhouřil oči, protože jistota v dívčině hlase ho šokovala. Dala by přednost smrti před milováním s mužem.

S kterýmkoliv mužem.

„Ale za mě by ses provdala,“ upozornil ji mírně.

Jessica se rozechvěle pousmála. „Ty by ses mě tímhle způsobem nikdy ani nedotkl. Muži se žení jen proto, že potřebujou dědice. Ženy se vdávají, protože touží po bohatství. Ty ale dědice nepotřebuješ a mě peníze nezajímají.“

Když Wolfe pochopil význam Jessičiných slov, strnul jak šelma těsně před skokem: „Ale i nemanželský syn má své… potřeby.“

„Co s tím má nemanželský původ společného?“ vyhrkla nešťastně.

Po několik napjatých okamžiků neřekl Wolfe ani slovo. Potom však v bezhlesém výdechu přestal zadržovat dech, protože pochopil, že Jessica ho nemínila nijak urazit. Ve svém předpokladu, že nemanželský syn nechce obcovat se svou manželkou, si prostě neuvědomila, že muži vyžadují od manželství víc než jenom získání dědice.

„Drahý Wolfe,“ prosila Jessica něžně a pohladila ho po mkávu noční košile, „ožeň se se mnou, prosím. Jsme dobří kamarádi. Budeme spolu žít v Americe a užijeme si spoustu zábavy, lovu a rybaření a opékání masa nad ohněm.“

„Můj bože, tak ty to myslíš vážně,“ pronesl, ohromený hloubkou jejího nepochopení, oč v manželství vlastně jde.

„Ach ano, myslím.“ Usmála se, protože jí ze srdce spadlo břemeno děsu. „Nikdy jsem nebyla s nikým tak ráda jako s tebou, můj pane Wolfe. A teď můžeme být zase spolu. Co může být lepšího, nevíš?“

Zahučel cosi rouhavého a potom si prsty unaveně pročísl modročernou hřívu. „Nastrojila jsi na mě past, Jessi? Poslala jsi služebnou, aby dovedla lady Viktorii jako svědkyni, zatímco jsi naschvál vběhla do mé ložnice pod záminkou, že jdeš navštívit svého milence?“

Jessica jen zarputile vrtěla hlavou. Při tom pohybu jí světlo lampy vrhalo do vlasů odlesky připomínající planoucí oheň.

„Ne, neplánovala jsem to.“ Vystrašeně, přerývaně se nadechla. „Ale když už k tomu došlo, budu při památce své matky přísahat, že jsme spolu spali. Potom se se mnou budeš muset oženit. A já získám svobodu.“

„A co já? Co moje svoboda?“

Jessica vzhlédla k Wolfovi průzračnýma třpytnýma očima. „Nato už jsem také myslela. Nebudu po tobě nic chtít, ani to nejmenší. Můžeš přicházet a odcházet, jak se ti zlíbí. Nebudu od tebe žádat vůbec nic. Pokud budeš potřebovat druha na lov, ráda tě doprovodím. Pokud budeš chtít jet sám, nebudu si stěžovat. Když budeš potřebovat speciální mušku na pstruhy, uháčkuju ti ji.“

„Jessi –“

Nedala se zarazit a dál mluvila zároveň s ním. „A když si budeš chtít se mnou povídat, budu připravená. Pokud budeš stát o ticho, zmizím ti z očí. Dohlédnu na to, abys měl v domě pořádek a jedl jen svoje oblíbená jídla. A po večeři ti vždycky naliju sklenku brandy a nahřeju ti ji ve vlastních dlaních, aby se skvostně rozvoněla, a potom ti ji podám a budeme spolu sedávat u ohně a nikdy nás nepřepadne žádná bouře…“

Ticho se natahovalo a chvělo jako plamínek svíčky nakláněný větrem. Nakonec se Wolfe obrátil k Jessice zády, protože nevěřil, že by jinak neztratil trpělivost, že by se nerozzuřil tak strašně jako ještě nikdy na žádného živého tvora.

„Jessi,“ pronesl po chvilce tiše. „Život, který popisuješ, je život anglického lorda a jeho lady. Ale já nejsem lord. Moje žena bude žít v Americe. Nepovede život urozené dámy, ale prostého děvčete.“

„Miluju Ameriku. Byla jsem až nemocná touhou znovu uvidět vysokou trávu a bizony. Stýskalo se mi po nekonečně obloze. Betsy mě naučila americkým způsobům. Když si povídám s ní, vůbec bys podle přízvuku nepoznal, že nejsem narozená v Americe. Nemáš představu, jak pilně jsem se snažila stát se Američankou,“ vysvětlovala Jessica vážně. „Bylo mi jasné, že ty nebudeš chtít zůstat v Anglii.“

Wolfe se k ní podrážděně otočil. „Takže to přece jen byla past!“

Jessica sklopila hlavu a zadívala se na své křečovitě sepjaté prsty. „Ne, můj pane Wolfe. Když jsem pochopila, že Viktorie mě chce za každou cenu provdat, snažila jsem se představit si, že patřím muži. A prostě jsem si po svém boku nedokázala vykreslit nikoho jiného než tebe, proto jsem se pilně učila, jak ti patřit. Sám se přesvědčíš, že jsem se v tomhle směru naučila hodně, věř mi.“

Když Wolfe mlčel, opět k němu vzhlédla, oči sršící vnitřním ohněm a prosebné, až to rvalo srdce. „Nechtěla jsem zklamat lorda Roberta ani obelhat lady Viktorii. Nechtěla jsem tě lstí vlákat do manželství.“

„Ale to všechno jsi nakonec udělala.“

„Ale jen proto, že jsem musela.“

Wolfe zamumlal jakousi příšernou kletbu, ale její slova se naštěstí ztratila v nepřetržitém vytí bouře za okny. Jessica, navzdory svému odhodlání a vzpřímené páteři celá roztřesená, napjatě vyčkávala.

Když se Wolfe konečně pohnul, bylo to tak náhle, až sebou polekaně škubla. Zamířil ke dveřím ložnice, prudce je rozrazil a spatřil proti sobě dva páry úzkostlivých očí. Betsy a opilý Gore zmizeli. Stewartovi se zoufale zadívali z Wolfa na Jessiku a tiše za sebou zavřeli těžké dveře.

„Nu?“ dožadoval se Robert.

„Lady Jessica je připravená odpřisáhnout, že jsem se jí zmocnil,“ sdělil jim Wolfe věcně. „Není to pravda.“

Robert se ohlédl po Jessice. „Je to tak?“

„Buď se provdám za Wolfa,“ odvětila dívka zlomeně, „nebo se nevdám vůbec.“

„Zatracená práce!“ zabručel lord a podíval se na Wolfa. „Co máme dělat?“

„Přesně to, co jste dělali vždycky – dejte té rozmazlené princezničce všechno, nač si ukáže prstem.“

„Oženíš se s ní tedy?“

„Svým způsobem,“ zapředl zlomyslně Wolfe. „Lady Jessica má o životě na Západě poněkud scestné představy.“

„Pročpak by měly být scestné?“ rozhněvala se Jessica. „Byla jsem až za Mississippi a dobře vím, co mě čeká.“

„Čerta starého víš!“ ohrnul Wolfe rty. „Představuješ si, že to bude jedna dlouhá lovecká výprava. Báječná dovolená. Ale to samozřejmě nebude. Nemůžu si nic podobného dovolit, a i kdybych mohl, tak bych to neudělal.“

Viktorie stočila pohled od své tvrdohlavé svěřenky k nespoutaným rysům Wolfovy tváře. Usmála se, ale hned nato se už zcela bez zábran tiše rozesmála.

„Ach Wolfe, myšlenky máš přesné a bleskové jako kord, ale Jessica je také pohotová a navíc tvrdohlavá, jako by měla hlavu z té jejich skotské žuly.“

Wolfe si odfrkl. „Jsem o moc tvrdší než kámen. Lady Jessica si zakrátko uvědomí, že život není jenom zábava vylepšená tím nejlepším porcelánem, stříbrem a armádou služebnictva, které zvládne první poslední. Moc bych se divil, kdyby to nevzdala ještě dřív, než vůbec dorazíme do mého domova pod úpatím Skalnatých hor.“

Jessica se už dávno nechoulila a seděla teď se zády vzpřímenými, aby dala najevo, že vztek a pohrdání ve Wolfově hlase ji nechávají chladnou. Wolfe po ní střihl temným pohledem, jenž měl do laskavosti daleko.

„A až, se z té své pošetilosti vyléčí,“ prohlásil Wolfe stroze, tentokrát na adresu Viktorie, „nechám naše manželství anulovat a vrátím vám ji naprosto stejnou, jaká ke mně přišla – panenskou a netknutou.“

„Ach, ale doufám, že ne úplně,“ poznamenala Viktorie pobaveně. „Jen tu paličatou malou jeptišku nauč, že nemá proč bát se mužů. Pak budete svobodní oba dva.“

Wolfe se k Viktorii obrátil zády a zabodl do Jessiky studené, indigově modré oči. „Ještě pořád je čas udělat té frašce přítrž, má paní. Za chvíli budete mít toho obyčejného života s obyčejným mužem plné zuby.“

„Role tvé manželky mě nikdy neunaví!“ Byla to přísaha, aspoň podle Jessičina hlasu.

„Ale ano, unaví!“ prohlásil Wolfe.

I tohle znělo jako přísaha.

1.

St. Joseph, stát Missouri Jaro 1867

„Mějte přece rozum, můj pane Wolfe. Pokud jde o propuštění Betsy a podkoních, nebyl to můj nápad.“

„Nejsem žádný tvůj pán, jsem parchant, nezapomínej!“

„Zjistila jsem, že paměť se mi vylepšuje každou minutou!“ sykla Jessica tiše. „Auuu! To štíplo!“

„Tak se přestaň kroutit jako červ na háčku. Zbývá ještě rovných dvacet knoflíčků a všechny jsou mrňavé jako hrášky. Proklatě! Kterej zatracenej hlupák vymyslel šaty, do kterých se ženy nedostanou bez pomoci?“

A z nich jakbysmet.

To bylo na tom to nejhorší. Wolfovi bylo od začátku jasné, že dřív nebo později nastane chvíle, kdy bude muset zapínat či rozpínat každičký z těch třpytných knoflíků a kdy s každým dalším povoleným poutkem se odhalí vždy další kus horké voňavé kůže a jemného krajkového prádla. Byla skřítek, který mu jen stěží dosahoval ke klíčním kostem, ale budil v něm živočišnou touhu, která ho srážela na kolena. Záda měla křehká a ohebná jako baletka a ladná jako plamen – a jako plamen ho také spalovala.

„Omlouvám se,“ zašeptala Jessica nešťastně, když jí Wolfova jedovatá slova vehnala slzy do očí. „Doufala jsem…“

„Přestaň šeptat, k sakru. Pokud mi chceš něco říct, tak to vybal na rovinu a ty urozené kličky a pošetilosti pošli jednou provždy k čertu. Copak je to za vymoženost špitat takhle potichu, že když se k tobě neskloním až na zem, vůbec tě neslyším?“

„Myslela jsem, že budeš rád, až mě uvidíš!“ vyhrkla Jessica důrazně a zřetelně. „Od vyslovení našeho manželského slibu jsme se až dnes ráno setkali poprvé po kolika měsících, ale ty ses mě nezeptal ani na to, jakou jsem měla plavbu, nezmínil ses o jízdě vlakem přes celé Spojené státy, a dokonce jsi ani –“

„Slíbila jsi, že si nebudeš stěžovat, když tě nechám samotnou a nebudu si tě všímat!“ přerušil ji Wolfe rázně. „Ze byste na to zapomněla, lady Jessico?“

Jessica potlačila příval zoufalství. Takhle si tedy shledání s Wolfem nepředstavovala. Tolik se těšila, jak spolu pojedou přes Velkou americkou prérii na bujných plnokrevnících. Těšila se na dlouhé dny kamarádského mlčení i živého rozhovoru, na večerní táborové ohně a oslepivě čistou americkou oblohu. Ze všeho nejvíc se však těšila na shledání s Wolfem.

„Když od tebe přišel dopis se žádostí, abychom se sešli tady,“ odsekla, „myslela jsem si, že se tvá zraněná pýcha stačila zahojit.“

„Zraněná pýcha. To je skutečně skvělý urozený výraz.“ Zápolil s knoflíčky a najednou nečekaně zavadil o teplou pokožku. Se zběsilou kletbou spěšně ucukl. „Týmě ještě dobře neznáš, dámo. Vůbec nešlo o zraněnou pýchu, byl jsem docela obyčejně příšerně rozzuřenej. A zuřit nepřestanu až do chvíle, dokud nedostaneš rozum, nebudeš souhlasit s anulováním našeho sňatku a nevrátíš se do Anglie, kam koneckonců patříš.“

„Ty mě nejspíš taky ještě neznáš pořádně. Představoval sis, že se vzdám a začnu žadonit o anulování našeho manželství jen proto, abych se vyhnula plavbě přes oceán.“

Wolfe něco zavrčel. Přesně to si totiž v duchu říkal, ale Jessica ho překvapila. Sama si s pomocí malého dědictví sehnala lodní lístky pro sebe, svoji služebnou a dva podomky a přeplula přes Atlantik.

„Pochybuju, že cestování se mnou ti přijde tak příjemné jako o samotě. Ne že bys byla úplně sama, má paní. Tvoje družina se postarala o každičké tvé přání a každou potřebu. K čertu, copak nemůžeš dokázat aspoň tolik, aby se mi do rukou nepletly’tvé vlasy?“ vybuchl vztekle, když jí vyklouzl dlouhý hedvábný pramen vlasů a pohladil ho po prstech.

Jessiku už z toho, jak si držela vlasy nad hlavou, bolely paže, ale zatímco lovila zatoulanou kadeř, namítla: „Komorná a dva podomci nejsou žádná družina.“

„U nás v Americe ano. Američanky dělají pro sebe a své muže všechno samy.“

„Ale Betsy mi tvrdila, že pracovala v domácnosti, kde bylo dvanáct sloužících.“

„Tak to musela být rodina nějakého zloděje.“

Jessica zavrtěla hlavou. „Ale ne, mám dojem, že dotyčný obchodoval s akciemi.“

Wolfe se snažil, aby na sobě nedal znát pobavení, ale tak docela neuspěl. „Obchodník s akciemi je jenom jistá odrůda zloděje,“ vysvětil.

„To se dá ale říct o každém obchodníkovi.“

Wolfe jen něco nesrozumitelného zabručel.

„Ty se směješ, že mám pravdu?“ Jessice z hlasu čišela radostná úleva. S úsměvem se po něm ohlédla přes rameno. „Vidíš? Manželství se mnou nebude zase tak hrozné.“

Wolfe opět jen přísně stiskl rty. Před sebou viděl pouze nesprávně zapnuté šaty a ladnou křivku ženské šíje. Jenže Jessica nebyla žena, aspoň ne podle Wolfových představ. Byla to studená rozmazlená anglická princeznička, navlas ten typ ženy, které nesnášel hned od chvíle, kdy měl dost rozumu, aby pochopil, že tyhle oslnivé urozené dámy po něm netouží jako po muži, ale že je zajímá jen to, jaké by to bylo vyspat se s divochem.

„Wolfe?“ zašeptala Jessica a pátravě hleděla do tváře před sebou, jež opět patřila cizinci.

„Obrať se. Jestli se mi nepovede tenhle zatracenej hadr zapnout včas, zmeškáme odjezd.“

„Odjezd čeho? Vlaku?“

„Ne, ostatně v té krinolíně bys do vlaku nedokázala ani nastoupit. Jenže my musíme na dostavník. To je taková věc se čtyřmi koly, kočím, koňmi –“

„Nech toho! Jako bych nevěděla, co je to dostavník. Sein jsme ale jeli v kočáře.“

„Tos ještě byla stoprocentní anglická aristokratka. Teď jsi obyčejná americká manželka. Až tě ta role přestane bavit, víš, jak z ní vycouvat.“

Wolfe sáhl po dalším knoflíčku. Přímo pod prsty se mu zatřpytil zlatý řetízek. Vzpomněl si, že ten řetízek s přívěskem daroval Jessice on sám. Byl to symbol časů, které se už nikdy nevrátí, časů, kdy on a jeho rudovlasá kamarádka měli dost svobody, aby se mohli těšit ze své vzájemné přítomnosti.

Pokud se nepočítají občasné tiché kletby, Wolfe dokončil zapínání šílené baterie knoflíčků na Jessičiných denních šatech zcela mlčky.

„Tak,“ odstoupil konečně s úlevou. „A kde máš kufry?“

„Kufry?“ opakovala Jessica roztržitě, neboť momentálně nedokázala myslet na nic jiného než na úlevu, jakou jí přinesly spuštěné paže. Vlasy se jí hebce a těžce rozlily po ramenou.

„Přece sis do něčeho sbalila věci a oblečení. Kde jsou ty kufry?“

„Kufry.“

„Lady Jessico, kdybych stál o papouška, tak jsem se stal námořním kapitánem. Kde máte ta proklatá zavazadla?“

„Ach tak, ty myslíš truhly,“ pochopila konečně Jessica. „To jsem nevěděla, že tady v Americe jim říkáte kufry.“

„Přesně tak. Kde jsou?“

„Nevím,“ přiznala Jessica. „Když Betsy vybalila, podomci je někam uklidili.“

Wolfe si pročísl vlasy roztaženými prsty a snažil se nebrat na vědomí, jak rozkošný obrázek představuje Jessica v těch ledově modrých šatech a s matně hořící rudohnědou hřívou rozpuštěných vlasů.

„Zatracená! Nemožná! Šlechtična!“

„Nadávky ti nepomůžou,“ pronesla upjatě.

„Jen aby ses nedivila.“

Wolfe vyřazoval z hotelového pokoje a práskl za sebou dveřmi.

Jessica se ani nestačila zatvářit ukřivděně, když se Wolfe znovu objevil na prahu a na každém rameni mu balancovala jedna prázdná truhla. Za ním šli dva drsně vyhlížející neznámí mládenci, vlastně skoro ještě chlapci. Každý z nich nesl rovněž dvě prázdné truhly. Mladíci složili svůj náklad na podlahu a s obrovským zájmem se zahleděli na elegantně oblečenou dámu, jíž se až k pasu vlnily třpytné husté kadeře.

„Díky,“ broukl Wolfe na mládence, aby jim naznačil, že můžou odejít.

„Rádo se stalo,“ usmál se jeden z nich. „Jsme se doslechli, že do města přijela vopravdová anglická dáma. V životě by mě nenapadlo, že ňákou někdy uvidím na vlastní oči.“

„Přesněji řečeno, jsem Skotka.“

Mladík se zazubil. „Ať tak nebo tak, jste hezounká jako májový koťátko v sametovým pelíšku. Kdybyste potřebovala vodnýst kufry k dostavníku, stačí houknout. Přiběhneme celý žhavý.“

Jessica se nad chlapcovým neskrývaným obdivem zarděla. „To je od vás velmi laskavé.“

Wolfe zavrčel a střelil po mladících pohledem, který je donutil chvatně se vytratit na chodbu. Ten smělejší se na úprku stačil ještě obrátit a před Jessikou smeknout klobouk těsně předtím, než zavřel dveře.

„Svaž si vlasy!“ přikázal stroze Wolfe. „Dokonce ani u nás v Americe nedovolujou ženy jiným než své rodině, aby je viděli s vlasy rozpuštěnými až k bokům.“

Jessica beze slova zamířila k malému toaletnímu stolku a zvedla jeden z kartáčů, které jí tam před svým odchodem rozložila Betsy. Wolfe, který byl proti své vůli okouzlený tou rudozlatou záplavou houpající se jí až pod pás, přitom nenápadně koutkem oka sledoval, jak si dívka kartáčuje vlasy.

Už po pár vteřinách bylo jasné, že Jessica v tomhle umění dvakrát zběhlá není. Neustále si kartáč přehazovala v dlani a snažila se vykoumat nejlepší úhel, pod kterým by svou kypící hedvábnou hřívu zkrotila a naučila ji poslušnosti, jako to uměla Betsy. Dvakrát jí kartáč dokonce upadl, a když o podlahu cvaknul potřetí, Wolfe ho zvedl sám, přejel prsty po jeho slonovinovém držadle a udiveně se na Jessiku podíval.

„Hladký je, ale ne kluzký,“ poznamenal a kartáč jí opět podal.

„Děkuju.“ Jessica se zdrceně podívala na nástroj, který jako by dokázal pouze nabít její vlasy elektřinou, ale rozhodně ne je uhladit. „Nechápu, co je v nepořádku. S Betsy ta věc fungovala docela dobře.“

„S Betsy že to…“ Wolfe nedopověděl.

„Máš pravdu. Jako by v tomhle pokoji byl papoušek,“ zaryla důrazně.

„Kristepane! Vždyť ty se neumíš ani sama učesat!“

„Pochopitelně že ne. To byla Betsina práce a zvládala ji skutečně dobře.“ Jessica se na Wolfa zkoumavě podívala. Tvářil se nesmíme ohromeně. „Rozumím dobře, že Američanky svou toaletu provádějí bez pomoci?“

„Můj ty Bože.“

„Aha, koukám, že to je posvátný zvyk,“ povzdechla si Jessica. „Tak dobře, pokud tohle u vás zvládne každá Betsy a Abigail, určitě to zvládnu taky. Nemusíš mít obavy.“

Wolfe byl její odpovědí příliš vyvedený z míry, než aby ještě něco dodal. Mlčky sledoval, jak Jessica odhodlaně a veskrze neobratně projíždí kartáčem houštinou svých kadeří. Příliš prudké pohyby jí vlily do vlasů nový příval statické elektřiny, vlasy jí praskaly a poletovaly, zamotávaly se jí do knoflíčků a lnuly na všechno, co bylo v dosahu.

A jednou z věcí, které se její kadeře dotkly, byl hřbet Wolfovy ruky. Jemné pramínky se mu přilepily na pokožku a laskaly ho jako milenka. Ten pocit byl k zešílení hedvábný. Srdce se mu rozbušilo dvojnásobným tempem. Zaklel a ucukl rukou do strany, přičemž Jessiku nechtěně zatahal za vlasy.

Jessica polekaně vyjekla a do očí jí vhrkly slzy. „To snad nebylo nutné, Wolfe.“

„Neudělal jsem to naschvál. Tvoje vlasy mě samy napadly.“

„Napadly tě?“

„Přesně tak. A toho proklatého papouška bys už měla nechat uletět.“

Obrátila se a spatřila, že Wolfe má její vlasy ovinuté kolem zápěstí a zapletené do manžetového knoflíčku.

„Mají hodně ostré zuby?“

„Cože?“

„Betsy mě varovala, že moje vlasy mají nezřízenou chuť na knoflíky,“ pronesla Jessica vážně, „ale o lidské kůži neříkala nic. Doufám, že tě moc nezranily.“

Wolfe nahrbil ramena, jak se snažil potlačit smích nad Jessičiným vážně podaným žertem. S úšklebkem si z pokožky odlepoval jednotlivé pramínky a odmotával je z knoflíčků.

„Neměla bych to udělat radši já?“ nabídla se jedovatě Jessica. „Kdybys podráždil ty červené, mohly by tě šeredně porafat.“

Wolfe to konečně vzdal a vyprskl smíchy. Uvědomoval si sice, že je to pěkná pošetilost, ale v tuhle chvíli si prostě nemohl pomoci. Ze všech lidí, které znal, ho Jessica dokázala rozesmát nejsnadněji.

„K čertu s tím, skřítku…“

Jessica se s úsměvem dotkla Wolfovy ruky. To lehýnké pohlazení zavinilo, že sebou škubnul, ale neřekl ani slovo. Když se mu od oděvu odlepil poslední hedvábný pramínek, přešel ke stolu a nalil si do dlaní studenou vodu ze džbánu. Setřepl přebytečné kapky a vrátil se k Jessice.

„Stůj chvíli klidně.“

Pomaloučku jí přejel vlhkými dlaněmi po vlasech od kořínků až ke konečkům. Za chvíli už jí vlasy ležely v poslušných vlnách.

„Dej mi ten kartáč!“ poručil Wolfe.

Hovořil tiše, skoro chraptivě a oči měl téměř černé. Lehce kartáč navlhčil a začal Jessice pročesávat kadeře, ovšem na rozdíl od její služebné nestál při té práci za ní, nýbrž těsně před ní.

„Wolfe?“

„Hmmm?“

„Moje služebná mě česávala zezadu.“

„Tam je proklatě moc knoflíčků. Nerad bych vydráždil jejich odpornou chuť na vlasy.“

Jessica k Wolfovi vzhlédla, neboť sametově jemný podtón jeho hlasu v ní vzbudil zvědavost. Zajíkla se, protože si nečekaně uvědomila, že je Wolfovi mnohem blíž nežli toho večera, kdy na jejím narozeninovém plese spolu tančili valčík. Tělesná blízkost jiných mužů jí nebyla ani v nejmenším příjemná, ale ve Wolfově případě ji naopak mrzelo, že slušnost nezbytná při společenském tanci jí zakázala schoulit se do jeho konejšivě silné náruče.

Tepna na krku mu mocně pulzovala a přitahovala její pozornost. Kdyby se vytáhla na špičky a trošičku se předklonila, případně natáhla ruku, cítila by pod pokožkou jeho pulz. Nečekaně si povzdechla.

„Bolí to?“ zeptal se.

„Bolí?“

„Maličký rezatý papoušek,“ zamumlal Wolfe. Podebral hrst vlasů, pozvedl je z Jessičiných ňader a při řeči je pročesával až ke konečkům. „Když sis předtím tak divně povzdechla, dostal jsem strach, že jsem tě zase zatahal za vlasy.“

Pomalu zavrtěla hlavou a chladivé volné prameny ho opět pohladily po ruce. „Ne, jenom jsem přemýšlela.“

„A o čem?“

„Že jsem si nikdy nevšimla, jak ti na hrdle tepe žilka.

A sotva jsem si toho všimla, dostala jsem chuť se jí dotknout, pocítit pod špičkami prstů rytmus tvého života…“

Wolfe prudce škubl rukou, protože mu srdce bez varování klopýtlo a málem přitom zavadil o její ňadra. Přestal ji kartáčovat.

„To jsou nebezpečné myšlenky, Jessi.“

„Ale proč?“

„Protože tím vzbouzíš u muže touhu dovolit ti, aby ses toho jeho rytmu života skutečně dotkla.“

„Ale co je na tom nebezpečného?“

Wolfe se zadíval do Jessičiných průzračných očí a pochopil, že ta dívka nemá sebemenší ponětí o tom, jak neuvěřitelně mohou její slova muže vzrušit.

Jen tu paličatou malou jeptišku nauč, že nemá proč bát se mužů. Pak budete svobodní oba dva.

Wolfe si v duchu položil otázku, zda si z něho Jessica nedělá znovu svým vážným způsobem legraci jako před chvílí, když se zmínila o zuřivosti svých hedvábných nespoutaných vlasů. Zdráhavě si přiznal, že to nejspíš legrace není. Skutečně nevěděla, o čem vlastně mluví. Ta míra nevinnosti ho šokovala. Britské šlechtičny, které znal on, střídaly milence stejným tempem jako šaty podle módy – často a bezcitně.

„Dotkla ses někdy takhle muže, sáhla sis na žílu, abys ucítila rytmus jeho života?“ zeptal se Wolfe jakoby lhostejně a opět zvedl kartáč.

„To ne.“

„A proč ne, když tě to tak zaujalo?“

„Protože jsem si toho ještě nikdy předtím nevšimla. Ale i kdybych si všimla, stejně bych nic neudělala.“

„A povíš mi důvod?“

„Abych se některého muže takhle dotkla, musela bych se postavit až těsně k němu,“ vysvětlovala zajíkavě Jessica. „Ta představa mě odpuzuje.“

„Ale teď přece stojíš těsně u mě. A já jsem taky muž.“

„Ach ano, ale tys pan Wolfe, který patří jenom mně. Když se na mě sápala bouře, schoval jsi mě do náruče a udržel ji na uzdě. A když se mi ostatní děti krutě vysmívaly kvůli mému původu, udělal jsi tomu rázně přítrž. A naučil jsi mě střílet a jezdit na koni a rybařit. A i když jsem tě škádlila sebevíc, nikdy ses ke svému skřítkovi nechoval nepěkně.“

„Ke skřítkům se špatně chová jen málokdo.“

Když se Wolfe znovu pustil do kartáčování jejích vlasů, projelo Jessikou tak slastné zachvění, až jí z toho naskočila husí kůže.

„Celá se třeseš. Nechceš podat pléd?“

„To jsem se rozechvěla rozkoší, a ne zimou, Wolfe.“

Wolfe se opět na chvíli zarazil, protože mu tělo proklál šíp bolestné touhy.

„Tomuhle flirtování tě učila lady Viktorie?“ zeptal se zvědavě.

„Flirtování je hra na mdloby a vzdychání a lži. Já ti říkám jenom pravdu. Když mě kartáčovala Betsy, nikdy mi to nepřipadalo tak příjemné.“

Následovala chvíle ticha, přerušovaná pouze šeptáním měkkých štětin v Jessičiných vlasech. Konečně Wolfe odložil kartáč, obrátil dívku k sobě zády a rozčísl jí temně rudou houštinu kadeří do tří stejně silných pramenů. Dotek jeho rukou na šíji v ní opět vyvolal zamrazení.

„Taková škoda že se k sobě jako manžel a manželka ani v nejmenším nehodíme,“ poznamenal Wolfe tiše, když jí zaplétal jediný mohutný cop. „V tobě je spousta vášně, Jessi.“

Jessica ztuhla jako prkno. „To určitě ne,“ namítla důrazně. „Při pomyšlení, že jsem s mužem v jedné posteli, se mi namouduši zvedá žaludek.“

„Proč?“

Ta neútočná otázka Jessiku neskrývaně vyděsila. „Tobě by se snad líbilo, kdyby to s tebou dělal nějaký muž?“ vybuchla nahněvaně.

„Muž?“ rozesmál se pobaveně Wolfe. „Kdepak, muž by se mi v posteli nezamlouval. Ale žena… Ach, to je něco docela jiného!“

„Ano, ale jen pro muže!“ odsekla Jessica vztekle. „Protože ten má vždycky dost síly, aby mohl říct ano či ne, jak se mu zrovna zlíbí. A když to konečně skončí, nepláče tiše do polštáře. A taky po pár měsících nekřičí mučivou bolestí jako žena, které se nemilosrdně dere z útrob to, co do nich bezohledně zasel právě on!“

„Někdo ti nakukal pěkné nesmysly, Jessi. Takhle to přece není.“

„Pro muže určitě ne.“

„Ale ani pro ženu.“

„Z jaké bezedné studnice moudrosti jsi načerpal tohle moudro?“ ušklíbla se Jessica jízlivě. „Viděls už ženu při porodu?“

„Samozřejmě že ne, ale ty jakbysmet. Podej mi tu světle modrou stužku.“

„Pcha, já ano!“ prohlásila, popadla stužku a podávala mu ji přes rameno.

„Cože? Moc bych se divil, kdyby lady Viktorie tohle dovolila.“

„Jenže to bylo ještě předtím, než jsem přišla žít k ní.“

Wolfovy ruce znehybněly. Po pár vteřinách uchopil stužku a začal ji ovíjet kolem konce jediného mohutného copu, který právě dopletl.

„Bylo ti teprve devět, když ses dostala pod poručnictví lady Viktorie. Co by tak malé děvčátko dělalo u porodu?“

Jessica pokrčila rameny. „Byla jsem prvorozená. Než moje maminka umřela na choleru, měla ještě další děti.“

„Nikdy ses ale přede mnou nezmínila, že máš nějaké sourozence.“

„Nemám.“ Jessica se proti své vůli zachvěla, jak se jí do paměti draly vzpomínky, které sama sobě zakázala a zahnala je do říše zlých snů.

„Jessi,“ pravil vážně Wolfe a něžně jí špičkou prstu přejel po křivce šíje, „malé dítě často plně nechápe, co vlastně vidí, zvlášť když jde o záhady sexu a rození. Kdyby to všechno bylo doopravdy tak příšerné, žádná žena by neměla víc než jedno dítě.“

„Jenže ona těch dětí má víc nedobrovolně. Povšiml sis někdy, můj pane Wolfe, že muži jsou nesrovnatelně silnější než ženy a mají také nesrovnatelně větší zájem o styk?“ Jessica si začala prudce třít paže, na kterých ji náhle zamrazilo. „Měl jsi pravdu. Žádné teplo tady není. Zajímalo by mě, kam Betsy uložila můj čínský šál. Nevidíš ho někde poblíž, Wolfe?“

Na zlomek vteřiny nezaslechla žádnou odpověď. Potom si Wolfe ztěžka povzdechl a podřídil se změně tématu. „Hned ti ho najdu, ale nejdřív ti musím zavázat ty vlasy.“

Jessica se na něho ohlédla přes rameno. Usmála se rty, jež byly nepřirozeně pobledlé. „Děkuju ti, můj pane.“

„Nejsem žádný tvůj pán!“ Námitka byla sice automatická, ale nevyzněla ani trochu hněvivě. Z jejích očí vyčetl vděčnost a za ní skrytý strach.

„V tom případě tedy děkuju, můj manželi.“

„Nejsem ani to. Manželka s manželem spává. Nebo snad máš přece jenom v plánu dodržet svatební slib, který jsme si navzájem dali při kostelním obřadu?“

„Jaký?“

„Mé tělo bude tvým, mé lože bude tvým ložem,“ odrecitoval Wolfe tiše. „Máš v úmyslu pozvat mě do svého lože, manželko?“

Jessica se odvrátila, ale ne dostatečně rychle, aby Wolfe nezachytil v jejích očích děs. Vědomí, že jako muž ji hluboce odpuzuje, probudilo v jeho hrudi vztek, jenž se v něm svíjel jako podrážděný had. Současně s tím v něm však vzplála trýznivá touha. Vědomí, že objevil zbraň, s jejíž pomocí by mohl Jessiku přinutit k anulování manželství, by ho správně mělo potěšit, ale nestalo se tak.

„A co bys dělala, kdybych se začal dožadovat svých manželských práv?“

Trhla sebou, jako by ji udeřil, ale bez váhání odpověděla: „To bys neudělal.“

„Říkáš to nějak jistě.“

„Tys o naše manželství přece nestál. Jakmile bys mě znásilnil, nemohl bys žádat o jeho anulování.“

Wolfe zvlnil ústa v hořkém úsměvu. „Máte pravdu, lady Jessico, nikdy vás neznásilním. Nerad bych si nadosmrti pověsil na krk tak rozmazlené a neužitečné stvoření, které si samo neumí ani učesat vlasy.“

Prudkými, netrpělivými pohyby utáhl stužku na copu. „Wolfe, já –“

„Začni si balit oblečení,“ přerušil ji stroze. S ponurým a škodolibým uspokojením sledoval Jessičin překvapený a znejistělý výraz. „Copak ty neumíš ani balit zavazadla? Kdo by to byl řekl? Nejvyšší čas, abyste se to začala učit, lady Jessico. Dostavník odtud odjíždí přesně za hodinu, a vy v něm budete sedět, ať už s těmi šesti kufry, nebo bez nich.“

Jessica se rozhlédla po šatnících a skříních, které jí nanosili do pokoje, aby bylo kam pověsit a srovnat všechno její oblečení. Pak se podívala na zavřené truhly. Bylo vyloučeno, aby se takové množství oděvů srovnalo do tak stísněného prostoru.

„Betsy trvalo skoro týden, než to všechno sbalila,“ hlesla Jessica skomíravě.

Wolfe přejel zkušeným zrakem po armádě šatníků a prádelníků. „To proto, že sis všeho přivezla přespříliš. Vyber si, co budeš potřebovat na měsíc, a zbytek tady prostě nech.“

„To máme v úmyslu vrátit se sem tak brzy?“

„Jaképak my. Ty. Vrátíš se sem v tu chvíli, jakmile si vtlučeš do té své zatvrzelé skotské palice, že ve skutečnosti nemáš nejmenší zájem dělat americkou manželku míšeneckému lovci.“

Jessica prudce zvedla hlavu a z očí jí vyšlehly blesky. „Já si zase vzpomínám na jinou část svatební přísahy, Wolfe Lonetree. Kamkoliv půjdeš, budu tě následovat. Kdekoliv žít budeš, budu žít i já. Tvá rodina bude mou rodinou a tvůj Bůh bude i mým Bohem.“

„Moje babička šamanka by určitě byla radostí bez sebe, že má tak poslušnou vnučku.“ Wolfovi se ve snědém obličeji pobaveně blýskly bělostné zuby. „Moc by mě zajímalo, jak bys vypadala v jelenicových kalhotách s třásněmi a v kožené haleně vyšívané mušlemi a korálky. Jak bys pro mě předžvýkávala maso, abych dostal co nejměkčí sousta, a jak bys žvýkala buvolí a jelení kůži, abych z ní měl co nejhebčí oblečení?“

„žertuješ, Wolfe.“

„Myslíš?“ usmál se, ale v jeho výrazu nenašla ani jiskřičku útěchy. „Zaskočím teď dolů a koupím dva lístky na dostavník. Až se vrátím, uvidím tady kufry sbalené a vyrovnané v řadě a tebe spolu s nimi!“

Dveře se za Wolfovými širokými rameny rázně zavřely. Jessica zůstala bezmocně hledět na jejich hrubý rám a zašlé mosazně kování. Když se od nich odvracela k truhlám, zahlédla v zrcadle svůj vlastní odraz. V tom nezvyklém prostém účesu připomínala holčičku, která si pro zábavu oblékla matčiny šaty. Při každém pohybu se jí cop zadrhával o ten nespočet knoflíčků na zádech. Netrpělivě sykla, přehodila si cop dopředu a nechala si ho splývat mezi ňadry, kde jí tolik nepřekážel.

Jessica stiskla odhodlaně rty, z kapsy u sukně vytáhla klíč a odemkla všechny visací zámky na truhlách. Potom začala obcházet skříně a prádelníky a zamýšlela se nad jejich obsahem.

V prvním šatníku byly různé střevíčky, vysoké boty, kabelky, kazajky a dlouhé pláště. Jessica zavřela dveře a přešla k další skříni. Tam byly korzety, krinolíny nejrůznějších šířek, spousta rukaviček a spodní prádlo. V třetím šatníku visely šaty na denní nošení. Ve čtvrtém samé jezdecké obleky. V pátém její plesové šaty, v nichž tančila na své dvacáté narozeniny. A tak to šlo dál, dokud to neprohlédla všechno.

Jessica napjala síly a zvedla těžké víko první truhly, čirou náhodou té, kterou do pokoje donesl Wolfe. Podle lehkosti, s jakou s ní manipuloval, usoudila, že truhla je prázdná, teď ovšem se zděšením zjistila, že je plná až po okraj jejího loveckého a rybářského náčiní, oblíbených knih a malého dámského sedla, na němž se sedělo bokem.

A úplně nahoře ležel v nádherně vypracovaném ochranném pouzdře z kůže svatební dar lorda Roberta – zdobená puška a k ní do páru stejně zdobená karabina značky Winchester, sedlová pouzdra na ně a dostatek střeliva, že s ním bylo možně zahájit válku. Pažby zbraní byly skvostně vykládané zlatými a stříbrnými ornamenty. Do zásobníku karabiny se vešlo třináct nábojů a do zásobníku pušky patnáct. Zásobníky měly tak důmyslný mechanismus, že se daly naplnit tak rychle, že mezi střelbou nebylo možné téměř rozpoznat pauzu.

Když se Wolfe před časem na dar podíval, zvedl opakovači pušku a přejel po ní rukou, jako když muž laská milenku.

Za takhle nádhernou zbraň se manželství s neschopnou šlechtičnou skoro vyplatí. Skoro, ale ne úplně.

Jessica si při vzpomínce na Wolfova jízlivá slova povzdechla a obrátila se k další truhle, tentokrát už skutečně prázdné. Zvedla víko a po chvilce zápolení vypáčila i horní desku s přihrádkami na drobnosti, načež se snažila po vzoru Betsy skládat dovnitř věci tak promyšleně, jako by šlo o křehounkou skládačku.

Velmi rychle si však uvědomila, že pokud bude odnášet k truhlám každý kousek zvlášť, nebude s balením hotová ani do západu slunce. Kromě toho se jí skládání příliš nedařilo, každá věc byla jinak objemná a zabírala prostor podle své vůle, a ne podle Jessičina přání.

Nakonec začala do truhel házet jednu náruč oblečení za druhou. Než vyklidila skříně s obuví, plášti a kabelkami, stačila naplnit rovné tři truhly. Zamračila se a snažila se rozpomenout, zda tyhle věci, sbalené Betsy, zabíraly skutečně tolik místa.

„Jsem si jistá, že byly v jedné truhle, nanejvýš ještě v části další, ale co si mám počít?“

S podrážděným povzdechem navršila Jessica další věci do dvou už beztak přeplněných truhel. Když je šla zavřít, zjistila, že víka jsou zatvrzelá a špatně přiléhají. Obsah byl nepoddajný a zaboha se nedal jinak urovnat. I když se o víka opírala plnou vahou a oběma rukama najednou, nedokázala je dovřít natolik, aby mohla zavřít petlici.

Nakonec na každé víko vylezla a skákala po něm tak dlouho, až se obsah maličko zmáčkl a víko konečně dolehlo na správné místo. Jakmile však slezla, aby zahákla petlici, víko okamžitě odskočilo. Nezbylo jí než na víku zůstat a hlavou dolů se natahovat tak dlouho, dokud petlice necvakla přes kovové poutko. Dvakrát si málem přiskřípla pod víko cop.

„Ty truhly se k Betsy chovaly o moc poslušněji,“ zabručela Jessica vztekle.

Když naplnila další dvě zavazadla, otevřela zlaté hodinky, jež měla přišpendlené k šatům, a podívala se, kolik je hodin. Ustaraně se zamračila. Wolfe se může vrátit každou chvilku a ona tolik toužila dokázat mu, že není neschopná šlechtična, že si umí sama sbalit zavazadla a přichystat se na cestu.

„Komu se nelení, tomu se zelení,“ řekla si však statečně a odfoukla pár jemných pramínků vlasů, jež se jí zatoulaly na zardělé tváře.

Potom hodila zbytek šatů určených k dennímu nošení na kupu už narovnanou v truhle a začala je stlačovat dolů, vší silou se opírala do vzpurné látky a snažila se ji přizpůsobit omezeným rozměrům zavazadla. Těsně předtím než vyskočila na víko, aby ho vlastní vahou zmáčkla a zavřela na petlici a zámek, vzpomněla si na plesové a jezdecké šaty. Podívala se na truhlu, do které zrovna nacpala šatstvo, potom na poslední zbývající prázdné zavazadlo a nešťastně si povzdechla. Ta truhla pod jejíma rukama byla beze všech pochyb větší.

„Ále, k čertu!“ zahučela Jessica rezignovaně. „Plesové šaty budou muset přijít do téhle bedny.“

Plesové šaty se zdály hebké a lehýnké jako měsíční zář, ale sestávaly z nekonečných metrů látky. Bez ohledu na to, jak je skládala, rolovala, mačkala a lehala si na ně, nemohla je ani za nic udržet pod víkem truhly.

Jessica se unaveně napřímila. Zvenčí zaslechla pokřik hadráře a šla se podívat, protože všechno tu bylo tak jiné než doma v Anglii. Sotva však přistoupila k oknu, spatřila dole vysokou, důvěrně známou postavu, jak rázně míří přímo k hotelu.

Jessica se vrhla k truhle, zběsile zmáčkla plesové šaty, zabouchla víko a padla na něj plnou vahou. Zpočátku víko odolávalo, ale nakonec se jí podařilo přimáčknout ho na doraz. Poslepu nahmátla petlici a navlékla ji přes kovové poutko a potom zacvakla visací zámek. „Tak už jenom jeden.“

Když se Jessica napřímila a obrátila se k poslední truhle, najednou ji prudce strhl zpátky její vlastní cop. Ohlédla se přes rameno a s hrůzou zjistila, že poslední třetina copu vězí uskřípnutá v bedně. Popadla cop oběma rukama jako silné lano a zatáhla. Nic se nestalo. Zatáhla silněji. Vlasy zůstávaly pevně uvězněné pod víkem. Tahala a škubala, pak už cop přímo rvala, ale pořád zůstávala pevně připoutaná k truhle.

„Proklatě a čert to vem! Teď budu muset ten krám znovu otevřít a udělat to všechno znovu.“

Jenže náhle Jessica zjistila, že v žádném případě nedosáhne na klíč od zámku, který zůstal ležet na nočním stolku. Zrovna tak neměla dost síly, aby naplněnou bednu odvlekla až ke stolku. Napadlo ji, že by možná bylo účinnější truhlu odstrkat. Udýchaná a vyčerpaná se zády opírala o těžké zavazadlo a po centimetrech se s ním blížila k nočnímu stolku, jenže jeden z mosazí okovaných rohů se náhle zachytil o hrbol na podlaze. I když se Jessica namáhala, seč jí síly stačily, truhla se už nehnula ani o píď.

Představa, že Wolfe vejde do pokoje a najde ji připoutanou k vlastní těžké truhle, vlila do dívky nový příval zoufalé síly. Znovu a znovu se opírala do truhly a snažila se ji uvolnit.

Těžká bedna se náhle bez varování překotila na bok a strhla Jessiku s sebou, takže ztratila rovnováhu. Polekaně vyjekla, protože udělala kotrmelec a tvrdě přistála na podlaze ve změti měkké modré látky.

Vteřinu nato se dveře do pokoje prudce otevřely. Na prahu se objevil Wolfe a vypadal stejně nebezpečně jako dlouhý lesklý nůž, který svíral v ruce. Břitká ocelová čepel byla v ostrém kontrastu k jeho dokonale střiženému, tmavému vlněnému obleku a bílé plátěné košili.

„Jessi? Kde jsi?“

Ušklíbla se, ale pochopila, že není úniku. „Jsem tady, za truhlou.“

Wolfe vstoupil do pokoje a zavřel dveře. Pohlédl směrem, odkud zazněl její hlas, spatřil převrácenou truhlu a chuchvalec nadýchané modré látky, smetanově bílé spodní prádlo a drobné modré střevíčky. Najednou se vyděsil a třemi dlouhými skoky se ocitnul u Jessiky.

„Nestalo se ti nic?“

„Jen jsem kapku vyvedená z míry,“ procedila rozzuřená Jessica sevřenými zuby.

„No dobře, ale co děláš na podlaze?“

„Balím.“

Wolfe povytáhl černé obočí. „Ale snadnější to je, když kufr stojí.“

„Trhni si nohou.“

Wolfe pohledem sledoval Jessičin cop až k místu, kde mizel pod víkem kufru, a chtěl něco říct, jenže záchvat smíchu mu to nedovolil.

Za normálních okolností by měla Jessica z jeho smíchu radost, ale tentokrát ne. Tvářejí krvavě zrudly vztekem a pokořením.

„Páni, kdyby ses tak viděla, vypadáš jako želva chycená do sítě a…“ Smích mu zabránil dopovědět.

Jessica rozpláclá na podlaze myslela toužebně na bednu obsahující zbraně. Naneštěstí byla mimo její dosah stejně jako klíč k petlici.

Wolfe se jízlivě zašklebil, zasunul nůž do pouzdra a natáhl se po Jessice. Vzal ji za uskřípnutý cop a zatahal, nejprve jemně, potom silněji. Nestalo se nic, byla dokonale polapená.

„Klíč,“ poradila mu naštvaně. „Leží támhle na nočním stolku.“

„Neuteč mi nikam, skřítku, hned jsem tady.“

Představa, že Jessica na svém krátkém vodítku někam odchází, vyvolala ve Wolfovi další nezvladatelný výbuch veselí. Jessice se zdálo, že to trvalo celou věčnost, než si vedle ní přidřepl a začal jeden po druhém zkoušet klíče do zámku, ovšem skutečnost, že se pořád třásl potlačovaným smíchem, způsobila, že se proces Jessičina osvobozování poněkud protáhl.

Když se však Wolfe už potřetí položil plnou vahou svého těla na truhlu, protože ho smích zbavil vší síly, Jessica mu rozzuřeně vyškubla klíče z ochablých prstů a zámek na petlici odemkla sama. Přesto ani teď nebyla volná, protože jen těžko mohla otevřít truhlu překocenou na bok. Nesvedla ji však ani sama postavit. Co však mohla, bylo vztekle strčit do svého kymácejícího se manžela, a to tak prudce, aby se svalil na podlahu.

A také to udělala.

Rozesmátému Wolfovi se s kočičí plavností podařilo zachytit rovnováhu. Popadl truhlu, obrátil ji dnem dolů, vypáčil zabouchnuté víko a vytáhl kus rudohnědého copu.

„Mám dojem, že je tvůj,“ zamumlal a s úklonou ho podal Jessice.

Uchopila cop roztřesenými prsty a tajně v duchu litovala, že to není Wolfovo hrdlo, aby ho mohla zaškrtit. Pohled v jejích očích mu však prozradil, co přesně se jí honí hlavou.

„Rač si posloužit,“ vybídl ji vážně.

Protože Jessica sama sobě příliš nedůvěřovala, že se dokáže ovládnout, raději se otočila a vztekle zapráskla víko, opět bednu zamkla a zamířila k šestému zavazadlu. Když ho však otevřela, s úlekem zjistila, že je až po okraj plné kovových nahřívacích natáček, kartáčů na šaty, hedvábného papíru, prostírání, toaletních potřeb…

„Ach ne!“ zavzlykala Jessica.

Wolfe se trhaně nadechl, ale smát se nepřestal. „Copak, problémy?“

„Chybí mi jedna truhla.“

Lenivým pohledem přepočítal zavazadla. Šest. „Podle mě jsme donesli všechny.“

„To není možné.“

„A proč myslíš?“

„Ještě jsem si nesbalila jezdecké šaty, a přitom jsou všechny truhly už plné.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nevím sice proč, ale vůbec mě to nepřekvapuje. Víš co, podej mi pár kousků toho hedvábného papíru.“

„A k čemu?“

„Pomůžu ti s balením.“

„Co má hedvábný papír společného s balením?“ zavrtěla nechápavě hlavou.

Wolfe po ní střihl nevěřícným pohledem. „Hedvábný papír zabrání, aby se na šatech udělaly faldy.“

„Faldy?“

„To je to, co potom musíš z látky odstranit žehlením.“

„Já že musím?“

„Samozřejmě že ty. Žehlení je povinnost manželky, stejně jako praní, sušení a skládání šatů.“

„A co dělá manžel, zatímco se manželka věnuje téhle vší práci?“

„Zase se snaží všechno zamazat.“

„Tak to je namouduši záslužná činnost,“ pronesla Jessica jízlivě.

Wolfův úsměv naráz pohasl. „Kdykoliv se ti zachce vrátit se nazpátek a přijmout roli lady Charterisové, ke které patří komorné a podomci čekající jen na tvé zahvízdnutí, stačí říct.“

„Víš co, můj pane Wolfe, šetři si s podobným kázáním dech. Bude to určitě mnohem příjemnější – a to pro oba!“

2.

Jessica se rozespale zavrtěla a zabořila se hlouběji k teplu, jež od ní zahánělo lezavý ranní chlad.

„Prokristapána,“ zabručel Wolfe.

Tíha jejího těla přitisknutá k jeho obvyklému rannímu vzrušení ho rozpalovala doběla. Když mu drobnýma ručkama vklouzla pod kabát, aby nahmatala teplo jeho těla, srdce se mu bláznivě rozbušilo. Aniž se probudila, zaryla se mu tváří do hrdla a povzdechla si.

Wolfe honem zavřel oči, ale nebylo to nic platné. Nic mu nemohlo zaplašit vzpomínku na Jessičina smetanově bílá, růžovými vrcholky ozdobená ňadra, jež před ním trčela ze zbytků její košile. Až do téhle chvíle se mu úspěšně dařilo nalhávat si, že Jessica je pouhé dítě. Teď už to dál nešlo.

A Wolfe nedokázal myslet na nic jiného než na ženské obrysy jejích ňader

Trpěl jak zatracenec v pekle po celou tu nekonečnou jízdu dostavníkem, protože stačilo, aby si Jessica zdřímla a okamžitě hrozilo nebezpečí, že ji drkotání a házení povozu srazí na podlahu. Donekonečna ji tedy chytal, přidržoval, až si ji posléze spící položil do klína jako dítě a její dech se jemně mísil s jeho. A bez výjimky zjistil, že po ní touží s naléhavostí, jež ho doháněla k šílenství, protože proklatě dobře věděl, že ona po něm naopak netouží ani trochu.

Ale i kdyby nakrásně toužila, on by se jí nezmocni]. Jako manželka se pro něho v nejmenším nehodila, a na tom nemohla nic změnit sebevětší touha.

A přesto teplý Jessičin dech, jenž ho něžně hladil po rtech, stoupal Wolfovi do hlavy jako opojné víno. Hebkost jejích ňader žadonících, aby je podebral dlaněmi a laskal, sladká tíha jejích pružných boků spočívajících na jeho bolestně vzrušeném mužství, to všechno byla muka, jež si sice vychutnával, ale současně se nepřestával modlit, aby co nejrychleji skončila.

Jessica něco zamumlala a ospale se přitulila blíž k Wolfovi, protože ve své rozespalosti si uvědomovala jen tolik, že jeho tělo hřeje, zatímco celý okolní svět je příšerně studený. Rty mu nechtíc přejela po kůži a proklála ho mučivou trýzní žádosti.

„Probuď se, k čertu!“ zavrčel jí Wolfe potichu do ucha. „Nejsem přece žádná péřová matrace pro pohodlí Její Výsosti, slyšíš?“

Když Jessica slabounce a nesouhlasně zanaříkala a přimkla se k němu ještě těsněji, Wolfe si ji k sobě opět přivinul, třebaže zdravý rozum mu velel opak. Pátravě se jí zadíval do tváře a sám sebe zkoušel přesvědčit, že to je vinou šedého ranního světla, a ne vyčerpáním, že z Jessičina obličeje zmizela všechna zář a pod očima se jí vykreslily temně fialově stíny.

Bylo mu však jasné, že nejde pouze o klam vyvolaný kalným světlem. Cestování dostavníkem bylo vyčerpávající i pro silné muže. Pro mladičkou dívku navyklou hýčkání a pohodlí představovala tato zkušenost test odolnosti, v němž ani náhodou nemohla obstát.

K čertu s tebou, Jessi! Nemůžeš to prostě vzdát a vrátit se zpátky do Anglie, kam patříš?

Ale současně s tím, co si Wolfe v duchu tohle říkal, uhlazoval Jessice shrnuté vlasy s něhou, kterou si nedokázal zakázat. Připomínala mu panenku z jemného porcelánu, bezbrannou proti krutému a lhostejnému světu, pro který nebyla stvořena.

Náhle bez varování otevřela Jessica oči a zblízka pohlédla do Wolfových očí. Dokonce ani kalné ranní světlo nemohlo zakrýt, jak nesmírně ji ta jejich vzájemná blízkost šokovala. „WWolfe?“

Tak rychle, že při tom trochu pozapomněl na jemnost, posadil Wolfe Jessiku na lavici naproti sobě, prudce si stáhl klobouk přes oči a přestal si jí všímat. Za chvíli už tvrdě spal.

Omámená trhaným nepokojným spánkem a ohromená probuzením ve Wolfově náruči, i když usnula v tvrdém koutě dostavníku, kde profukoval ledový průvan, zírala Jessica mlčky na svého manžela a snažila se srovnat si v hlavě, kde je a proč vlastně. Konečně odhrnula závěs na okénku, aby se trochu zorientovala.

Svítání připomínalo jen další, i když přece jen nepatrně světlejší stín v temnotě rozprostírající se po nekonečném nebi. Ve všech směrech se táhla plochá, ponurá a jednotvárná pláň, narušená pouze zledovatělými kolejemi, jež tvořily dostavníkovou cestu. K obloze nestoupal jediný proužek dýmu, který by svědčil o přítomnosti lidí. Nikde neběžela jediná ohrada lemující pastviny. Žádná cesta nemířila ke vzdáleným farmám či domům.

Zpočátku nepřítomnost stromů a obydlí na tak rozsáhlé pláni Jessiku fascinovala, ale po chvíli ji pohled na to stále stejné monotónní vzezření krajiny otupil podobně jako nepřetržitý ledový průvan protahující dovnitř po stranách závěsu.

Jessica se na nepohodlném tvrdém sedadle napřímila a chvíli se snažila sedět rovně. Od okamžiku, kdy vyjeli ze St. Joseph, jí čas splýval do jediné rozmazané skvrny. Nedokázala si spočítat, zda se takhle trmácejí třetí či pátý nebo pětapadesátý den. Hodiny a dny se přelévaly do sebe navzájem bez toho, že by je bylo možné nějak rozlišit či změřit, protože Wolfe si prosadil, že budou cestovat bez zastávky, spát vsedě a z dostavníku že vystoupí vždycky pouze kvůli tomu, aby použili záchod v přestávce, během níž se na některé z těch ubohých dostavníkových stanic, rozesetých podél cesty směřující na Západ, přepřahali zchvácení koně.

Ostatní cestující na těch různých zastávkách vysedali či přisedali, jedli a přespávali v nízkých hrubých budovách stanic, ale Jessica s Wolfem nikoliv. Jídlo jí přinášel a jedli spolu v dostavníku, kde také spali. Aspoň že poslední noc strávili v soukromí, protože žádný z ostatních cestujících neměl chuť snášet ten lezavý chlad. Důsledkem tohoto nelítostného způsobu cestování bylo však to, že Jessica měla pocit, jako by se v té házející se a drkotající promrzlé bedně narodila a bylo jí souzeno v ní i zemřít.

Doufala jenom, že to bude brzy.

Unaveně se protáhla a promnula si rozbolavělou šíji. Prokřehlýma rukama si podebrala vlasy a snažila se je rozčesat a zaplést, aby je aspoň trochu zkrotila. Wolfovy jedovaté poznámky o děvčatech, která jsou natolik neschopná, že si neumějí ani zaplést vlastní vlasy, ji úděsně štvaly, stejně jako vzpomínka na jeho smích, když ji objevil připoutanou za cop k truhle.

Wolfe se konečně probudil a protáhl se. Jeho mocná svalnatá ramena a dlouhé paže jako by vyplnily celý vnitřek dostavníku. Nezbytnost dokončit cestu do Denveru bez zdržení a přespání na jediné ze stanic začínala zmáhat dokonce i jeho lví odolnost. Aspoň Jessica tak usuzovala. Každopádně byl ustavičně podrážděný a stačilo málo, aby okamžitě vyletěl.

Po fyzické stránce Wolfe přesto nedával najevo žádnou známku únavy. Vystoupil z dostavníku se svou typickou plavností a energií, které k němu patřily stejně neodmyslitelně jako jeho vysoké lícní kosti a modročerné oči. Jessiku manželovo svalnaté urostlé tělo okouzlovalo i odpuzovalo zároveň. Ona sama si připadala jako koberec vyklepaný plácačkou ze všeho zimního prachu.

Když se však Wolfe podíval jejím směrem, Jessica se přemohla a vesele se usmála, protože zoufale toužila ho zase nerozčílit. Žádný muž by nechtěl žít s protivnou ženskou, a pokud by měla být spravedlivá, Wolfe nedostal šanci vybrat si manželku sám. Proto bylo Jessičinou povinností být nekonečně líbezná, něžná a představovat příjemnou společnost. Potom bude i Wolfe milejší, míň hádavý a bude daleko více připomínat toho báječného kamaráda z jejích snů a vzpomínek.

Když se Wolfe obrátil a podal Jessice ruku, aby jí pomohl při vystupování, opřela se o něho celou vahou, což byl projev zcela netypický pro křehkou šlechtičnu, jenže ona byla neuvěřitelně ztuhlá.

„Krásné ráno, neníliž pravda?“ zeptala se zdvořile a usmála se v poryvech mrazivého vichru.

Wolfe jen něco zavrčel.

„Už si ani nevzpomínám, kdy naposledy jsem viděla tolik skvostných odstínů šedi,“ pokračovala zvesela. „Každá holubice by si vedle nich musela připadat zahanbeně.“

Wolfe střihl po Jessice nevěřícným pohledem. „Tedy povím ti, že zdejší studená březnová rána jsem slyšel popisovat různě, ale pochvalně to neznělo ani jedinkrát.“

Povzdechla si. Možná se Wolfe bude cítit líp, až do sebe nalije tu odpornou kávu, bez které Američani nedají ani ránu. Pokud šlo o ni, na světě neexistovalo tolik třtinového cukru, aby ten hnusný lektvar dokázal osladit.

Když pak bok po boku zamířili do pochybného soukromí záchodů při stanici, nevyměnili mezi sebou už ani slovo. Když se Jessica odtud vynořila s navoněným kapesníčkem přitisknutým k nosu, studený prérijní vítr jí projel vlněným pláštěm a šaty, jako by byly z nejjemnějšího hedvábí. Toužebně se zadívala na kouř stoupající z nakloněného komína dostavníkové stanice.

Pouhé pomyšlení, že je tak blízko teplu sálajícího ohně, rozechvělo Jessiku slastí. Od chvíle, kdy ji Wolfe tak prudce a nazlobeně posadil do nejzazšího kouta dostavníku, prochládala pořád víc. A co hůř, to nepřetržité skučení vichru jí začínalo lézt na nervy a postupně ji zbavovalo sebeovládání.

„Wolfe, pojď se projednou najíst dovnitř.“

„Ne!“

„Ale proč ne? Jsme teď jediní cestující, jistě by

„Vidíš ty koně?“ přerušil ji rázně.

Jessica se podívala naznačeným směrem a vskutku, na závětrné straně primitivní stáje, či spíše přístřešku přilepeného k budově stanice, stáli přivázaní koně.

„To jsou jezdečtí koně,“ upozornil ji Wolfe.

Jessica se pobaveně ušklíbla. „No ano, nejspíš jsou. To se dá odhadnout už podle počtu jejich nohou.“

Wolfe chtěl pokračovat, ale nakonec se krátce zasmál a potřásl hlavou. Nemohl pochopit, jak človíček, který vypadá tak vyčerpaně a křehce, najde v sobě sílu takhle uličnicky žertovat! Natáhl ruku a něžně Jessiku zatahal za chomáček mahagonových vlasů, jež se jí uvolnily ze stočených copů.

„To znamená, že stanice je plná lidí, kteří čekají na dostavník,“ vysvětlil Wolfe.

„Proč? Mají přece koně!“

„Ti koně jsou určení k pronájmu. Po pravdě, jsou navíc taky pěkně zedření. A mužský, kterému to jen kapánek zapaluje, se nepustí na stomílovou jízdu na ztrhaném koni.“ Wolfe pokrčil rameny. „Ale i kdyby byla stanice úplně prázdná, stejně bych tě dovnitř nepustil, Jessi. Tahle stanice patří Šilhavému Joeovi.“

„Ty toho pána znáš?“

„Toho zná každý mezi St. Joseph a Denverem. Jeho stanice je ze všech brlohů ta nejubožejší a on sám je ten největší ubožák široko daleko. Je to sprostý, rouhavý, opilý zkurvysyn, který svým smrdutým dechem zahanbí i vlkodlaka.“

Jessica zamžikala. „Jak je tedy možné, že si zdejší místo udrží?“

„Protože se stará o koně stejně úzkostlivě a láskyplně jako kvočna o své hejno kuřat. A tady v prérii je každý opěšalý člověk předem odsouzený k smrti. Joeovi ten smrad a sprostoty všichni rádi odpustí, protože jim předává silné a bujné koně.“

„Ale proč je tak nebezpečné ocitnout se tady bez koně? Lord Robert se po svých loveckých výpravách na americký Západ o žádném nebezpečí nikdy ani nezmínil!“

„Domorodí průvodci lorda Roberta byli dobří lovci, ale ještě lepší bojovníci,“ objasnil jí Wolfe suše. „Žádní Indiáni ani psanci by nepodstoupili tu námahu, kterou by pro ně představoval boj s dvaceti ozbrojenci, a to bez ohledu na to, jak lákavá se kořist mohla zdát.“

Wolfe se zamyšleně zadíval na neobvykle ušlechtilé a statné, i když cestou očividně unavené koně uvázané vedle stanice. Je možné, že patří čestným mužům, a ne těm, jejichž život závisí spíše na schopnosti jejich koní ujet před zákonem.

Možná… Ale Wolfe o tom silně pochyboval.

Jessica sledovala Wolfův pohled směrem ke stanici, ale ze zcela jiného důvodu. Ještě před týdnem by do podobné ubožáckě boudy nevyhnala ani psa, ale dnes jí ta žebrácká barabizna připadala v okolní nevlídné krajině jako předzvěst ráje. Když navštívila prérii s loveckou výpravou lorda Roberta, zdál se jí ten kraj nespoutané krásný – ta vysokánská tráva a nesčetné nečekané rybníčky, líbezně prozpěvující ptáci a vysoko vyklenutá modrá obloha i průzračná a nezměřitelná vyhlídka do kraje.

V dané chvíli však Jessica posuzovala prérii mnohem nepříznivěji. Krajina dosud krutě trpěla v odumírajících spárech zimy. Míli za mílí se táhly nekonečné lány zpola zmrzlé hlíny pokryté zmrzlou trávou. Plochá, jednotvárná pláň bez jediného stromečku, jezer či řek, osídlená pouze dlouhým temným vytím severního vichru, jako by zosobňovala pustinu v osamělém lidském srdci a kvílení větru připomínalo nevěřícný jekot duše právě zatracené k pekelným mukám.

Tenhle zvuk slýchala Jessica ve svých nočních můrách. Celá rozechvělá uhnula očima před tou prázdnotou a najednou si uvědomila, že prostě musí tomu vichru uniknout, i kdyby jenom na pár minut.

„Wolfe, moc a moc prosím.“

„Ne! To není místo vhodné pro anglické dámy!“

„Jsem Skotka,“ opravila ho automaticky.

Wolfe se pousmál, ale ve tváři se mu neobjevil ani stín pobavení. „To vím. Skotka nebo Angličanka anebo třeba Francouzka, to místo není vhodné pro žádnou dámu!“

Jessica už dávno měla plné zuby řečí, co je a není vhodné pro dámu, protože měla pocit, že všechno je vždycky výhradně v její neprospěch. Na druhou stranu, jakmile by se kvůli tomu rozzlobila, Wolfe by se do ní navážel pořád víc a častěji.

„Jsem americká manželka!“ procedila tedy zaťatými zuby a násilně se usmála. „Žádná cizí lady.“

„V tom případě poslouchej svého manžela. Donesu ti snídani ven, tedy pokud bude aspoň zčásti k jídlu. Moc bych se tomu divil. Jídlo tu totiž servírujou skunkové.“

„Tak odporné snad nemůže být žádné jídlo.“

„To tedy může. Pokud máš hlad, najíme se u další stanice. Jedna z manželek vojáků hlídkujících na stanici si vydělává pěkné peníze tím, že zásobuje dostavníky pečivem.“

Přízračný nářek větru opět rozjitřil Jessice nervy. Zachvěla se a upřela na Wolfa oči s podvědomou prosbou. „Wolfe, aspoň projednou, aspoň na pár minut!“

„Vyloučeno!“

Ze strachu a vyčerpání se dala do Jessiky zimnice. Zběsile se snažila potlačit touhu bezmocně se rozplakat. Zkušenost její matky Jessiku už v dětství poučila, že slzy neslouží jinému účelu než ukázat slabost, a slabost si sama říkala o útok.

„Vraťte se do dostavníku, má lady,“ zašpičkoval jedovatě Wolfe. „Jak jsem slíbil, budeli to jídlo poživatelné, donesu vám je.“

Jessica se vztekle napřímila v zádech. „No to je od tebe proklatě ušlechtilé. Pověz mi, čímpak ses bavíval, než jsi dostal příležitost mučit mě? Vytrhával jsi křidélka motýlům?“

„Pokud je pro tebe role americké manželky po roli anglické dámy –“

„Skotské!“

„– tak nesnesitelným utrpením,“ pokračoval Wolfe bez ohledu na její výkřik, „pak stačí říct jediné slovo a můžeš se z tohohle drsnýho zápaďáckýho stylu života navždy osvobodit.“

„Hajzle!“

„Tohle slovo sice docela vystihuje situaci, ale já měl na mysli slovo anulování.“

Vítr zasténal cosi s mrazivým příslibem věčného zatracení, jež Jessice připomnělo její noční můry. Dokud byl dostavník v pohybu, aspoň to hlučné rachocení a drkotání kol vytí vichru přehlušovalo, ale nyní povoz stál, protože přepřahali koně, a chvěl se pouze pod nelítostnými údery prérijní vichřice.

Jessice bylo jasně, že jakmile usedne do té křehké dřevěné skořápky, která jediná ji bude dělit od skučícího povětří, začne skučet stejně hlasitě jako okolní vítr Přesto se neodvážila přiznat svou slabost před Wolfem. Jakmile by poznal, že má z větru tak smrtelný děs, určitě by to zneužil proti ní, vyhnal ji zpátky do Anglie a do manželství s někým podobným lordu Gorovi.

A potom by se její noční můry staly skutečností a nejen tu a tam ožívajícími černými sny, jejichž podrobnosti si po probuzení nikdy nepamatovala.

Beze slova si tedy Jessica podebrala sukně a prošla kolem Wolfa, který si prohlížel vyčerpané jezdecké koně. Přesně jak se obával, někteří z nich měli vypálené koňské značky užívané Jižany v nedávno skončené válce. V té bratrovražedné řeži se dohromady spřáhla nejedna tlupa surových psanců. Někteří pocházeli dokonce i ze Severu, protože zločince nespojuje politické vyznání, nýbrž chuť drancovat a vraždit, jež nepominula ani poté, co vlastní válka skončila.

Čertu bych se upsal, kdybych tu teď mohl mít Caleba nebo Rena, pomyslel si Wolfe zachmuřeně. Momentálně by se mí zatraceně hodilo mít spolehlivého přítele, který by mi kryl záda.

Jeho pozornost upoutal pohyb, jejž zahlédl koutkem oka. Byly to Jessičiny dlouhé sukně rozevláté bičem vichru. Jessica však mířila ke stanici, a ne k dostavníku, jak jí Wolfe nakázal. „Jessi!“

Ani se neohlédla.

Wolfe se pustil do běhu, ale nikoliv za Jessikou, nýbrž k dostavníku. Bylo mu jasné, že beztak nemá šanci dohonit ji dřív, než dojde ke stanici. Prudce otevřel dveře povozu a skočil dovnitř s mrštností dravé šelmy. Na sedadle v koutě tam leželo kožené dárkové pouzdro s dvojčaty – opakovači puškou a karabinou.

Těsně předtím než Jessica za sebou zavřela dveře dostavníkové stanice, ohlédla se přes rameno, protože čekala, že Wolfe se bude hnát za ní. Když to zjistila, samou úlevou si až vydechla, ale ten povzdech se rychle změnil na tiché vyjeknutí současně s prvním pohledem na muže shromážděné v místnosti.

Wolfe měl totiž čistočistou pravdu. Tohle nebylo místo vhodné pro dámy.

Nešlo o temný zakouřený vzhled stanice, o špínu a živočišný smrad, jež zdaleka přesahovaly hranice únosné nejen pro ženu. Šlo o pronikavý pohled bezpočtu mužských očí, jež si ji měřily zkušeně a lačně, jako když kupec odměřuje váhu zlatého prachu, hezky pomalu hrstičku po hrstičce.

Muž, který seděl stranou ostatních, se zvedl od rozviklaného stolu a smekl svůj otřepaný klobouk.

„Máte snad ňáký přání, madam?“ zeptal se bez nadšení.

Dokonce i v tom špatném světle Jessica rozeznala dlouhý huňatý knír kočího jejich dostavníku. S úlevou se na něho usmála, aniž by si uvědomila, jak překrásný se její úsměv může zdát mužům, kteří bílou ženu neviděli už dlouhou řadu měsíců, natožpak ženu v šatech vyrobených prvotřídními švadlenami tak, aby Jessice přiléhaly k ňadrům a pasu jako měkké modré pohlazení. Přestože po dlouhém cestování byly celé zmuchlané a uválené, Jessica připomínala exotickou květinu, jež nečekaně vypučela uprostřed zimy.

„Prokřehla jsem,“ odpověděla Jessica tiše. „A podle kouře jsem poznala, že tady máte oheň.“

„Jen račte dál!“ vybídl ji bodře další z mužů a rovněž vstal. Mávnutím ruky ukázal na lavici, na které předtím seděl. „Všecičko je tu zahřátý a připravený k jízdě, jako například já.“

Několik mužů se ušklíblo.

Muže, který Jessiku oslovil, by bylo možné považovat za pohledného. Byl urostlý a dobře stavěný, s rovnými zuby a pravidelnými rysy. Oděv měl prošoupaný, ale kvalitně ušitý. Na sobě měl silný šosatý jezdecký kabát. Byl to jediný z přítomných, jenž měl hladce vyholené tváře a držel se zpříma a pyšně jako rodilý džentlmen.

Přesto však z toho mladého muže vyzařovalo cosi, co v Jessice vzbouzelo jednoznačně nepříjemný pocit. Očima připomínal tu venkovní vichřici – byly bezbarvé, prázdné a studené. Upíral na ni soustředěný a nehybný hadí pohled, při němž jí na pažích zamrazilo živočišným tušením nebezpečí. Náhle zatoužila po útočišti dostavníku, kde by po svém boku měla Wolfa.

Jessica by se nejradši obrátila a utekla, ale současně s tímto přáním pochopila, že jakákoliv známka slabosti před tímto člověkem by zákonitě vedla k tomu, že by se změnila v bezmocnou kořist třesoucí se děsem před smečkou vyhladovělých vlků.

„Jmenuju se Raleigh,“ představil se mladý muž a dotkl se prsty klobouku spíš familiárně než zdvořile, „ale pro hezká děvčata jsem nejčastěji jenom Lee.“

„Děkuju vám, pane Raleighu,“ odvětila Jessica úsečně formálním tónem, „ale je zbytečné, abyste mi postupoval svoje místo k sezení. Bohatě mi stačí, že jsem na chvíli unikla tomu vichru.“

„Nesmysl!“ namítl a zamířil přímo k Jessice. „Jen pojďte sem, kde je víc teplo.“ Kopnutím odklidil z cesty nataženě nohy jednoho z přítomných. „Steamere, koukej zvednout ten svůj línej zadek a dones té hezounké anglické slečince nějakej dlabanec!“

„Skotka,“ opravila ho tiše a silou vůle se nutila ke klidu, i když každičký nerv v těle ji bolestně nutkal k okamžitému útěku.

„Cože?“

„Jsem Skotka.“

Raleigh předvedl náznak úsměvu a natáhl se po Jessičině paži. „Jak si přeješ, děvče. A teď se tedy, krasavice, usaď hezky vedle mě a pověz, co takové poupátko jako ty pohledává v pelechu Šilhavého Joea.“

Dveře za Jessičinými zády se prudce otevřely a vpustily dovnitř poryv ledového větru.

Do místnosti vstoupil Wolfe. Ve svých městských šatech se sem absolutně nehodil. V matně osvětlené místnosti se stříbrem a zlatem vykládaná pažba karabiny chvějivě třpytila jako vlnky na vodní hladině. Na přítomné to zapůsobilo stejně varovně a výhružně jako lesk hadích šupin, který není krásný, nýbrž zlověstný.

„Dobré ráno, mládenci,“ pozdravil Wolfe.

Odpovědělo mu pár překvapených bručivých pozdravů a postranních pohledů. Přízvuk jeho hlasu na rozdíl od jeho oblečení svědčil o typickém Zápaďákovi.

Lenivě a pohrdavě – vlastně to nemělo daleko k urážce – přehlédl Wolfe celou místnost. I když se nikde pohledem nezastavil ani o vteřinku déle, každičký z mužů měl dojem, že zvláště jeho si prohlíží tak zkoumavě, aby si ho navždycky vtiskl do paměti. A jenom jediný Raleigh jako by nezaregistroval nebezpečí čišící z Wolfových zachmuřených očí.

„Venku šeredně fouká,“ prohodil Wolfe nedbale.

Místností zazněl šum souhlasného přitakání.

Raleigh spustil vztaženou paži k boku a zůstal stát uvolněně a ledabyle, přičemž nespouštěl pohled z Wolfa. Jessica si všimla, že Raleighův jezdecký kabát se jakoby sám od sebe rozevřel a jeho pravý cíp se shrnul dozadu, aby odhalil pouzdro s šestiranným koltem připevněným k opasku.

„Vida, vida, no to se ale podívejme,“ hvízdl Raleigh výsměšně mezi zuby. „To je mi ale fešácká karabina, hm? V životě jsem tak pěknou věcičku neviděl!“ Natáhl ruku v pevné víře, že ten dobře oblečený městský člověk si ho netroufne odmítnout. „Moc by vám vadilo, kdybych si vyzkoušel, jak sedí v rukou?“

„Vadilo.“

Na okamžik Raleighovi Wolfovo odmítnutí nedošlo, ale když se tak konečně stalo, vyskočil mu na lícních kostech podrážděný ruměnec.

„Tedy vy nejste dvakrát přátelský, pane. Někdo by si dokonce mohl myslet, že ho chcete urazit.“

Wolfe se usmál.

Raleighův uvolněný postoj nepatrně ztuhl.

„Jen se vás snažím uchránit před neštěstím,“ poznamenal vlídně Wolfe. „Ta spoušť je maličko jankovitá. Ví se o ní, že kolikrát spustila z tak malicherného důvodu, jako že jeden člověk půjčil tu karabinu druhému. A to by byla do nebe volající škoda, nemyslíte? Takovej pěknej mládenec jako vy by po sobě nechal hezkou řádku zlomených srdcí. Muselo by vám nad hrobem plakat a kvílet víc ženských než nad hrobem krále Davida.“

Raleigh ztuhl už viditelně. „Chcete mě snad skutečně urazit, cizince?“

„Nechci, ale vy chcete urazit mě. Každý, kdo na kabátě nosí výložky poručíka jižanské armády, by měl mít lepší způsoby, než jaké tu předvádíte vy. Copak je slušné chytat cizí dámu za paži?“ Aniž by odvrátil pohled z Raleighovy rozzuřené tváře, Wolfe požádal: „Tome, pomoz Šilhavému Joeovi zapřáhnout to odpočaté spřežení.“

„Jo, pane,“ zahučel kočí.

Narazil si klobouk a vyběhl ze dveří, přičemž si dával pečlivý pozor, aby se nedostal mezi Wolfa a toho mládence, který bojoval na straně poražené armády ve válce Severu proti Jihu. Pozvolna, téměř neznatelně, se Raleighova ruka začala plížit k pažbě jeho šestiraňáku.

Jessica úlekem prudce vydechla.

„Však já ho vidím,“ uklidnil ji Wolfe dřív, než vůbec stačila promluvit. Opět se na Raleigha usmál. „Nenech se omámit těmi zlatými a stříbrnými parádičkami, chlapče. Tyhle opakovačky byly jednou z příčin, proč jižanská armáda tak slavně prohrála. A pokud mi nevěříš, tak do toho, zkus vytasit ten kolt. Budeš mít v sobě tři kulky dřív, než si vůbec stačíš uvědomit, co se děje, a dalších deset budu ještě pořád mít v zásobě pro tvoje kamarády.“

Za Raleighovými zády se muži začali přesouvat ke vzdálenějšímu konci stolu.

„Kdo se ještě hne, toho střelím!“ napomenul je Wolfe.

Očividně mu všichni věřili a seděli nehybně jako sochy.

Jessica až zapomněla dýchat, protože ticho se prodlužovalo a natahovalo a drásalo jí nervy mnohem nelítostněji než vichr před stanicí. Potom se mladík rozesmál a opět se uvolnil do ležérního postoje.

„Přece se nebudeme takhle kohoutit,“ prohodil pobaveně. „Chtěl jsem si jen zkrátit čekání na dostavník kapánkem legrace.“

„Míříš na Východ, chlapče?“ zeptal se ho Wolfe.

„Na Západ.“

„Příští dostavník na Západ ti pojede zítra přibližně touhle dobou.“

„Zítra?“ vylekal se Raleigh. „A co ten dnešní?“

„Je obsazený.“

„Ale vždyť v něm jste jenom vy a to děvče –“

„Moje manželka“ opravil ho Wolfe důrazně. „Ale vždyť v tom zatraceném dostavníku sedíte jenom vy dva!“

„Už jsem řekl. Je obsazeno.“ Raleigh se opět bojovně napjal.

„Hele, vykašli se na to, Raleighu,“ ozval se jeden z mužů nevzrušeně. „Pokud si to ten pracháč se svou vyšňořenou karabinou chce rozdat s Indiánama místo nás, tak ho nech. O jednoho yankejskýho fouňu víc nebo míň, to je mi ukradený. Já osobně mám v pácu lepší kořist.“

Raleigh se nešťastně ohlédl po muži, který mu radil, ale neodporoval.

„Tvůj kamarád ti dal právě skvělou radu,“ poznamenal Wolfe. „A já ti dám ještě jednu: Nepřekročíš práh, dokud dostavník neodjede.“

Jessica nečekala, až jí Wolfe otevře dveře, jak by se slušelo. Nechtěla, aby se k mužům v místnosti musel obrátit zády. Beze slova sama stiskla kliku a rozběhla se přes pláň bičovanou ledovým vichrem rovnou k povozu. Ten příšerný strach ji začal opouštět až ve chvíli, kdy se usadila na lavici v koutě.

Wolfe se však neuklidnil. I v dostavníku si nechal karabinu ležet přes kolena a sledoval stanici s dravci pozorností. Ven však nevyšel nikdo.

Náhle se ozvalo prásknutí biče, hlasité jak výstřel z pistole, a koně trhli povozem ve směru vyježděných kolejí. Dostavník ujížděl pryč od stanice, jako by prchal před ohněm.

„Budou nás pronásledovat?“ zeptala se Jessica vyplašeně.

„Moc bych se tomu divil. Koně mají úplně ztrhané.“ Wolfe stočil pohled od okénka k manželce, o kterou se nikoho neprosil, k dívce, která mu rozpalovala tělo sžíravým plamenem, ke křehké šlechtičně, která se naprosto nehodila do drsných západních končin, které miloval tak silně jak v celém svém životě ještě nic a nikoho. „Nakonec to dopadne tak, že kvůli téhle lady budu muset někoho zabít. Nepatříš sem.“

„Však ty také ne.“

„Čerta že nepatřím!“

„Těm mužům stačil jediný pohled na tebe a bylo jim jasné, že jsi cizinec.“

Wolfe se usmál. „Západně od Mississippi mě ještě nikdo neviděl takhle oblečeného, ale ať se propadnu, jestli vypadám jako šlechtickej budižkničemu. Ale nakonec všechno zlé je k něčemu dobré, protože v té dostavníkové stanici se zrovna rozvalovala tlupa Jericho Slatera. Kdyby mě poznali, možná by dostali chuť vyrovnat si se mnou pár starých dloužků.“

„Kdo je Jericho Slater?“

„Jeden z mála dosud živých členů bandy Jeda Slatera.“

„A proč tě nenávidí?“

„Protože Caleb, Reno a já jsme dělali všechno, co je v lidských silách, abychom je do jednoho vyvraždili,“ usmál se studeně Wolfe. „A málem se nám to povedlo. Mrzí mě jedině, že Jericho s nimi tentokrát nebyl. Je to stejnej zločinec, jako býval Jed.“

Jessica se zamračila. „A proč jste s tou bandou zločinců válčili?“

„Slater udělal tu chybu, že zajal Willow.“

Změna, již při vyslovení Willowina jména bylo vidět ve výrazu Wolfovy tváře a jeho hlasu, vyrazila Jessice dech. Najednou jí bylo jasné, že na té Willow mu musí nesmírně záležet.

„Kdo je to?“

Ta chvatně vypálená otázka přiměla Wolfa, aby se po Jessice zvědavě ohlédl. „Prostě dívka.“

„To mi došlo.“

„Dívka ze Západu.“

„Co to ale znamená?“ naléhala Jessica sevřeným hrdlem.

„Že to je dívka dost silná, aby v případě nutnosti bojovala po boku svého muže, a dost něžná, aby ho dokázala rozpálit, když je po boji. Willow je čertovská ženská!“

Jessica se přiměla mluvit dál, i když se v ní všechno vzpouzelo. Musela se ale dozvědět co nejvíc o ženě, která dokázala vlít Wolfovi do očí i hlasu takovou něhu.

„To kvůli ní se na mě tolik zlobíš pro ten náš sňatek?“ vyptávala se nešťastně. „Chtěl ses místo mě oženit s Willow?“

„To by nejspíš nešlo. Nejdřív bych se totiž musel vypořádat s Calebem Blackem, a k tomu by se odhodlal jen hlupák a blázen,“ sdělil jí Wolfe suše. „S takovým není dobře si začínat, neodpustí svým nepřátelům jediné stéblo, které mu kdy položili přes cestu.“

„A kdo je zase ten Caleb Black?“

„Willowin manžel a jeden z nejlepších kamarádů, jaké si jen člověk může přát.“

Wolfe se zájmem sledoval, jak se Jessica marně snaží zakrýt svoji úlevu.

„Chápu,“ povzdechla si. Zhluboka se nadechla, než položila tu jedinou otázku, na níž jí skutečně záleželo. „A ty jsi do Willow zamilovaný?“

„Je těžké nebýt. Zosobňuje všechno, co jsem si u ženy vždycky představoval.“

Jessica cítila, jak bledne. Až do tohoto okamžiku sama netušila, jak moc si byla jistá, že Wolfe patří výhradně jí, že je její od toho dne, kdy ji za bouřky vytáhl z kupy sena, a že její zůstane až nadosmrti.

V životě by jí na mysl nepřišlo, že by Wolfe mohl milovat jinou dívku. Bolest poznání byla šokující. Zbořila jí celý dosavadní vesmír a nechala pouze prázdnotu, v níž ji rozezmítal každý úder srdce tak zběsile, až se jí zmocnila závrať.

Dostavník sebou házel a teď nadskočil přes výmol na cestě. Kočího pokřikování na koně a práskání bičem soupeřilo s rachocením kol o to, co dříve zbaví cestující sluchu. Jessica však byla za ten rámus zcela výjimečně vděčná. Zbavovalo ji to povinnosti pokračovat v rozhovoru. Sebrala poslední špetky svých sil, aby se nezhroutila, zavřela oči a v duchu žasla, jak může pociťovat tak krutou bolest, když na těle nemá žádnou viditelnou ránu.

Wolfe střehl po Jessice kradmým pohledem zpod spuštěných víček. Dobře věděl, že jeho manželka spánek pouze předstírá, protože seděla příliš prkenně a čas od času se rozechvěla, jako by stála v mrazivém větru. Bylo zřejmé, že další otázky o Willow Blackové pokládat nebude, že zrovna tak netouží dozvědět se další podrobnosti o kladech žen z amerického Západu.

S lehce pochmurným úsměvem si Wolfe stáhl klobouk přes oči, položil si nohy na protější sedadlo a v duchu si poblahopřál, že konečně objevil zranitelné místečko v neprůstřelném brnění té šlechtičny, lady Jessiky CharterisověLonetreeové. Už se začínal bát, že žádné neexistuje. Její tvrdohlavost ho překvapila. Původně počítal s tím, že se vzdá a vrátí do Anglie dávno předtím, než se dostanou až takhle daleko. Byla přece zvyklá na posluhování, na nekonečný sled čajových dýchánků a plesů, na ochranu a hýčkání od každého, kdo se ocitl na dosah jejího okouzlujícího úsměvu.

Jenže v Americe s ničím takovým nemohla počítat. Wolfe ji záměrně nechal bez pomoci. Když už nemohl zlomit její odhodlání přesvědčováním, přiměl ji cestovat bez služebnictva, jenže to pro něho bylo těžší než pro ni. Nikdy nezapomene na ty její elektrizující hedvábné vlasy, jež ho při kartáčování ovíjely, na elegantní ženskou křivku jejích zad pod jemným prádlem, když jí na zádech zapínal drobounké knoflíčky. A zrovna tak nikdy nezapomene ani na bodnutí strachu, který ho proklál, když ji zaslechl vykřiknout, ani na úlevný smích, jemuž se neubránil, když zjistil, že je sice pevně polapená za cop, ale jinak v úplném bezpečí.

Takhle bezmocné děvče tady nemůže dlouho vydržet, ujišťoval Wolfe sám sebe v duchu. Západ vyžaduje ženu silnou a odolnou. Ženu jako Willow.

Jenže to nebyly Willowiny plavé vlasy a oříškově hnědé oči, co pronásledovalo Wolfa během dne v myšlenkách a za nocí v neklidném spánku. Byl to svůdný rudovlasý skřítek prolévající křišťálové slzy.

Ticho mezi Wolfem a Jessikou trvalo bez přerušení až do odpoledne, kdy do dostavníku nastoupila mladá, viditelně těhotná dívka. Její jedinou truhlu přivázali trochu nešikovně dozadu, protože Jessičina zavazadla zabírala na střeše povozu příliš mnoho místa, i když Wolfe nakonec rozhodl, že s nimi pojedou jenom tři a zbytek dal naložit na mohutný nákladní vůz mířící do Denveru.

„Děkuju vám, pane,“ usmála se mladá žena, když jí Wolfe pomohl nastoupit do dostavníku. „Mám dojem, že jsem den ze dne neohrabanější.“

„Nemáte to lehké,“ přikývl Wolfe s letmým pohledem na dívčin pás. V matném světle dopadajícím dovnitř okénky vypadala nejmíň na šest měsíců těhotenství. „Vy cestujete bez doprovodu?“

Laskavý tón Wolfova hlasu zapříčinil, že se dívka plaše usmála. „Ano, pane. Víte, nedokážu už dále snášet odloučení od svého manžela. Strýc s tetičkou sice chtěli, abych zůstala v Ohiu, dokud se dítě nenarodí, ale já prostě nevydržím čekat. Můj manžel je právě posádkou v Bens Fort.“

„V tom případě máte před sebou ještě delší cestu než my. Máme namířeno jenom do Denveru.“

Mladá žena ještě jednou poděkovala, sedla si a dlaněmi si uhladila šaty. Měla je stejně drahé jako Jessica, ale mnohem méně zmuchlané. Vypadala sotva na sedmnáct a při představě dlouhé cesty dostavníkem se nezdála být dvakrát nadšená.

„Půjdu se posadit ke kočímu,“ rozhodl se Wolfe. „Vy dvě tady budete mít víc pohodlí.“

„Ach ne, pane,“ vyhrkla dívka chvatně a ze samé plachosti si mu netroufala pohlédnout do očí. „Venku je příliš velká zima pro lidi i zvířata. Kromě toho mě zneklidňuje ta okolní divočina, ne vy. Slyšela jsem povídat o Indiánech.“ Dívka se zachvěla. „Z představy, že ti zabijáčtí pohané se plíží někde v mé blízkosti, mi naskakuje husí kůže.“

Wolfe pečlivě skryl své pobavení.

„Všichni Indiáni nejsou zabijáci,“ ozvala se Jessica. „Někteří jsou naopak velmi pohostinní. Sama jsem strávila jistou dobu v jejich táborech.“

„Ach! Oni vás zajali?“ vyzvídalo děvče zděšeně a fascinovaně zároveň.

„To ani náhodou. Lord Robert Stewart se s Čejeny přátelil. Byli jsme tam jako hosté.“

„Tak to já bych se radši přátelila s ďáblem než s rudochem, a to vám klidně odpřisáhnu. Člověk jim prostě nemůže věřit.“ Dívka si opět uhladila šaty a pod průhlednou záminkou změnila téma hovoru: „Máte rozkošné šaty, madam. Jsou francouzské?“

„Ano. Moji pomocníci by radši, kdybych nosila anglickou módu, ale mně velice vyhovuje jednoduchost francouzského stylu.“

Dívka mžikla po Wolfovi, jako by ji zajímalo, zdali náhodou on není ten zmíněný poručník.

„Můj manžel,“ dodala Jessica a na druhé slovo položila lehký důraz, „nedává přednost žádné módě. Říkám to správně, pane Lonetree?“

„Hedvábí a titěrnosti nemají ve zdejší divočině žádné uplatnění, lady Jessico.“

„Cože, lady?“ ujistilo se děvče užasle. „Tak vy jste Angličanka?“

Jessica se hryzla do rtu, aby potlačila nutkání dívku opravit. „Dá se to tak říct.“

„Opravdová lady s opravdovým titulem?“ nedalo se odbýt děvče.

„Tady ne,“ připomněla jí Jessica. „Tady jsem jenom paní Lonetreeová.“

„A já jsem paní O’Connorová.“ Dívka zaváhala. „Lonetree, to znamená Osamělý strom, viďte? Dost neobvyklé jméno.“

„Celé má znít Strom, který roste o samotě, ale Lonetree je pro většinu lidí snazší,“ poznamenal Wolfe. „Zní to indiánsky.“

„Taky indiánské je.“

Děvče náhle zbledlo. Vytřeštilo na Wolfa oči a vůbec poprvé si všimlo vzhledu muže v drahých městských šatech.

„Můj bože, vždyť vy jste rudoch!“

„Někdy ano,“ souhlasil Wolfe, „občas jsem zase vrcholně civilizovaný občan Britského impéria. Většinou jsem však obyčejný zápaďácký zálesák.“

Mladičká paní O’Connorová tichounce a nešťastně zasténala, v roztřesených prstech začala kroutit hedvábný kapesníček a těkala očima do všech stran, jenom aby se nemusela dívat na Wolfa.

Wolfe si povzdechl, narazil si klobouk pevněji na hlavu a natáhl se po dveřích drkotajícího dostavníku. Otevřel je dokořán, postavil se na práh a zachytil se zábradlí, jež lemovalo střešní zavazadlový prostor.

„Wolfe, co to proboha…,“ zajíkla se Jessica.

„Paní O’Connorová se bude cítit příjemněji, když nebudu sedět uvnitř mezi civilizovanými lidmi.“

Po těch slovech se Wolfe s kočičí plavností vyhoupl na střechu dostavníku. Pak se přesunul ke kozlíku, kde přisedl vedle polekaného kočího. Dveře dostavníku hlučně zabouchl vítr.

„Vyvádíte jako hloupá hysterka!“ rozzlobila se Jessica a upřela na dívku mrazivý pohled. „Můj Wolfe je daleko větší džentlmen než všichni ti muži, které jsem tady v Americe potkala!“

„Jenže mou rodinu vyvraždili rudoši, když mi bylo dvanáct. Já se schovala, ale dobře jsem viděla, co provedli mamince a sestřičce, a maminka byla přitom v sedmém měsíci! To děťátko umřelo dřív, než se vůbec stačilo narodit!“ Dívka si ochranitelsky pohladila vlastní bříško. „Jsou to krvežízniví divoši! Vrazi! Doufám, že vojáci je všechny pošlou k čertu, který je také zplodil!“

Jessica zavřela oči, protože těsně pod prahem paměti se jí zasvíjely podobné noční můry. I ona byla svědkem narození mrtvých děťátek. Z těch drobných nehybných tělíček čišela taková hrůza, že to nešlo ani vypovědět.

Jessiku zamrazilo. Přitáhla si těžký cestovní plášť úžeji k tělu a zalitovala, že se nemůže přitulit k Wolfovu teplu. Udělala aspoň to, že se přitulila k malému koženému vaku, který měl Wolfe uvnitř dostavníku spolu s pouzdrem obsahujícím pušku a karabinu.

Míle ubíhaly, jedna jako druhá, s otupující jednotvárností. Jessica neučinila jediný pokus zapříst s paní O’Connorovou další rozhovor S pohrdáním a strachem v dívčině hlase, s nimiž hovořila o indiánech, se dalo něco dělat stejně stěží jako s odporem, který projevovali angličtí aristokraté, když hovořili o „vikomtově divochu“, protože nedokázali dohlédnout za Wolfův nemanželský původ a jeho čejenskou matku, na člověka za tou slupkou.

Nakonec Jessica usnula a probudily ji až výstřely a zděšený vřískot paní O’Connorové.

„Indiáni!“ ječela dívka a zběsile se přitom křižovala. „Ježíši, Marie, spas mě!“

Jessica se vsedě prudce napřímila a jediným trhnutím odtáhla záclonku z okna, zatímco dostavníkem se rozléhaly pronikavé výkřiky mladičké paní O’Connorové. Zpočátku Jessica nerozeznala nic než plochou prérii. Potom si uvědomila, že krajina není tak plochá, jak se na první pohled zdá, lehce se vlnila a poskytovala tak úkryt lidem i zvířatům. Rovněž však z téhož důvodu představovala nebezpečí pro neopatrné cestující. Bylo zřejmé, že za jedním z terénních hřebenů číhala na blížící se dostavník tlupa Indiánů.

„Dobrý Bože!“ vydechla Jessica, když zaslechla od nízkých pahorků hřmění výstřelů několika pušek.

A Wolfe seděl nahoře na kozlíku, vystavený všem těm střelám. Mohl sice k obraně použít pušku kočího, ale těžko mohl s takovým krámem přesněji zamířit. Kočí měl zbraň určenou spíše pro symbolické zastrašení než pro boj proti převaze indiánských útočníků.

Kočí nepřetržitě práskal bičem a hlasitým hulákáním pobízel spřežení ke stále rychlejšímu trysku, snažil se z mohutných koní vyždímat poslední kapku jejich sil. Dostavník sebou nebezpečně házel a naklonil se pokaždé, kdykoliv vjel do výmolu nebo na velký kámen, což bylo vlastně pořád. Jessica se přidržela, jak nejlépe to šlo, a napjatě vyhlížela z okénka.

Indiáni byli kousek vpředu před dostavníkem, nalevo, ale naštěstí prozatím natolik daleko, že střelba nemohla být přesná. Bylo však zřejmé, že se ustavičně tryskem přibližují a při jízdě pálí z pušek. Jessica měla dost loveckých zkušeností, aby dokázala odhadnout, že past –pokud to vůbec byla past – sklapla příliš brzy.

Křik paní O’Connorové začal bodat do uší, zatímco pološílené děvče zběsile drásalo dveře, jako by věřilo, že najde bezpečí spíše venku než v útrobách dostavníku. Když Jessica popadla dívku za ruce a odtáhla ji ode dveří, obrátila se k ní paní O’Connorová rozlícené jako divoká kočka připravená se rvát. Jessica dívce vlepila tak silný políček, že naráz učinila její hysterii přítrž. Vmžiku se ječení zlomilo do vzlykotu, dívka se zhroutila na podlahu a ukryla si obličej v dlaních.

V nastalém tichu Jessica náhle zaslechla Wolfův ochraptělý hlas a pěst rozčileně bušící zvenčí do boční stěny dostavníku. Pochopila, že už nějakou dobu se snažil přehlušit dívčino vyvádění, tak dlouho, že nakonec ztratil trpělivost.

„Jessico, zaraz, k čertu, to její zatracené ječení a podej mi pouzdro se zbraněmi.“

Polekaná paní O’Connorová však slyšela pouze drsný mužský hlas, který se dožadoval čehosi neznámého.

„Cože?“ zavřeštěla hystericky tak pronikavým hlasem, že to znělo téměř nesrozumitelně.

„Pouzdro na podlaze!“ řval zuřivě Wolfe. „Honem mi ho podejte!“

Jessica pouzdro popadla a bleskově ho prostrčila okénkem. V mžiku jí ho vyrvala Wolfova ruka a odnesla pouzdro nahoru mimo dohled, jako by mělo křídla. Jessica se chytila rámu okna šíleně se kymácejícího dostavníku a vyhlédla ven. Indiáni zmizeli za hřebenem mírného pahorku.

Náhle se téměř vedle dostavníku vynořil divoce pádící kůň. Jezdec mu doslova ležel na šíji a poháněl zvíře ke stále většímu trysku. Byl to běloch, nikoliv Indián.

Několik desítek metrů za bělochem se objevila nerovná řada pronásledujících indiánů, kteří tu a tam na svou kořist vystřelili a snažili se jí tak zabránit v útěku.

Na kozlíku se Wolfe pevně zapřel nohama a namířil lesklou hlaveň. Indiáni byli od dostavníku dále než tři sta metrů a dostavník sebou házel zcela nepředvídatelně, takže přesná střelba nepřicházela vůbec v úvahu, a to ani pro člověka Wolfových střeleckých schopností.

Wolfe začal systematicky pálit, pečlivě si volil terče, tiskl spoušť současně s tím, jak doplňoval zásobník, střídal cíle a střelbu svých protivníků nebral na vědomí, třebaže byl na střeše dostavníku ve velmi zranitelném postavení. Jezdec prchající před Indiány byl v mnohem nebezpečnější situaci než Wolfe.

Asi dvě stě metrů od dostavníku začal kůň prchajícího muže ztrácet tempo. Jediné, co indiánům bránilo odříznout mu cestu vpřed, byla Wolfova střelba, kterou je zasypával ze svého kymácejícího se místa.

Jessica cedila skrze sevřené zuby modlitby a s rukama zaťatýma v pěst sledovala, jak uprchlík stáčí svého koně k dlouhé mělké průrvě, jež ho zkratkou dovedla k dostavníku. Když povoz dojel, kopnutím otevřela dveře a strhla paní O’Connorovou do strany.

Jezdec se postavil ve třmenech, jednou rukou se zachytil zábradlí na střeše dostavníku a otevřenými dveřmi se zhoupnul dovnitř. Jessica si uvědomila, že má mohutnou postavu, urostlejší dokonce než Wolfe.

Jessica za mužem bleskově zabouchla dveře. O kovový rám kola se s přízračným zavytím odrazila kulka.

„Mé díky, madam,“ pravil cizinec. „Mohla byste mi prozradit, jestli ten střelec na kozlíku nezačíná mít nedostatek střeliva?“

„Proboha!“ Jessica drapla Wolfův cestovní vak a chvatně se v něm začala přehrabovat. „Nějaké střelivo musí mít tady. Patřilo k našim svatebním darům stejně jako ty pušky.“

„To mi dost připomíná moje svatební dary.“

Jessica vzhlédla do unavených, ale přesto pobavených šedých očí. Beze slova natáhla k muži dlaně. V každé ruce držela plnou krabičku střeliva. Potom však hlasitě lapla po dechu, protože si všimla, že zpod jedné manžety cizincova kabátu prosakuje krev.

„Vy jste zraněný!“

„Jsem naživu, a to jenom díky vám a vašemu manželovi. Jednou rukou se nedá slušně střílet, navíc mám zraněnou levačku, což je pro leváka proklatá smůla. Koně jsem ve snaze ujet těm Indiánům doslova ztrhal.“

Jessica a muž se podvědomě přikrčili, protože o stěnu dostavníku zaduněla další kulka. Jednu ze záclonek na okně proťal šíp, zůstal v ní viset a zlověstně ukazoval hrotem do protějšího kouta, kde se choulila paní O’Connorová. Pohled na šíp u ní vyvolal další záchvat jekotu.

Cizinec nechal těhotnou dívku bez povšimnutí, shrábl obě krabičky střeliva do jedné ruky a obrátil se k přednímu okénku. Jeho pronikavé hvízdnutí přehlušilo i zběsilé vřeštění hrůzou nepříčetné dívky. Odtáhl prostřelenou záclonku, prostrčil paži okénkem a zvedl střelivo tak vysoko ke střeše, kam jenom dosáhl. Krabičky okamžitě shrábla neviditelná ruka.

Dostavník poskakoval a kymácel se. Muž se při jednom nečekaném zhoupnutí udeřil do zraněné ruky. S tlumenou kletbou se svezl na sedadlo, nešikovně se natáhl k druhému boku a pravou rukou vytáhl svůj šestiranný kolt.

Paní O’Connorová nepřestávala vřískat.

Jessica se naklonila přes širokoramenného cizince a rázně paní O’Connorovou zalomcovala. Když tím nedosáhla požadovaného účinku, pleskla ji po tváři jen tak silně, aby upoutala její pozornost. Křik ustal stejně prudce, jako předtím začal.

„No tak, no tak,“ přisedla si Jessica k vyděšené dívce, objala ji kolem ramen a chlácholivě ji hladila po rozcuchaných vlasech. „Křikem ničemu nepomůžete. Ještě vás z toho bude bolet v krku. Nic se nám nestane. Na celém světě neexistuje lepší střelec, než je můj manžel.“

„To můžu potvrdit,“ ozval se cizinec, aniž by odtrhl pohled od okénka. „Sedí si tam nahoře klidně jako baron na honu bažantů, a na co zamíří, to také trefí.“

Paní O’Connorová se přikrčila, protože Wolfe nad jejich hlavami začal znovu pálit, ale tentokrát se už obešla bez křiku. Mlčky a ochranitelsky si ovinula paže kolem břicha a hrůzou se třásla, zatímco dostavník poskakoval a drkotavě se řítil vpřed. Jessica se na dívku povzbudivě usmála a obrátila se opět k cizinci.

„Dovolte, abych vás ošetřila, pane.“

„Hm, to už je hodně dlouho, co mi někdo řekl pane,“ zamručel muž se zvláštním úsměvem. „Jmenuju se Rafe.“

„Pane Rafe,“ opravila se Jessica.

„Jenom Rafe.“

Vystřelil z okénka, ale hned nato zasténal, protože se vinou dalšího výmolu opět udeřil do zraněné ruky.

„Radši si šetřte střelivo,“ doporučila mu vážně Jessica. „Wolfe to zatím zvládne sám. Ukažte mi tu ránu.“

„Wolfe? To je váš manžel?“

Přikývla.

„Má z pekla štěstí.“ Jessica polekaně vzhlédla. Rafe na ni upíral průzračné šedé oči. Čišel mu z nich obdiv, ale beze stopy nezdvořilosti. Nejisté se pousmála a dále pokračovala ve svlékání Rafova rukávu.

„Štěstí, to je věc názoru,“ prohodila. „Mohl byste si stáhnout kabát z pravého ramene?“

Nad nimi se ozývala střelba. Od Indiánů se ozvalo rovněž pár výstřelů, ale zněly čím dál tím vzdáleněji. Rafe vyhlédl z okénka, zastrčil svůj šestiraňák do pouzdra a vysoukal se ze silného kabátu. Jessica si nanovo uvědomila, jak statný je to muž. Kdyby se mu z šedých očí nedalo vyčíst pobavení, šel by z něho na první pohled strach.

„Ještě pořád nás pronásledují, ale za chvíli odpadnou,“ řekl Rafe. „Váš manžel umí s tou puškou zacházet jako sám ďábel. Kromě toho jejich koně toho mají už dávno dost. Pronásledovali mě hezky dlouho, než jsem narazil na dostavníkovou cestu.“

Zdravou paží Rafe přidržoval v rozezmítaném dostavníku sebe i Jessiku, zatímco ona mu prohlížela paži. Při pohledu na velkou krvavou skvrnu vsáklou do šedé vlněné košile jen ustaraně stiskla rty a odtrhla látku od rány. Když si však Rafovu svalnatou paži prohlédla zblízka, samou úlevou si až oddechla.

„Není to tak zlé, jak jsem se obávala,“ poznamenala Jessica a zvedla si lem šatů. „Kulka naštěstí minula kost. Přišel jste o kousek kůže a svalu, ale obojího máte na rozdávání. Půjčil byste mi nůž?“

Z pochvy u pasu vytáhl Rafe dlouhý nůž a podal jí ho rukojetí napřed. „Dávejte si pozor Holím se s ním.“

Opatrně nůž uchopila, mžikla po zlatavě bronzovém strništi na mužově obličeji a měla co dělat, aby potlačila úsměv. „Vážně? A kdy?“

Cizinec se zasmál, zavrtěl hlavou a trochu teskně prohodil: „Připomínáte mi mou sestřičku. To je taky taková čiperka. Či aspoň bývala. Neviděl jsem ji už celé roky, spoustu let. Toulavé nohy jsou stejně zlá nemoc jako zlatá horečka, pokud jde o to, že odvedou člověka od rodiny.“

Jessica zatím s pozoruhodnou rychlostí odřezávala lem své spodničky. Nůž byl skutečně ostrý jako břitva a lehce klouzal jemným, ledově modrým hedvábím, barevně sladěným s vrchními vlněnými šaty. Když Jessica začala Rafovi šetrně obvazovat paži, opět k nim shora dolehla střelba z pušky.

Rafe naklonil hlavu k rameni a pozorně se zaposlouchal. Na oplátku se však už žádné výstřely neozvaly.

„Jak se zdá, už to vzdali.“

„Chválabohu!“ pronesla Jessica procítěně. „Wolfe jim tam seděl přímo na ráně.“

„Jenže vy dvě jste tady taky nebyly v bezpečí, madam. Stěny dostavníku nejsou ani zdaleka dost silné, aby zastavily kulku vystřelenou zblízka.“

„To mě nějak nenapadlo,“ přiznala Jessica. „Měla jsem plnou hlavu starostí o Wolfa.“

„Jak už jsem řekl, má proklaté štěstí.“

„Možná to jednou trkne i jeho,“ zamumlala si Jessica jenom pro sebe. Utrhla přebývající kus hedvábného pruhu a zavázala obvaz na uzel. „Tak. To by mělo zastavit krvácení. Na nejbližší dostavníkové stanici vám ránu vymyju čistou vodou.“

„To ani není nutné.“

„Ale je!“ prohlásila rázně a pomáhala při tom Rafovi s oblékáním kabátu. „Jistý pán, co se jmenuje Semmelweis, zjistil, že těm příšerným infekcím zvaným horečka omladnic se dá předejít jednoduše tím, že si lékař před porodem a či pouhým vyšetřením každé pacientky umyje ruce vodou a mýdlem. A když se dá umytím předejít jedné infekci, pak to dá zdravý rozum, že totéž platí i pro jinou.“

„Vy jste profesionální ošetřovatelka?“ zajímal se Rafe, zatímco s Jessičinou pomocí zvolna soukal paži do rukávu. „Máte moc šikovné ruce, jemné a rychlé.“

Jessica se usmála. „Díky za pochvalu, ale žádný odborný výcvik nemám. Moji poručníci mě však vychovávali tak, abych byla schopná v případě nečekaných potíží pomoci – myslím tím zlomené ruce, horečka, řezné rány a podobně, s čím se tak člověk na venkově setkává. A k tomu mám zkušeností i s těhotnými ženami a porody.“

A dokonce jich mám tolik, abych sama nestála ani o jedno, ani o druhé, dodala Jessica v duchu, když se od muže odvracela, aby zkontrolovala dívku, která si v koutě ještě nepřestala objímat těhotné bříško. Kdybych se od své maminky nenaučila nic jiného, tohle ano, a dobře.

„Je vám dobře, paní O’Connorová?“ zeptala se Jessica jemně.

Dívka mlčky přikývla.

„A maličké?“ Jessica vložila ruce mladé ženě pod plášť a zlehka jí stiskla břicho. „Taky je v pořádku?“

Děvče na ni vytřeštilo oči, vyburcované ze své apatie něžným a zkušeným pátráním cizích ženských rukou.

„Bolí vás něco?“ naléhala Jessica.

Paní O’Connorová zavrtěla hlavou.

Jessice unikl úlevný povzdech. Děvče mělo tělo měkké a poddajné, nenapjaté předčasnými porodními stahy. S konejšivým úsměvem Jessica dívce opět přitáhla plášť k bříšku a přisedla si k ní, aby měl Rafe na protějším sedadle dost místa.

„Kdyby se něco změnilo, hned mi to řekněte,“ požádala ještě Jessica dívku.

Dívka opět přikývla a pak se váhavě usmála. „Děkuji mnohokrát, paní. Omlouvám se, že jsem urazila vašeho pana manžela, ale já…“ Hlas jí odumřel a rozklepanýma rukama se zoufale pokřižovala. „Když já mám z Indiánů smrtelnou hrůzu. Sstydím se za to.“

„Nedělejte si kvůli tomu těžkou hlavu,“ uklidňovala ji Jessica. Zahltila ji náhlá a bezbřehá únava, protože teď už hlavní nebezpečí minulo a ona mohla podlehnout vlastní slabosti. „O nočních můrách a denních děsech toho vím také ažaž.“

Dívka se podívala na Jessičiny ruce a polekaně vyjekla, protože si všimla, jak jsou roztřesené: „Vždyť vy máte taky strach!“

„Samozřejmě že mám! Nejsem tak hloupá, abych nepoznala, kdy mi hrozí zmrzačení nebo smrt. Ale naučila jsem se nedávat svůj strach najevo.“

Jessica si schovala prokřehlé ruce pod plášť a těžké záhyby látky si ovinula úžeji k tělu. Zavřela oči a silou vůle se snažila zachovat si sebeovládání. Bylo to mnohem snazší, když měla co dělat, než když tu nečinně seděla jako slepice na hradě.

Konečně práskání výstřelů postupně odumřelo, nejprve se ozývalo jen ojediněle, později přestalo úplně. Tempo dostavníku však nepolevilo. Jeden z výmolů byl tak hluboký, že kolo doslova vyletělo do vzduchu a náraz odhodil Jessiku s paní O’Connorovou na druhé sedadlo, kde seděl Rafe. Jessica se hlavou uhodila o stěnu dostavníku tak prudce, že na chvíli ztratila vědomí.

Rafe zachytil Jessiku pravou paží a opřel si ji o hruď, zatímco dostavník s třeskem dopadl zpátky na všechna čtyři kola.

„Velice se vám omlouvám, pane,“ zajíkla se paní O’Connorová, když se konečně vyhrabala na nohy a opět se usadila na protější straně uličky.

„To je v pořádku,“ uklidnil ji Rafe. „Madam? Už je to dobré?“

Omámená Jessica potřásala hlavou a snažila se zahnat z ní temnotu. Ze všech stran se na ni řítily hlučné zvuky, bušily do ní, nedovolovaly jí myslet ani promluvit. Kolem ní se rozvířila temnota a blížila se stále víc a víc.

Jessica sice předem věděla, že to je prohraný zápas, ale přesto ze všech sil bojovala proti tomu temnému přívalu, který se nad ní uzavíral. Její poslední myšlenka před omdlením byla plná nechutné jistoty, že přesně tak se cítila její maminka pokaždé, kdy ji hrabě odvlekl na manželské lože navzdory jejímu křiku a máchajícím pěstím, aby ji násilím přinutil přijmout jeho semeno, jež jí posléze roztrhne tělo vedví.

Paní O’Connorová zděšeně vyjekla a poklekla do úzké uličky vedle Jessiky. „Paní Lonetreeová?“

Rafe se oslovováním Jessiky nezdržoval, cítil, jak jí tělo zcela ochablo. Položil si její hlavu na hruď, přiklopil jí obnažené ucho dlaní a hvízdnul tak pronikavě, že by se tím zvukem dalo tříštit sklo. Snažil se tím upoutat pozornost mužů sedících na kozlíku.

„Zpomalte!“ zahulákal Rafe. „Jedna z žen je raněná!“

Úlek z těch slov vyvolal u Wolfa zamrazení. Chytil se zábradlí u střešního zavazadlového prostoru a sehnul se tak nízko, aby potrhanou záclonkou viděl dovnitř dostavníku. Zpočátku nemohl nic rozeznat, ale pak se paní O’Connorová pohnula a on zahlédl Jessiku schoulenou v náruči mohutného jezdce.

Dostavník ještě nestačil zastavit a Wolfe už seskočil na zem, rozběhl se podél povozu a otevřel dveře. S kočičí obratností naskočil dovnitř.

„Zasáhla ji kulka?“ vybuchl rozrušeně a odložil na sedadlo pušku, kterou pořád ještě svíral v ruce.

„Ne,“ chlácholil ho Rafe. „Dostavník vjel do výmolu a odhodil ji kupředu. Udeřila se do hlavy tak prudce, až ztratila vědomí.“

„Hm,“ zabručel Wolfe. „Tím se vysvětluje, proč ten vřískot konečně přestal.“

Rafe po něm střehl nechápavým pohledem, ale Wolfe si ničeho nevšiml. Zaměstnával se právě tím, že chvatně zvedal Jessiku z cizincova klína a bral ji do vlastní náruče. Paní O’Connorová se honem stáhla do nejzazšího koutku dostavníku, aby mu udělala místo, ale Wolfe dívčin přesun nebral vůbec na vědomí. Měl totiž co dělat, aby potlačil nesmyslný hněv, jenž se ho zmocnil při pohledu na Jessiku v objetí jiného muže.

„To byl skvělý jezdecký manévr, pane,“ poznamenal Wolfe, zatímco prozkoumával bouli, jež naskočila Jessice na spánku. „Nevzpomínám si, že bych někdy viděl někoho nasedat do dostavníku tímhle způsobem.“

„Jmenuju se Rafe a k tomu úspěšnému nasednutí bych neměl sebemenší šanci, kdyby nebylo vašeho střeleckého umění a pohotovosti vaší manželky. Kdyby neotevřela dveře dostavníku, těžko bych se jednou rukou vytáhl nahoru.“

„Díky paní O’Connorové. Obávám se, že moje manželka má příliš jemné vychování, než aby byla ve vypjatých situacích něco platná,“ usekl Wolfe stroze. Pak se obrátil k paní O’Connorové. „Dovolte, abych vám poděkoval i já. Kdybyste neměla dost odvahy vystavit se kulkám na tak dlouho, než jsem si stačil vzít pouzdro se zbraněmi, všichni bychom na tom byli mnohem hůř.“

„Já…“ Děvče při pohledu na Wolfův přísný výraz nedořeklo, protože jasně vidělo toho divocha pod civilizovaným nátěrem. „Já neudělala vůbec nic.“

Wolfe usoudil, že dívka je docela jednoduše skromná.

Věnoval jí úsměv a podíval se zpátky na Jessiku. Jeho úsměv naráz pohasl. Připadala mu nesmírně drobounká a křehká. Ta bezkrevná tvářička ho dojímala. Zbledly jí dokonce i rty, jež normálně mívaly barvu zralých třešní.

Tak přiznáš teď konečně, co jsem věděl od začátku? Ptal se Wolfe v duchu své bezvědomé manželky. Nejsi typ ženy, která dokáže přežít Západ, natožpak v něm vychovávat děti. Jsi stvoření určené pro krajky a měsíční svit, urozená dáma, které osud nedal do vínku sebemenší námahu. Potřebuješ bohatého manžela se šlechtickým titulem, který tě zahalí do hedvábí a atlasu a uchrání tě před vším zlým.

Já ale takový nejsem. A nikdy ani nebudu. Nedokážu se změnit, stejně jako ty se nedokážeš stát tak statečnou a zdatnou ženou, jako je Willow. Mohu se pokusit o jediné, a sice udržet tě naživu tak dlouho, až se konečně i tvoje tvrdohlavost skloní před pravdou.

My dva se k sobě vůbec, ale vůbec nehodíme.

Wolfe mlčky objímal Jessičino křehké tělo a tajně ji i sebe proklínal za tu zatracenou polízanici, kterou jim ta bláhová dívenka vnesla do života, ze všeho nejvíc ji ale proklínal za touhu, jež ho mučila dokonce i v téhle chvíli, protože jeho tělo bouřlivě reagovalo na vůni a dotek dívenky, která mu nesmí patřit, protože potom by jejich manželství bylo stejně reálné a neodvolatelné jako smrt.

Když Jessica otevřela oči, svět se kolem ní opile kolébal a srdcem toho světa byla noční můra s temnýma očima, jež se na ni zuřivě upíraly. S tlumeným zasténáním se pokusila odtáhnout se co nejdál. Wolfe si ji však přidržel těsně u sebe a dlaní jí pevně přiklopil ústa. Lehkost, s jakou překonal její odpor, by v Jessice normálně probudila paniku, ale mezitím se jí už oči zaostřily natolik, aby poznala Wolfa. Vmžiku se přestala bránit, protože věděla, že Wolfe by jí v životě neublížil.

„Skončila jsi?“ štěkl na ni Wolfe stroze.

Jessica přikývla, protože jeho dlaň jí jinou odpověď neumožnila.

„Výborně. Však jsme si tvého jekotu užili ažaž.“

„Co jsem tady uvnitř, nevykřikla ani jedinkrát,“ upozornil Rafe vyrovnaně.

Wolfe probodl druhého muže pohledem, který by dokázal zmrazit i blesk.

Rafe mu oplatil stejným pohledem.

„A kromě toho je i šikovná ošetřovatelka,“ dodal Rafe a rozhalil si jezdecký kabát, aby ukázal svou paži.

Vůbec poprvé si Wolfe uvědomil, že Rafe je raněný. Nato si povšiml, že obvaz je vyrobený z pruhu ledově modrého hedvábí, jež mělo navlas stejný odstín jako Jessičiny oči, které byly momentálně ještě ledovější než obvykle. Pozvedl dlaň z jejích úst.

„Děkuji vám, můj pane,“ pronesla Jessica hlasem stejně mrazivým jako její oči.

„Nejsem žádný pán,“ zavrčel Wolfe.

„A já zase nejsem uječená husička.“

„Málem jsi mě popletla.“

„Není žádná věda poplést někoho, kdo je hluchý, němý a slepý.“

Rafe se rozkašlal, aby zamaskoval svůj smích. „Co vaše hlava, madam?“

„Ještě pořád drží na svém místě.“ Jessica na vteřinku zavřela oči. „Stejně jako můj jazyk.“

Pohlédla na Wolfa a připomněla si všechny svoje tajné přísahy, že bude milá, něžná, veselá a příjemná. Opět se přes ni jako temné moře přelila mohutná vlna vyčerpání. Život v manželství s mužem, jenž na ni upíral tak nelítostný pohled, v ní probouzel pocit nedozírné osamělosti.

„Omlouvám se,“ pravila Jessica nešťastně a tak tichounce, aby to slyšel jenom Wolfe. „Ať udělám co udělám, nikdy se ti to nelíbí. Škoda že se nemůžeme vrátit do časů, kdys ochotně vyběhl do bouře, jen abys mě našel. Ale to nemůžeme, je to tak? I tohle mi je líto.“

„Můžeme to ukončit, lady Jessiko. Stačí říct jediné slovo, však víte jaké.“

„Nikdy, můj manželi!“ odmítla vyčerpaně, protože si připomněla, jakou prožívala hrůzu, když jí ruce a zuby lorda Gora přejížděly po nahé kůži. Nikdy.“

Protože jí Wolfův pohled připadal nesnesitelný, odvrátila oči stranou. Nezbývalo jí už dost sil, aby bojovala s ním nebo s bolestí, jež jí s každým drcnutím dostavníku rozčísla spánky. Tma se k ní řítila, temnota, jež z ní odsála všechnu energii a chuť udržet se při vědomí. Ale přitom to nebyl úder do hlavy, který ji tolik oslabil, ale potřeba uniknout té děsivé propasti svých nezapamatovaných nočních můr.

Kdesi hluboko v ní křičelo děsem dítě do vichru… a jako odpovědi se dočkalo ještě větší hrůzy – a vzpomínky houstly v místech, kde nikdy předtím žádné nebyly.

„Jessico?“

Žádná odpověď.

Zpočátku se Wolfe domníval, že opět omdlela, ale pak si povšiml, že oči má pořád otevřené, upřené na cosi, co může vidět jen ona sama.

Na cosi úděsného.

Wolfovi přejel po zádech mráz, protože si konečně uvědomil, jak příšerný strach musela Jessica prožívat během útoku. Navzdory své přísaze, že na ni bude tvrdý tak dlouho, dokud z ní nevymámí souhlas s anulováním sňatku, si ji proti své vůli přivinul blíž k tělu, kolébal ji a ochraňoval, protože v téhle chvíli byla příliš bezmocná, než aby ochránila sama sebe.

„Jessi,“ zašeptal jí přeněžně přímo do ucha, „nech mě odejít. Nenuť mé, abych ti dál ubližoval.“

Přestože si byl jistý, že ho slyšela, nedočkal se ani náznaku odpovědi.

„Tak tohle ty chceš?“ zeptal se chraptivě. „Nic nedávat a nic nedostávat?“

Jessica neřekla ani slovo a ani se nepohnula. Jako kdyby na ni vůbec nepromluvil.

„Jak chceš,“ zahučel ponuře Wolfe. „Tak tedy nic nedávat a nic nedostávat.“

Za Wolfovým domem se až k obloze strmě zvedaly Skalnaté hory. Jejich rozeklané štíty potažené ledem byly ukryté v oblacích, doširoka rozpřáhlá ramena měla proměnlivý vzhled podle ročních období, nohama pevně tkvěla v prérijních pláních, které se Jessica naučila milovat, když tu byla na lovu s lordem Stewartem. Wolfův domov ještě nikdy nenavštívila, protože lord Stewart dával přednost wyomingské oblasti, ale přesto předem počítala s tím, že dům nebude velký. Bylo jí jasné, že většina Američanů si nemůže dovolit takovou okázalost, jakou se honosila venkovská sídla lorda Stewarta.

Jessica si však nedokázala představit, co život v malém domě může znamenat při každodenním důvěrném styku s druhou osobou. Wolfe ano. S nefalšovanou rozkoší předvídal její zmatek a předpokládal, že v boji o zrušení jejich manželství dosáhne rychlého vítězství.

„Tvůj dům je docela pěkný, ale…“ Jessica nedopověděla. Zatvářila se zoufale.

„Ano?“ vybídl ji Wolfe, který moc dobře věděl, co Jessiku trápí.

„Je tady jen jedna ložnice.“

Černé obočí se povytáhlo v němém jízlivém pobavení. „A víš to určitě?“

„Naprosto,“ přisvědčila Jessica. V rozrušení sklouzla zpátky ke svému britskému přízvuku, jehož se pečlivě snažila zbavit. „A v tom pokoji je navíc jenom jedna postel.“ Přikývl.

Jessica se s úsměvem přinutila chovat co nejškádlivěji: „Že by sis ustlal mezi vrbičkami společně s ptáky?“

„Proč bych to dělal, prosím tě? Ta postel je dost velká pro oba.“

„Wolfe, já mluvím vážně.“

„Však já také. Nejsem žádný šlechtic, má lady. Jsem jen nemanželskej parchant bez titulu. Tady v Americe máme mezi nižšími vrstvami takový divný zvyk – manželé spolu spí ve společné posteli.“

Jessice se srdce rozběhlo šíleným tempem. Honem sepjala ruce, aby zakryla jejich třas, a konejšivě se usmála.

„To si určitě děláš legraci.“

Wolfe se bouřlivě rozesmál a důrazně pronesl: „Ne, to tedy nedělám.“

„Ale jistě děláš,“ nedala se zviklat Jessica. Mluvila stále rozverným tónem, přestože z očí jí čišela zoufalá prosba. „Žádná žena by nestrpěla muže každou noc.“

„Žádná šlechtična, to máš pravdu,“ přisvědčil Wolfe. „Ale žena z amerického Západu ano. Zkus se zeptat Willow Blackové. Ta sdílí se svým Calebem jednu postel každou noc bez výjimky a oba celý den stráví těšením, kdy konečně zapadne slunce a oni budou mít záminku si do té postele vlézt.“

Nezastřená touha ve Wolfově hlase podráždila Jessiku natolik, že pro tu chvíli zapomněla dokonce i na svůj strach, že se s Wolfem bude muset dělit nejen o ložnici, ale dokonce i o lože.

„Už zase ta Willow,“ zavrčela a skryla své podráždění za povzdech. „To musí být dokonalost sama.“

„To je.“

„A kde spí ty americké ženy, kterým k dokonalosti ještě něco schází?“ zeptala se Jessica vlídně. „Ve stáji?“

„Jen pokud neděsí koně.“

„Takže pro mě nepřichází v úvahu ani stáj.“ Sundala si klobouk a prudkým pohozením hlavy roztřásla své jen zpola zapletené kadeře. „Koním by stačil jediný pohled na mé vlasy a už by si mysleli, že hoří seno.“

Wolfův výraz proti jeho vůli zjihl. V období následujícím po útoku na dostavník mu přišlo téměř vyloučené být s Jessikou a nevychutnávat její přítomnost. Chovala se neochvějné vesele, mile, byla okouzlující a vtipná. S jedinou výjimkou zpříjemnila tu dlouhou cestou úplně každému.

Tou výjimkou byl urostlý plavovlasý cizinec, který se jim představil pouze křestním jménem: Rafe.

Wolfe s Rafem si bleskově uvědomili, že pokud zůstanou oba uvěznění ve stísněném prostora dostavníku s tou švitořivou jásavou dívenkou poletující mezi nimi, musí se spolu zákonitě chytnout do křížku. Aniž by na to téma ztratil jen jediné slovo, Rafe strávil zbytek cesty na kozlíku po boku kočího. Na druhé dostavníkové stanici si pak koupil koně a sedlo od muže z Východu, kterého hnal domů stesk, a odjel směrem k zapadajícímu slunci – ovšem předtím ještě jednou vyjádřil své uznání Jessičiným ošetřovatelským schopnostem.

Pokud šlo o Wolfa, Rafe to s chválou na Jessiku jednoznačně přeháněl. A pohled na ni, jak se dívá za tím lichometníkem Rafem tak dlouho, dokud nezmizel v oslnivé záři slunce, Wolfa hluboce podráždil. Neubránil se tomu, aby sám sobě nepoložil otázku, zda by se Jessica podívala na Rafa stejně zděšeně, jako si změřila Wolfa, kdyby se v dostavníku probudila v jeho náruči.

„Buď můžeš spát v mé posteli jako americká manželka, nebo v obývacím pokoji před krbem jako oblíbený lovecký pes,“ pravil Wolfe mrazivě. „To si rozhodni sama, jako ses sama rozhodla pro tohle manželství.“

Jessica ze sebe vymáčkla úsměv. „Tak to je od tebe velice ušlechtilé. Dobře vím, jak moc máš psy rád.“

Wolfe přimhouřil modročerné oči, ale než stačil něco odpovědět, Jessica se od něho odvrátila a znovu, tentokrát pozorněji, si prohlédla ložnici. Napoprvé si toho nevšimla, ale postupně ji upoutávaly tvary a barvy zařízení, takže si uvědomila, že pokoj připomíná Wolfa, že je elegantní a skrznaskrz mužný současně. Vyzařoval ze sebe eleganci divokého sokola či jestřába, spíše rozvahu a sílu než obyčejnou krásu a zjemnělost.

Stejně jako zvenčí, i tady byly stěny z oloupaných klád, ale jejich povrch tu byl pískem vybroušený dohladka a vyleštěný do matného lesku, jenž místnosti propůjčoval hřejivou a útulnou atmosféru. A i když nábytek jistě vyráběl člověk, který dřevo miloval a rozuměl mu, strohost jeho tvarů působila evropskému oku navyklému na přepych téměř bolestný šok.

Přesto linie postele a prádelníku, stolu a židlí nepřestávaly znovu a znovu přitahovat Jessičin pohled stejným kouzlem jako hejno husí letící na azurové podzimní obloze. Krásně barevně přikrývky a světlé třpytivé kožešiny složené v nohách postele vypadaly stejně přepychově, jako by jejich majitelem byl vévoda. Hrst čirých krystalů rozložených na nočním stolku do kytice, zářila ve slunečních paprscích jako zkamenělý oheň, který však nikdy nepohasne do uhlíků.

„Máš dokonalý smysl pro materiál i proporce,“ pronesla Jessica zamyšleně. „Ten pokoj je skutečně krásný. Nábytek je… výjimečný.“

„Že bychom začali s jízlivostí, lady Jessico?“ odsekl Wolfe a rozhlédl se nedůvěřivě po své ložnici.

Vzhlédla k němu, vylekaná kousavým tónem jeho hlasu. Nedovolil jí však promluvit a opět si sám vzal slovo.

„Nábytek mi vyrobil jeden tulák za to, že jsem mu přes jednu dlouhou zimu poskytl jídlo a přístřeší. Přikrývky jsou obyčejně zboží od firmy Hudson Bay. A kožešiny jsou stejně běžná věc.“

„Kdybych chtěla být jízlivá,“ odsekla Jessica stroze, „nemusel by ses na to ptát. Poznal bys to s jistotou.“

„Vážně? V tom případě mi tedy rač prozradit, co v téhle místnosti vidíš tak skvělého, že to lahodí i oku urozené dámy.“

„Mnoho věcí!“ odvětila Jessica mile na tu provokativní výzvu k boji. „Například tvar nábytku je jednoduchý, že téměř hraničí se strohostí, ale to jenom pomáhá vyniknout lákavému teplu ohně, sytým barvám přikrývek a vábné hebkosti kožešin. A ten krb je udělaný moc chytře, protože současně vyhřívá dvě místnosti najednou. To je sedací vana, co je za tou zástěnou?“

„Ano.“

„Připadá mi hodné veliká.“

„To já jsem také.“

Wolfe se díval, jak Jessica špičkami prstů přejíždí po rovném opěradle nejbližší židle.

„Máš tu všechno, co je nezbytné k pohodlí, ale současně je to i krásné,“ vysvětlovala tiše. „Ať už ten nábytek vyráběl kdokoliv, byl to vynikající řemeslník a přistupoval ke dřevu s láskou. Vidíš, jak se na všech židlích ten vzor dřeva opakuje ve stejné velikosti a stejném směru?“

Wolfe však viděl víc než to. Viděl i skrytou smyslnost v Jessice, ryzí tělesnou slast, kterou čerpala z doteku hladkého dřeva pod svými prsty.

„A ta kožešina,“ dodala, když přešla k nohám postele, „je nádherná.“

„Pochází z polárních lišek. Žijou na úpatí ledovců, kde jsou pukliny stejně modré jako odstín tvých očí.“

„A to je hezká barva?“ zeptala se tiše.

„Sama víš, že ano.“

„Mně to tak nikdy nepřipadalo.“

Jessica zabořila ruku do husté bělostné kožešiny a vychutnávala její hebkost. Slastný povzdech, který jí při tom unikl, rozbouřil každičký z Wolfových vyhladovělých smyslů. Představa, jak se ty útlé prstíky prohrabují jeho vlasy, ho rozpálila touhou po celém těle. Prudce se od ní odvrátil.

„Donesu sem tvá zavazadla. Ať už se rozhodneš spát, kde chceš, tady budeš mít převlékárnu.“

Jessica pozvedla zvědavě hlavu, protože ji překvapilo chraptivé zabarvení Wolfova hlasu.

„Než skončím s vykládáním vozu,“ pokračoval Wolfe stroze, „přichystej nám studenou večeři a konvici horké kávy. Zásoby najdeš v jutových pytlích. Rovnou můžeš všechno vybalit a dát v kuchyni na své místo. Aspoň budeš pro příště vědět, kde co máš, až se pustíš do skutečného vaření.“

„Wolfe,“ vyhrkla Jessica chvatně.

Chtěla mu vysvětlit, že nemá ani ponětí o přípravě večeře, ať teplé nebo studené. Jeho vyčkávavý postoj i výraz jí však okamžitě prozradily, že čeká jen na přiznání podobné slabosti, aby jí okamžitě vytkl, že v roli americké manželky nemůže obstát. A Jessica si nebyla jistá, že by v tuhle chvíli nevybuchla vzteky.

Dlouhá nepohodlná cesta na valníku ze stanice v Denveru byla poslední kapkou, která vyčerpala veškeré Jessičiny síly a odhodlání. Byla ztuhlá, prochladlá, rozbolavělá a tělesně i psychicky tak na dně, jak to ještě nikdy nezažila.

Přesto se však od ní čekalo, že s radostnou myslí přichystá večeři pro nejnáročnějšího tvora pod sluncem, pro manžela z amerického Západu.

„Ano?“ zapředl Wolfe hedvábným hlasem.

„Jen by mě, echm, zajímalo, kam si mám uložit oblečení.“

„Jelikož jsem netušil, že mě v Anglii obdarujou manželkou, nepořídil jsem na tvé šaty dostatečný počet skříní a prádelníků,“ usmál se jedovatě. Ve snědém obličeji se mu zablýskly oslnivě bílé zuby. „Ne snad že by to bylo nutné. Nezdržíš se tady tak dlouho, aby se ti vyplatila dřina s vybalováním třeba jen jediné truhly.“

„Vážně? Znamená to tedy, že se co nevidět vydáme na další cestu?“ zeptala se Jessica vynuceně rozjařeným tónem.

„Jaképak my. Ty se vydáš. Na zpáteční cestu do Londýna.“

„Ach, ty myslíš tuhle cestu. Hm, jistě znáš pořekadlo, jak je bláhové počítat holuby na střeše, dokud nedržíš vrabce v hrsti, že? Aby ses nepřepočítal.“

Wolfe se podíval na Jessičin zářivý úsměv a cítil, že z něho hněv zvolna vyprchává. Kdyby trucovala nebo si stěžovala, mohl by se na ni s klidným svědomím rozzlobit a vysmívat se jí, ale její nevyčerpatelný zdroj dobré nálady mu to znemožňoval.

Věděla to stejně dobře jako on. A možná dokonce ještě lépe.

„Kuchyně, milá lady, se nachází za těmito dveřmi.“

„Hleďme, hleďme,“ přistoupila na jeho hru Jessica.

Podebrala si sukně svých zničených cestovních šatů a protáhla se přes práh kolem manžela, který naschvál neuhnul.

„Do hodiny očekávám večeři,“ prohlásil Wolfe, zatímco po stehnech ho hladily metry jemné vlněné látky a přinutily ho zatnout každičký sval v těle. „A o hodně dřív taky počítám s kávou horkou jako samo peklo.“

„To věřím, že počítáš,“ souhlasila Jessica.

Nebyla si však jistá, zda se toho Wolfe dočká.

Kuchyně měla cihlovou podlahu, všude stála spousta nejrůznějších skříněk, dále tam byla pumpa na vodu, dřez a obrovský sporák. Malý stolek v koutě očividně vyrobil stejný řemeslník, který zařídil nábytkem ložnici. Podél stěny ležely vyrovnané pytle se zásobami.

Když teď už neměla za zády Wolfa, aby posuzoval její náladu, zmizel Jessice úsměv ze rtů, jako by vůbec nikdy neexistoval. Namísto odhodlaného rozjaření se jí po tváři rozlil výraz bezedné vyčerpanosti, která učinila muka i z pouhé snahy udržet se na nohou. S duševními silami na tom nebyla o moc lépe.

A navíc se nemohla těšit ani vyhlídkou na úlevu. Bez ohledu na to, jak moc se snažila vymámit z Wolfa jiskřičku lidského soucitu, od toho indiánského útoku se k ní choval stroze, byl protivný, odtažitý a ničím se mu nedokázala zavděčit. A jako by to samo o sobě nebylo dost zlé, vítr vyl nad krajem bez jediné přestávky. Jakmile osaměla, slyšela ho ještě zřetelněji.

Byla teď skoro pořád sama, ale ve Wolfově přítomnosti jí to nepřipadalo o mnoho lepší. Podvědomě si zabloudila rukou na prsa. Pod oděvem se jí v hebkých záhybech krajky skrýval medailonek. Jeho důvěrně známý obrys ji uklidnil.

„Nuže,“ prohlásila Jessica nahlas se strojenou veselostí, protože všechno bylo lepší než ta předtucha děsu vyjícího ve větru, „kampak asi Wolfe může schovávat konvici? A jak asi tu konvici poznám, až ji konečně najdu?“

Temné skučení vichřice za okny byla přesně ta odpověď, o kterou Jessica nestála. Spěšně vyhledala zápalky a rozsvítila lampu, protože Wolfe před odjezdem do Londýna zabednil okna okenicemi. Celý život sice vídala nejrůznější sloužící rozsvěcet nejrůznější lampy, ale přesto potřebovala několik pokusů, než se jí podařilo vytvořit oheň z kombinace hořící zápalky, knotu a petroleje. Lampa odporně čadila, ale její světlo bylo pořád lepší než tma.

Vítr lomcoval střechou a drnčel kloboučkem na komíně jako vzdálenými vězeňskými řetězy. Připomněl tím Jessice její dětství ve Skotsku, když se schovávala v kuchyni u myček nádobí, protože nesnesla dále poslouchat zvuky vycházející z apartmá jejího otce. Uběhla už velmi dlouhá doba, kdy si Jessica na podobné zážitky vzpomněla, a teď litovala, že se jí vůbec vybavily.

S prozpěvováním, aby přehlušila vítr i svoje temné a znepokojivé vzpomínky, se Jessica pustila do práce. Melodie, kterou si pobrukovala, patřila k jejím nejoblíbenějším: „Holka moje, holka z Vysočiny.“ Slova jí odjakživa připadala primitivní, ale melodie měla v sobě cosi zpěvného, co jí vždycky dokázalo vylepšit náladu. Čím zuřivěji vichr foukal, tím hlasitěji Jessica zpívala svou rozpustilou bezeslovnou písničku a přitom otvírala a zavírala skříňky v honbě za kávovou konvicí.

Postupně zotvírala všechna dvířka a povytahala každou zásuvku, do každého prostoru si pozorně posvítila čadící lampou, ale pořád neobjevovala nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo tu objemnou, ladnou, stříbrnou a ozdobně tepanou nádobu, kterou služebnictvo lorda Roberta používalo k servírování kávy u jídelního stolu, ani ty buclaté konvičky z teninkého porcelánu, v nichž se káva roznášela do jednotlivých panských pokojů.

„Sakra,“ zamumlala.

Pustila se do pátrání i do písničky úplně od začátku. Když se dostala do poloviny kredence, vytušila, že není v místnosti sama, a prudce se ohlédla přes rameno.

O rám dveří se opíral Wolfe s pažemi zkříženými na prsou a s podivným výrazem v obličeji.

„Ta písnička…,“ začal.

„Holka moje, holka z Vysočiny. Je to dost prostoduchá zpívánka o Skotce v plášti s kapuci.“

Wolfe si tiše odkašlal a snažil se neprozradit smích, který v něm nezadržitelně probublával. „Samozřejmě,“ přisvědčil. „Už jsem ji neslyšel tak dlouho, že jsem zapomněl původní slova.“

Vyrazil ze sebe zvláštní přiškrcený zvuk a na okamžik před Jessikou uhnul očima.

„Je d dobře, Wolfe?“

Wolfe se silou vůle pokoušel zachovat vážný obličej.

„Chápu, že nemám hlas jak operní pěvkyně,“ omlouvala se Jessica s úšklebkem, „ale zatím ještě nikomu nepřipadal k smíchu. Nicméně, pokud ti to připadá tak zábavné, můžu zpívat častěji.“

„Moc bych se divil, kdyby ten text, který znáš ty, byl jen vzdáleně tak k smíchu jako ten, který znám pro změnu já.“ Wolfe upřeně sledoval Jessiku, která naklonila hlavu k rameni a dívala se na něho velikánskýma akvamarínovýma očima.

„Když mě pozoruješ tak nehnuté, připomínáš mi kočku číhající na kořist.“

Pod pronikavostí Wolfova pohledu se Jessice zastavil dech v hrdle. Na dně žaludku se jí rozechvěl zvláštní pocit, jako by ji Wolfe zrovna pohladil po vlasech. Přitom se jí však ani nedotkl. Prostě ji jenom pozoroval.

S obrovským úsilím se přiměla pokračovat v hovoru: „A jaký to je text, který neznám.“

„Těch je spousta.“

„Výborně. Tak mě je nauč a můžeme je zpívat spolu.“

Wolfe honem stiskl rty, aby zaplašil úsměv, který ho hrozil zbavit sebeovládání. „Ten text, který znám já, by tě pěkně vyděsil.“

„Proč?“

„Protože pojednává, tedy kromě jiného, o Adamovu nástroji,“ odvedl Wolfe důrazně.

Jessica se zatvářila nechápavě. „A proč by mě měly vyděsit řeči o Adamovu nástroji?“

„Protože je rovněž proslavený pod názvem plácačka na mouchy, klacek, prut, palička na buben, římská svíce, cejchovadlo, dýka, meč, čarovný proutek, pohrabáč, pistole a poslední dobou taky jako šestiraňák nebo opakovačka.“

Wolfovi se třásl hlas potlačovaným smíchem. „A těch dalších názvů je nepřeberně. A ke každičkému z nich je k té melodii, kterou si prozpěvuješ, jeden rým.“

Jessica se zamračila. „To je ale nějak mnohaúčelový nástroj, nemám pravdu?“

Wolfe vzdal marný boj, zvrátil hlavu dozadu a rozeřval se úlevným řehotem.

Ten sytý mužný zvuk probudil v Jessice pocit, jako by stála v těsné blízkosti ohně. Spadlo z ní trochu toho předchozího napětí. Prožívala téměř závratnou úlevu, která jí teprve prozradila, jak strašně se bála, že už nikdy nedokáže manžela rozesmát ani pobavit.

„Přesně jak říkáš,“ přisvědčil Wolfe nakonec. „Mnohaúčelový nástroj. Naštěstí Eva byla obdařená stejně štědře.“

„Prosím?“

„Adamův nástroj je totiž doplněk k Evinu nástroji.“

„Já ti nerozumím.“

„Eva má úrodně pole, které Adam musí obdělat… rybníček, kde může prutem chytat ryby…, studnu, kterou on objeví svým proutkem…, hebkou pochvu pro jeho meč či dýku… A vida, ve tváři se ú objevily červánky na znamení, žes to konečně pochopila!“

Zardělá Jessica si přiklopila dlaň na ústa, ale nemohla si pomoci a musela se hlasitě hihňat. Její smích působil nakažlivě a odstartoval u Wolfa další výbuch řehotu. Za chvíli se Jessica smála tak silně, že se musela přidržet kredence, aby neupadla.

Wolfe na tom nebyl o mnoho líp. Uběhly už roky od těch časů, kdy škádlíval Jessiku tak nemilosrdně, až se oběma smíchem podlamovala kolena. Až do tohoto okamžiku neměl ani potuchy, jak nesmírně mu to scházelo.

„Chybělas mi,“ přiznal se, dřív než si to stačil rozmyslet.

„Určitě ne tolik, jako ty mně.“

„Vážně?“

„Ach ano,“ přisvědčila a utírala si oči uslzené smíchem. „Když jsi se mnou, tak ten vítr vůbec neslyším.“

„To je dost zvláštní důvod ke stesku po někom.“

„Skřítci jsou zvláštní stvoření.“

Wolfe se zadíval na řadu povytahaných zásuvek a zotvíraných skříněk. „To máš pravdu, to jsou. Proč chceš mermomocí projít kredencí na druhou stranu, skřítku?“

„Hledala jsem tvou konvici na kávu.“

„Stojí přece na sporáku.“

Jessica se napřímila a vytřeštila oči na bachratý sporák. Nespatřila však na něm nic jiného než otřískanou nádobu připomínající vysokou a dost úzkou plechovku. U dna byla jen maličko širší než nahoře a při horním okraji měla nepatrnou vlnku místo hubičky. Nad víčkem trčelo do výšky drátěné držadlo.

„Kávová konvice na sporáku,“ zopakovala nic neříkajícím tónem.

„Ummm.“

Zvuk, který ze sebe vydal Wolfe, připomínal předení mohutné spokojené kočky. Jessica po něm mžikla zpod hustých mahagonových řas.

„A jak tahle kávová konvice vlastně funguje?“

„Docela jednoduše. Naplníš ji vodou, postavíš na kamna, aby se voda začala vařit, přidáš namletou kávu, necháš přejít varem a potom doliješ studenou vodu, aby sedlina klesla ke dnu.“

„Ach,“ vydechla celá rozzářená. „To je doopravdy jednoduché.“

Jessica odhodlaně zamířila ke sporáku, nadzvedla víčko z konvice a rozhlédla se po džbánu s vodou. Nikde však žádný neviděla.

„Voda teče z pumpy,“ poučil ji Wolfe. „Víš přece, jak vypadá pumpa, ne?“

„Děláš si ze mě legraci.“

„To bych netvrdil tak jistě. U skřítků totiž člověk předem neví. Těžko odhadnout, co znají a co ne.“

Jessica s pumpou sice sama v životě nezacházela, ale viděla, jak ji užívají jiní. Zamířila ke dřezu, pod hubici pumpy postavila kávovou konev a sáhla po dlouhém kovovém rameni. Když ho chtěla zvednout až nahoru, musela se vytáhnout až na špičky.

„Počkej.“

Jessica ztuhla, zakymácela se a ztratila rovnováhu. Než však stačila upadnout a strhnout rameno pumpy dolů, Wolfe k ní přiskočil a popadl ji. Polekaně vykřikla.

„Na něco jsi zapomněla,“ upozornil ji klidně.

Pohlédla do těch půlnočně modrých očí, jež se ocitly tak nezvykle blízko její tváře, protože Wolfe ji držel vysoko ve vzduchu.

„A na co jsem zapomněla?“

„Nepřipravila jsi pumpu.“

Nechápavý Jessičin výraz Wolfovi beze všech pochyb prozradil, že Jessica netuší, nač tou větou narážel. Začal ji spouštět na podlahu, ale dotek jejího útlého hřejivého pasu v jeho dlaních mu byl natolik příjemný, že se mu ještě nechtělo ten kontakt přerušit.

„Vidíš ten džbánek vody vedle pumpy?“ zeptal se tiše.

Hlas mu zněl náhle velmi hluboce a Jessice to příjemně podráždilo nervy, aniž ovšem věděla proč. Přikývla. Náhleji od sebe odtáhl a natočil ji tváří k pultu u pumpy. Její povzdech se utopil ve Wolfových slovech.

„Zvedni ten džbán, skřítku.“

Naklonila se přes stůl a přitom se vtiskla zadečkem do Wolfova rozkroku. Zavřel oči a v duchu si poručil, že musí okamžitě přestat. Místo toho ji sevřel v pase ještě pevněji a vychutnával hebounké teplo jejího těla opřeného o jeho bolestně rozbouřené mužství.

„A teď tím horním otvorem v pumpě vlij vodu dovnitř,“ poradil jí skoro šeptem.

Další Jessičiny pohyby dráždily vzrušeného Wolfa ještě trýznivěji. Tekoucí voda žbluňkala a jiskřila, třpytila se ve světle lampy. Až se zpožděním si Wolfe vzpomněl, co by měl správně dělat zase on. Opět si Jessiku v náruči přesunul, jednou paží si ji přitiskl k hrudi a druhou začal pumpovat. Za chvíli se z pumpy vyřinul proud vody přímo do konvice, která začala přetékat.

„Tak,“ postavil Wolfe Jessiku konečně na podlahu. „Tomu se říká připravování pumpy.“

Žalostně si přitom pomyslel, že pumpa není to jediné, co se během té lekce připravilo, ale to mohl Jessice jen těžko vyčítat. Nemohla přece tušit, co to s ním dělá, když se mu důvěřivě tiskne hýžděmi do klína, takže cítil jejich oblou ženskou křivku i přes nesčetné záhyby jejích cestovních šatů.

„Proč jsi to udělal?“ obrátila se k němu.

Na zlomek vteřiny se Wolfe domníval, že Jessica naráží na změnu, jež se udála s jeho tělem, zatímco ji držel v náruči, ale hned si uvědomil, že mluví o pumpě. Otevřel ústa k odpovědi, ale představa, že tomu skřítkovi s udivenýma očima vykládá složitosti sání, tlaku a pumpování – které patřily k popisu celého mechanismu – zatímco on sám má tělo v jednom plameni, to bylo příliš i na Wolfa.

„Považuj to prostě za náboženský rituál,“ poradil Jessice nakonec.

Jessica zaklonila hlavu a vzhlédla k němu. Nanovo si uvědomila, jak je její manžel urostlý a mohutný. Přesto ji jeho náruč v nejmenším neděsila a nevyvolávala v ní ani nepříjemné pocity, jak by se dalo čekat. Vlastně to bylo moc hezké, když si předtím tak zblízka hleděli do očí a ona na tváři cítila jeho horký dech. A tuhé silné svaly paže, kterou ji k sobě tiskl, byly ještě příjemnější, stejně jako plavné pohyby jeho těla, když pumpoval vodu. Při pomyšlení, že ji bude ještě někdy takhle držet, se v ní rozlily vlnky jemného vzrušení.

„Náboženský rituál,“ opakovala Jessica jakoby omámeně.

„Nejspíš jsem omylem už stihnul vybalit i toho papouška, který se k nám přidal v hotelu.“

Jessica s tichým smíchem jen zavrtěla hlavou. „Jasně, příprava pumpy je náboženský rituál a tys vybalil papouška. Ach Wolfe, nemyslíš, že jsme se tou dlouhou cestou trochu pomátli?“

„Připadá mi to velmi pravděpodobné.“

Na okamžik se mu zahleděla do čirých indigových hlubin v očích. Ten příjemné vlnivý pocit dole v břiše zesílil.

„Děláš mi s břichem neuvěřitelně zvláštní věci,“ přiznala se Jessica zastřeným hlasem.

„A copak, nevolnost, nebo nechutenství?“ hádal Wolfe jedovatě.

„Ani náhodou. Vyvoláváš ve mně pocit, jako bych spolkla zlaté motýly.“

To nevinné doznání přimělo Wolfa zavřít oči, protože kdyby se díval na Jessiku ještě chvilku, musel by ji začít hladit po něžném obloučku horního rtu nejprve špičkou prstu a potom špičkou jazyka. Nezačít ji laskat oběma rukama, to od něho vyžadovalo přímo nadlidskou sílu, ale kdyby na něho dál upírala své užaslé zářící oči a líčila mu první záchvěvy vášně ve svém probouzejícím se nedotčeném těle, Wolfe by se v žádném případě neudržel.

Wolfem zmítaly sžíravé vlny touhy, ale přesto se ani nepohnul. Nevěřil si, že by se po jediném doteku Jessičina těla dokázal ovládnout. Pokud by na jeho neskrývané laskání reagovala smíchem a nevinnou důvěřivostí, kterou právě projevovala, pak by ji musel laskat tak dlouho, dokud by se s ní nespojil.

Potom by se však jejich manželství proměnilo na zcela právoplatný a normální svazek. Jessica by až nadosmrti zůstala připoutaná k míšeneckému lovci mustangů a jemu by pro změnu zůstala na krku viset dívka, která se bojí stát ženou.

„Mám dojem,“ pronesl Wolfe s přemáháním a opět otevřel oči, „že je nejvyšší čas naučit tě, jak se vaří káva. V konvici máš příliš mnoho vody. Tu, co je navíc, odlij do džbánu, z něhož budeš zavlažovat pumpu, a příště nejdřív ze všeho naplň ten džbán.“

„A proč?“

„Protože kdyby v něm nebyla voda, až půjdeš pumpovat příště, budeš muset nejdřív dojít pro vodu k prameni než budeš smět znovu použít pumpu.“

„Takže musím lít vodu dovnitř, aby mi tekla voda ven.“ Jessica zavrtěla hlavou. „Mně to vůbec nedává smysl.“

„Většina rituálů nedává smysl.“

„A co by se stalo, kdybych pumpovala nasucho?“

„Ten mechanismus není zařízený na to, aby pracoval nasucho. Zničila bys ho.“

„A tebe taky, co?“ zažertovala Jessica.

„To si piš. A se mnou i Rena. Pomáhal mi tu pumpu nainstalovat.“

„To je náš soused?“

„Kdepak,“ zavrtěl Wolfe hlavou. „Pokud nebydlí u Willow v San Juans, honí se za španělským zlatem po poušti.“

„Vážně? A co na to říká Caleb?“

„Coby. Souhlasí.“

„To je od něho, echm, výjimečně velkorysé, ne?“

„Reno je Willowin bratr“

Jessica zamžikala a zahučela si pro sebe: „Tomu já říkám smůla, mít za sestru ztělesněnou dokonalost!“

Wolfe podal Jessice kávovou konvici a ukázal na sporák. Když na něj konvici postavila, voda vyšplíchla na černý povrch kamen. Litinové pláty byly studené. Po chvilce zápolení s dvířky kamen se Jessice podařilo je otevřít a nakouknout dovnitř. Ležela tam úhledná hranická třísek připravená na podpal.

„Nehledáš náhodou tohle?“ zeptal se jí Wolfe.

Jessica se napřímila. Podával jí hrníček plný sirek, který sebral z poličky vedle sporáku.

„Víš, kterým koncem se škrtá o kovový plát, nebo se pletu?“ zeptal se suše.

„Lampa se taky nerozsvítila sama,“ odsekla Jessica.

Wolfe se ohlédl po lampě, zvesela čadící v koutě. „Ale jo, vidím. Že bys měla v plánu udit ryby rovnou tady nad sporákem?“

„Nehraj si na hloupého. Dokonce i já poznám rozdíl mezi lampou a udírnou.“

Jessicaš škrtla sirkou po plátu kamen. Zlomila ji a okamžitě sáhla po jiné.

„Kromě toho mi ten kouř nemůžeš mít za zlé,“ brblala, zatímco se pokoušela škrtnout podruhé. „Neudělala jsem nic jiného, než jsem zapálila lampu.“ Sirka nechytla. Přitlačila a zkusila to znovu. Na špičce zápalky vyskočil plamínek. „To musí být tím petrolejem, co používáš, jinak by to tolik nečoudilo.“

„Kdepak, je to knotem, který jsi použila ty. Má špatnou délku,“ vysvětloval Wolfe. „Kdybys ho správně zastřihla, lampa by ihned přestala čadit.“

„Tak tu proboha nestůj a ten knot zastřihni!“ odsekla Jessica.

Přejela po plátu další sirkou. Hlavička sirky se zadrhla a odlomila současně s tím, jak vzplála, a rozhodila jí po sukni spršku sírových jisker

„K sakru!“ sykla tlumeně, když ze sebe honem setřásala jiskřičky.

Wolfe upravil knot a vrátil se ke sporáku, kde Jessica zrovna lámala další sirku ve snaze škrtnout a zažehnout třísky na roštu. S tichým zaklením sáhla po nové zápalce v tenčící se zásobě v hrníčku.

„Ukaž,“ ozval se Wolfe, natáhl se k Jessice a přiklopil jí ruku dlaní. „Uchop sirku takhle a teď s ní škrtni přes místo, kde bývá plát nejrozpálenější. Tam je nejdrsnější místo, kde se neudrží žádný omastek, takže se na něm škrtá nejlíp. Stačí špetka sazí nebo mastnoty a hned obalí hlavičku sirky.“

Při řeči navedl Jessičinu ruku pevným a krátkým tahem po plátu kamen. Zápalka okamžitě chytla.

„Vidíš?“ usmál se.

Jessica se ohlédla přes rameno a pohlédla na Wolfa. V očích se mu třpytil odraz hořící sirky. Kontrast mezi plamenem a sytou modří duhovek ji uchvátil stejně jako jeho dlouhé černé řasy a výrazné oblouky obočí. Pronikavý a inteligentní pohled jeho očí byl jasnější a vábnější dokonce i než tančící plamínek.

Břichem se jí opět rozčeřily chvějivé vlnky.

„Jessi?“

„Ano, už tomu rozumím.“

„Opravdu? Vypadáš trošku zmateně.“

„Ale ne, jen jsem se maličko vylekala.“

„Čeho? Škrtání zápalky?“

Jessice zahrál na rtech podivný úsměv. „Ne, ale tebe. Právě mi došlo, jak jsi neuvěřitelně hezký.“

Wolfe na ni mlčky vytřeštil oči a hned je zase přimhouřil. Silná žíla na krku se mu roztepala ještě zběsileji než předtím.

„Chci říct, že jsem samozřejmě odjakživa věděla, že jsi hezký,“ upřesňovala Jessica ve snaze vysvětlit manželovi, co se jí odehrává v hlavě. „Všechny ženy, od vévodkyň až po ty nejmenší kuchtičky, o tobě donekonečna básnily, ale já jako bych vlastně nevěděla proč. Takže mě trochu vyvedlo z míry, když jsem tě náhle spatřila jejich očima.“

Nejisté se zasmála. „A nekoukej na mě takhle, ano? Připadám si dost hloupě i bez tvého významného pohledu. Jak jsem mohla tak dlouho přehlížet něco tak očividného, to v životě – au!“

Jessica ucukla rukou, protože sirka jí dohořela až ke kůži. Pustila stále ještě hořící dřívko na kamna a přitiskla si prsty k ústům.

„Stalo se ti něco?“ staral se Wolfe.

Jessica si chvíli foukala na prsty a pak si je zkoumavě prohlédla. „Jen jsem se kapku spálila.“

„Ukaž.“

Podíval se jí na konečky prstů, pak sklonil hlavu a něžně jí po nich přejel hrotem jazyka. Když opět vzhlédl k Jessice, zjistil, že ho pozoruje s výrazem, který mohl znamenat cokoliv mezi šokem a odporem.

„Nemusíš se tvářit tak vyděšeně,“ sdělil jí stroze. „Přesně tohle dělá kočka svým hloupým koťatům.“

Jessica otevřela ústa, ale nepronesla ani hlásku. Tělem jí projelo viditelné zachvění. Wolfe se odvrátil a bleskovým mávnutím ruky zažehl další zápalku.

„Běžte si vybalit zavazadla, urozená lady,“ sykl, když zapaloval hraničku třísek. „Dneska večer vám připraví večeři vikomtův divoch.“

Jessica sebou trhla. Dokud Wolfe nezačal mluvit takhle mrazivě a nepřátelsky, ani si neuvědomila, jak vřelý a láskyplný měl předtím hlas.

„Wolfe? Co jsem ti provedla?“

„A až skončíš s dm vybalováním, dej si záležet na tom, aby sis vzala nějaké to svoje šlechtické ložní prádlo a ustlala sis na předložce u krbu. Jeptiška jako ty by se přece nesnížila k něčemu tak primitivnímu, aby spala vedle jakéhokoliv muže, natožpak vedle tak primitivního divocha, jako je tvůj manžel.“

Wolfe se zvedl. Za jeho zády se v kamnech rozvíjely žhavé oranžové květy plamenů.

„Wolfe –“ vydechla Jessica.

„Na samém začátku jsi mi slíbila, že když mi tvoje společnost začne připadat únavná, necháš mě na pokoji. A unavuješ mě právě teď!“ skočil jí Wolfe do řeči a s prásknutím zavřel dvířka kamen. „Poslechněte mě, lady Jessico. A hned!“

Dokonce i šlechtičnám zbývá kapka zdravého rozumu. Jessica si podebrala sukně a utekla do Wolfovy ložnice. Ani tam však nenašla klid.

Vytí větru se v tom tichu rozléhalo nesmírně hlasitě.

Wolfe pozoroval Jessiku, jež klečela nad valchou u necek postavených u stěny srubu.

„Tu košili bys měla správně jenom vyprat, a ne ji roztrhat na cucky,“ poznamenal.

„Osobně v tom procesu nevidím žádný rozdíl.“

„Při tom způsobu, jakým to děláš, se ani nemůžeš divit. Pověz mi, urozená dámo, čímpak ses bavila, zatímco všechnu pořádnou práci v domácnosti lorda Roberta dělalo služebnictvo?“

„Četla jsem, hrála na housle, dohlížela na personál, vyšívala –“

„Kristepane,“ nenechal ji Wolfe ani domluvit. „A co takhle něco užitečného? Nepřipletlo se ti do každodenní rutiny občas i něco takového? Umíš třeba zašít rozpáraný šev, který jsi na mé košili právě rozervala pod záminkou, že ji jenom pereš?“

„A co bys na tom švu měl nejraději, třeba vyšitý erb, nebo svazeček květin v renesančním stylu?“ otázala se ho Jessica mile.

Wolfe si jen znechuceně odfrkl.

Jessica se ani neobtěžovala zvednout hlavu od valchy s širokými dřevěnými vruby. Dobře totiž věděla, jaký by se jí naskytl pohled na manžela. Upíral na ni chladné oči a ústa měl nesouhlasně semknutá do přísné kritické čárky. Takový byl už celé ty tri dny od chvíle, kdy ji tolik vylekal tím, že jí špičkou jazyka přejel po prstech.

A po celé tři dny nosila Jessica na tváři přišpendlený vytrvalý úsměv jako masku, až ji všechny obličejové svaly bolely.

Naneštěstí teď obličej nepředstavoval jedinou a hlavní část jejího těla, která ji bolela. Dnes odpoledne pociťovala stejně propastné vyčerpání jako toho dne, kdy skončili svou předlouhou pouť na americký Západ. Pokud zrovna nepumpovala vodu, aby vyprala a vymáchala oblečení, vlekla ke kamnům jedno vědro vody za druhým, aby ji ohřála. Od sporáku tahala horkou vodu k neckám a valše, vylila ji do necek, klekla a drhla a mnula každý kousek oblečení, který po cestě stihli zamazat. Většinou musela celý proces zopakovat třikrát až čtyřikrát, než výsledek obstál před Wolfovým kritickým zrakem.

„Hádám, že další drhnutí už ta nebohá košile nevydrží,“ zaryl do Jessiky Wolfe.

„Neřekla bych, můj pane. Ještě není dokonale čistá.“

„Tak dost, lady. Tohle je totiž moje oblíbená košile. Loni v létě ji pro mě ušila Willow.“

Okamžitě po doznění posledních Wolfových slov se vzduchem rozlehlo hlasité praskání trhané látky.

„Jessico!“

„Ale propáníčka, jen se na to podívej! Jeden by myslel, že ta ztělesněná dokonalost vybere látku, která něco vydrží, viď?“ Jessica vytáhla zničenou košili z vody a s očividným potěšením ji ždímala. „Ale nezoufej, ještě není všechno ztraceno, můj pane. Udělám z toho skvělý hadr na čištění záchodu.“

„Ty potvůrko! Já tě –“

Wolfovu výhrůžku zakončilo zaklení, s nímž uskočil stranou před proudem mýdlové vody, protože Jessica rázně převrhla necky.

„Promiň, říkal jsi něco?“ usmála se na něho líbezně.

Následoval okamžik ticha sršícího elektřinou, v němž se navzájem měřili pohledy. Potom se Wolfe usmál a Jessica mu úsměv oplatila.

„Mám dojem, že je načase, aby se moje lady naučila drhnout něco odolnějšího, než jsou košile,“ prohlásil Wolfe.

„A to je co?“

„Podlahy.“

Jessice se úsměv chvíli vymknul kontrole, ale ihned se zase vrátil. „Aha, další kuriózní rituál amerických manželek. Začínám chápat, lorde Wolfe, proč si Američané nedrží služebnictvo. Manželka je přece o moc lacinější, nemám pravdu?“

„Škoda přeškoda, žes vylila tu horkou mýdlovou vodu,“ prohodil Wolfe jen tak na půl úst a už se odvracel k odchodu. „Teď si budeš muset ohřát jinou. Nezapomnělas, kde je ta hromada dřeva, viď?“

„Jak bych mohla!“

„Tak na ni skoč!“

„Připadám ti snad jako králík?“ procedila Jessica zaťatými zuby.

Wolfe se k ní obrátil nazpátek. „Tak si pospěš, ty můj zrzavěj králíčku. Denní světlo máme zadarmo, ale světlo lampy je drahé. My, kterým nepřála štěstěna natolik, abychom se narodili jako šlechtici, musíme myslet i na takovéhle věci.“

Už jenom vytáhnout se z pokleku do stoje byla pro Jessiku téměř nadlidská námaha. Wolfe jen s největším sebezapřením odolal instinktivnímu nutkání jí pomoct. Místo toho lhostejně sledoval, jak se namáhavě zvedá na nohy.

I když Jessica byla pevně odhodlaná mlčet, nakonec jí přece jenom unikl sten. Wolfe si to vyložil jako znamení, že v tomhle souboji dvou vůlí začíná mít on navrch. Tedy aspoň doufal. Netušil totiž, jak dlouho dokáže předstírat svou nadřazenost tímhle nicneděláním, zatímco kruhy pod Jessičinýma očima se každou hodinou prohlubují jako temná jezírka. Těžká fyzická práce s péčí o domácnost vysála pod jeho kritickým dohledem z Jessiky i ty poslední špetičky sil, jež jí ještě zbývaly po té vyčerpávající předlouhé cestě k novému domovu.

Třebaže Jessica Wolfa do manželství zákeřně polapila, měl příliš mnoho dobrých vzpomínek na minulé doby, než aby mu tohle její mučení působilo radost. Přesto se přinutil se zaťatými zuby a bez mrknutí oka dívat na Jessičinu unavenou prkennou chůzi. Jakmile by jí dal najevo jen stín laskavosti, vyložila by si ji jako slabost, což by pouze prodloužilo dobu, po kterou Jessice potrvá smíření se s marností jejich svazku.

Ale i když si nakazoval, že musí být tvrdý, sám trpěl jako zvíře.

„Stačí říct slovo a v životě už nemusíš těma jemnýma ručičkama na valchu ani sáhnout.“

Jessica se s povzdechem protáhla v zádech. „Když jsi mi tohle nabízel naposledy, vůbec se ti nelíbilo, co jsem ti potom řekla.“

Hajzle!

Wolfe se při té vzpomínce podvědomě usmál. Jessica to změknutí nelítostných rysů dobře zahlédla a v duchu se snažně modlila, aby Wolfe změknul i v otázce drhnutí podlahy.

Wolfovi však její výraz plný naděje neušel a pochopil, že tentokrát prostě nesmí ustoupit. Mlčky zvedl vědro a podal jí ho. V Jessičiných očích se objevil nejprve zmatek, ale potom hrdě napřímila záda a vědro si vzala.

Ve Wolfovi neochotně narůstal stále větší obdiv. Jessičino buldočí odhodlání strčilo do kapsy vůli muže dvojnásobné velikosti, než byla ona. Ovšem bez ohledu na tu obdivuhodnou zarputilost měla výdrž omezenou zásobou vlastních fyzických sil. Nakonec právě tu její tvrdohlavost použije Wolfe jako zbraň proti ní. Nakonec přece jen vyhraje on.

Postačí mu k tomu smířit se s pocitem hnusu nad sebou, zatímco bude Jessiku dřít k smrti.

„Jessi,“ řekl Wolfe něžně, „tak už to vzdej. Nejsi stavěná na roli manželky muže, který se živí rukama. Víš to přece stejně dobře jako já.“

„Radši budu tvoje manželka než žena lorda Gora.“

Wolfova zatvrzelost na chvíli zakolísala, protože nic na světě ho nemohlo přinutit k té opilecké brutalitě lorda Gora, jež Wolfa znevýhodňovala pokaždé, kdykoliv se snažil Jessiku přesvědčit o bezvýchodnosti jejich formálního sňatku.

„Pro tebe je to tak možná lepší,“ odsekl chladně, „ale pro mě ani náhodou. V Americe bych našel spoustu lepších manželek, než jsi ty.“

„Nevěř tomu!“ zavrčela Jessica, zatímco už mířila ke dveřím. „Na výlupky dokonalosti nenarazíš na každém kroku, aby sis mohl jeden utrhnout i pro sebe jako sedmikrásku na jaře.“

„Jenže já nestojím o žádný výlupek dokonalosti, ale o manželku!“

„Tak to má ten výlupek dokonalosti Willow z pekla štěstí, že už je vdaná. Určitě by jí puklo srdce, kdyby zjistila, že dokonce ani její nadpozemská dokonalost nestačí Stromu, který roste o samotě ke spokojenosti.“

Zpočátku Wolfe nechápal, co tím Jessica myslí, ale když mu to došlo, neubránil se úsměvu. Byl to první jasný důkaz, že jeho neustálé velebení Willowiny dokonalosti začíná Jessiku příšerně štvát. Právě mu poskytla nástroj, kterým se mu podaří postupně rozbít její velkolepou sebejistotu, že jejich manželství bude fungovat.

„Willow má v sobě vášeň,“ poznamenal jedovatě. „To je něco, co jeptiška nemůže pochopit, natož aby tomu mohla konkurovat.“

Na to nedostal jinou odpověď než vrzání pumpy v kuchyni, kam si Jessica zašla pro vodu na drhnutí podlah.

Dopředu, dozadu, dopředu, dozadu, namočit do vody, opřít se silněji, ještě víc, dopředu, dozadu, dopředu, dozadu…

Tahle němá otupující říkanka se v Jessičiných myšlenkách zopakovala už tolikrát, že si ji ani neuvědomovala. Neuvědomovala si ani, že už je pozdní večerní hodina. Její svět se scvrknul na kousek cihlové podlahy, na který dosáhla rýžákem.

Na první |pohled jí Wolfova kuchyně původně připadala malá. Nyní se Jessice zdálo, že se rozrostla do velikosti tanečního sálu.

Dopředu, dozadu, dopředu, dozadu.

Se západem slunce se zvedl vítr a nyní lačně vyl kolem okapů a neviditelnými prsty pronikal do každičké škvírky, aby si našel cestu dovnitř. Jessica si začala tiše broukat v naději, že přehluší ty hrůzné neživé steny, jež ji rušily dokonce i ve spánku plném vyčerpání, do něhož se propadala za nocí. Ale mohla si broukat sebehlasitěji, skučení větru slyšela pořád dál.

Opři se silně, ještě silněji.

Rýžák se navzdory její touze práci už dokončit sunul po cihlách s hlemýždí pomalostí. V zoufalství si přiznala, že v pažích už nemá ani špetku síly. Napjala lokty a opět se opřela do rýžáku, ale ten jí vyklouzl z namydlených prstů a s rachotem se odkutálel stranou. Měla co dělat, aby se sama nerozmázla jak široká tak dlouhá.

Než Jessica rýžák definitivně odložila a spláchla podlahu čistou vodou, dávno minula hodina, kdy měla začít s přípravou večeře. Ne snad že by na tom záleželo. Ať k jídlu připravila cokoliv, Wolfe se na to pokaždé stejně díval takovým způsobem, jako by mu do talíře spadl obsah nočníku.

„No dobře, zrovna tohle mu můžu mít těžko za zlé. Nad tím dušeným masem, které jsem uvařila včera večer, ohrnul nos dokonce i skunk. Ale mně to Wolfe vyčítat taky nemůže, protože mi neráčil prozradit, že musím dát na hrnec poklici a při vaření dolévat vodu.“

Při vzpomínce na jejich tichého nočního návštěvníka se Jessica pobaveně zasmála, a to navzdory rozbolavělému tělu. Roztřásla rozedrané sklady svých cestovních šatů, které barvou už dávno neladily se sytou modří jejích očí. Místo toho připomínala látka spíše bahnitý rybníček s temnými skvrnami na kolenou, kde se dřela koleny o cihlovou podlahu, a v místech, kde se při praní opírala o valchu.

„K čertu,“ zahučela Jessica, „měla jsem tuhle parádu nechat doma a vzít si kuchařčino oblečení.“

Zamířila ke sporáku, kovovým háčkem otevřela dvířka a nakoukla dovnitř. Jako vždycky bylo potřeba přiložit. Totéž bezpochyby platilo i o krbu v obývacím pokoji, který vyhříval současně i sousední ložnici. Jessiku promyšlenost dvojkrbu i jeho skvělá kamenická práce ohromily, ale užasla ještě víc, když zjistila, že krb vybudoval Wolfe vlastnoručně.

Mezi přikládáním do kamen a přikládáním do krbu, vedle kterého postavila kbelíky s vodou, aby byla aspoň trochu vlažná pro pozdější koupel, si jen horko těžko hledala čas na přípravu jakéhokoliv jídla.

„K čertu!“ vrčela, když jí z nezkušené ruky už posté vyklouzl nůž. „Dnes ale Wolfa překvapím! Budeme mít bramborovou kaši, smažené vepřové kostky z vepře našeho souseda, a zavařené třešně. Na tomhle toho nemůžu moc pokazit,“ povzdechla si Jessica. „A nebudu muset ani poslouchat, jak Wolfe pěje chválu na tu ztělesněnou dokonalost v oboru kuchařského umění, jistou Willow Blackovou.“

Jessica si při práci nepřestávala povídat sama se sebou. Pomáhalo jí to odpoutat aspoň zčásti pozornost od skučení vichru, ale to vytrvalé vyti jí neustále ukrádalo klid. Byla vděčná, když se ke zvukům v kuchyni připojilo bublání zuřivě vřící vody.

Za chvíli ten čpavý zápach hlíny a mýdla, který stoupal z důkladně vydrhnuté cihlové podlahy, zanikl ve vůni vařících se brambor Zarachocení pánve, kterou Jessica postavila na rozpálený tál, jí znělo téměř vesele, stejně jako syčení smažících se vepřových kostek v místě, kde se už pánev dostatečně nahřála.

I když tělo měla vyčerpáním téměř zmrtvělé, Jessica si usilovně pobrukovala, jako by jí na tom závisel život. Navlhčila pumpu a naplnila vodou obrovský polévkový hrnec. Asi čtvrtina vody jí vyšplíchla cestou ke kamnům, ale Jessica to nechala téměř bez povšimnuti. Beztak měla co dělat, aby unesla aspoň zbytek. Otevřela dvířka kamen, nacpala dovnitř několik polínek a dvířka zase hlučně zabouchla.

„Co dál?“ položila Jessica sama sobě otázku a probírala si v duchu seznam povinností. „Ach ano, je zapotřebí prostřít stůl. Další ubrus, který se umaže, bude ho zapotřebí vyprat, pověsit, aby uschnul, a složit na hromadu čekající na žehlení. Zaplať bůh že Wolfe po tom, co jsem mu vyžehlila tu první košili, netrvá na žehlení dalších. Odkud jsem mohla vědět, že se látka propálí tak rychle?“

Jessica přistoupila k prádelníku, obdivně pohladila dlaní jeho nádherně vyleštěnou horní desku, a potom otevřela zásuvku. K její úlevě tam ještě zbýval čistý ubrus. Včera večer se ubrus umazal, když si Wolfe nabral do úst doušek kávy a hned nato ho vyprsknul s výkřikem, proč se ho proboha pokouší otrávit!

Jessica zavřela oči a v duchu sama sobě slibovala, že jednou jí to všechno bude připadat stejně zábavné, jako to už teď chvílemi připadá Wolfovi. Jenže do té doby se nesmí přestat usmívat a musí se své povinnosti naučit co možná nejrychleji.

Nic jiného jí ostatně nezbývalo. Pokaždé když selhala či dala najevo, jak strašně začíná být unavená, stačilo se otočit a bez výjimky spatřila Wolfa, jak ji pozorně sleduje, zaznamenává každičkou její slabinu a číhá na chvíli, kdy se Jessica vzdá své role západoamerické manželky.

Řekni to slovo, Jessiko.

Wolfe ten rozkaz už ani nemusel pronášet nahlas. Čišel z jeho nesouhlasně sevřených rtů, z jeho pronikavého pohledu, z jeho dravci číhavosti, která jí profukovala duší jako ledový vítr Přesto se nemohla vzdát, a to bez ohledu na to, jak příšernou únavu pociťovala, jak nezvyklý jí připadal ten nový život, jak zoufalou samotou strádala v téhle cizí zemi, kde neměla jiného přítele než právě Wolfa.

Wolfa, který netoužil po ničem jiném, než ji vytěsnit ze svého života.

„Nikdy,“ zapřísahala se Jessica nahlas. „Uvidíš, Wolfe. Budeme se zase spolu smát, zpívat si, číst si večer u krbu. Zase se z nás stanou přátelé. Uvidíš, že to tak bude. A pokud ne…“

Jessice se sevřelo hrdlo. Musí se to stát!

„Budu pořád silnější,“ pokračovala v přísaze. „Budu se učit. Ať už mě jako americkou manželku čeká cokoliv, nemůže to být horší než to, co moje maminka musela snášet v manželství se skotským šlechticem, který od ní nechtěl nic jiného než mužského dědice.“

Vytí vichru zesílilo do přízračného nářku, připomínajícího pláč ženy podléhající zoufalství z mučivé trýzně. Jessica si přiklopila uši dlaněmi a začala si zpívat tak hlasitě, co jí dech stačil. Vichr však skučel dál s neztenčenou silou, protože vanul pouze v její mysli, nikoliv po divokých západních pláních.

S přidušeným výkřikem se Jessica rozběhla do kuchyně zkontrolovat oheň v kamnech. Přiložila dřevo a pak zašla do ložnice a toužebně se zadívala na vysokou sedací vanu. Představila si ji plnou horké vody napěněné vonným růžovým olejem a samým blahem jí z toho na pažích naskočila husí kůže. Zatím si ještě nikdy neuvědomila, jak výjimečným luxusem je obyčejná horká lázeň.

Až do nynějška. Od chvíle, kdy dorazila do Wolfova domu, musela se Jessica spokojit jen s ranním opláchnutím se v umývadle, než se chvatně oblékla. Během dne měla příliš mnoho práce a večer bývala příliš unavená, aby napumpovala vodu, ohřála ji a odtahala až k vaně.

Dnes večer však pro koupel udělá všechno, co je v jejích silách, i kdyby kvůli tomu měla lézt po čtyřech. Jednoduše je vyloučeno, aby vydržela ještě jednu noc bez pořádné koupele.

Jessica se nešťastně podívala na vábivou měkkost Wolfovy postele, nerada by však její přepychové kožešinové přikrývky zamazala svým zašpiněným oděvem. S ušklíbnutím se posadila ke krbu a opřela se zády o vyhřátý kámen. Noci strávené trhaným spánkem na předložce u krbu a dny plné nezvyklé dřiny si na ní vybíraly krutou daň. Za pár vteřin tvrdě usnula.

Probudila se úlekem, protože zvenčí k ní dolehlo Wolfovo hulákání. Hned nato spatřila oblaka kouře vlnící se těsně pod stropem a vyplouvající otevřeným oknem ven jako stádo veselých šedivých beránků.

„Jessi! Okamžitě mi odpověz! Kde jsi?“

Jessičin první pokus vyskočit na nohy selhal, protože unavené končetiny jí odmítly spolupráci. Teprve napodruhé byla úspěšnější.

„Wolfe?“ zvolala hlasem z rozespalosti nepříjemně ochraptělým.

Vchodové dveře se prudce rozletěly a do chodby vpadl Wolfe. Snědou tvář měl zachmuřenou.

„Jessi, nestalo se ti nic?“ vykřikl a ohlížel se po dveřích do kuchyně, odkud se valil stále hustší dým.

„Ale ne, nestalo,“ vydechla zlomeně.

Wolfe se otočil a spatřil Jessiku stojící na prahu ložnice. Vlasy měla zpola vyvléknuté z copu a na pozadí černých kruhů pod očima se její zorničky zdály podivně bledé. Wolfe zavřel oči a úlevou si oddechl tak mocně, až se mu málem udělalo nevolno.

„Wolfe? Co se to děje?“

Opět rozevřel víčka a upřel na ni nebezpečně výhrůžný pohled. „Myslel jsem, že dům hoří a ty s ním!“

„Že hoří – dobrotivé nebe, vepřová!“

Wolfe se rozběhl za Jessikou do kuchyně. Když se natáhla po rukojeť pánve, srazil jí ruku stranou.

„Ne! Ještě se popálíš!“

Zašel do obývacího pokoje a vrátil se s kleštěmi na prohrabování ohně a přikládání polen. Odnesl pánev pod schody zadního vchodu a postavil ji tam na hlínu.

Za jeho zády si Jessica procítěně povzdechla: „Co myslíš, bude ten skunk dneska hladovější než včera?“

Wolfe si dal hezky načas, než se k ní obrátil, protože se bál, že se hlasitě rozřehtá. Zrovna v tu chvíli si totiž v duchu položil stejnou otázku, a sice zda se Jessica někdy naučí vařit dost dobře aspoň pro skunka.

Ale společný smích s tou neporazitelnou Jessi byl příliš příjemný, příliš vzrušující, příliš… opojný. Pokaždé když se přestal hlídat, povzbuzoval v ní naději, že nakonec nad ním zvítězí, že si ho získá. A to on nesmí dělat.

protože to není pravda. On se v životě s touhle napodobeninou manželství nesmíří, takže každá laskavost z jeho strany by byla vlastně maskovaná krutost. Laskavost by pouze prodloužila ten bolestný proces nucení Jessiky, aby souhlasila s anulováním sňatku.

A Wolfe nechtěl ten proces prodloužit ani o vteřinu. Nevěděl totiž, jak dlouho ještě snese pohled na tu zdeptanou šlechtičnu bez toho, aby ji nepopadl do náruče.

Když se Wolfe obrátil opět tváří k Jessice, tvářil se zcela bezvýrazně.

„Co dalšího naservíruješ skunkovi k dnešní večeři?“ zeptal se záměrně neutrálním tónem.

Jessica se nevesele usmála. „Už ani ň. Na brambory jsem nalila spoustu vody a zavařené třešně jsem ještě neotevřela.“

„Kompotované.“

„Cože?“

„Tady na americkém Západě říkáme kompotované, v Anglii se říká zavařené třešně.“

„Aha.“

Wolfe doslova viděl, jak Jessice horečně pracuje mozek, aby si zaznamenala tuhle jazykovou zvláštnost pro budoucí použití. Poslední zbytky svého britského přízvuku a idiomů vypouštěla ze své řeči stejně rychle, jako si kdysi v dětství odvykla skotštině. Podobně jako Wolfe se už jako maličká naučila přežít pomocí ochranného maskování. Fakt, že je dcerou prosté Skotky, nemohla nijak změnit, jako Wolfe nemohl změnit nic na svém nemanželském a navíc míšeneckém původu. Styl oblékání a vyjadřování se však změnit daly, a měnily se tedy v závislosti na prostředí, do něhož se oba dostali.

Jen pramálo lidí se dívalo hlouběji než na povrch, což Wolfovi velmi vyhovovalo. Umožňovalo mu to větší svobodu pohybu a celkovou volnost všude, kde se mu zachtělo. Rád by věděl, zda Jessica objevila – a využívala – podobnou osobní svobodu pod maskou přizpůsobení se. Choval silné podezření, že ano.

Ta myšlenka ho nepotěšila. Tohle ji totiž přiměje bojovat proti anulování o to usilovněji, protože její další svoboda je beznadějně závislá přesně na témže manželství, které tak krutě omezuje Wolfovu svobodu.

Jessica prošla kolem manžela do začouzené kuchyně. Následoval ji a přitom si povšiml spousty špatně zapnutých knoflíčků na zádech. Buď si na některá místa sama nedosáhla, nebo jí začíná být úplně jedno, že některé knoflíčky vynechala.

Tento další důkaz, že Jessica se za každou cenu snaží vyhnout dotekům Wolfových rukou, i kdyby šlo pouze

zapnutí těch nemožných šatů, v něm probudil vztek.

když si současně s tím uvědomoval, že by měl být vlastně vděčný, že se ho nesnaží svést, a tak vlákat do skutečného – a katastrofálního – manželského svazku, ani v nejmenším ho její odpor k nejběžnějším kontaktům s ním nepotěšil.

Čert aby vzal tu mrňavou jeptišku! Proč jen se rozhodla, že mě tím svým dokonalým tělem bude takhle mučit?

Přimhouřenýma očima Wolfe sledoval, jak Jessica zapřela kuchyňské dveře, aby kouř mohl lépe vyvětrat, a pak zamířila zkontrolovat brambory. Nadzvedla pokličku a podívala se dovnitř.

„Hrom a blesky!“ vyhrkla nešťastně. „Kam se poděly?“

„Kam se podělo co?“

„Přece brambory.“

Wolfe přes Jessičinu hlavu nakoukl do hrnce. V zahoustlé vodě neplavalo nic ani vzdáleně podobného bramborům.

„Včera večer jsi uvařila specialitu zuhelnatělou zvenčí a syrovou uprostřed. Dneska jsi to tedy vyřešila tím, že tvoje brambory nemají žádný povrch a žádný střed. To je geniální.“

„Neměla jsem vůbec tušení, že se brambory dokážou chovat takhle zvláštně,“ zahuhlala Jessica.

„Už se nedivím, že lidé nosí skřítkům mléko a sušenky. Ti troubové by jinak museli umřít hlady.“ Wolfe zavrtěl hlavou a s neskrývanou zvědavostí se na Jessiku zadíval. „Cos provedla s těmi kompotovanými třešněmi? Neosolila jsi je náhodou?“

„Je nesmysl chtít po mně, abych za tři dny zvládla znalosti či zkušenosti, které se kuchař učí celé roky,“ namítla Jessica, jež pouze s krajním úsilím zachovávala klidný tón. „Snažím se ze všech sil, abych byla dobrou manželkou, doopravdy.“

„To je dost děsivá myšlenka. Tak co se tedy stalo těm třešním?“

Ušklíbla se a přiznala: „Neumím je otevřít.“

„Za tyhle drobné laskavosti. Pane, d jsem neskonale vděčný.“

Wolfe vzal chňapku, popadl hrnec za ucha a odnesl ho k zadnímu vchodu. Jessica zaslechla ostré zasyčení a výbuch páry, jak vylil vodu s rozvařenými bramborami na připálenou pánev.

„Dobrou chuť, pane skunku,“ popřál Wolfe.

Při té jízlivé poznámce sebou Jessica až škubla. Silně totiž pochybovala, že by to pruhované zvířátko mělo o její kuchyňské výtvory větší zájem než Wolfe.

Jessica zjistila, že vlastně ani ona nemá hlad. Žaludek měla sevřený jako pěst, v krku ji bolelo a oči ji pálily od slz, které si netroufla vyplakat. Podle tvrdé přímky Wolfových rtů, s níž se vrátil zpátky do kuchyně, správně odhadla, že čeká na sebemenší projev její slabosti. Neměl v sobě kapku slitování, špetičku porozumění pro její situaci, nenabízel jí sebemenší útěchu, i když se tolik snažila tak šíleně neselhávat.

Už se nemohl dočkat, kdy se své nechtěné manželky zase zbaví.

S posledními zbytky energie se Jessica statečně napřímila v zádech, sebrala dvě chňapky a přistoupila ke sporáku. Když se ten obrovský polévkový hrnec pokusila zvednout poprvé, paže jí vypověděly službu, dřív než nádobu zvedla o pár centimetrů. Hrnec s třeskem dopadl zpět na černý litinový tál za zvuků zuřivě prskající rozlité vody. Více náhodou než díky vlastní pozornosti se Jessica tou vařící vodou neopařila.

Jessica zaskřípala zuby, urovnala si chňapky v rukou a opět se natáhla po hrnci, pevně odhodlaná obstarat svou horkou koupel, ať to stojí co to stojí. Než ale stačila hrnec uchopit podruhé, Wolfe ji chytil zezadu v pase, zvedl ji do výšky a postavil ji zpátky na podlahu natočenou tváří k sobě. Hleděli na sebe ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů.

„Copak jsi tak hloupá, že ani netušíš, že vařící voda by ti mohla pořádně opařit tu tvoji šlechtickou kůžičku?“

Při Wolfových slovech přimhouřila Jessica oči, až z nich zbyly jen sytě modré srpečky. Chvíli mlčela, protože měla strach, že se na něho rozvřeští jako fúrie.

„Ty zase budeš hloupý v jiném směru, můj pane,“ odsekla nakonec tiše, i když s přemáháním. „Nebo že by se ti podařilo vycvičit si hrnec vařící vody tak, aby za tebou sám běhal jako pejsek?“

„O čem to proboha mluvíš?“

„O tom, že potřebuju ten hrnec dostat z kamen k vaně,“ vysvětlila mu stručně.

„Pokud si představuješ, že můj vztek nad zkaženou večeří ukonejšíš horkou koupelí…“

Jessica otevřela ústa, aby namítla, že to bude její koupel, ne jeho, ale Wolfe pokračoval v řeči.

„… tak máš pravdu,“ sdělil jí. „Rozhodně se těším na koupel víc než na jakékoliv jídlo, které bys mi byla schopná nabídnout. Uznávám, že je od tebe pořádně chytré, že ti to došlo.“

„To víš, my, co nejsme výlupky dokonalosti, se musíme snažit,“ sykla mezi zuby.

„To ti připomenu, až mi budeš drbat záda.“ Wolfe věnoval své rozzuřené mladé manželce úsměv. Stále ještě ji silnýma snědýma rukama svíral v pase.

„Pověz mi, manželi milovaný, mají všechny ty výlupky dokonalosti taky postavu Amazonky?“

„Willow bude tak o dva tři centimetry vyšší než ty.“

„Ale široká v ramenou a s bicepsy jako lamželezo?“ vyzvídala Jessica líbezně.

„Je jemná a ženská jako víla.“

„Tak jakým způsobem přepravuje horkou vodu do vany – nosí ji křehce a líbezně po náprstku?“

„Výlupky dokonalosti nepotřebujou nosit horkou vodu do vany, protože to za ně obstará příroda.“

„Aha, hned mě to mělo trknout,“ pokývala Jessica hlavou. „Navíc je to čarodějka.“

Wolfe pevně stiskl rty s odhodláním nenechat se Jessičiným pohotovým jazýčkem a vtipem doběhnout ani vyvést z míry.

„Nic tak zlověstného v té schopnosti nehledej,“ doporučil jí mile. „Caleb postavil svůj dům v blízkosti horkého pramene a Reno ho potrubím odvedl až do domu.“

„Hádám, že mi chybí manžel tak chytrý jako Caleb a bratr tak šikovný jako Reno, takže mi nezbude než naplnit vanu obvyklým americkým způsobem – nanosit vodu po jednotlivých vědrech.“

Wolfe si změřil míru odhodlanosti v Jessičiných očích a uvědomil si, že v téhle záležitosti jeho manželka necouvne. Buď tam tu vodu odnese sám, nebo bude muset přihlížet, jak na sebe ten skřítek zvrhne vodopád vroucí vody.

„Nech to být. Já tu zatracenou vodu odnesu,“ zavrčel.

O deset minut později měl už Wolfe pohodlnou sedací vanu plnou, na kamna postavil k ohřátí další vodu a prohrábl kamna, aby je mohl pořádně naložit dřevem. Pak se svlékl a položil se do vody.

„Už můžeš, má lady!“ křikl. „Pojď dovnitř a hezky svého manžela umyj!“

„Prosím?“

„Umyj mě!“ utrhl se na ni Wolfe netrpělivě. „Tak jednoduchý úkol bys mohla zvládnout i ty, nemyslíš?“

Jessica se objevila na prahu ložnice s tak ohromeným výrazem, že normálně by to Wolfovi přišlo k smíchu, ale teď ho to kdoví proč navztekalo. Těšil se totiž, že se konečně zařídí podle rady lady Viktorie: Nauč tu paličatou malou jeptišku, že nemá proč bát se mužů.

„Jen se neračte strachovat, ctihodná sestro Jessiko,“ ucedil Wolfe stroze a obrátil se zády, aby se mohla přiblížit k vaně. „Mytím mých zad neotěhotníte, namouduši.“

Neodpověděla. Dokonce jeho slova ani nevnímala. Pohled na jeho nahé tělo ve vaně jí vyrazil dech. Tehdy tu noc v sídle lorda Stewarta byla příliš vyděšená z Gorova útoku, než aby si stačila všimnout, jaké má Wolfe úchvatné tělo, ale teď ji nerozptylovalo ani panikaření, ani bolest.

Najednou na světě neexistovalo nic kromě Wolfova snědého těla lesknoucího se vodou a sršícího mužnou silou.

Jessice se útrobami rozlil podivný žár, jako kdyby spolkla hejno motýlků s plamennými křídly. Připomnělo jí to hotel v St. Joseph, kde jí Wolfe kartáčoval vlasy a probouzel v ní vlny žhavé slasti.

V tobě je vášeň, Jessi.

V Jessice náhle vybuchl strach a zmrazil ten něžný žár, který se zažehl pohledem na Wolfa ve vaně.

Nesmysl, já nemůžu být vášnivá. Nejsem přece žádná hloupá ovce, která jde dobrovolně na porážku. A pokud mám v břiše nějaké nezvyklé pocity bude to jedině proto, že únavou až šilhám.

„Čekám, manželko!“ řekl Wolfe.

Jessica otevřela ústa, nevzmohla se však na víc než na bezdechý sten. Wolfe se v temné, mírně kouřící vodě tyčil jako torzo díla italského malíře: s hladce opracovanými svaly, vzpřímený v zádech, silný, úchvatně mužný i v té ladnosti, jež ho obklopovala jako aureola.

Světlo svíce mu klouzalo po hladké pokožce jako sluneční paprsky po vodní hladině a zdůrazňovalo hru svalů pod kůží jemnou jako jantar. Spojení ryze mužské síly s ryze mužskou krásou zavinilo, že Jessiku polila další žhavá vlna, zbavila ji dechu a vzbudila v ní pocit, jako by ji Wolfe laskal rukama.

Ta myšlenka ji děsila i fascinovala současně. Jessica uchopila do roztřesených prstů mýdlo a začala Wolfovi mýt vlasy. Chvíli bylo ticho přerušované pouze šplícháním vody, když se Wolfe ve vaně pohnul, a jemnými šeptavými zvuky, jak mu Jessičiny prsty vtíraly do vlasů mýdlo vonící po růžích.

Z Wolfa nebylo vidět o moc víc než hlava, ramena a větší část zad. Zbylé tělo se Jessice jevilo jen jako nazlátlá rozmazaná skvrna hluboko pod vodou, která se při pohledu shora zdála černá, pochopitelně až na šmouhy mýdlové pěny a chvějivý odraz plamene svíčky na rozvlněné hladině.

Navzdory pažím rozbolavělým hodinami usilovného drhnutí podlahy Jessica zjistila, že umývání Wolfových hustých tuhých kadeří jí je velmi příjemné. Klouzala mu prsty po lebce a jemně ji mnula, masírovala citlivá místa nad čelem a za ušima, zatímco jeho vlasy jí oplácely laskáním nájemné kůžičce mezi prsty. Horké hebké mydliny klouzající jí v dlaních představovaly další vábničku. Když mu z vlasů sklouzla prsty na napjatou pokožku šíje, přistihla se, že ho vlastně touží hladit, že má chuť vyzkoušet tuhost a sílu jeho kůže a svalů.

V břiše jí opět rozepjali křidélka zlatí motýli a vyzařovali do celého těla žár, takže se rozkoší až zajíkla.

Ne, ne, to není žádný motýlek, napomenula se v duchu přísně. Je to můra, hloupý tvoreček, který se třepotá u nebezpečného žhavého plamene a netuší, že hned příští vteřina může být jeho poslední!

V Jessice se svářily strach a vášeň a rozechvěly ji vnitřní zimnicí. Navzdory tomu se neubránila zvědavosti, jaké by to asi bylo, kdyby se krouživě stále víc přibližovala k plameni a nechala se jím sežehnout až k samé dřeni své bytosti.

Wolfe se nečekaně zavrtěl a o stěnu vany zapleskaly tmavé vlnky. Pomalé tření Jessičiných prstů po jeho hlavě v něm zažehlo větší žár než vroucí koupel, ze které se ještě kouřilo.

„Dělám to správné?“ zeptala se Jessica.

Vylekala se zvuku vlastního hlasu. Zněl příliš chraptivě, prozrazoval probíhající bitvu mezi strachem zakořeněným na samém dně její duše a rozvíjející se touhou. Pocity při dotýkání se Wolfova těla byly příjemné až nebezpečně moc. Přesto byla ochotná to riskovat. Jeho blízkost pro ni začala představovat nepředstavitelně mocnou vábničku.

„Ano,“ přisvědčil Wolfe tiše. „Děláš to velmi dobře.“

Hlas měl hluboký, temný, vřelý. Probouzel v Jessice pocit, jako by ji Wolfe něžně hladil. Jemné špičky prstů mu sjížděly po linii šíje a ramenou. Pod kůží v barvě slitiny zlata s mědí se mu napínaly a přelévaly svaly. Ta síla Jessiku okouzlovala, protože Wolfe ji bral za stejnou samozřejmost jako vzduch, který dýchal. Pro ni to však taková samozřejmost nebyla. Už při pouhém tom vědomí se celá chvěla.

„Cco jsi tady dělal, než jsem přišla já?“ vyhrkla Jessica nervózně.

Wolfe zavřel oči a snažil se potlačit fyzické vzrušení, které v něm probouzela zastřenost a melodičnost Jessičina hlasu a čarování jejích prstů, jež uměly zázraky. Nakonec ale pokrčil rameny a dovolil svému vzrušení, aby se projevilo, protože věděl, že proti tomu beztak nemůže nic dělat.

„Lovil jsem, kupoval, prodával, choval a cvičil koně,“ odpověděl.

Jessice na okamžik znehybněly ruce. „Ale tady žádní koně nejsou, když nepočítám toho, kterého jsi koupil s vozem v Denveru.“

„Všechny své koně kromě těch nejlepších jsem rozprodal, než jsem odjel do Anglie na tvůj zásnubní ples.“

„A ty koně máš kde?“

„U Caleba. Strávil jsem tam podstatnou část roku, protože jsem mu pomáhal se stavbou domu. Na oplátku se mi s Willow starají o klisny. Nechávám je krýt jejím arabským hřebcem.“

„Jsou to samí mustangové?“

„Ano. Zvlášť jedna klisna je úplně výjimečná, elegantní a silná, vášnivá a inteligentní. Má srst v barvě ocelového prachu. Říkám jí stříbřenka. Ta představuje základ mého budoucího stáda.“

„A kdy si koně přivedeš nazpátek?“

„Asi to vůbec neudělám. Tahle strana Skalnatých hor začíná být na můj vkus příliš hustě osídlená. Nejvyšší čas, abych zvedl kotvy a popojel o kus dál.“

„Hustě osídlená? Ty si ze mě utahuješ.“

„Ale neutahuju. Většinou sice s rančery i vojáky vycházím v dobrém, ale lidé z města mají vůči míšencům velmi podezřívavý přístup. Jakmile se někde něco zvrtne, obviní z toho nejbližšího Indiána.“

Jessica ztuhla. „Ale to je hrozné!“

Wolfe pokrčil rameny. „Je to naprosto logické. Kdybych tu zůstal, asi bych s většinou lidí z města vycházel dobře, spřátelil bych se s nimi, nu a ty zbylé bych stejně nakonec donutil změnit názor, držet klapačku nebo se odstěhovat do zdravějšího kraje.“

„Když bys tedy mohl s lidmi vycházet v dobrém, proč nezůstaneš?“

„Moje čejenské jméno zní Strom, který roste o samotě. A přesně mě vystihuje.“

„Ale postavil sis tady tak útulný domov!“

„Tak si jinde postavím stejně útulný, možná že nahoře nad Velkým průsmykem, kde mají ranč Caleb s Willow. Vzhledem k tomu, jak často za nimi jezdívám, to pro mě bude mnohem snazší.“

Jessica zaťala prsty do Wolfových vlasů. Čert aby vzal ten výlupek dokonalostí! Copak mám vůbec nějakou šanci přesvědčit Wolfa, že jsem dobrá manželka, když v jednom kuse básní jenom o ní?

„Nadechni se,“ zabručela.

Současně s touhle výzvou stlačila Wolfovi hlavu pod hladinu, a to kupodivu docela rázně. Okamžitě se vynořil a zavrtěl hlavou prudce jak oklepávající se pes, takže ji celou postříkal.

„Ještě jednou,“ usmála se líbezně.

Dost nešetrně mu potopila hlavu podruhé.

Wolfe se usmál pod vousy a tentokrát zůstal pod vodou tak dlouho, až jí to začalo dělat starosti.

„Wolfe?“

Zatahala ho za paži, ale nevynořil se.

„Wolfe, to by stačilo. Wolfe? Jsi –“

Voda vystříkla jako láva ze sopky, protože Wolfe se vynořil jako blesk, popadl Jessiku v pase a podržel ji těsně nad temnou hladinou.

„Okamžitě mě dej dolů!“ poručila mu celá bez dechu. „S radostí.“

„Na podlahu, ty syčáku! Na podlahu!“

Ale Jessica se zmítala v tak silném záchvatu smíchu, že ji nohy neunesly, takže ji Wolfe musel podpírat. Opíral se lokty o okraj vany, usmíval se a v duchu si spílal do nemožných bláznů. Měl by si od ní udržovat co největší odstup, a ne vychutnávat škádlivé úsměvy a smích z jejích krásných úst a pyšnit se jako slepice svým kuřátkem jen proto, že se jí ve tvářích opět objevila barva.

Pokud se bude pořád bratříčkovat s nepřítelem, tu bitvu v životě nevyhraje. Velmi opatrně Jessiku pustil.

„Tak si myslím, že vlasy máš už opláchlé ažaž,“ poznamenala a obrátila se k odchodu. „Než se ohřeje druhá várka vody, měl bys být se svou koupelí hotový.“

Hlas jí zněl znovu tak chraptivě, až šel z toho strach. Wolfe přimhouřil oči. Jeptiška nebo ne, vlasy mu umyla s rozkoší. Moc by ho zajímalo, jak by se jí líbilo, kdyby ho umývala celého.

Vmžiku pochopil, že tuhle příležitost nesmí propást. Natáhl paži, přidržel Jessiku kolem pasu a nedovolil jí udělat už ani krok.

„Ještě jsi na něco zapomněla,“ prohodil.

„A na co?“

„Na to ostatní. Potřebuju umýt celý, nebo snad ne?“

„Ty žertuješ,“ vydechla Jessica. Wolfe vychutnával žár a napětí jejího těla.

„Ale kdepak. Vezmi si houbu.“

Shýbla se pro ni maličko neobratně, protože Wolfova paže se jí nepřestávala ovíjet kolem boků. Těsně předtím, než se sehnula do nejhlubšího předklonu, cítila, jak jí Wolfova dlaň hladí a hněte hýždě, jako by prozkoumávala jejich tvar a pružnost. Napřímila se tak bleskově, že málem ztratila rovnováhu. „Wolfe!“

Temně zabručel, což se dalo vykládat jako smích či přidušená otázka.

„Co to vyvádíš s tou rukou!“ zakoktala. „To přece –tohle –“

Předvedl jí lenivý, nebezpečný úsměv. „Tohle je co?“ pobídl ji.

Jessica zamžikala. Podobný výraz na Wolfově tváři ještě neviděla. Byl neuvěřitelně hezký a vypadal každým coulem jako darebák, za jakého ho před chvilkou považovala. Pokud můře připadá plamen tak nádherný, není divu, že se k němu ta chudinka přiblíží tak blízko, až si sežehne křídla.

„Já, echm, ale nic,“ zamumlala nakonec Jessica.

Spěšně začala mydlit houbu. Wolfe pozoroval ruměnec v jejích tvářích a žilku zběsile roztepanou v důlku pod jejím hrdlem. Pohledy, jimiž po něm střílela, zatímco mu umývala obličej a ramena, mu prozrazovaly, že jeho nahota ji znervózňuje i zajímá zároveň.

Lady Viktorie, klobouk před vámi dolů, pomyslel si Wolfe pobaveně. Jste pořád tak dokonalý znalec lidské povahy, jakým jste bývala, co vás pamatuju. Jessica není o nic větší jeptiška než já.

Ve chvatu omyla Jessica Wolfovi část těla čnějící nad hladinou, které se pečlivě vyhýbala pohledem. Přesto v tomto bodě hanebně selhala, oči jí klouzaly, kam samy chtěly. Nakonec je tedy zavřela v naději, že tímhle způsobem ztratí koupel na důvěrnosti.

Byl to však omyl. Sotva oči zavřela, jako by jí do rukou vjela dvojnásobná citlivost. Hladká žhavá síla jeho těla ji pod prsty rozechvívala. Wolfova struktura pokožky se od té její tolik odlišovala a pokaždé když mu dlaněmi přejela po prsou, probouzela v ní nový, rozkošnický šok. V útrobách se jí rozhořel něžný ohníček, při kterém ji mrazilo. Opět sklouzla houbou po té mužné hrudi a v duchu si nepřestávala opakovat, že Wolfa myje stejně, jako se umývá nádobí a podlaha, a přitom dobře věděla, že sama sebe obelhává. Toužila hníst mu svaly a hladit ho jako kočku a přitom sama jako kočka příst.

Jessica samým zoufalstvím oči zase rychle otevřela, bohužel právě ve chvíli, kdy Wolfe z vody vystrčil dlouhou svalnatou nohu. Pohled na tmavé vzorování z mokrých chlupů na lýtku a ještě výše po celé délce mohutného stehna bylo víc, než dokázala snést.

Wolfovi neušel směr jejího pohledu a současně si jízlivě uvědomoval, že voda ho neskrývá tolik jako předtím. Vyčkával po několik nekonečných bezdechých minut, nechal v ní svářit se strach s touhou a přitom cítil, že Jessičin zájem o něho jako o muže ho mohutně vzrušuje.

A taky že to je pořádně vidět.

„WWolfe?“

„Neříkej, že umýt mě je těžší než vydrhnout podlahu,“ prohodil záměrně nedbalým tónem. „Takže pokračuj v mytí, manželko.“

Jessica se pečlivě hlídala, aby očima nezabloudila ani o centimetr nad polovinu Wolfova stehna, a chvatně mu po něm přejela houbou.

„Opláchni se,“ vydechla.

Její zastřený hlas představoval další slastný bič na Wolfovy rozjitřené smysly a pohlaví. Poslušně schoval pravou nohu pod vodu a okamžitěji vystřídal levou nohou. Jessica mu umyla tuhé svaly na lýtku, rozpačitě se zarazila u kolena a vtom jí houba vyklouzla z rozechvělých prstů. Rázem klesla pod hladinu a přistála Wolfovi v klíně.

Jessica vyčkávala, až Wolfe houbu vyloví a podá jí ji zpátky. Když se však nehýbal, tázavě k němu vzhlédla. Měla dojem, že pod černými řasami se mu zablesklo, ale usoudila, že to byl klam světla. Opatrně zalovila ve vodě. Prsty se však dotkla tuhého hladkého údu, nikoliv houby. Wolfovi ze stisknutých úst unikl sykavý povzdech.

„Propromiň,“ zajíkla se celá zrudlá a honem rukou ucukla. „Nechtěla jsem…“

„Se mě dotknout?“ usmál se Wolfe stále se zavřenýma očima. „Tak to ti rád odpouštím, líbezná jeptiško.“

„Houba…“

„Vykašli se na houbu. Tvoje prsty jsou nesrovnatelně příjemnější.“

Jessica byla příliš vyvedená z míry, než aby se zmohla na odpor. Uchopila další kousek voňavého mýdla a rozetřela ho na mocné svaly Wolfova stehna. Zvládla to během pár vteřin. Potom ji však – proti její vůli – vlastní prsty zradily a přitlačily se na mužskou pokožku, aby vychutnaly její horkou hebkost.

„Opláchnout,“ vydechla přiškrceně.

Noha zmizela ve vodě. Mýdlová pěna se rozvířila a pomalu se rozpouštěla. Než Wolfe stačil požádat o umytí dalších částí těla, Jessica se napřímila a tryskem se vyřítila z ložnice, přičemž pro formu hučela něco o tom, že musí přece zkontrolovat, jak se jí hřeje voda na její vlastní koupel.

Wolfe ji doprovázel lačným pohledem přimhouřených očí. Když za Jessikou zabouchly dveře, s povzdechem vylovil houbu a dokončil mytí s vědomím, že ji škádlil a dráždil až po samu mez únosnosti – pro něho.

Než se Jessice stačila dostatečně ohřát voda a opatrně se vrátila do ložnice, srdce se jí už aspoň trochu uklidnilo a žaludek se jí při každém nadechnutí nechvěl jak balónek ve větru. Nenápadně přihlížela, jak Wolfe zastrčil dřevěnou zátku na původní místo a ucpal tak otvor, kterým voda z vany vytekla rourou protaženou kamennými základy chalupy na venkovní svah.

Jessica s obdivem sledovala hru Wolfových svalů, když naléval do vany jedno vědro vroucí vody za druhým, jako by to pro něho byla pouhá zábava. Potom napumpoval ještě studenou vodu, aby koupel ochladil. Obdivovat Wolfovu svalnatou krásu bylo přesnadné, protože byl oblečený jen do plátěného ručníku, který si uvázal kolem boků. Kontrast smetanově bílé látky na jeho měděné lesklé kůži představoval pro Jessiku další zdroj okouzlení.

Tentokrát zlaté motýlky v břiše ucítila ihned, bez předchozího chvějivého varování. V důsledku toho se jí při rozepínání knoflíčků na zádech prsty chvěly tak příšerně, že jí byly téměř k ničemu. Co však bylo horší, paže nedokázala pozvednout výš než na ubohých pár centimetrů, protože ty dlouhé hodiny drhnutí podlahy si konečně vyžádaly svou největší daň.

S tichým, zoufalým zanaříkáním si zahákla prsty po obou stranách výstřihu už beztak zničených šatů, a trhla. Knoflíčky začaly odletovat jako střely a nehlučně padaly do vysokého vlněného koberce vedle postele.

Teplé pevné prsty odstrčily Jessičiny rozklepané ruce stranou. Wolfe se pustil do rozepínání zbylých knoflíčků v tichu, jež houstlo s každým dalším uvolněným poutkem. Nakonec Jessice nedrželo šaty na těle nic než dlouhé rukávy. Na zádech vykukovala jemňounká krajka jejího spodního prádla.

„Děkuju,“ šeptla stydlivě Jessica. „To ostatní už zvládnu sama.“

„Nechceš, abych tě také umyl?“

„Ne to není zapotřebíděkujuti,“ vyhrkla tak chvatně, až jí samým zmatkem slova splývala jedno do druhého.

Wolfe jí sjel ukazováčkem dolů po páteři. „A víš to určitě?“

Zachvěla se, protože při tom doteku ji podivně zamrazilo po celém těle. „Jistě.“

Wolfův ukazováček se zastavil, načež se vydal na pomalou zpáteční cestu k Jessičině šíji. „Takže víš určitě, že nechceš, abych tě umyl?“

Jessica vyjekla, protože v podbřišku se jí děly prapodivné věci. „Nechci, dokážu se umýt bez pomoci.“

„Pokud si to rozmyslíš, stačí zavolat.“

Jakmile se za Wolfem zavřely dveře, Jessica ze sebe vyrazila předlouhý úlevný povzdech ~ ani sama netušila, že tak usilovně zadržuje dech. Nakonec ze sebe začala spěšně rvát šaty, nebrala na ně už sebemenší ohled. Do jedné ruky vzala nádobku s hebkým, po růžích vonícím mýdlem, do druhé mycí houbu a vkročila do lázně.

Když se nořila do horkého objetí čisté vody, rozkoší v ní až zatrnulo. Ta ryzí slast se velice podobala pocitu, jaký cítila, když jí před chvilkou sjížděl Wolfův ukazováček po páteři. To vědomí ji zneklidňovalo téměř tolik jako dotek sám. Honem se ponořila pod vodu, aby si namočila vlasy a mohla si je začít mydlit.

Než si kadeře opláchla a mohla se pustit do druhého mydlení, chvějivá únava v jejích pažích se prudce změnila na cosi mnohem děsivějšího – paže jí náhle ztuhly v polozvednuté poloze, a i když se snažila sebeusilovněji, zaboha je nedokázala zvednout výš ani o centimetr, ve skutečnosti je pozvednuté nemohla ani udržet.

Po obličeji jí začalo stékat mýdlo a štípalo ji do očí, zatímco paže jí bezmocně klesly k bokům.

„Wolfe!“ vykřikla zděšeně Jessica. „Něco se mi stalo s rukama!“

Protože se kvůli mýdlu bála otevřít oči, Jessica nepoznala, že Wolfe vešel do ložnice, dokud jí vlhký ručník nepřejel přes obličej. Překvapeně sebou trhla.

„Jen klid, Jessi,“ chlácholil ji Wolfe. „Já ti neublížím.“

„To vím. Ale polekal jsi mě. Moje paže, Wolfe. Nemůžu –“

„Jistě, to mi došlo,“ nenechal ji domluvit. Jemněji prohmatal paže po celé délce. Měkké svaly pod měkkou kůží byly zaťaté do tvrdých křečovitých uzlíků. „Bolí to?“ zeptal se vlídně.

Jessica unaveně zavrtěla hlavou. „To není skutečná bolest. Řekla bych, že si moje svaly jednoduše vzaly dovolenou. Navlas to samé se mi přece stalo s nohama, když jsem se tuhle snažila přeskočit potok stejně jako ty. Pamatuješ?“

Wolfe se pousmál. „Kolikrát jsi to vlastně zkusila?“

„Nemám tušení, ale tehdy jsem skákala a běhala skoro celé dopoledne.“

„A přistávala ve vodě.“

„A přistávala ve vodě,“ souhlasila Jessica s povzdechem. „Příšerně mě štvalo, že nedokážu potok přeskočit nejen opakovaně, ale ani jednou. Ten večer jsem pak nebyla schopná udělat ani krok.“

„Ale žes mi to neřekla?“

„Na to jsem byla moc hrdá.“

„Stejně jako jsi byla moc hrdá i dneska a neřekla mi, že na další práci už nemáš sílu.“ Jessika neodpověděla.

„Nejdřív tě zbavím toho mýdla v obličeji,“ rozhodl Wolfe. „Paže můžou zatím počkat. Zakloň hlavu a nech oči zavřené, ano?“

K něze Wolfova hlasu se připojil něžný dotek jeho prstů klouzajících Jessičinými namydlenými vlasy. Druhou rukou jí zlehka podepíral zátylek zakloněné hlavy, dokud nesmyl poslední zbytky mýdlové pěny.

„Ale ne, oči ještě neotvírej. Na obličeji ti mýdlo zatím zůstalo.“

Jessica slyšela, jak Wolfe máchá a ždímá houbu, cítila, jak jí do prsou laškovně narážejí vlnky, a při pomyšlení na svoji nahotu se temně zarděla. Po zavřených víčkách jí stékala teplá voda a pramínky se jí řinuly přes tváře a dolů po šíji.

Wolfe sledoval každý z těch zlatavých pramínků s čímsi, co připomínalo závist. Toužil být také tak blízko ní, stejně jako voda ji hřát na kůži a lnout k ní bez sebemenších zábran.

Byl blázen, že po ní vůbec toužil.

„Štípou tě oči?“

„Ne,“ šeptla Jessica nejisté, vyplašená tím potlačovaným vztekem ve Wolfově hlase.

„Radši je ale neotvírej, dokud ti neopláchnu vlasy.“

„To nemusíš. Můžu –“

„Nemůžeš k sakru ani hnout malíčkem!“ skočil jí do řeči podrážděně. „Do svalů v pažích tě chytla křeč. Nadechni se!“

Jessica si taktak stačila loknout vzduchu, když jí Wolfe jemně stlačil hlavu pod teplou vodu. Na rozdíl od něho se mohla ve vaně natáhnout skoro celá.

Wolfe rychle splachoval mýdlo z dlouhých kadeří, dokud nebyly úplně čisté. Teprve potom jí opřel hlavu zátylkem o okraj vany.

„To by mělo stačit.“

Jessica se snažila odhrnout si z očí zbloudilý pramen vlasů, ale paže ji stále ještě neposlouchaly. Při druhém marném pokusu se jí nad hladinu vynořily růžové vrcholky ňader. V chladu místnosti jí bradavky naráz ztuhly.

Wolfe v tom okamžiku sklopil oči dolů a litoval, že to vůbec udělal. Tělo se mu napjalo vzrušením, a kdyby stál, nejspíš by se mu podlomila kolena. Naštěstí už klečel vedle téhle urozené mrňavé jeptišky, která se při nezvyklé práci dřela tak úděsně, až jí paže vypověděly službu. Byl by se cítil ještě hůř, protože to přece byla jeho vina, jenže Jessičina pomsta byla sice neúmyslná, zato dokonalá. Vzpomínka na její prsy korunované tuhými korálově rudými korunkami ho pronásledovala stejně nemilosrdně jako mstivé přízraky.

„Ty jedna nemožná jeptiško s modrou krví,“ sykal Wolfe se zaťatými čelistmi. „Nadechni se ještě jednou.“

„Ale já za to vážně nemůžu!“ bránila se nešťastně Jessica. „Jenom jsem prala prádlo a drhla podlahy a v kuchyni –“

Větu zakončilo prskání, protože Wolfe jí opět strčil hlavu pod vodu. Vteřinu potě ji vytáhl do sedu, bleskovým zručným pohybem jí podebral dlouhé vlasy a vyždímal z nich vodu.

„Kde máš ručník?“ zeptal se.

Následovala chvíle ticha, po níž následoval povzdech s přiznáním: „Tolik jsem se těšila do koupele, že jsem si ho zapomněla připravit.“

„Tak si drž vlasy nad vodou, dokud– Ksakru, když ty nemůžeš zvednout paže!“

Wolfe přehodil Jessičiny vlasy přes okraj vany a nechal je splývat k podlaze.

Nehýbej se. Pokud sklouzneš pod vodu, utopíš se, protože bez paží se sama ven nevytáhneš. Hned jsem zpátky.“

Okamžik nato se Wolfe vrátil s plátěnými ručníky a měkkou flanelovou přikrývkou. Vysušil Jessice vlasy, jak nejlépe uměl, zabalil jí je do suché plátěné osušky a její konce zastrkal, takže výsledek připomínal poměrně úhledný turban.

„Jak jsi na tom s pažemi?“

„Dokud s nimi nezkusím pohnout, tak to jde.“

Wolfe se odvrátil, zvedl houbu a namydlil ji. Umyl Jessice záda, ramena a paže, opláchl je a opět houbu namydlil.

„Hlavně nezačni panikařit, ty malá jeptiško.“

„Proč?“

Jessice uvízl dech v hrdle, když cítila, jak jí houba klouže přes klíční kosti, ňadra a žebra až na břicho.

„Zvedni jednu nohu,“ vyzval ji, když si na mycí houbě udělal čerstvou dávku pěny.

„Wolfe,“ hlesla skomíravě.

„Opři se chodidlem o hranu vany jako předtím já. A nedělej si starosti, nenechám tě utopit.“

Jessica pomaloučku zvedla pravou nohu. Jako by šlo o každodenní běžnou záležitost, Wolfe jí voňavou pěnou umyl jemné, vysoko vyklenuté chodidlo, útlý kotník a lýtko. Upírala na něho pohled plný ohromené nedůvěry, zatímco houba vklouzla pod vodu a putovala po celé délce její nohy stále výš. „A teď druhou.“

Jessica poslechla jako loutka, jednu nohu spustila do vody a o okraj vany si opřela druhou. Když se Wolfe dopracoval od chodidla přes lýtko až ke stehnu, zachvěla se. Jenže houba se tam nezastavila. Přejela jí přes hebký trojúhelník a zajela k citlivému místečku pod ním. Jessice unikl z hrdla podivný zvuk. Houba se vmžiku zastavila a zůstala vmáčknutá mezi Jessičinými stehny.

„Copak, děje se něco?“ zeptal se ironicky Wolfe a pohlédl jí do tváře.

Jessica opět zasténala. „Prosím?“ zeptal se.

To už byla zardělá tak dokrvava, že zahanbila i ty nejkrásnější červánky. „Wolfe, prosím tě.“

„Prosíš mě o co?“

Přiložila dlaně k Wolfovu zápěstí a zatáhla, ale v pažích neměla ani špetku síly. Jeho ruka setrvávala na stejném místě.

„Chceš, abych odtáhl ruku?“ zazubil se.

„Ano,“ přisvědčila celá rozechvělá.

„Tak rozevři stehna.“

Teprve se zpožděním si Jessica uvědomila, že v podvědomé snaze uchránit se před Wolfovými doteky stiskla stehna křečovitě k sobě. V rozkroku tak uvěznila s houbou i jeho prsty.

„Oomlouvám se,“ zašeptala.

Wolfe se neomlouval. Strašně se mu líbil ten žhavý svěrák jejího tajného hedvábného žáru.

Chvatně se pohnula a uvolnila ho. Wolfe pomalu vytáhl houbu i prsty a Jessice se při tom mimovolném důvěrném polaskání udělalo náhle mdlo. Od ňader až k čelu se jí rozlil temný ruměnec.

„Je zbytečné se stydět,“ poznamenal Wolfe věcným

tónem. „I když manžel s manželkou nesdílejí společné lože, jistá míra důvěrnosti je mezi nimi nevyhnutelná.“

Jessica polkla a užasle vytřeštěnýma očima sledovala, jak Wolfe vstává a roztřepává měkkou přikrývku z bavlněného flanelu.

„Dokážeš sama vstát?“

Oči měla najednou ještě větší. „Nedokážu.“

„Tak ti budu muset pomoct.“

„Ale vždyť já na sobě nemám ani nitku!“ namítla skoro hystericky.

Wolfe si povzdechl a nesmírně trpělivým hlasem řekl: „To já přece vím. Do vany člověk většinou leze neoblečený, ne? Tak zvládneš to sama, nebo potřebuješ pomoct?“

„Jenže –“

„Jessico,“ přerušil ji rázně, „přestaň vyvádět a vylez z vany, než se nastydneš.“

„Tak zavři oči.“

„Jsi jako malá,“ zabručel, ale poslechl.

I když paže měla vlastně bez užitku, házela sebou Jessica tak dlouho, až se jí podařilo překulit se na kolena. A pak se vytáhla skoro až do stoje, když vtom uklouzla.

„Wolfe!“

Stačil ji zachytit, vytáhl ji z vany a postavil na cihly. Potom ji tak nezúčastněně, jak jen to zvládal, začal chvatně utírat.

„Zavři oči!“ naříkala.

„Se zavřenýma očima nevidím, co dělám, chápeš? Co kdybys je místo mě zavřela ty?“

Jessica zamžikala. „A co bych z toho měla?“

„No, aspoň pocit.“

Nato Wolfe přidusil úsměv a zavřel oči. Téměř ihned poté mu ruce začaly bloudit, klouzat a dlaň se mu přitiskla k Jessičinu boku, aniž by ji od její nahé kůže oddělovala látka ručníku.

„Takhle to nejde,“ namítla celá bez dechu.

On sám byl toho názoru, že to jde naprosto krásně, ale zeptal se pouze: „Máš snad lepší nápad?“

„Tak přidrž ručník pevně v rukou a já se o něj otřu sama.“

Wolfe si vmžiku uvědomil, že to je Spatný nápad… a přitom báječný. Tření Jessičina drobného a veskrze ženského těla o bavlnu v jeho dlaních ho rozpálilo stejně mocně jako předtím její omývání. A když ručník o kousek sklouzl a Wolfe ucítil nezaměnitelnou hebkost bradavky přejíždějící mu po dlani, musel zápasit sám se sebou, aby vůbec dostal vzduch do plic.

„Tak, to by mělo stačit,“ pípla Jessica konečně.

Wolfe netušil, zda se má radovat nebo tesknit, že to přenádherné mučení konečně skončilo. Otočil se k ní zády a zamířil k posteli. Jediným máchnutím paže rozložil složenou kožešinovou přikrývku, takže ležela po celé posteli.

„Tak si pojď lehnout,“ vyzval ji a záměrně se nedíval na tu nahou, neuvěřitelně ženskou jeptišku, která se chvěla těsně vedle vany. „Podíváme se, jestli ti dokážu tu křeč v rukou a zádech rozmasírovat.“

Jessica si nejistě prohlížela vysokého statného muže stojícího vedle postele. Nahý, s výjimkou ručníku ledabyle ovinutého kolem boků, laskaný po celém těle hrou světla a stínů, vypadal Wolfe se svou očividnou silou přitažlivě i děsivě zároveň.

„Vážená lady, kdybych chtěl na vás zaútočit jako lord Gore, už jsem to mohl udělat desetkrát, nemyslíte?“

Při zaslechnutí ledového vzteku, jenž Wolfovi začišel z hlasu, Jessica polekaně zamžikala.

„Ano,“ hlesla nešťastně. „Já vím. Jen že… jen že to všechno je pro mě nové.“

„Pro mě taky.“

Jessica k němu polekaně vzhlédla. „Vážně?“

„Ještě nikdy předtím jsem nekoupal ženu. Ale ty beztak nejsi ženská. Ty jsi jeptiška.“

Jessica beze slova zamířila k posteli a položila se tváří dolů. Kožešinová podložka ji po celém těle pohladila tak hebounce, že ji málem polekala.

„Co je zas?“ zavrčel Wolfe netrpělivě, když přes ni přetahoval tenkou přikrývku.

„Nic – jen je nezvyk, že přímo na holém těle cítím kožešinu.“

„Na to si zvykneš.“

Vydechla a zkusmo se zavrtěla. Kožešina hřála a laskala ji jako vlídná náruč. Jessica si tichounce a blaženě povzdechla.

„To jsem netušila, jaký je to neuvěřitelně… slastný pocit.“

Aniž si to uvědomila, opět se zavlnila a třela se tělem o ten přepychový přehoz. Smyslnost obsažená v jejích pohybech proťala Wolfa jako nůž. Napadlo ho, že lady Viktorie měla pravdu, když mu radila, aby tu malou jeptišku odnaučil bát se mužů. Nejspíš věděla, že ji to odnaučit lze.

Wolfe se původně snažil vášeň v Jessice ignorovat. V tomhle okamžik u se však rozhodl, že chytřejší bude tu vášeň probudit. Potom ji představa společného lože a blízkosti mužského těla nebude tolik děsit, a možná dá souhlas k ukončení téhle hry na manželství a najde si partnera odpovídajícího jejímu postavení.

A Wolfe si zase najde manželku odpovídající jeho vlastním představám – zdatnou a nezlomnou družku, která mu bude vycházet vstříc ve vášni, pracovat s ním v tomhle nehostinném kraji bok po boku a dá mu děti. Z těchto základních požadavků není jeho zábavný skřítek schopen splnit ani jediný.

Vlastně ho umí jenom bavit.

A pokud v něm vyvolává primitivní zlost už pouhé pomyšlení na to, jak se cizí muž zmocňuje Jessičina netknutého těla, pak je to zkrátka smůla. Život ho naučil, že hlad, který pociťuje po ženě, je pouze krátkodobý, zatímco opravdové manželství je trvalé.

Dokud nás smrt nerozdělí.

„Tak za prvé bych soudil, že bych ti měl naordinovat kapku brandy,“ poznamenal Wolfe zamyšleně. „Brandy?“

„Uhm.“

Tohle souhlasné zabručení vyvolalo u Jessiky úsměv. „Děkuju, ale na lihoviny si skutečně nepotrpím.“

„Tak to považuj za lék.“

„Za lék?“

„Jistě. A donesu sklínku i pro papouška.“

„Pro papouška? Aha, pro toho papouška. To je pravda, určitě tu někde poletuje.“ Jessica se tiše rozesmála a začala se třít tváří o kožešinu a na chvíli zapomněla na své bolavé tělo a děsivou slabost v končetinách. „Ta kožešina je božsky hebounká.“

Wolfe zůstal na okamžik stát, uchvácený pohledem na Jessiku, svíjející se na kožešině jako na milencově těle. Pak se rázně obrátil a vyšel na chodbu. Po chvilce donesl kalíšek brandy.

„Posaď se, Jessi.“

Překulila se na bok, ale když přišlo na to, aby se vzepřela o lokty a posadila se, zjistila, že paže jí pořád ještě neslouží.

„Asi to nezvládnu,“ přiznala.

Wolfe odložil kalíšek stranou a pomohl Jessice do sedu. Flanelová přikrývka jí začala klouzat k pasu. Polekaně vykřikla a honem po ní hrábla. Únavou však měla zpomalené reflexy a paže ji neposlouchaly, takže přikrývku zachytila, až když se jí svezla pod ňadra.

Wolfe zavřel oči a v duchu si opakoval, že je pěkně hloupý, když reaguje, jako by ještě v životě neviděl ženské poprsí, ale obrázek Jessičiných smetanových křivek a růžových bradavek ho přesto pálil za víčky jako žhavý uhlík a přiměl jeho srdce k zběsilému tempu, jako kdyby tryskem vyběhl na vysoký kopec.

V duchu zaklel, otevřel oči a prudce jí vytáhl přikrývku přes ňadra až pod bradu, načež jí přiložil skleničku k ústům.

„Tak pij.“

Hlas měl ochraptělý touhou, ale přesto z něho čišel nesmlouvavý rozkaz. Jessica se ušklíbla, otevřela ústa, nabrala si doušek brandy a polkla. Zlomek vteřiny nato už sotva lapala po dechu a dávila se kašlem. Wolfe ne –

vzrušeně nalil do skleničky vodu z karafy na stole a nabídl ji Jessice. Chvatně vodu zhltla, ale brandy jí přesto nechala v ústech i v hrdle vypálenou stezičku. „Už je to lepší?“

Jessica přikývla, protože nemohla mluvit. „Tak se znovu polož na břicho.“

Wolfe jí z těla zcela samozřejmě stáhnul přikrývku, roztřepal ji a přehodil přes svůdné křivky zadečku a stínek mezi hýžděmi.

„Kde máš svůj růžový olej?“ zeptal se.

„V té broušené lahvičce na tvém prádelníku.“

„Podobných lahviček tam stojí tucet.“

„Je to ta se zátkou červenou jak moje tváře,“ zamumlala s obličejem zarytým do kožešiny.

„Aha, tahle.“ Wolfe se ohlédl po krvavém ruměnci na Jessičině šíji. „Snad se zase nestydíš?“

Natočila hlavu a střihla po něm kosým pohledem. V rudém obličeji připomínaly její oči drahokamy.

„Ty mi to děláš schválně!“ obvinila ho.

Wolfe se otočil dřív, než mohla Jessica zahlédnout jeho úsměv. Vybral na prádelníku tu správnou lahvičku.

„Dávej pozor,“ ozvala se. „Je křehká.“

„Jen si nedělej starosti. S malými věcmi já to umím.“

Tiše se zasmála a s ústy zabořenými do kožešiny přiznala: „To vím. Jsi jediný člověk, který umí natrhat růže z keře tak, aby se nepíchnul ani o jediný trn.“

Wolfe s úsměvem vyndal drobnou zátku a kápl si trochu oleje na dlaň. Když si přisedl k Jessice na postel, znovu zděšeně sykla a stejný zvuk zopakovala, když jí dlouhými, pomalými pohyby začal masírovat tělo.

Přesně jak předpokládal, měla Jessica záda stejně jako paže plná zaťatých svalových uzlíků. Růžový olej zahřátý jeho rukama a třením kůže o kůži šířil tichou místností opojnou vůni. Když jí prsty začal hníst záda od pasu nahoru k zátylku a zpátky, Jessica tichounce zasténala. „Moc to bolí?“ vyptával se Wolfe. „Je to moc příjemné,“ povzdechla Jessica. „Ach bože, to je ale slast!“

S úsměvem jí dál vyháněl ztuhlost ze zad. Kdykoliv jí prohnětl páteř, masíroval ji stále víc a více do stran a nenápadně se tak přibližoval k ňadrům. Kdykoliv se dostal k pasu, sklouzl vždy prsty o maličko níž. Měkký flanel ukrývající její zadeček se Jessice svezl pod kříž a odhalil sametovou stezičku mezi půlkami. Pokušení zabloudit prsty do toho lákavého stínu bylo sice značné, ale Wolfe mu odolal. Dobře věděl, že by se Jessica vyděsila.

„Pověz mi, kde tě to bolí,“ přesunul Wolfe ruce Jessice na ramena. „Tady?“

Přikývla, aniž by otevřela oči. Když ucítila tlak jeho silných prstů, jak jí hnětou křečovitě stažené svaly, zanaříkala.

„Rozkoš, nebo bolest?“ zeptal se Wolfe přidušeně. „Ach,“ vzdychla bez odpovědi a konečně uvolnila zaťaté pěsti.

Tiše se rozesmál, nalil si na dlaň další loužičku oleje a pokračoval v masírování. „A co tady?“

Něžné klouzání jeho dlaní po horní části jejích paží byla nádhera sama. Jessica opět zasténala a uvolnila se pod jeho dotekem ještě víc. Zatímco jí třel paži a předloktí, tu a tam jí prsty nenápadně zavadil o stranu hrudníku či ňadro. Když se to stalo poprvé, celá se napjala a pokusila se odtáhnout, postupně však jako by jeho doteky přestala vnímat, protože jí bylo příliš příjemně, než aby měla chuť kazit si náladu námitkami, že teď jí zavadil o žebro, o prs či o stehno a křivku boků.

Když měl Wolfe jistotu, že jeho ruce bloudí Jessice po těle bez toho, že by se před nimi odtahovala, usmál se a obrátil svou pozornost k druhé paži. Aby na ni dosáhl, posadil se jí rozkročmo na stehna. Hnětl jí svaly a přitom nenápadně stahoval přikrývku níž a níž, až vykoukl zcela odhalený oblý zadeček. Při pohledu na tu hebkou smetanovou pokožku a příslib ženské rozkoše, jenž mu spočíval na dosah, se málem zadusil.

„A bolí to i tady?“ zeptal se, když sjížděl po svalech po obou stranách Jessičiny páteře. „Je to hodně ztuhlé?“

„Ano,“ přisvědčila s povzdechem.

Wolfe vyzkoušel, jak jsou svaly ztuhlé, a potlačil poznámku o vlastním ztuhlém údu. Ručník sloužící mu jako zástěrka kolem pasu nemohl zakrýt, co vášeň provádí s jeho tělem. Pohled na Jessičiny ladné boky zvedající se ze zmuchlané přikrývky, mu působil sladká muka. A když si navíc představil, jak roztahuje ta hebká stehna a noří se do jejího žhavého těla ze všech stran obklopeného kožešinou, neubránil se temnému zasténání.

„Wolfe?“

Na okamžik nebyl ani schopen odpovědi. Potom se ta nejostřejší hrana touhy zlomila a on se mohl opět nadechnout.

„Ano?“

Jessica se chvěla slastí, protože Wolfovy ruce jí hnětly záda až dolů k pasu, kde se zdržely a opět zamířily k ramenům se směsicí něhy a síly, která s jejím zmučeným tělem dělala hotové zázraky.

„Je to neuvěřitelně příjemné!“ Povzdechla si a podvědomě se vzepjala zády do oblouku, aby byla jeho doteku o něco blíž. „Úplně mě z toho bere závrať.“

„To je určitě tou brandy.“

„Neřekla bych, můj pane. Podle mě to bude tvýma rukama. Nepoznala jsem ještě nic, co by bylo tak krásné.“

„A víš to určitě? Ještě před chvilkou jsi nedokázala poznat rozdíl mezi rozkoší a bolestí.“

„Vím to určitě.“ Jessica sice tiše zasténala, ale také to mohl být jen úlevný povzdech. „Je to jako oheň, který pálí bez bolesti, jako rozkoš, která mi proniká až do morku kostí.“

Wolfe se začal dusit, a když konečně vypustil z plic bezhlesný proud vzduchu, uvědomil m, že Jessica mu právě popsala podstatu ryzí vášně.

„Ach ano,“ zašeptal. „Je to přesně tak, oheň, který pálí, ale nebolí.“

Celé dlouhé minuty nebylo v místnosti slyšet nic než tiché šeptání plamenů v krbu a šustivé klouzání Wolfových dlaní po Jessičině růžemi vonící pokožce. Když jí pak dlaněmi sklouzl pod pás ke kyčlím, v prvních pár vteřinách si to ani neuvědomila, ale potom se jí tělo napjalo jako pod úderem. „Wolfe?“

„Tady máš taky namožené svaly,“ sdělil jí zcela věcně. „Jistě, ale –“

„Pšt, Jessi,“ skočil jí Wolfe nesmlouvavě do řeči. „V duchu si namlouvej, že ti pořád ještě masíruju ramena.“

„Ale to přece není pravda!“

„Právě proto by sis to měla namlouvat.“

Opět se rozhostilo ticho připomínající tělo, jež Wolfe něžně hnětl – hedvábné, napjaté, chvějící se příslibem.

„Ty si ale nic nenamlouváš.“

„Jak to víš?“ nedala se Jessica.

„Prozradil mi to papoušek.“

Zahihňala se a potom ještě jednou, protože si představila pestrého papouška poletujícího po ložnici a špitajícího tajemství.

„Jsem opilá,“ vydechla po chvilce.

„Po té kapce brandy? Moc bych se divil.“

„Ale občas se opile chovám sama od sebe, pamatuješ? Kolikrát jsi mi to říkal.“

Teď by se mi moc líbilo, kdyby ses chovala maličko opile, pomyslel si Wolfe a zabořil prsty do Jessičina tuhého masa. Tohle je situace, kdy by mi tvoje opilost přišla náramně vhod.

Jessica dlouze a přerývaně vydechla.

„Promiň, nechtěl jsem tolik tlačit,“ omlouval se Wolfe a dlaní jí přejížděl po něžné oblině zadečku. „Možná to chce víc oleje…“

„Ale ne, netlačil jsi,“ uklidňovala ho Jessica lenivě.

„Tak proč jsi tak naříkavě vzdychla?“

„To jsem nebyla já,“ usmívala se. „To byl papoušek. Je taky opilý.“

„Opilý papoušek. Hlavu má jak na kolotoči.“

„To spíš žaludek.“

„Nevolnost po brandy? Neplácej.“

„v tom případě to budou ti motýli.“

„Jací motýli?“

„Ti, co mi bydlí v břiše. Kdykoliv se mě tak nějak zvláštně dotkneš, rozvíří se jako listí ve větru.“

Jessica se opět rozhihňala a potom tichounce zalapala po dechu, protože Wolfe jí palcem zlehka zajel mezi hýždě a pohladil ji po místečku, kde se jí spojovala stehna.

„Třeba teď?“ zeptal se ochraptěle.

„Aano.“

„Tak to tedy budu dělat dál.“

Jessica trhaně a ztěžka oddechovala, zatímco Wolfovy šlachovité prsty jí klouzaly po stehně až do podkolení. Začal ji zaplavovat podivný pocit, jako by se vznášela na nehybné hladině a vychutnávala své omámení z brandy i z žáru Wolfových rukou, vtírajících jí do pokožky olej a slast. Aniž si to uvědomila, něžně zasténala a povolila napětí, s nímž svírala stehna k sobě.

Wolfovi stačil jediný pohled na temný mahagonový stínek, odhalený právě díky Jessičinu uvolnění, a honem zaťal zuby, aby mu neunikl vášnivý výkřik. Vedený pudem sebezáchovy však honem odvrátil pohled a soustředil se pouze na útlé nohy pod svýma rukama. Ale i na nich byla v každičké atlasové křivce lýtek a stehen vepsána Jessičina ženskost, v té alabastrově bílé kůži, kterou ještě nikdy nespatřilo mužské oko, a v tom vstřícném chvění, které ji celičkou rozvlnilo pokaždé, kdykoliv jí polaskal citlivý ostrůvek pod každým kolenem.

„Překul se, maličká.“

Uklidněná něhou jeho hlasu Jessica poslechla bez sebemenšího zaváhání. Nezdržovala se myšlenkami o své nahotě, dokud neucítila, jak ji kožešina laská od zátylku až po paty. Pozvolna otevřela oči, ale hned je zase zavřela, protože Wolfe přes ni přehodil přikrývku a zakryl ji od horní části ňader až do polovičky stehen. S povzdechem se pozvolným zakolébáním kyčlí zavrtala ještě hlouběji do kožešiny.

Wolfe odvrátil pohled s tajenou kletbou nad svou vlastní pošetilostí, která ho vystavila takovému pokušení. Tmavé oči se mu však proti jeho vůli vracely stále zpátky, neodolatelně přitahovány drobnými pohyby Jessičiných kyčlí, pahorky jejích ňader a zrádnou tuhostí jejích bradavek.

„Je ti teplo?“ zeptal se polohlasem.

Jessica zvolna přikývla.

„A jak se cítíš?“

„Jako kotě…, když se nalízalo smetany.“

Wolfův úsměv byl stejně žhavý jako krev, jež mu pěnila v žilách, ale Jessica si toho nepovšimla. Plula na hebkém kožešinovém voru na hřejivé hladině, zatímco silné prsty jí masírovaly ramena a paže a předloktí. A zatímco Wolfe rozháněl bolestivé zatuhlé uzlíky v jejích svalech, Jessica si spokojeně broukala. Každý její povzdech a zavrnění ukrajovaly z Wolfova sebeovládání kousek po kousku, až nakonec bylo teninké jako papír, a pak už mu ruce samovolně sklouzly dolů k Jessičinu zápěstí a pevně si propletl prsty s jejími.

„Bolí?“ zeptal se něžně a stiskl jí láskyplně dlaň.

Jenže Jessica nezasténala bolestí, nýbrž rozkoší. Lenivě zakmitala řasami a ukázala tak záblesk akvamarínových očí. Když opět povolil stisk, sama natáhla prsty, provlékla je mezi Wolfovými a pevně se ho držela.

„Je to příjemný pocit,“ zašeptala užasle.

„Tohle?“

Wolfe opět zesílil stisk a laskal citlivou kůžičku mezi jejími prsty a nakonec přiložil dlaň na její a hladil ji krouživým, mučivě pomalým pohybem.

Jessica se spokojeným povzdechem přikývla. „Ano, tohle.“ Celá zářila. „A motýlkům se to taky líbí.“

Wolfe pokračoval ve svádění Jessičiny ruky, dokud se mu ta dlaň nepoddala, prsty se doširoka neroztáhly v tichém pozvání, dokud Jessica slastně nevzdychala, když ji hladil a pouštěl, aby ji zase okamžitě polapil zpátky.

Po posledním stisku Wolfe ruku odtáhl a osvobodil si prsty navzdory jejímu tichému protestu.

„Wolfe? Snad nechceš přestat?“

„Nechci,“ uklidňoval ji, zatímco si na dlaň naléval další olej. „Jen ti chci trochu víc pro masírovat nohy. Uvolni paže a nech je ležet, ať se ti do nich nevrátí křeč. Jsi slabá jako novorozené kotě.“

„To já vím.“ Jessičin povzdech svou hloubkou připomínal zasténání. „Ale stálo to za to.“

„Co stálo za co?“

„Všechno to drhnutí. Bez něho bych nikdy nepoznala, jak umíš mít příjemné ruce.“

Do Wolfa udeřila další prudká vlna touhy, takže až trýzní přimhouřil oči. Začal třít Jessice nohy po celé délce, od kotníků až nahoru. Když se dostal do polovičky stehen, Jessica se protáhla, aniž by zvedla paže od boků, prohnula se v zádech do oblouku a na okamžik vychutnávala pocit opět oživlých svalů. Tahle její reakce zabořila Wolfovi do rozkroku nůž, protože mu poroučela vzít si, co se mu tady ve vší nevinnosti nabízelo.

„Jessi,“ zašeptal Wolfe.

Dlouhé prsty se jí vtiskly mezi stehna, hnětl ji a laskal a uvolňoval ještě víc. Když rukou vklouzl pod přikrývky, Jessica se zavrtěla. Wolfe zaváhal a čekal na námitky. Nedočkal se. Tichounce vydechl a pomaloučku sunul ruce výš. Jemný tlak jeho prstů přiměl Jessiku znovu se slastně protáhnout.

„Proč jsi mi nic podobného nikdy předtím nedělal?“ zavyčítala tiše.

„Zrovna si pokládám stejnou otázku.“

Dlaně mu po jejích stehnech vyjely o kus výš. S povzdechem se lenivě zavrtěla.

„Jsem celá uvolněná. Je to báječný pocit.“

„Je,“ souhlasil Wolfe sípavě.

Se zavřenýma očima vychutnával pružný odpor jejího těla, hřejivé obliny i lenivé povzdechy. Dobře si uvědomoval, že s těmi doteky musí co nejrychleji přestat, protože hlad jeho vlastního těla začínal být nezvládnutelný.

Ale přitom to hebké ženské pokušení bylo tak blízko, bylo tak žhavé, že se nemohl přimět, aby se už teď od něho odtrhl. Připomínala mu opojný nápoj a jeho vlastní chtíč ho zbavoval kontroly stejně spolehlivě, jako ji jeho dotek zbavoval strachu z mužského doteku. Před jeho něžně naléhajícíma rukama ustupovala přikrývka, takže nakonec Jessičino tajemství halil pouze mahagonový obláček, který Wolfe toužil přiklopit dlaní.

Pak se Jessica opět zavrtěla a obláček se rozpukl, načež Wolfovi unikl temný sten touhy. Začal zlehka pohybovat rukou, hladil, tiskl, pálil, prsty objevoval a nalézal a zkoušel hebkost, která se před ním vyloupla jako jadérko z ořechu.

Ovšem tento vrcholně důvěrný dotyk přiměl Jessiku posadit se tak prudce, jako by měla v zádech pružinu. Zpola slastně a zpola v šoku zalapala sípavě po vzduchu. Sotva uviděla Wolfovu ruku spočívající v jejím rozkroku, všechna slast a úlek se naráz přetavily ve strach živený přívalem krutých vzpomínek. V duchu spatřila bouřlivou noc a přes chodbu k ní doléhal křik maminky, které lord nelítostně páčil nohy od sebe.

„Ne!“ zavřískla Jessica.

„Jen klid, maličká,“ šeptal Wolfe ochraptěle. „Já ti neublížím. To je pouze přirozená součást –“

Jeho slova přehlušilo zvířecí ječení, jež se Jessice vydralo z hrdla. Ve snaze se ochránit se křečovitě zazmítala, ale paže měla tak slabé, že by jimi neodstrčila děcko, natož muže Wolfovy síly. Nadechla se, aby se mohla znovu rozkřičet, ale to už se jí na ústa přiklopila pevná dlaň a položila ji zpět na záda.

Ale to už se opakovala celá její noční můra od samého začátku, ženské výkřiky umlčené nemilosrdnou silou manžela, jenž se hodlal ukájet mezi manželčinými stehny. Jessica sebou házela a zmítala do všech stran, ale nedokázala setřást ani ruku ze svých úst, ani to těžké stehno, jež jí přitlačilo obě nohy k posteli. Roztřesená děsem, zpola šílená strachem, bušila slabými pažemi do Wolfových ramen, dokud jí jednou rukou nepolapil obě zápěstí a nepřidržel jí je u nahého břicha.

„Jessi, tak poslouchej mě přece. Neublížím ti.“

Pokud slyšela, nereagovala.

Když se Wolfe díval na zápasící Jessiku, na jeden prchavý okamžik pocítil směsici ryzího chtíče, studu nad ztrátou sebekontroly a vztek na Jessičin zběsilý děs.

„Buď už zticha, k čertu!“ okřikl ji stroze. „Ani se tě nedotknu. Rozumíš mi? Jessicol“

Wolfe to musel opakovat několikrát, než se dívka uklidnila a zůstala nehybně ležet. Tělem jí pouze občas zazmítal třes jako pozůstatek toho nepříčetného strachu.

„Pustím ti ústa, ale jestli začneš znovu křičet, tak ti budu muset vrazit pár políčků, jako bych to. Bůh mi odpusť, udělal každé hysterce.“

Jessica na Wolfa upírala nehybné, nemrkající oči. Z jeho tváře však nevyčetla žádnou útěchu – černé oči, snědá zachmuřená tvář, rty přísně sevřené do strohé čárky. Nakonec tedy přikývla, protože teď už neútočil na její ženská místečka, teď už se jí nechtěl zmocnit. Wolfe zvolna zvedl ruku.

Jessica nevykřikla, i když byla celá zsinalá a roztřesená. Když promluvila, hlas jí zněl jako tříštící se sklo a dech z ní vyrážel téměř v gejzírech. Navzdory tomu mluvila velmi zřetelně.

„Není divu, že ti přezdívali vikomtův divoch. Džentlmeni, kteří nedokážou potlačit své primitivní pudy, vyhledávají coury, a ne manželky. Kdyby mě napadlo, že bys byl schopen provést mi něco takhle nechutného, v životě bych tě k manželství nenutila. Ty přece nepotřebuješ dědice, abys získal titul či velké panství, nemáš důvod poskvrnit moje tělo, a přesto by ses na mně klidně ukájel jako sprosté zvíře!“

Wolfe se zadíval Jessice do tváře a vycítil, že její pohrdání do něho buší neviditelnými, zato silnými křídly jako netopýr do noci. Ticho se protahovalo, až nakonec mezi nimi viselo jako živá chvějící se věc.

„A cos čekala?“ zavrčel Wolfe. „Od první minuty, co jsme nasedli do dostavníku, jsem dýchal tvoji vůni a sledoval, jak na mě civíš pokaždé, když si myslíš, že se nedívám!“

Tohle Jessica nepopírala, protože to byla pravda. Nespouštěla z Wolfa oči. Fascinoval ji odjakživa, a čím byla starší, tím se ta fascinace prohlubovala.

Wolfe mluvil dál, hlas měl vztekem a zoufalstvím nepříjemně rezavý. „V jednom kuse mě pozoruješ svýma lačnýma očima a tajně dumáš, jak by asi vypadalo obcování s divochem, ale když já –“

„Nikdy!“ vybuchla Jessica zuřivě. „Nikdy! Ani ve snu bych nepomyslela na tělesný styk s tebou! Ta představa mě k smrti děsí!“

Wolfe přimhouřil oči, takže nakonec z nich zůstaly jen dva teninké střípky černého skla. „ V tom případě dej souhlas ke zrušení našeho manželství!“

Vyslovil to tak tiše, že Jessica nejprve nerozuměla. Když jí došel obsah jeho slov, zavřela oči a zoufale se snažila nalézt ztracenou duševní rovnováhu.

„Nedám!“ odmítla roztřeseným hlasem. „I kdybys byl stokrát divoch, nejsi takový, aby ses mě zmocnil násilím.“

Wolfe záměrně nechal ruku spočívat vedle mahagonového hnízdečka nad jejími stehny. „Myslíš?“ protáhl tiše.

Jessica ztuhla, jako by jí vyťal ránu bičem. Když na něho upřela oči, měla zorničky natolik rozšířené děsem, že z nich vymizela všechna barva. Pokusila se v němé prosbě pozvednout ruce, ale paže jí nefungovaly. Pokusila se promluvit, ale ze rtů jí vyšlo pouze sípavé zašeptání, které jen velmi vzdáleně připomínalo zvuk Wolfova jména.

Se stěží zakrývaným vztekem na sebe, na ni a na jejich ubohé manželství Wolfe rázně seskočil na podlahu.

„Vypadni!“ sykl zle.

Jessica k němu nechápavě vzhlédla.

„Vypadněte z mé postele, vážená lady! Hnusíte se mi stejně silně, jako já vás děsím. Nemohl bych se vás zmocnit, i kdybych chtěl. Nejste totiž žena, ale rozmazlené surové dítě.“

Jessica se zvolna pohnula, aby poslechla Wolfův rozkaz. Shýbl se a prudkým trhnutím ji postavil na nohy.

„Dej souhlas k anulování!“ zavelel výhružně. „Dej mi svobodu, k čertu!“

Jessica nasucho polkla, ale zavrtěla hlavou.

Wolfe se na ni předlouze zadíval a nakonec promluvil tichým mrazivým hlasem, který byl pro ni krutější než přímá rána pěstí.

„Budeš litovat dne, kdys mě přinutila k sňatku. Na světě existujou horší věci, než je laskání od divocha. A ty poznáš každičkou z nich.“

obavami, jež pečlivě tajila, Jessica „koutkem oka pozorně sledovala, jak Wolfe usrkl kávu, kterou mu připravila. Když nereagoval hůř než pouhým úšklebkem, úlevou si tichounce oddechla a podala mu misku s dušeným ovocem a talíř se šunkou a vdolky.

Kradmo přihlížela, jak si vidličkou klade na talíř plátky šunky, vdolky nechává okázale bez povšimnutí a do své misky si lžičkou nabírá ovoce. Doufala, že po jídle už nebude tak navztekaný. Možná pak bude ochotný poslechnout si její vysvětlení. Možná se pak na ni bude dívat s menším pohrdáním.

Wolfe jedl mlčky a přitom na sobě cítil Jessičinin pozorný pohled. Nepromluvil s ní ráno ani slovo. Nevěnoval jí jediný pohled. Vztek v něm pořád ještě nepřestal vybublávat těsně pod povrchem. A probuzení ve stavu vrcholného smyslného vzrušení, jež se při pouhém pohledu na Jessiku vybičovalo ještě víc, mu náladu nijak nevylepšilo.

„Ještě šunku?“ zeptala se plaše. „Ne, díky.“

Pro Jessiku nepředstavovala Wolfova zdvořilost žádnou útěchu, protože věděla, že je pro něho stejně samozřejmá jako dýchání a neznamená téměř nic. V Anglii měl stejně dokonalé způsoby jako kterýkoliv vévoda. Vlast ně ještě dokonalejší, protože Wolfe neměl záda

krytá dědičným bohatstvím a mocí, aby s jejich pomocí vyretušoval případné společenské šlápnutí vedle. Ve společnosti Angličanů ani na vteřinu nezapomněl, že je cizinec. Využíval jejich obyčeje současně jako svou zbraň i skrytou urážku. Vikomtův divoch projevoval odjakživa větší eleganci a společenskou manévrovací schopnost než ti, kteří byli urození původem, takže vedle něj vypadali jako divoši oni.

„Wolfe,“ vyhrkla Jessica, „včera večer jsem byla unavená a vyděšená a –“

Stroze ji zarazil: „Včera večer jste se o tomhle tématu vyjádřila dostatečně jasně, vážená lady. Můj dotek ve vás probouzí hrůzu.“

„Ne, tak to nemyslím.“

„Čerta že nemyslíš. Přesně tak jsi to řekla!“

„Prosím tě, nech si to vysvětlit,“ zaprosila naléhavě.

„Slyšel jsem všechno, co –“

„Ještě nikdy jsem se neocitla s mužem o samotě nahá!“ vykřikla zpola hystericky. „V životě jsem se nedotkla nahého muže a nahý muž se nedotýkal mě a taky jsem viděla, jak hodně po mně toužíš, a zapomněla jsem, že ty bys mi nikdy neublížil, a –“ Hlas se jí zlomil. „Prostě jsem dostala strach. Připadala jsem si jako v pasti a tak… a tak jsem zpanikařila. Buď tak hodný a nehněvej se na mě tolik! Já – Wolfe, já se tě dotýkám ráda a tvoje doteky se mi taky líbí. A právě z toho jsem dostala strach.“

„Kristepane,“ ucedil Wolfe zhnuseně a odsunul se i s židlí od stolu. „Tak tobě se to líbilo tolik, že ses vyděsila? Ale jdi, miláčku! Měla jsi dost času, aby sis vymyslela pořádnou výmluvu, a ty ses na lepší vážně nezmohla? Včera večer jsi mi řekla plnou pravdu a oba to moc dobře víme.“

„Ne!“ vybuchla vášnivě. „To není –“

„Takto by stačilo!“

Jessica otevřela ústa k další námitce, ale při pohledu do Wolfových indigově modrých očí sršících mrazem jí slova odumřela v hrdle. Ve Wolfovi nebyla ani špetka shovívavosti či dobré vůle pochopit. A nezůstala v něm ani stopa po touze, kterou tak viditelně hořel včera večer. Díval se na ni, jako by byla cizí člověk, který se nečekaně objevil v jeho domě – a navíc velmi nevítaný host.

Sklopila oči, protože nechtěla, aby jí z nich vyčetl trápení a strach. Bude to chtít hodně času a snahy, aby mezi nimi zavládl třeba jen ten neutrální vztah, jejž sdíleli během dlouhé cesty k jeho domovu. A bude to zázrak, jestli se jí ještě někdy podaří získat zpět přátelství, jaké mezi nimi panovalo před jejich sňatkem.

„Až umyješ nádobí,“ usekl Wolfe vztekle, „nech vyhasnout oheň. Odjíždíme.“

„Vracíme se zpátky do Anglie?“ podivila se Jessica.

„To ne, vážená lady. Jestli už Anglii v životě neuvidím, umřu jako šťastný člověk.“

„Netušila jsem, že ji tolik nenávidíš.“

„Je toho víc, co o mně netušíš.“

„Tak se to naučím.“

„Žena nikdy nemůže skutečně poznat muže, dokud se z nich nestanou milenci.“

„V tom případě si budu muset promluvit s tvojí vévodkyní!“ odsekla Jessica dřív, než si svou odpověď stačila promyslet. „Nepochybuju, že mi poslouží jako nevyčerpatelný zdroj informací.“

Wolfův úsměv ještě umocnil nepřátelství v jeho pohledu. „Jste úplně vedle, vážená lady.“

„Jak to?“

„I když základní vzorec sexuálního styku zůstává skoro stejný bez ohledu na to, kdo ho provádí, obměn a variací je nepřeberně. Žádný muž není stejný s každou ženou. Žádná žena nereaguje stejně na každého muže. V těchto rozdílech se nezrcadlí jen míra milencovy zkušenosti, ale rovněž míra upřímné lásky.“

„Od pouhého říjení se toho chce trochu moc, nemyslíš?“

„Takovou otázku může položit jen nefalšovaná jeptiška, sestro Jessico.“

„Nejsem žádná jeptiška!“

„Rozhodně jste víc jeptiška než manželka.“

„Jenže manželství je taky něco víc než jenom manželské lože!“ namítla Jessica s potlačovaným zoufalstvím. „Pro muže tedy ne!“

Jessica se odsunula od stolu, aniž by spolkla víc než jedno sousto. „Mrzí mě, že naše manželství je pro tebe zdrojem tak hlubokého zklamání.“

„Rozhodně tě to nemrzí tolik co mě a mě to zase nemrzí tolik, co to bude mrzet tebe.“ Wolfe mrsknul ubrouskem na stůl. „Pod mojí postelí najdeš dva kožené kufry. Sbal si do nich oblečení, za dvě hodiny vyrážíme.“

„Pomohlo by mi, kdybych aspoň tušila, kam máme namířeno a na jak dlouho.“

„Přejdeme přes Velký předěl.“

Jessice z očí hledělo překvapení a úleva. „Vážně? To jdeme na lov?“

„Ne,“ zavrčel Wolfe netrpělivě. „Tak kam tedy míříme?“

„Překontrolovat koně, které jsem nechal u Caleba a Willow, především tu ocelově šedou klisnu. A ochutnat opravdové vdolky. Willow peče ty nejlepší vdolky na téhle straně ráje.“

Jessica musela sebrat všechny své síly, aby zamaskovala zděšení nad vyhlídkou, že se setká s ženou, kterou Wolfe miluje, s výlupkem dokonalosti, který nikdy neudělá jedinou chybu.

A Jessica zase neuměla udělat nic dobře.

„Na jak dlouho?“ vymáčkla ze sebe přiškrceně.

„Dokud se nenaučíš péct slušné vdolky nebo nebudeš souhlasit s anulováním našeho sňatku. Celkem vzato, já sázím na to zrušení.“

Zadní dveře se zabouchly, jak Wolfe odrazoval ke stájím. Jessica počkala, až zmizí, pak se otočila a s odporem si změřila špinavé nádobí.

Za půl hodiny vylila ze zadních schůdků dřez se špinavou vodou. Zaslechla přitom ostré cinknutí kovu o kámen a na zemi spatřila ležet lžičku. S povzdechem sešla ze schůdků a lžičku sebrala. Kdovíjak se stalo, že ji na dně dřezu přehlédla.

Když se s lžičkou v hrsti napřímila, zaslechla popěvek neviditelného ptáčka a povšimla si, že vrby kolem potůčku se na špičkách větví zelenají příslibem jarních listů. Mezi nadýchanými obláčky, tak bělostnými, že při pohledu na ně se jí rozslzely oči, se na zem lily sluneční paprsky ve zlatých vějířích. Ta sytá hřejivá záře působila na Jessiku jako balzám, jako důkaz boží přízně.

Zatáhla za cíp plátěného ručníku, který nosila místo šátku, a roztřásla copy, aby jí volně splývaly po zádech. Nezkrotná nádhera dne na americkém Západě ji zahalila jako oblak a vdechla jí do duše rozjařenost a dobrou náladu.

Za rohem malé stáje Wolfe doslova zkameněl při pohledu na Jessiku, jak si roztřepává vlasy žhavě planoucí pod oslnivým sluncem. Když potom rozpřáhla paže, jako by se chtěla se sluneční září obejmout, Wolfe se k svému úděsu začal dusit chtíčem a něhou.

Bez hnutí a téměř bez dechu pozoroval Strom, jenž. roste o samotě Jessiku, jak zvolna tančí v piruetách a vysekává drobná pukrlátka s pažemi pozvednutými k neviditelnému partnerovi. Zatímco vířila, klouzala a ukláněla se s elegancí plamene, prozpěvovala si melodii nejnovějšího Straussova valčíku, Wolfe si opakoval krutá a nenávistná slova, která mu tenhle líbezný skřítek vmetl do tváře a zarazil mu tak do srdce dýku.

Není divu, že ti přezdívali vikomtův divoch. Kdyby mě napadlo, že bys byl schopen provést mi něco takhle nechutného, v životě bych tě k manželství nenutila.

Wolfe se s hořkostí odvrátil od sluncem prozářeného obrázku tančícího skřítka, ale neznal útočiště, kde by se mohl ukrýt před slovy, jež se mu rozléhala myslí a mučila ho s takovou krutostí, jakou ještě nepoznal, jakou nechápal, pouze ji cítil. Automaticky prováděl přípravy na dlouhou cestu. Jaro se ještě nepřiblížilo natolik, aby mohli bez obav riskovat průchod průsmyky, ale na druhou stranu to bylo bezpečnější než zůstat uvězněný ve svém vlastním domě s Jessikou hořící jako plamen zalitý do kostky ledu, navěky svůdný a navěky mimo jeho dosah.

Na co si vlastně stěžuju? ptal se Wolfe nemilosrdně sám sebe. Kdyby se mi nabídla, nezmocnil bych se jí.

Vážně? podivila se další část jeho já.

Ani kdyby mi ji servírovali na zlatém podnosu obloženou pomeranči.

A co takhle v posteli, kde by se jí ženství otvíralo jako rozvíjející se okvětní plátky ráže?

Ne.

Jako že je peklo pod námi, tak ano.

Peklo je výstižný popis toho, jak teď už napořád bude vypadat můj život. Bez ohledu na to, jak nesmírně mě Jessica rozpaluje, není to manželka podle mých představ a potřeb.

To jízlivé kázání, které se Wolfovi honilo hlavou, nepředstavovalo nic nového, přesto mělo vytoužený účinek. Než došel sluneční září zpátky k domu, nebyla na něm znát jediná stopa po nezvládnutelném chtíči a bolestné touze, které jím uvnitř zmítaly. Se zcela bezvýraznou tváří vešel do ložnice, kde objevil Jessiku, stojící uprostřed hromady atlasu a hedvábí.

Na posteli ležely oba kufry s otevřeným víkem. Jeden byl naplněný knihami, dalekohledem, krabičkami s rybářskými muškami, složenou bambusovou udicí, krabičkou s jehlami a bavlnkami na vyšívání a dalšími drobnostmi. Wolfe začal zvědavě brát do ruky jednu knihu za druhou.

„Coleridge, Burns, Blake, Donne, Shakespeare…“ Odložil těžký svazek stranou. „Tohle tu můžeš nechat. Willow má jeho kompletní dílo.“

„Hned mě to mělo napadnout, vždyť je přece výlupek dokonalosti!“

„A toho básnícího kněze také nemusíš brát.“

„Myslíš Johna Donnea?“ Jessica užasle povytáhla obočí. „Koukám, že výlupek dokonalosti je nějak sečtělý!“

„V tomhle případě manžel toho výlupku dokonalosti. Až poznáš Caleba, sama pochopíš. Je to temný anděl pomsty, takže pánové Donne a Milton mu promlouvají z duše.“

„A tenhle Caleb měl navíc to štěstí, že se oženil se zosobněnou dokonalostí,“ ušklíbla se Jessica. „A co ti ostatní?“

„Básníci?“

„Ano.“

Wolfe pokrčil rameny. „Pokud se bez nich neobejdeš, tak si je tedy přibal.“

„Myslela jsem, že máš poezii rád.“

„To mám, ale čirou náhodou mám i skvělou paměť.“ Wolfe knihy něžně pohladil špičkou prstu. „Mohu navštěvovat pro člověka propastné hlubiny, kdykoliv si usmyslím. Dokážu si představit děsivě nádherné tygří tělo planoucí v nočním lese a nepotřebuju kvůli tomu udělat svému koni puchýře.“

Jessica se na Wolfa plaše usmála. „Pokud mi u táborového ohně budeš recitovat moje oblíbené verše, klidně nechám všechny knihy doma.“

Blýsknul po ní černým kosým pohledem a z jejích akvamarínových očí vyčetl vzpomínky na jiná posezení u táborových ohňů, na šťastné chvíle, kdy se spolu dokázali smát a navzájem si odříkávat krásné verše, zatímco indiánští průvodci a lovci bez rozdílu se shlukli kolem nich, uchvácení rytmem a obrazy veršů složených dávno zemřelými autory.

„Pokud máš zájem o poezii, tak si radši vezmi ty knihy,“ zavrčel Wolfe a odvrátil se. „Já už s recitováním skoncoval.“

Jessičin úsměv pohasl. Vrátila se ke svému balení. Když se rozmýšlela nad dvěma jezdeckými obleky, vzal Wolfe ten teplejší a strčil ho do kufru.

„Budeš potřebovat to nejteplejší prádlo,“ zahučel. „V horách bývá pořádně chladno.“

„Hledala jsem lovecké oblečení, které jsem si u tebe nechala před lety, ale nikde není.“

„Loni v létě jsem ho půjčil Willow.“

Jessica vztekle stiskla rty. „To je od tebe proklatě ušlechtilé.“

„A dal jsem jí i to chlapecké sedlo, které jsi tehdy používala. Jezdit na koni rozkročmo a v kalhotách se hodí pro ženu z amerického Západu nebo pro tvrdohlavé skotské děcko, ale ty nejsi ani jedno. Ty jsi lady Jessica Charterisová, šlechtická dcera. Pojedeš tedy v dámském sedle s oběma nohama na jednu stranu, jak to odpovídá tvému urozenému postavení.“

„Jsem Jessica Lonetreeová.“

„V tom případě pojedeš tak, jak to tvůj manžel považuje za nejlepší.“

„V dámském sedle? Přes obrovské velehory, o kterých jsem slyšela tolik vyprávět?“ zeptala se užasle a mávla paží k západní straně, kde se k obloze strmě tyčily Skalnaté hory.

„Přesně tak.“

„Ale to je nerozum.“

„Totéž platí pro naše manželství.“

„Wolfe,“ začala tiše.

„Tak řekni to slovo, lady Jessiko. Vždyť má jen čtyři slabiky. Řekni ho!“

Čekal, že konečně uslyší to slovo emulace.

Po chvíli mlčení zřetelně pronesla: „Dámské sedlo.“

„Cože?“

„Dámské sedlo. Chtěl jsi snad čtyři slabiky, ne?“

Wolfe se bleskově odvrátil, aby Jessica v jeho očích nezahlédla záblesk zdráhavého pobavení. Hrubě se prohrabal hromádkou spodního prádla a snažil se přitom si nevšímat pavučinkových kalhotek a košilek, nevzpomínat si, jak Jessica vypadala ve svém roztrhaném župánku, z něhož vykukovala bělostná ňadra poznamenaná stopami po brutálním útoku lorda Gora.

Zvláštní, že té noci jsem Jessiku neslyšel křičet na celý dům, pomyslel si Wolfe jízlivě. Ale jistě, vždyť ji poranily zuby toho proklatého šlechtice, nebyly to ruce míšeneckého parchanta, jenž se snažil okusit její hebkost. To je ovšem nebetyčný rozdíl.

Se zuřivou kletbou hodil Wolfe spodní prádlo do zavazadla. Navrch přišel druhý jezdecký oblek. Jessica přidala vlněné punčochy. Kufr už přetékal.

„Radši bys měla vyhodit něco z toho druhého kufru,“ zavrčel Wolfe, když zapínal řemeny. „Máš jen dva obleky na převléknutí.“

„To je přece skvělé. Aspoň budu mít méně prádla.“

Wolfe se nepatrně usmál, protože věděl, že Jessica mu nevidí do tváře, ale když zvedl hlavu, nebylo už na jeho rtech po úsměvu ani stopy. Skřítkovský nepřítel totiž uměl až příliš dobře nalézat škvíry v brnění jeho vzteku.

„S tím oblečením to myslím vážně,“ ukázal kývnutím na hromádky vlněných a hedvábných šatů a řadu drobných atlasových střevíčků vyrovnaných u nohou postele. „Neměla by sis radši vzít tohle než rybářský prut a knihy?“

„Moje hedvábné šaty neumějí odrecitovat jedinou báseň a moc bych se divila, kdybych jednoho z těch proslavených horských duhových pstruhů chytila tak, že po něm mrsknu střevíčkem.“

Zpočátku se Wolfe domníval, že Jessica si z něho zase utahuje. Pak si však uvědomil, že to myslí naprosto vážně. Jessica si daleko radši vezme svou poezii a rybářský prut než některé z elegantních šatů. Takhle by se zaručeně rozhodla bývalá malá Jessi, ale Wolfe by to v žádném případě nečekal od urozeného stvoření, které se na svém narozeninovém plese objevilo tak pečlivě načesané a navoněné.

„Převlékni se do jezdeckých šatů a já zatím dokončím ostatní přípravy,“ vyzval ji Wolfe.

Otočil se k odchodu, zaváhal a pak se vrátil k posteli a zpod hromádek oblečení vyškubl kožešinovou přikrývku. Když vzhlédl, zachytil Jessičin zvědavý a ostražitý pohled.

„Možná budeme muset spát i ve sněhu,“ sdělil jí úsečně. „Když si dáš do spacího pytle tohle, zůstaneš hezky v teple.“

Jessica zamžikala, překvapená Wolfovou ohleduplností i v situaci, kdy se na ni tak neskrývaně a strašně hněval. „Děkuju.“

„Nemusíte se tvářit tak vyjeveně, vážená lady. Stojím o zrušení sňatku, ne o pohřeb.“

Jessica doprovodila pohledem Wolfova vzdalující se záda a předlouze vydechla – sama netušila, že zadržuje dech. Zamračeně natáhla paže dozadu, aby dokončila zapínání těch nemožných knoflíčků. Na cestovním oděvu jich bylo měně než na šatech, ale přesto ještě pořád dost, aby pro ženu oblékající se bez pomoci představovaly zbytečnou a zdlouhavou práci. Jessiku dokonce napadlo, že přivolá na pomoc Wolfa, ale okamžitě si to rozmyslela. I když o mužích a chtíči věděla pramálo, došlo jí aspoň tolik, že čím toho má žena na sobě méně, tím žhavější krev jim proudí v žilách a o to víc zuří, když žena odmítne vyhovět jejich touze po říjení.

Jessiku zaplavily vzpomínky na včerejší noc a rozechvěly ji čímsi víc než strachem. Rozkoš, kterou jí Wolfe poskytoval, byla jedinečná, úchvatná, k zešílení. Pokud mu říjení skýtá podobnou rozkoš, není divu, že se tak vztekal, když mu ji odepřela. Žít po jeho boku a nutit ho dýchat stejný vzduch spolu s ní je nespravedlivé. Dříve to nevěděla, ale teď už ano.

Přece takhle nemůžeme žít až nadosmrti.

Potom si ale Jessica uvědomila, že jako další možnost jí zbývá pouze souhlas se zrušením manželství a návrat do Anglie a tam další dobře míněné a nemilosrdné pokusy lady Viktorie provdat svou chráněnku za kteréhokoliv šlechtice natolik starého, natolik bohatého a natolik prahnoucího po dědicích, aby přehlédl i prostý původ Jessičiny skotské matky.

Představa, že by musela snášet takové manželství, přivedla Jessiku ke skálopevnému rozhodnutí, že se nepoddá, ať to stojí co to stojí, a ať si to od ní vyžádá sebevětší oběti. Wolfe by možná dával přednost anulování před pohřbem, ale Jessica nikoliv.

Na světě existují horší věci než smrt. Byla si tím jistá stejně, jako že jí v hrudi buší srdce. Ty věci ji navštěvovaly ve spánku, když se v ní vynořovaly dávno zasuté vzpomínky a proplétaly se s nočními můrami a nelidský hlas vichru jí sliboval peklo na zemi.

S tichým vzlykem si Jessica ukryla obličej do dlaní. „Milostivý Bože,“ zašeptala, „kéž Wolfe ustoupí, protože já nemůžu.“

Jessica stála nejistě před jedním ‚ z mnoha pultů rozlehlého obchodu. Byla zvyklá na to, že do sídla lorda Stewarta přinesli štůčky látek na výběr a potom si se švadlenami sama dohodla střih šatů, případně navštívila salon oblíbeného módního návrháře či luxusní krejčovský salon. Představa, že si kupuje už hotové šaty, ji zaujala pro svou praktičnost – pořídit si oblečení tímto způsobem bylo velmi rychlé – a současně ji mátla, protože netušila, jak ten nákup vlastně probíhá.

„Paní Lonetreeová? Jste to vy?“

Hluboký hlas a jemně protahovaný přízvuk prozradily Jessice, o koho jde, ještě dřív než se otočila. Oči jí zajiskřily potěšením při pohledu na urostlého plavovlasého muže s kloboukem v ruce a úsměvem ve tváři.

„Rafe! To je ale báječné překvapení! Co děláte tady v Canyon City? A máte paži v pořádku?“

Napnul levé rameno. „Je kapku ztuhlé a svrbí jako čert, ale jinak je všechno prvotřídní. V životě se mi rána nehojila tak rychle. To nejspíš bude zásluha vašich rukou a toho přepychového hedvábného obvazu.“

„A mýdla.“

„A mýdla,“ souhlasil Rafe a škádlivě na ni mrknul.

„Ale co pohledáváte tady ve městě?“ vyhrkla Jessica bezmyšlenkovitě, ale hned si připlácla ruku na ústa. „Propáníčka, moc se omlouvám. To bylo ode mě nezdvořilé! Tohle patří k těm věcem, o kterých mi Betsy držela přednášku, že se ve Státech nedělají.“

Rafe povytáhl sluncem vyrudlé obočí. „Betsy?“

„Moje americká komorná. Tedy aspoň jí bývala, dokud jsme nepřijeli k Mississippi. Naučila mě mnoho vašich zvyků, ale ten pro americký Západ nejdůležitější ne.“

„Možná byste mi ho mohla taky prozradit. Jsem tady na Západě nový.“

Jessica si úlevou vydechla. „To je dobře, takže jsem vás svou otázkou, co tady hledáte, asi neurazila. Wolfe se v tomhle směru vyjádřil naprosto jednoznačně. Nikdy se neptat člověka na Západě na jeho celé jméno, zaměstnání a důvod, proč sem přišel a kam odjíždí.“

„Austrálie se v tomhle o moc neliší,“ poznamenal Rafe pobaveně. „A Jižní Amerika jakbysmet.“

„Zato Anglie ano, pokud ovšem nepočítáte jisté typy lidí samozřejmě.“

„Myslíte zločince?“ otázal se významně.

„Ale božíčku, tak já vás přece urazila!“

Rafův smích zněl přátelsky a bezstarostně. „Kdepak, madam, ale člověk si z vás může krásně utahovat.“

Kdyby to řekl kdokoliv jiný, Jessica by se povýšeně odtáhla a změřila si ho chladným pohledem, jak ji učila lady Viktorie. Jenže u Rafa tohle nepřicházelo v úvahu a navíc to bylo i zbytečné. Oči měl sice plné obdivu, ale beze špetky nezdvořilosti.

„Mně ale nevadí, když se vám svěřím, co tady mám v plánu,“ usmál se na Jessiku. „Čekám, až bude průsmyk zase průjezdný. Dorazil jsem do města těsně předtím, než ho poslední sněhová vánice zase uzavřela.“

„Takže jste tady už dostatečně dlouhou dobu, abyste si stačil prohlédnout město. Wolfe říkal, že my se moc dlouho nezdržíme.“

„Chytrý člověk, ten váš manžel. Trčí tady příliš mnoho různých pobudů, co jen hrajou hazard a čekají, kdy se otevřou průsmyky.“

„Pokud Wolfe říká pravdu, tak se už dočkají co nevidět,“ poznamenala Jessica.

„Tady po městě se vykládá, že Wolfe Lonetree zná hory mezi Canyon City a oblastí San Juan jako svou vlastní dlaň,“ poznamenal Rafe.

„Tomu bych se ani nedivila. Wolfe odjakživa miloval divočinu a podle jeho vyprávění jsou ty hory tak pusté a divoké, že se jim nic na světě nevyrovná.“

Rafe se chvíli díval ven zaprášeným oknem obchodu, ale v duchu viděl jiné hory, jinou divočinu. Potom se mu šedé oči opět zaostřily a on se obrátil zpět k té drobné dívce, jejíž oči měly v sobě víc modrých odstínů, než by správně měly mít. „Přišla jste doplnit zásoby?“ zajímal se.

„Svým způsobem. Wolfe zrovna kupuje koně, kterým říká horské. Mám dojem, že budou obrovští. Rozhodně musí být tak statní, aby vydrželi i ve sněhové bouři, která nás při cestě průsmykem může zaskočit.“

Rafe nejdřív udiveně rozevřel šedé oči, ale hned nato je zase ustaraně přimhouřil. „Na západ odtud se rozkládá velmi nehostinný kraj, paní Lonetreeová. Příliš nehostinný pro děvče jako vy.“

„Byl jste někdy ve Skotsku?“ zeptala se ho Jessica dost zasmušile.

Zavrtěl hlavou.

„Tak si tam vyjeďte někdy během zimy,“ doporučila mu Jessika, „když od severního pólu vanou ledové vyjící větry. Pak uvidíte vlny vyšší než jezdec na koni, jak se tříští o černé útesy obalené ledem. V takovém počasí ovce s vlněným porostem vyšším než vaše paže umrzne vestoje i v závětří ochranné kamenné zídky. A věřte, že člověk zmrzne daleko rychleji.“

„Vy jste se tam narodila,“ konstatoval Rafe, protože dívčina tvář náhle vypadala napjatě vinou nepěkných vzpomínek.

„Ano.“

„Ale přesto, madam, byste neměla tu cestu přes hory podnikat hned. Vypadáte dost vyčerpaně. Doufám, že se váš manžel mýlí v odhadu, že průsmyk bude brzy zase průjezdný. Pár nocí pořádného spánku by vám očividně prospělo.“

Jessica se chlácholivě usmála, protože velmi dobře věděla, že příští noc nebude spát o nic líp než řadu minulých nocí, počínaje tím večerem, kdy se s Wolfem tak příšerně pohádali.

Nezměkl ani co by se za nehet vešlo. Bez ohledu na to, jak poctivě se snažila být milá a užitečná, nepřestával s ní zacházet jako se svým nejhorším nepřítelem, či hůř, jako se zrádcem, který mu provedl to nejhorší, co člověk může člověku udělat.

„Ale můj manžel mě ujišťoval, že průsmyk průjezdný je!“ namítla Jessica nechápavě.

„Mluvil s některým ze zlatokopů?“

„To ne. Ale celou cestu od svého – našeho domu pozoroval vrcholky hor. Tvrdil, že když nový sníh t je tímhle tempem, tak průsmyk bude průjezdný přesně do doby, než budeme připraveni z Canyon City vyrazit.“

„A je si tím naprosto jistý?“

Jessica střihla po Rafovi významným pohledem. „Wolfa jste přece viděl na vlastní oči, ne? Připadal vám snad jako nerozhodný typ?“

Rafe zavrtěl se smíchem hlavou. Vzpomněl si na neochvějnou přesnost Wolfovy pušky, na své pronásledovatele, kteří padali jeden za druhým, jako když se kácí domeček z karet, bez jediné pauzy v nemilosrdném rytmu Wolfových střel.

„To samozřejmě ne, madam. Provdala jste se za skutečně tvrdého muže.“

Jessičin úsměv maličko vybledl a koutky úst jí povisly dolů.

„Nevykládejte si to špatně,“ pokračoval spěšně Rafe. „Nemyslel jsem to jako urážku. V takovéhle divočině není nad tvrdého chlapa, ať už je vaším manželem, bratrem nebo přítelem.“

Rafe opět vyhlédl z okna. Skupinka mužů, kteří se poflakovali před jedním ze tří barů na hlavní třídě, přešla k vozu, kde na pytli s obilím trůnilo dámské sedlo určené pro jízdu bokem.

„Madam, váš manžel je v některém z těch barů?“

„Kdepak, nemá o zdejší whisce valné mínění.“

„To je od něho rozumné. Matt mi o ní psal jako o jednom ze zdejších hlavních nebezpečí, které strčí do kapsy i Indiány Utahy.“

„Kdo je Matt?“

„Matthew Moran.“

Rafe si povšiml, že Jessica se zatvářila zamyšleně, a dodal: „Vy už jste to jméno slyšela?“

„Nejsem si jistá.“

„A co jméno Caleb Black? Jeho přátelé mu říkají Cal.“

„Ach ano,“ přisvědčila Jessica s tlumenou hořkostí. „Tak tohle jméno jsem slyšela. Čert aby vzal ten výlupek dokonalosti!“

„K tomu nemám co dodat,“ prohodil pobaveně Rafe. „V životě jsem se s tím člověkem nesetkal.“

„Nemyslím Caleba, ale jeho manželku. Ta je ten výlupek dokonalosti, aspoň jak mi Wolfe donekonečna otlouká o hlavu.“

„V tom případě musí jít o jiného Caleba Blacka. Willy bývala ledacos, ale výlupek dokonalosti ani náhodou.“

„Willy? O kom to mluvíte?“

„O Willow Moranové. Přinejmenším aspoň kdysi byla Moranová, ale teď je Willow Blacková.“

Jessica zkřivila rty do žalostného úsměvu. „Chudáčku Rafe! Tak vy jste se tloukl takovou dálku dostavníkem a ještě slíznul střelnou ránu jen proto, abyste se dozvěděl, že výlupek dokonalosti se už stačil vdát!“

„Ale ne, je to jinak.“ Rafe si prudkým pohybem narazil klobouk na hlavu. „Willy je moje sestra.“

„Ach! Uch! Och!“ Jessica zrudla. „Promiňte. Rozhodně jsem ji nechtěla urazit. To je, víte – k čertu, kdy se už konečně naučím držet jazyk na uzdě?“

„Jen si nedělejte starosti,“ konejšil ji velkodušně Rafe. „Willy se při představě, že má zosobňovat výlupek dokonalosti, bude smát, až se bude za břicho popadat. Je to moc primovní děvče. Ale jedna věc se jí musí nechat – Bože, ta malá ale umí vařit! Obešel bych půlku světa, jen abych dostal aspoň pár jejích vdolků!“ Zazubil se. „Vlastně jsem to i udělal.“

„Jak se zdá, mám s tím vylup – echm, s vaší sestrou něco společněho.“

„Vdolky?“

„V jistém směru ano. Wolfe taky obešel polovičku světa a nemluví skoro o ničem jiném, než že moje vdolky srovnává s těmi Willowinými.“

Rafovy šedé oči se rozjiskřily potlačovaným smíchem. „Netrapte se kvůli svému vaření, madam. Williny vdolky jsou proslavené po celém světě.“

„Moje jsou spíš vykřičené. Dokonce i pan Skunk nad nimi ohrnul svůj špičatý čenich.“

Rafe se snažil nedat najevo pobavení, ale představa, že skunk pohrdavě míjí jakoukoliv potravu, ho prostě přemohla. Zaklonil hlavu a zařval smíchy.

Jessica se na něho usmívala s upřímným potěšením. Bylo příjemné slyšet mužský smích a vědět, že na Západě je aspoň jedna lidská duše, kterou její společnost těší. Ale úsměv jí okamžitě vyprchal ze rtů, když si vzpomněla, že kdysi uměla přesně takhle pobavit i Wolfa. Kdysi, ale teď už ne. Teď už od ní nechtěl nic jiného než jí vidět záda, až mu bude odcházet ze života.

„No tak, netvařte se tak zdrceně. Zrzko – echm, paní Lonetreeová,“ opravil se Rafe spěšně.

„Klidně mi říkejte Zrzko,“ nabídla mu Jessica s povzdechem, „nebo Jessiko nebo Jessi, nebo jak sám chcete.“

„Děkuju.“

„Jaképak děkování. Pokud tady na Západě nikoho nezajímá ničí příjmení, dá rozum, že se místo něho používají přezdívky nebo křestní jména. Koneckonců, člověk toho druhého musí nějak oslovovat.“

Rafe znovu vyhlédl z okna a zvážněl. Tělem se mu rozlilo důvěrně známé napětí. Strávil dost času v drsných místech s drsnými lidmi, aby včas vytušil, kdy jsou potíže na obzoru.

Muži obklopující vůz Wolfa Lonetreea byli zlatokopové, lovci a psanci, kteří se postupně stahovali do Canyon City, aby vyčkali zprůchodnění průsmyků. Všechny muže stravoval chtíč po zlatě, ale v dané chvíli neměli možnost ho ukojit. Místo toho tedy vedli řeči o ženách, které jim ochotně otevřou bílá stehna, opíjeli se a šikanovali lidi méně hrubiánské, než byli oni sami.

Dav před obchodem se choval stále hruběji s každým douškem z kolující láhve. Když Rafe tudy procházel na cestě do obchodu, zaslechl jejich dohady o té elegantní cizí dámě a jestli jezdí na mužích taky takovým zvláštním způsobem jako na koních. Rafe velmi pochyboval, že by se myšlenky té bandy se vzrůstající opilostí obracely k věcem čistým a nevinným.

„Paní Lonetreeová –“

„To je hrozně formální,“ přerušila ho Jessica tiše. Rafe se k ní ohlédl od okna. „Tak dobře. Zrzko. Nevracejte se zpátky k vozu, dokud vás nedoprovodí manžel.“

„A proč?“

„Ti muži venku jsou opilí a nejsou zvyklí jednat se slušnými ženami.“

„Chápu,“ povzdechla si Jessica. „Ale stejně ještě musím dokoupit pár věcí.“ Rafe ji mlčky doprovázel podél pultu plného hraniček textilu.

„Možná byste mi mohl pomoct,“ odvážila se Jessica po pár minutách. „V životě jsem ještě nekupovala už hotové oblečení. Vypadá tohle na správnou velikost?“

Rafe užasle zíral na levisky, které Jessica zvedla do výšky.

„Madam, nevěřím, že by váš pan manžel do těchhle nohavic dokázal strčit paži, natožpak nohu.“

Usmála se. „Jenže já je nechci pro Wolfa, ale pro sebe.“

Rafe jen cosi nezřetelného zabručel, když pohledem poměřoval velikost kalhot z modrého plátna s rozměry křehké dívky, jejíž ženské tvary zřetelně vystupovaly pod zmuchlaným jezdeckým oblekem.

„Ta látka je pro někoho tak jemného jako vy moc tvrdá a ostrá,“ poznamenal.

Jessica se na Rafa nenápadně podívala a zjistila, že si

z ní nestřílí. Opravdu ji považoval za tak křehkou, jak navenek vypadala.

„Možná byste se divil, jak odolná jsem ve skutečnosti,“ sdělila mu vlídně.

Jessica levisky roztřásla a přidržela si je u pasu. Nohavice se vláčely po podlaze.

„K čertu!“

Vrátila levisky na hromadu a hrabala dál, aby objevila menší. Konečně našla kalhoty spíše v chlapecké než mužské velikosti. Měla podezření, že přes boky jí budou trochu úzké a v pase zase moc volné, ale na druhou stranu to byly ty nejmenší levisky, na které až dosud přišla.

„Podržel byste mi je?“ požádala Rafa a podala mu kalhoty.

Beze slova je uchopil a se vzrůstajícím pobavením sledoval, jak Jessica kramaří mezi flanelovými košilemi a hledá nějakou hodně malou pro sebe. Ještě pořád se blahosklonně usmíval, když za sebou vytušil čísi přítomnost. Otočil se a spatřil Wolfa Lonetreea, jak si ho měří vražedným pohledem.

„Rafe, co si myslíte o – Ach skvělé, ty už jsi zpátky,“ usmála se Jessica a ukázala flanelovou košili Wolfovi. „Co tomu říkáš?“

„Potřebovala by být dvojnásobně veliká.“

Úsečný tón Wolfovy odpovědi přiměl Jessiku, aby k němu udiveně pozvedla hlavu. Vycítila, že těsně pod povrchem se v něm vaří vztek žhavý jako láva.

„Teda podle mě je moc velká,“ zamumlala a poměřovala si rukáv u paže.

Wolfe si najednou uvědomil, že Jessika si to oblečení kupuje pro sebe. „Vážená lady, už teď s sebou vezeme oblečení, že to dva nákladní koně neutáhnou. A navíc vám v žádném případě nedovolím, abyste tady předváděla nohy v kalhotách jako kdejaká holka ze salonu!“

Vyškubl Rafovi levisky a hodil je zpátky na pult, načež se obrátil k Jessice. „Nakoupila jsi už všechny zásoby, cos měla na seznamu?“

„Ano, nakoupila,“ odpověděla Jessica.

Přestože jí na tvářích hněvem naskočily rudé skvrny, hlas jí zněl velmi zdvořile. Wolfovi však nic nedošlo.

„Koukám, že občas se přece jen dějou zázraky,“ sebral Jessice košili a hodil ji za leviskami.

Přimhouřila oči a ledově modrými škvírami mezi víčky si prohlížela Wolfovy zachmuřené rysy.

„Přivedu koně ze stáje,“ sdělil jí důrazně. „Ty se mezitím vrať k vozu. Pomocník tady z obchodu ti tam donese všechno, cos nakoupila.“

Ještě jednou probodl Rafa pohledem, odvrátil se a odrazoval pryč.

Rafe si dlouze a tiše povzdechl. Pohled na Jessičina manžela v jeho tmavém obnošeném cestovním oděvu místo v elegantním městském obleku přesvědčil Rafa, že Wolfe Lonetree je skutečně ten míšenec, který se proslavil svou znalostí hor. Tentýž míšenec byl rovněž proslavený jako nejlepší střelec z pušky západně od Mississippi a bojovník až do morku kostí.

Pověsti se však už nešířily o tom, že se rovněž chová nesmírně majetnicky ke své manželce, ale Rafe tu zprávu nesmírně rád sdělí dalšímu pošetilému bláznovi, který se ve vší nevinnosti přijde ohřát k ohníčku Jessičina úsměvu.

„Madam,“ dotkl se Rafe prsty střechy klobouku, „bylo mi potěšením.“

„Prosím vás, nemyslete si, že musíte hned zmizet. Wolfe není tak nebezpečný, jak se někdy zdá.“

Rafe se nepatrně pousmál. „Soudím, že máte pravdu. Je zřejmě dvojnásob tak nebezpečný. A taky se k vám chová zatraceně, pardon, majetnicky. Ne snad že bych mu to měl za zlé. Kdybych vlastnil něco jen zčásti tak cenného jako váš úsměv, byl bych na to taky vrcholně opatrný.“

Jessica po Rafovi blýskla úsměvem, který však okamžitě pohasl. Když se Rafe obracel k odchodu, tiše mu popřála: „Dobrou jízdu, Rafaeli Morane.“

Pronesla jeho jméno plynnou španělštinou, propůjčila slabikám eleganci melodie. Rafe se prudce otočil, uchvácený zvukem tak krásně vysloveného svého jména.

„Odkud víte, že celým jménem jsem Rafael?“

„Hodí se to k vám.“ Z náhlého podnětu ho Jessica uchopila za rukáv. „Dávejte na sebe pozor, prosím. Džentlmenů je málo, ať se na světě vrtnete kamkoliv.“

„Takový džentlmen já zase nejsem, madam. Ale přesto díky. A vy se držte blízko manžela, ale doopravdy blízko. Tohle město momentálně proklatě smrdí. Připomíná mi tím Singapur, o kterém se tvrdí, že existuje proto, aby hříšníkovi ukázal, jak vypadá peklo.“

Rafe si opět zavadil o střechu klobouku a stáhl se na konec dlouhého obchodu, kde byly vystavené postroje. Natáhl se po dlouhém svinutém biči na dobytek. Plavným, téměř neznatelným pohybem levého zápěstí vyzkoušel rovnováhu a pružnost biče. Pod jeho zkušenou rukou se pětadvacet stop měkké kůže vlnilo jako živý had.

S povzdechem nad tím, že ztratila tak příjemného společníka, se Jessica odvrátila a lítostivě se podívala na levisky a košili, které jí Wolfe zakázal, ale nesáhla po nich. Ještě pořád byla vyděšená jeho primitivním mužským majetnictvím, které jí dal najevo. Moc ráda by Wolfovi řekla, že na Rafa nepotřebuje žárlit, že by dala přednost jedinému laskavému pohledu od Wolfa před celotýdenní dávkou laskavosti od Rafaela Morana.

Ale na druhou stranu trochu laskavosti od cizího člověka je pořád lepší než vůbec žádná.

Jessica se vrátila k pultu s potravinami, kde zjistila, že Wolfe za vybrané zásoby už zaplatil, a počkala na vyčouhlého dospívajícího chlapce, který jí měl balíčky odnést. Chlapec by svůj úkol zvládl mnohem rychleji, kdyby se na svou práci vydržel aspoň chvilku dívat, jenže on raději visel očima na mahagonové kadeři, která vyklouzla Jessice zpod klobouku. Ten hedvábný něžný plamen vlnitých vlasů hocha fascinoval stejně jako Jessičin cizí přízvuk a něžně zvlněné rty.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Jessica. Mladík, přistižený při neomaleném civění, se krvavě začervenal až ke kořínkům špatně ošmikaných vlasů. „Promiňte, paní. Ještě nikdá jsem neviděl někoho, jako jste vy, když teda nepočítám ty pohádkový knihy, ze kterejch mi čítala mamka.“

„To je od tebe moc milé,“ poděkovala Jessica s potlačovaným úsměvem. Chlapcův neskrývaný obdiv na ni po Wolfových vzteklých slovech působil jako hojivý balzám. ,,Ukaž, otevřu ti dveře, neseš moc velký náklad.“

Jessica přidržela otevřené dveře, zachytila balíček, který se kymácel na samém okraji chlapcovy vrchovatě naplněné náruče, a povytáhla si sukně nad kotníky, aby je uchránila před bahnem a hnojem ulice. Rozhlédla se do obou stran, protože předtím se jen taktak vyhnula neštěstí, když málem vběhla do česly jezdci, který se pekelným tryskem hnal hlavní ulicí, výskal a nad hlavou točil prázdnou lahví od whisky jako mečem, přičemž druhou rukou kolem sebe střílel ze svého šestiraňáku. Jezdcovo vystoupení mohlo působit ještě hrozivěji, kdyby se jeho kůň náhle prudce nezastavil, takže jezdec sletěl po hlavě rovnou do hnoje.

„Dávejte pozor, paní,“ vyhrkl hoch nervózně. ,,Ve městě je teď rušno, co se rozkřikly zprávy o zlatě.“

„Co je se zlatem?“

„Našli ho někde nahoře v horách. V kraji San Juan.“

„Tam máme právě namířeno.“

„Jsem si to hned myslel.“

„Proč?“

„Váš manžel platil zlatým prachem a valouny,“ vysvětlil chlapec. „A koně ve stájích koupil taky za zlato. Takový věci se tady rozkřiknou rychle, jako když chytí suchá tráva.“

Když se přiblížili k vozu, hoch se nejistě ohlédl po Jessice. „Vyřiďte svýmu manželovi, ať je hodně opatrnej, paní. Zlato probouzí v chlapech hotovýho ďábla. Podle toho, co jsem zaslechnul, je Wolfe Lonetree prvotřídní bojovník, ale na druhou stranu je úplně sám. Moc nerad bych viděl, jak taková jemná dáma dojde k úhoně.“

Jessica se zadívala do mladíkových světle hnědých očí a všimla si, že jsou v mnoha směrech starší, než by se dalo soudit podle jeho věku. Měla podezření, že život na americkém Západě ukrajuje z nevinných roků dětství, protože tenhle chlapec byl nejméně o šest let mladší než ona a navzdory své štěněčí neohrabanosti a dětsky hubenému tělu už stačil dobře pochopit kruté zákony života. „Děkuju,“ přikývla tiše. „Wolfe se určitě –“

„Ale, ale, copak to tady máme?“ zachechtal se jim za zády hrubý hlas a přerušil Jessičinu chlácholivou odpověď. „Na takovýhle město je to nějak fajnovej ohoz, todleto. A taky nějak fajnová holka, no jo, namouduši. Pocem ke mně, cukroušku. Starej Ralph by si tě rád pořádně prohlídnul.“

Jessica nechala muže, který stál u zadní strany vozu v šosatém jezdeckém kabátě, zabláceném oblečení a s chlípným úsměškem na rtech, okázale bez povšimnutí.“

„Ulož všechny nákupy dozadu na vůz, buď tak hodný,“ vybídla chlapce.

Při těch slovech si vylezla na kozlík vozu. Pod úkrytem širokých sukní pevně ovinula dlaň kolem biče, který tam ležel připravený pro kočího.

„Paní,“ vydechl mladík naléhavě. V obličeji byl strachy celý zbělelý.

„Děkuju. Můžeš se vrátit do obchodu.“

Jessica se na chlapce vlídně usmála. Šlo jí o to, aby se co nejrychleji dostal z hloučku mužů, kteří se začínali shlukovat kolem vozu.

„Tak běž, prosím tě. Můj manžel se tu ukáže co nevidět. Co kdyby ses zaskočil podívat, co ho zdrželo?“

„Ano, paní!“

Ralph po chlapci skočil, ale ten stačil mrštně uhnout, unikl polapení a tryskem se pustil ke stájím, až mu při každém kroku odletovaly od podrážek kusy bahna.

Jessica sevřela rukojeť biče ještě pevněji. Seděla bez hnutí, hleděla do dálky k obzoru a předstírala, že je úplně sama. Poznámky mužů, jejichž počet v hloučku kolem vozu ustavičně narůstal, jí však znovu a neodbytně připomínaly, že sama rozhodně není, a navíc jejich obsah nepatřil v žádném případě k tomu, co by si jako obsah konverzace sama vybrala.

Náhle ji za sklad sukně popadla těžká neohrabaná tlapa. „Kristova noho, něco tak hebounkýho sem držel v ruce naposledy v Atlante. A to dole bude eště hebčí.“

Několik mužů se zařehtalo. Zvuk zněl stejně sprostě, jako bylo sprosté celé to prostředí zlatokopeckého městečka plného zločinců.

Nepatrná hrstka městských obyvatel, kteří v sobě sebrali dost odvahy, aby prošli kolem vykřičených saloonů na Hlavní třídě, sice viděla, co se děje, ale zasáhnout se bála. Osm mužů shluklých těsně kolem vozu – další dav čumilů stál zatím opodál – bylo ozbrojeno až po zuby a do jednoho dosáhli takového stupně opilosti, že se chovali hrubě zcela bez zábran, ale přitom jim zůstala schopnost postřehu a boje. Dohromady tvořili zlověstnou tlupu, které se každý s chutí vyhnul.

Navíc nikdo ve městě nevěděl o Jessice víc, než že je manželkou míšence. To pro městečko vysunuté daleko na západních hranicích Států nepředstavovalo žádný klad, protože Indián tu měl v očích bělochů menší cenu než dobrý lovecký pes.

„Vsadil bych se o flašku, že má hedvábný spoďáry!“ křikl jeden z psanců.

Ralph sevřel záhyb Jessičiny sukně ještě pevněji. „Tak co, cukroušku, je to tak, nebo ten frajer prohraje?“

Tento projev vtipu vyvolal u jednoho z mužů tak silný záchvat smíchu, že se musel přidržet vozu, aby se nesvalil rovnou do bláta.

„No tak,“ předl Ralph, „tak ukaž kámošům tu svoji pěknou nožičku.“

Jessica se stále tvářila, že ho neslyší. „Hele, koukej se na mě, když s tebou mluvím!“ zavrčel muž. „Každá courá, co se válí s míšencem, by měla být zatraceně vděčná, že se pořádnej mužskej vůbec obtěžuje na ni šáhnout.“

Sotva Jessica ucítila, jak se jí ta hnusná tlapa hrabe pod sukni, vyrvala z držadla bič a vší silou svého drobného těla praštila jeho těžkou rukojetí Ralpha přes hřbet nosu. Chlap zařval vztekem a bolestí, nechal její sukně na pokoji a rychle se popadl za nos. Mezi prsty mu stříkala krev. Než se Jessica stačila obrátit k dalším útočníkům, chytil ji Ralph za ruku a chtěl ji stáhnout na zem.

Ozvalo se prásknutí jako z pistole a po něm pronikavé zaječení. Stisk na Jessičině paži povolil. Koutkem oka Jessica viděla, že k ní běží Rafe a s vražednou zručností si nadhazuje v dlani rukojeť dobytčího biče. Náhle spatřila, jak zlehka pohnul levou paží a dlouhý bič poskočil dopředu. Znovu se rozlehl pronikavý zvuk připomínající výstřel z pistole. Těsně vedle Jessiky vyletěl do vzduchu klobouk jednoho z útočníků a rozpadl se na dva kusy. Ze sečné rány nad okem se muži vyvalila krev.

Všichni chlapi sáhli okamžitě pod kabáty.

„Mají pistole!“ zavřískla Jessica.

Ze všech sil praštila rukojetí biče nejbližšího halamu, i když si samozřejmě uvědomovala, že to nestačí. Pořád ještě zbývalo pět mužů bez sebemenšího zranění, další čtyři přibíhali od salonu a všichni svírali v ruce šestiranné kolty.

„K zemi!“ křikl na Jessiku Rafe.

Nemohla ho však poslechnout, protože měla plné ruce práce s tím, jak se oháněla rukojetí biče.

Rafův dobytčí bič znovu vyštěkl, ale tentokrát se kožená žíla jemně ovinula Jessice kolem pasu. Trhnutí, které následovalo, však nebylo jemné ani v nejmenším. Rafe ji strhl z kozlíku dolů a zachytil ji do náruče přesně v okamžiku, kdy se kolem nich strhla přestřelka. Přitisknutá mezi postranici vozu a Rafovo mohutné tělo však Jessica viděla z boje pramálo.

Ale i to, co viděla, pro ni znamenalo obrovské překvapení. Na konci ulice před stájemi, sto metrů od vozu, stál Wolfe a střílel na psance tak rychle, jak jen stačil doplňovat kulky do zásobníku. Olovo svištělo a hvízdalo kolem vozu. Tohle olověné krupobití přimělo opilé hrubiány, aby se rozprchli jako hejno vrabců.

Jediné, co zachránilo všechny útočníky před jistou smrtí, byla skutečnost, že uprostřed jejich chumlu byla Jessica.

„Kristova noho, že ten chlap ale umí střílet!“ poznamenal Rafe s úctou.

Ve střelbě vznikla přestávka.

„Jessi!“ zahulákal Wolfe.

„Nic se mi nestalo!“ zavolala nazpátek.

„Tak na vašem místě, mládenci,“ poznamenal Rafe provokativně přátelským tónem, „bych se koukal zavrtat co nejhlouběji do toho bahna dřív, než Lonetree stačí znovu nabít.“

Rozumnost Rafovy rady byla ještě zjevnější, když Wolfe vyměnil pušku za karabinu a začal opět pálit. Muži, kteří ještě měli tu odvahu stát, sebou teď plácli k zemi jak širocí tak dlouzí.

„Chyťte se vozu, madam,“ doporučil Rafe.

Jessica poslepu hrábla po drsném prknu.

Rafe couval tak daleko, až se mu všichni ti darebáci dostali do zorného úhlu.

„Jen držte hlavy hezky při zemi, hoši, nebo o ně co nevidět přijdete.“

To bylo jediné, co Rafe prohodil. Ostatně, víc už ani dodávat nemusel, protože bič v jeho ruce se choval jako živý tvor, neklidně sebou mrskal nad ležícími otrapy, varovně je popotahoval za klobouky a kabáty a štípal do prstů, které měly chuť nenápadně sáhnout po zbrani. Bič teď už nevydával zvuky připomínající výstřely z pistole, pouze zlověstně syčel a šustěl, jak kožená žíla zlehka klouzala po lidské kůži.

Jeden z mužů zasténal a pokřižoval se.

„Skvělý nápad,“ pochválil ho Rafe jako školáčka. „Obrátit se k Bohu, na to není nikdy pozdě.“

To už k nim zběsilou rychlostí doběhl Wolfe s karabinou v ruce a za ním utíkal chlapec z obchodu, který mu nesl prázdnou pušku. Wolfe postupně obešel všechny ležící vyděšené muže, každého špičkou boty obrátil a zapamatoval si jeho tvář. Opláceli mu pohled vytřeštěnýma očima, z nichž čišelo poznání, že přiblížit se znovu k tomuto člověku by pro ně znamenalo smrt.

Když si uložil do paměti podobu posledního muže.

Wolfe ucouvl. „Jestli ještě jednou některého uvidím v blízkosti své manželky, zabiju ho.“

Jessica zírala na Wolfa a vůbec o pravdivosti jeho tvrzení nepochybovala. Přestože si jasně uvědomila, že by se měla tohoto výjevu zhrozit, nestalo se tak, protože vytušila, že od těch mužů, kteří o ní nevěděli víc než její jméno a pohlaví, nemohla čekat nic jiného než surové znásilnění a zmučení.

„Teď budu počítat do deseti,“ prohodil Wolfe neutrálním tónem, který zněl děsivěji než řev. Při řeči začal strkat náboje do zásobníku. „Každý, kdo zůstane v dohledu, než skončím, musí počítat s kulkou v těle. Jeden. Dva. Tři. Čtyři.“ Vypukla zběsilá vřava, protože chlapi se bleskově zvedali z bahna a o překot se hnali pryč ulicí. Většina jich kulhala, několika z nich se podél boku klátila bezvládná paže.

Jeden muž se však vůbec nepohnul.

Kdovíproč, ale Jessiku nepřekvapilo, že tím mrtvým byl zrovna Raplh. Podle všeho se nedivil ani Rafe. Zvedl od mrtvoly oči k Wolfovi a krátce přikývl.

„Skvělá práce, Lonetree. Dostál jste navlas všem těm pověstem, které na Západě o vás kolujou. Ale i tak jste sám a k Galovi je odtud pořádně dlouhá cesta.“

Ve Wolfově modročerném pohledu nezářila ani jiskřička přátelství. Strčil do komory poslední náboj a vztekle se obrátil k Rafovi.

„Co je vám k čertu po tom, kam máme my dva namířeno?“ – –

„Ale Rafe je přece bratr toho výlupku dokonalosti!“ vykřikla Jessica a rychle vkročila mezi oba muže.

Následoval okamžik napjatého ticha, než Wolfe opět promluvil.

„Willowin bratr?“ ujišťoval se a díval se přitom přes Jessičinu hlavu na pohledného plavovlasého muže. Rafe přikývl.

Bylo vidět, jak se ve Wolfovi udála nepatrná změna současně s tím, jak se mu v žilách začala snižovat hladina adrenalinu vzedmutá bojem. Viditelně mu povolily napjaté svaly připravené k útoku, dravci pohotovost probuzená pohledem na Rafa stojícího v tak těsné blízkosti u Jessiky. Pár vteřin se Wolfe upřeně díval na statného muže, který s tak vražednou dovedností ovládal těžký bič, a nakonec zvolna přikývl.

Jessica vydechla a ustoupila o krok do strany.

„Hned mě to mohlo trknout,“ zavrčel Wolfe. „Stejně protahované samohlásky, stejné vlasy, stejně protáhlé kočičí oči.“ Věnoval Rafovi vůbec první úsměv, zajistil karabinu a natáhl k němu ruku. „Ovšem Willow je nesrovnatelně hezčí než ty, kamaráde.“

„To taky doufám,“ oplatil mu Rafe zdráhavý úsměv a pevně stiskl nabízenou pravici. „Předpokládám sice, žes to musel slyšet už mnohokrát, ale jako střelec nemáš na světě konkurenta.“

Jessica sledovala, jak si oba muži potřásají pravicí, a cítila, jak z ní vyprchávají poslední zbytky napětí. Předchozí opakovaně situace, kdy se Wolfe s Rafem navzájem poměřovali pohledem jako možní nepřátelé, jí nesmíme drásaly nervy.

„A ty s tím bičem jsi zase vtělenej ďábel,“ poznamenal Wolfe, zatímco pomáhal Jessice nasednout na vůz. „V životě jsem podobné kousky neviděl. Ty jsi honák?“

„V Austrálii jsem kromě mnoha jiných věcí skutečně nějakou dobu honil stáda,“ prozradil Rafe. „Na rozdíl od našich honáků s lasem tam mají tyhle těžké biče a taky vycvičené psy.“ Rafe se odmlčel a po vteřině dodal: „Za normálních okolností cestuju sám, ale mám dojem, že míříme ke stejnému cíli, a navíc o tom zlatém prachu v tvém váčku ví už mnohem víc lidí, než je zdrávo.“

Wolfe zamyšleně přikývl „Já normálně jezdím taky sám, ale když teď mám s sebou Jessiku…“ Pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, moc jsem si přál, abych tu narazil na Caleba nebo Rena. Budu tedy proklatě rád, když mi dobrý bojovník bude krýt záda.“

„Spolehni se. Bude tě krýt.“

„No ano, to si dovedu představit,“ zazubil se Wolfe. „Nasedni na vůz, Rafe Morane, a buď vítán.“

Wolfe mávnutím přivolal blíž chlapce z obchodu, který mu tryskem donesl zlatem vykládanou pušku.

„Ať se propadnu, pane, ale takhle střílet jsem ještě nikdá nikoho neviděl! A ten bič dobytčák!“ vyhrkl hoch a obrátil se k Rafovi. „Ať se propadnu! Skoro mě přinutíte uvěřit v ďábla.“

„Radši zkus uvěřit v Boha,“ doporučil mu Rafe. „Ďábel má svých vyznavačů už beztak ažaž.“

Wolfe vylovil z koženého váčku hrbolatý zlatý nuget. „Děkuju, žes pro mě přiběhl do stáje. A kdybys taky někdy potřeboval pomoc, stačí vzkázat Wolfu Lonetreeovi a přiběhnu jako jelen. Na to se můžeš spolehnout.“

Chlapec se začervenal. „Mně ale platit nemusíte, pane. Dělal jsem si jen starosti kvůli madam.“

„Ta dělá starosti nám všem.“

Jessica loupla po Wolfovi očima, ale na chlapce se usmála velice mile.

„Synku?“ ozval se Rafe tiše.

Mladíček s námahou odtrhl pohled od Jessiky. Rafe mu cvrnknul těžkou stříbrnou minci, kterou hoch zručně chytil v letu.

„Postarej se, aby nad tím mrtvým přečetli něco z bible,“ požádal a bičem ukázal na zastřeleného Ralpha. „I když teď už mu to asi zvlášť neprospěje. Budu však věřit, že nesmrtelná duše něco vydrží a Bůh tam nahoře dokáže odpouštět.“

„Tohle nám otec Corman neříká,“ zabrumlal chlapec a pohazoval si přitom mincí.

„Tak si vyber lepšího kněze,“ poradil mu Rafe suše. „Život je dost těžký i bez toho, že by nad tebou pořád zlověstně krákali fanatičtí krkavci.“

Chlapec se uličnicky zašklebil. „Zařídím se podle toho, pane.“

Mince se bleskově zatřpytila ve vysokém oblouku, když ji mládeneček vyhodil do výšky, pak po ní chňapl, se širokánským úsměvem ji schoval do kapsy a odpelášil zpátky do obchodu, aby se o své úžasné dobrodružství podělil s ostatními, kteří všemu přihlíželi zpoza bezpečně zavřených dveří.

Osa vozu se zhoupla a zaskřípala, jak nahoru vylézal Wolfe. Jessica zvedla opratě i bič a dala tak najevo, že je připravená kočírovat. Wolfe v němé otázce povytáhl černé obočí.

„V salonu je ještě spousta dalších mužů,“ vysvětlila mu prostě.

Wolfe střihl kosým pohledem do strany, přikývl a začal dobíjel pušku, přičemž na tvrdém sedátku udělal vedle sebe místo i Rafovi. Když Rafe nasedl, vůz opět zaskřípal, aby dal najevo svůj nesouhlas s tím, že musí nést váhu dvou tak těžkých mužů.

„Pokud zvládáš stáda se stejným přehledem jako ten bič, bude si Caleb myslet, že umřel a přišel do nebe,“ prohodil Wolfe, zatímco Jessica zamířila se spřežením k nájemní stáji. „Stáda mu totiž hlídají a koně krotí Indiáni a propuštění otroci, ale ty k něčemu pořádnému donutíš jen tehdy, pokud sami mají chuť. Když se Reno zrovna neštve někde za zlatem, tak mu taky vypomůže, ale jinak má Cal lidí zoufalý nedostatek. A až přijde jarní telení, bude tě vyvažovat zlatem.“

„Reno?“ pozvedl Rafe hlavu od biče, který roztržitě otíral a svinoval. „Není to ten třetí muž, o kterém se ví, že zná oblast San Juan jako hřbet své vlastní ruky? Ty a Caleb máte být ti první dva, aspoň co jsem se tady v kraji doslechl.“

„Reno to tam zná mnohem líp než já. V tomhle směru je nepřekonatelný. Ale já mám dojem, že Rena budeš znát spíš pod jiným jménem,“ poznamenal Wolfe s neskrývaným pobavením v hlase.

„Neříkej?“ zapředl Rafe.

„Matthew Moran,“ sdělil mu Wolfe stručně.

Na Rafovi byla znát viditelná úleva. „Matt? Tak on je tedy v pořádku? Podle toho posledního dopisu, který jsem od něho dostal, to vypadalo, že má v patách smečku čertů!“

„Renovi neschází ani to nejmenší, jen že je takový zatracený blázen po zlatě.“

„Stejně jako já jsem zatracenej blázen, pokud jde o neznámé a vzdálené obzory,“ zazubil se Rafe. „Moranovi chlapi by se nedali uvázat k domácímu krbu ani za –“ Asi chtěl dodat něco šťavnatého, ale včas si vzpomněl na Jessičinu přítomnost. „Prostě ani za nic.“

Wolfe se pousmál. „To snad žádný mužský, pokud ovšem nenajde děvče jako Willow.“

Z kozlíku sykl a zapráskal bič těsně nad hnědým zadkem tažného koně. Rafe si Jessiku uznale změřil šedýma očima.

„Nebo jako je tvoje žena,“ doplnil Wolfa. „S těmi opratěmi to umíte naprosto senzačně, madam.“

Wolfe přimhouřil oči a z jeho výrazu zmizelo všechno přátelství. Rafe cítil, jak se mužem po jeho boku rozlévá napětí. Na tom úzkém sedátku, kde se navzájem dotýkali těly, to bylo k nepřehlédnutí.

„V něčem má tulák jako já záviděníhodnou výhodu,“ pokračoval Rafe a pohlédl Wolfovi přímo do očí. „Můžu totiž ocenit krásnou věc a přitom nezatoužit po jejím vlastnictví. Vlastnictví svazuje člověku ruce i nohy. A nic, bez ohledu na to, jak je to krásné či výjimečné, se nemůže velkolepostí rovnat východu slunce, který jsem ještě neviděl.“

S neskrývaným úsilím se Wolfovi podařilo udržet svůj hněv na uzdě. Velmi dobře věděl, jak je pošetilé, že na Rafovo prosté a upřímné obdivování Jessiky reaguje tak zuřivě. Ale pošetilé nebo ne, prostě se to dálo a bude to pořád stejné, dokud Jessica konečně nepřijde k rozumu a nepožádá o anulování jejich sňatku a oba je z téhle nemožné situace nevysvobodí.

Ale od samého začátku až do této chvíle musel Wolfe bojovat o sebeovládání a jeho boj se s každou další nocí a s každou další hodinou strávenou ve společnosti dívky, jež mu nemohla patřit, jíž se nesměl zmocnit, po níž nesměl toužit, zvolna posouval k hranici, kdy se ten vřící hněv protrhne na povrch a rozmetá všechno kolem jako sopka ze msty nad vědomím, že je přinucen snášet blízkost toho, co navěky musí zůstat mimo jeho dosah.

„Jste nesmírně laskavý,“ pravila Jessica k Rafovi, protože i ona vycítila Wolfovu zuřivost. „Ale výlupku doko… ech, Willow se stejně nikdo nevyrovná. Čeká mě ještě nekonečné moře práce, než se ze mě stane obstojná manželka z amerického Západu.“

Rafe se zamračil. „Pro tak těžký osud jste dost křehoučká.“

„V tomhle si můžete podat ruku s mým manželem. Oba spojujete sílu jenom se svaly.“

„Vede nás k tomu dobrý důvod,“ zahučel Wolfe.

„Ale nesprávný důvod!“ nedala se Jessica. „Květiny jsou jemné a křehké, a proto podle vašeho mužského soutiu nulně i slabé. A přesto se občas dá totéž říct i o vás, urostlých silných mužích – stejná bouře, která vyvrátí statný dub, většinou pouze umyje a zalije fialky rostoucí u jeho kořenů.“

Rafe se honem zadíval stranou, aby zakryl svoje pobavení nad Jessičinou bystrostí a pohotovostí, ale byl to beznadějný pokus. Nešťastně se podíval na Wolfa, potřásl hlavou a vyprskl tichým smíchem.

„Dostala nás, kamaráde.“

Wolfe jen zabručel a naposledy se ohledl na blátivou ulici. Nikdo nebyl v dohledu. Wolfe upřímně doufal, že to tak zůstane.

„Rozumím tomu dobře, že máš v plánu navštívit Willow?“ zeptal se Wolfe, když opět obrátil pozornost na svého mohutného světlovlasého souseda, který ho pozoroval s mužským soucitem okořeněným pobavením.

„Ve skutečnosti hledám Matta, ale v jednom kuse slyším o nějaké dámě z Virginie, která sem loni přijela s pěti skvostnými arabskými plnokrevníky. Prý se sháněla po svém ‚manželovi‘ Matthewu Moranovi.“ Rafe pokrčil rameny. „Spočítal jsem si, že to nemohl být nikdo jiný než Willy. Neznám jinou dívku, která by měla dost kuráže, aby cestovala pustinou úplně sama, jen aby našla bratra, kterého neviděla spoustu let.“

Wolfovy zamračené rysy zjihly úsměvem. „To je celá Willow. Druhá taková na světě neexistuje!“

Rafe si povšiml jednak hluboké procítěnosti ve Wolfově hlase, jednak chmur, jež stáhly Jessičinu drobnou tvář do nešťastné grimasy. Nadzvedl klobouk, přihladil si plavé vlasy dlaní, opět si klobouk prudce narazil a v duchu si kladl otázku, zda Caleb Black patří mezi žárlivce.

„To vypadá, jako bys Willow dobře znal,“ řekl Rafe Wolfovi po chvilce. „Ujde to.“

„A Cala?“

Až se zpožděním si Wolfe uvědomil, kam Rafe s touhle otázkou míří. Zlehka se pousmál.

„Cal je můj nejlepší přítel. Je stejně mohutný jako ty.

neústupný jako žula, střílí rychleji než blesk a Willow miluje tak silně, jak bych to od žádného muže ani nečekal, zvlášť od tak tvrdého chlapa, jako je Caleb Black.“

Rafe se zatvářil dost udiveně. „A co Willow, jak ta se k tomu staví?“

„Úplně stejně jako Caleb. Mezi nimi panuje přímo hmatatelná láska. Když je člověk vidí pohromadě, málem by uvěřil, že Bůh skutečně věděl, co dělá, když stvořil muže a ženu a dal jim zem pro jejich děti.“

Jessica z Wolfova hlasu vyčetla jistotu a zároveň i touhu. Najednou nevěděla, jestli má plakat, nebo řvát smíchy nad novým důkazem Wolfova obdivu k manželce jeho nejlepšího kamaráda.

Wolfe si Jessičiných stisknutých neúsměvných rtů nepovšiml, všechnu svou pozornost věnoval Rafovi, který přemýšlel nad tím, co mu právě Wolfe řekl a co mu zároveň s tím nesdělil. Pak si povzdechl a zavrtěl se na sedátku, až vůz opět skřípavě zaprotestoval.

„To rád slyším,“ podotkl Rafe. „Willy bývala taková jemňounká chudinka. Vždycky jsem se hrozně bál, že ji život tvrdě převálcuje.“

„Že život převálcuje výlupek dokonalosti?“ sykla Jessica navztekaně a trhla za opratě, aby zastavila koně před nájemní stájí. „Co mi to chcete namluvit, Rafaeli? Na něco tak dokonalého by si zlý život netroufl. Vylámal by si na tom zuby, udávil by se k smrti, no a mrtvý život, uznejte sám, že to je přece nesmysl.“

Při posledním slově Jessica zuřivě zarazila bič rukojetí do držadla. Když zvedla hlavu, přistihla Wolfa, jak ji sleduje se špatně skrývaným zájmem a odhaduje míru jejího vzteku. Okamžitě si uvědomila, že mu tím pouze pomáhá naostřit zbraň, kterou proti ní obrátí při každé příležitosti. Ale ani tohle vědomí nezarazilo slova, jež se jí hrnula na jazyk, a nezmírnilo jedovatou líbeznost jejího hlasu, když se k Wolfovi obrátila.

„Bylo by možné přestat s pěním té chvály na výlupek dokonalosti aspoň na tak dlouho, abychom se mohli vydat na cestu?“ zeptala se. „Jak se zdá, místní obyvatele dost znervózňujeme.“

„Tohle je ten nejproklatější oblek a sedlo, jaké jsem kdy viděl,“ poznamenal Rafe, když vyrovnal krok svého koně vedle Jessičina, „a že jsem během svého tuláckého života viděl už hodně divných věcí!“

Navzdory únavě, jež jí pronikala až do morku kostí, Jessica se v dámském sedle napřímila a zaostřila pohled na Rafa, vděčná, že dostala záminku nemyslet aspoň chvíli na ten vítr.

Všude kolem jezdců vyrůstaly obrovité horské masivy, jejichž vrcholky byly neviditelné pod vřící pokličkou břidlicově šedých mraků. Stoupáním po svahu jako by doháněli sotva odešlou zimu. Vítr rval z mračen hrsti sněhu a rozšlehal je do vzdouvajících se bělostných závěsů. Pak zase rval sníh od země, střílel částečkami ledu a měnil je na bodavý neviditelný smirkový papír, který dřel každičký kousek nechráněné kůže.

Ale co bylo nejhorší, vichr nepřestával výt a sténat a útočil na Jessičino sebeovládání jako motyka, která se snaží vykopat pohřbené noční můry.

„Copak v Austrálii nemají dámská sedla, na kterých se jezdí bokem?“ vyhrkla chvatně otázku, jen aby přehlušila vítr i své vlastní myšlenky.

„S žádným jsem se tam nesetkal, ale na drahou stranu jsem bílých Australanek viděl sotva hrstičku.“ Rafe se po ní úkosem podíval. „Je to skutečně tak nepohodlné, jak to vypadá?“

Se zaťatými zuby a potlačeným zasténáním si Jessica poposedla a snažila se širokánské sukně svého jezdeckého obleku rozložit kolem hrušky sedla posunuté ke straně trochu pohodlněji.

„Když kůň jede krokem po rovině ne déle než pár hodin, pak se to dá vydržet.“

„Jenže tady starej Grošák nezná jiný krok než cval, který by člověku vytřepal z kapes všechny drobné,“ dořekl za Jessiku Rafe. „A už třetí den sedíme v sedle šestnáct hodin denně a vy vypadáte tak vyčerpaně, že vám odpřisáhnu, že namouduši vidím, jak skrz vás prosvítá slunce.“

Vítr se rozpřáhl k dalšímu nárazu, zavyl a přisvištěl jim vstříc z průrvy rozvírající se nahoře před nimi. Přinášel ledový příslib dalšího sněžení.

„Ve slunečním světle já osobně ten největší problém nevidím,“ poznamenala Jessica s letmým úsměvem.

„Ale přesto, jakmile se Wolfe vrátí z výzkumné obhlídky terénu, navrhnu, abychom se dnes večer utábořili trochu dřív.“

„Ne!“ Nad jednoznačným rozkazujícím tónem svého hlasu překvapeně zamžikala i Jessica. „Nechci zavinit žádné zdržení,“ dopověděla už mírněji. „Jsem silnější, než vypadám. Vážně.“

„To vím.“

Nedůvěřivě po Rafovi mžikla.

„Myslím to vážně,“ přesvědčoval ji. „Nikdy bych nevěřil, že dokážete vydržet aspoň ten první den, natožpak další dva. Jenže pokud si dost neodpočinete, zítra touhle dobou vás budeme muset k sedlu přivázat, abyste únavou nespadla na zem, vy blázínku.“

„V tom případě to Wolfe se mnou zkrátka udělá. Musíme se dostat na druhou stranu hor dřív, než vypuknou skutečné bouře.“

Rafe zaťal čelisti porostlé světle bronzovým strništěm. Dobře věděl, co Wolfa pohání kupředu. Zahlédli stopy mužů mířících stejným směrem, dokonce minuli tábory lidí, kteří se před přechodem hor rozhodli radši počkat, než pominou sněhové vánice. Čím více se blížili k hlavnímu průsmyků, tím bylo pravděpodobnější, že potkají další lidi.

„Zlatá horečka,“ zahučel Rafe. „Horší než cholera…“

„Tomu nevěřte. Zažila jsem, že cholera projela vesnicí jako kosa obilím, nenechala po sobě stát jediné stéblo, žádného dospělého, který by pohřbil mrtvé, a naživu zůstala jenom hrstka dětí, aby oplakávaly mrtvé.“

Rafe se užasle podíval na Jessiku. „A vy jste byla jedno z nich?“

Přikývla. „Bylo mi devět.“

„Ježíšikriste!“ zamumlal. „A jak to, že jste přežila?“

Jessica se unaveně usmála. „Vždyť vám to povídám. Nejsem tak křehká květinka, jak by se mohlo zdát.“

„To taky doufám,“ prohlásil Rafe na rovinu. „Jinak byste to přes průsmyk nezvládla. Tyhle hory jsou stejně drsné jako ty, kterými jsem projížděl v Jižní Americe, a zatraceně horší než všechny australské hory dohromady.“

„A přesto vás tyto hory fascinujou…“

Rafe se zarazil, protože Jessičina jasnozřivost ho trochu zaskočila. „Takhle jsem o tom ještě nepřemýšlel, ale máte pravdu. Tyhle hory se nepodobají žádným z těch, které jsem dosud viděl a navštívil. Sahají až k Bohu a jsou podlejší než sám ďábel, přesto v údolích a horských pánvích skrývají tolik krásy…“

Tiše, zmateně hvízdl. „Pořád ve mně vzbouzejí pocit, že tam někde na jejich úbočích stojí srub, který jsem ještě neviděl, a v něm žena, kterou zatím neznám a která čeká na mě, naplněná láskou.“

„Jste dobrý člověk, Rafeeli Morane,“ prohlásila přátelsky Jessica, hlas zastřený hořkosladkým citem. „Přála bych vám, abyste ten srub i s tou ženou skutečně objevil.“

Rafe se podíval na Jessiku očima ve stejné barvě jako mračna nad jejich hlavami. Čišel z ní téměř hmatatelný smutek, stejně bezbřehý jako únava, jež jí vybělila rty stažené do přísné čárky.

Tu náhle Rafovu pozornost upoutal záblesk pohybu na cestě před nimi. Současně s tím, jak se jeho dlaň ovinula kolem pažby pistole, se z černobílých skvrn okolní krajiny vyloupla tmavě hnědá barva mohutné klisny, kterou Wolfe koupil v Canyon City.

„Vrací se Wolfe,“ poznamenal Rafe a zastrčil kolt zpátky do pouzdra.

Jessica jen přikývla a opět se propadla do omámeného polovědomí, jež ji zahltilo pokaždé, když přestala být ve střehu.

Rafe se v duchu rozhodl navrhnout brzké utáboření, pokud ho ovšem Wolfe nepředběhne se stejným návrhem. Když se však Wolfe přiblížil, obklopovala ho téměř viditelná aura nervozity a naléhavosti. Ještě než promluvil, bylo Rafovi nad slunce jasné, že v dohledné době nemůže být o táboření ani řeči.

„V průsmyků sněží,“ oznámil jim Wolfe podrážděně. „Pokud neprojedeme okamžitě, budeme se muset utábořit, až sníh zase roztaje. To může trvat i týden nebo víc. A dokonce i kdybychom to vydrželi bez ohně, je to nesmírně nebezpečné.“

„Studený tábor.“ Rafe potřásal hlavou. „Vpředu jsou další muži?“

Wolfe jen krátce přikývl.

„A zahlédli tě?“

„Ne.“ Wolfe sáhl do svého sedlového vaku a vytáhl krabičku střeliva. „Až přebrodíš potok, zahni doprava, obejdi úpatí výběžku a počkej na mě v lese na opačné straně.“

Bez varování hodil krabičku nábojů Rafovým směrem. Když ji druhý muž zachytil pohybem ruky tak bleskovým, že byl téměř neviditelný, Wolfe se usmál.

„Je vidět, že jsi vskutku Renův bratr Nejrychlejší ruce, jaké jsem kdy viděl, snad s výjimkou Calebových.“ Wolfe se náhle přestal usmívat. „Jak jsi na tom, pokud jde o střílení z pušky?“

„Lip než většina ostatních a zatraceně hůř než ty.“

„Vezmi si Jessičinu karabinu a při jízdě ji drž připravenou napříč sedla.“

Rafe se předklonil, vytáhl karabinu z dívčina sedlového pouzdra a zručným plavným pohybem ji zalomil, aby ji překontroloval. Bylo vidět, že tento úkon mu je důvěrně známý.

„A co ty?“ zeptal se Rafe, aniž odtrhl pohled od zbraně.

„Přibližně tři sta metrů od jejich tábora je malý pahorek. Z něj můžu sledovat současně tebe i je. Kdyby se hnuli naším směrem, začnu střílel. Ale někteří bohužel určitě vyváznou. Je vyloučeno, abych sejmul všech devět, než se stačí krýt.“

Rafe jen povytáhl plavé obočí, protože si uvědomil, že v případě potřeby je Wolfe připravený postřílet ty muže ze zálohy.

„Ty je snad znáš?“ zeptal se Rafe.

„S některými z nich jsem měl menší rozhovor na dostavníkové stanici.“

Jessica hlasitě lapla po dechu.

Rafe se podíval nejdřív na ni a pak na Wolfa. „Chápu. V tom případě rád utrhnu hrušky, na které nedosáhneš.“

Wolfe se nevesele pousmál. „Kdyby mi někdo unikl, dávej pozor na muže s hnědým povislým knírkem. Na sobě má šedý plášť vojenské kavalerie a jede na černém vraníkovi s třemi bílými punčoškami. Za přezkou opasku má schovaný kolt, ale neradil bych ti, aby sis ho pustil k tělu tak blízko, aby ho mohl použít.“

„Starej známej, co?“ zeptal.se Rafe suše.

„V životě jsem se s ním neviděl, ale Cal zabil jeho dvojče, Reno dostal jeho mladšího bratra a já zase sejmul pár jeho bratranců a dalších členů té bandy.“

„Přepadali zlatokopy?“ zajímal se Rafe.

„Jo, přesně to měli v plánu. Ale nejdřív zajali Willow. To bylo naposledy, co ti hoši šlápli vedle.“

Rafe přimhouřil oči.

„Nesmíš dát Jericho Slaterovi jedinou šanci,“ připomínal Wolfe. „Vedle Slaterů vypadají čerti jako kostelní zpěváčci. Kdyby zjistil, že jsi Renův bratr, zabil by tě za každou cenu.“

„Já jsem celkem ochotný člověk,“ prohodil Rafe nevzrušeně. ,,Když se ke mně přiblíží někdo, kdo myslí na střílení, moc rád mu to předvedu.“

Wolfe povytáhl koutek úst. „Tak na to klidně vezmu jed. Dej mi patnáct minut, ať se dostanu na ten pahorek, a dávej pozor na zledovatělou skálu.“

Když obracel koně, Jessica naléhavě vydechla: „Wolfe.“

Přitáhl koni uzdu a ohlédl se přes rameno.

„Já…“ Hlas jí odumřel. Nakonec rozpačitě mávla rukou. „Buď opatrný.“

Přikývl, přitáhl koni uzdu a tryskem se rozjel.

Po patnácti minutách ho následovali Rafe s Jessikou. Byla nesmírně nervózní, ustavičně napínala sluch, zda nezaslechne výstřely. Doléhalo k ní však pouze duté ledové vytí vichru a dráždilo jí už beztak rozjitřené nervy, až nakonec měla pocit, že sama začne křičet, i kdyby jen proto, aby přehlušila ten nekonečný nářek vichřice.

Minuty odkapávaly zvolna jako ztuhlý med. Jessica byla za natřásající Grošákův klus téměř vděčná, protože jí poskytoval sice velmi nepříjemné, ale přesto účinné rozptýlení. Rafe mlčel a ani ona se s ním nesnažila zapříst rozhovor.

Horský výběžek, který objeli, byl zarostlý borovicemi a smrky. Stromy měly tmavě zelenou barvu, až se zdály skoro černé. Kolem proláklin rostly štíhlé osiky s bílou kůrou. Ladné a trochu přízračně holé osikové větve nelemoval ani náznak zeleně, protože sem do hor jaro ještě ani zdaleka nedorazilo.

Ve vzácných chvílích, kdy se vichr odmlčel, vyrážel koním z nozder vzduch ve stříbrných vějířích. Zvířata klusala ze všech sil a země jim pod kopyty nemilosrdně stoupala v prudkém úhlu. Pod čerstvým sněhem se zlověstně leskly ostrůvky starého ledu a při každém kroku představovaly značné nebezpečí.

Když Rafe s Jessikou objeli výběžek a přejeli malou mýtinu za ním, Wolfe už tam na ně čekal. Při pohledu na jeho snědou tvář a samozřejmou mužnou sílu si Jessica s náhlým potěšením opět už potisící uvědomila, jak je její manžel pohledný a statný. Zahltila ji vlna hrdosti a žáru. Ten jezdecký oblek mu tolik slušel! I ty strohé hory mu slušely. V jeho štíhlých šlachovitých prstech bylo teprve zřejmé, že puška je vražedně nebezpečná zbraň, že nemá smysl si s ním zahrávat.

Wolfe vypadal přesně na to, co byl – muž zrozený pro život v divočině, plný nebezpečí i vzrušení a krásy, ne pro pohodlí v atlasu a brokátu civilizace. Jessica si najednou uvědomila, že Wolfa milovala už v dětství, že ho miluje teď a bude ho milovat až do smrti.

To vědomí ji ohromilo a pomohlo jí aspoň na chvíli zapomenout na vyčerpání hraničící s mdlobami.

„Neviděli nás,“ oznámil Wolfe. „Mají moc práce s popíjením whisky a hraním karet. Jericho je do rána všechny oškube jak čerstvě vylíhlá holoubátka.“

„Takže v kartách je dobrej, říkáš?“ zabručel Rafe.

„Pokud ti při hře neradí sám ďábel, nemáš proti němu šanci.“

Wolfe se opět zařadil do čela. Za ním jel Grošák a nákladní koně. Rafe počkal, dokud se malá karavana nedostala padesát metrů před něho, a teprve potom ji následoval. Na klíně držel Jessičinu karabinu připravenou ke střelbě a při jízdě pozorně naslouchal všem zvukům, jež se mu ozývaly za zády.

Smrtelné vyčerpání zalilo Jessičino tělo jako umrtvující šedivá přílivová vlna. Bezvládně visela v sedle, civěla do prázdna a téměř v bezvědomí snášela tu nekonečnou jízdu po cestě, jež byla stále strmější a obtížnější. Po levé straně jenom pár kroků od stezky spadal dolů sněhem pokrytý sráz. Jessica si toho vůbec nevšímala. Fungovaly v ní už jenom reflexy, dokázala se jakžtakž udržet v sedle, ale to bylo všechno.

Když Grošák sklouzl podkovou na zledovatělém místě a v pádu poklesl na kolena, Jessica se instinktivně natáhla po hrušce sedla, bohužel však příliš pozdě. To už letěla kupředu a neměla se čeho zachytit. Grošák ve snaze najít ztracenou rovnováhu uskočil doprava a ten náhlý prudký pohyb vyhodil Jessiku ze sedla definitivně. Sletěla na zasněžený sráz a ve změti sukní a zmítajících se končetin se kutálela dolů ze svahu.

Polekaný výkřik, který jí unikl při pádu z koně, bylo jediné varování, které Wolfovi stačila dát. Bleskově se obrátil v sedle právě včas, aby zahlédl Jessiku letět po hlavě ze srázu. Než otočil koně tak prudce, že se vzepjal na zadních, a dojel ke Grošákovi, Jessičin střemhlavý pád zakončilo osikové houští. Wolfe chvatně pobídl koně a sjel po svahu k místu, kde dívka zůstala ležet bez jediného pohybu.

„Jessi!“

Wolfův výkřik doletěl do dálky, ale žádná odpověď se neozvala. Seskočil z koně a posledních pár metrů k Jessice běžel a přistál na kolenou vedle ní.

„Jessi? Stalo se ti něco?“ zeptal se naléhavě.

Neodpověděla.

„No tak, řekni mi něco, skřítku,“ žadonil Wolfe a odhrnoval jí sníh z tváří prsty, které se zrádně chvěly. „Tak hrozný ten pád zase nebyl. Sníh je měkký a hluboký a moc kamenů tu taky není. Jessi…“

Něžné prsty jí smetaly sníh z obočí a řas připomínajících stín ohně, nádherný mahagon. Na pozadí pleti bílé jako sníh se zdály nezvykle tmavé.

„Nemůžeš být přece zraněná, maličká. Bůh mi pomáhej, to nemůžeš! Nesmíš! K čertu, Jessi! Prober se!“

Jessica zasténala a zkusila se posadit. Podařilo se jí to jen zpola a pak dopadla zpátky na záda, stažená dozadu copy, které jí vězely pod tělem. Příliš omámená, aby tu záhadu pochopila, se zmohla na další pokus, ale skončilo to stejně.

Wolfe ji zachytil včas, aby ji copy nestrhly do sněhu potřetí.

„Jen klid, Jessi. Vlasy máš zase přiskříplé.“

„Wolfe?“ vydechla přerývaně. „Jsi to vážně ty?“

Akvamarínové oči se na něho zaostřily a studené prstíky mu přejely po snědých tvářích.

„Jistě, skřítku, doopravdy jsem to já.“

Jakmile si Wolfe uvědomil, že Jessica vyvázla bez zranění, zaplavila ho úleva jako vodopád šampaňského. Připadal si jako opilý, zmocnila se ho téměř závrať. Připomněl si předchozí situaci, kdy ji její vlastní dlouhé vlasy uvěznily, a najednou mu bylo do smíchu. Pomáhal jí vytáhnout se do sedu a usmíval se přitom od ucha k uchu.

„Občas jsi jako dětský drak s dlouhým červeným ocasem, co se mu do všeho zamotá a zarazí ho v letu.“

Když jí osvobozoval vlasy, úleva a veselé vzpomínky ho překonaly. Ometal z ní sníh a tiše se při tom smál.

Projev Wolfova veselí měl na Jessiku stejný účinek jako prudký políček přímo do tváře. Snažila se od něho odtáhnout, ale marně. Navzdory tomu, že se Wolfe smíchy přímo otřásal, postavil ji na nohy stejně snadno, jako by házel sedlo na koně.

Pro Jessiku to představovalo poslední urážku, kterou byla ochotná tolerovat. Strach, hněv, bolest, vyčerpání a pokoření v ní vybuchly jako oslepivý plamen. Nedopřála si ani chvilku k rozmyšlení, neváhala, neudělala nic jiného než to, že chňapla po loveckém noži, který Wolfe nosil v pouzdře u opasku. Její pohyb byl natolik nečekaný, že stačila nůž vytáhnout dřív, než si to Wolfe uvědomil, hned potom jí však bleskově stiskl prsty zápěstí jako útočící had.

„Co to proboha vyvádíš?“ rozzlobil se.

Jessica ohrnula rty v téměř živočišném zavrčení. Škubala a kroutila zápěstím, ale osvobodit se nedokázala.

„Jessi… Co to k čertu…? Že by ti ten pád vyrazil z hlavy i ten poslední kousek zdravého rozumu?“

Jessica se roztřásla. Byla se silami na dně, vyděšená, prochladlá a při každém pohybu jí v kotníku vystřelovala rezavá bolest. Ze všeho nejvíc ji však stravoval příšerný vztek na vikomtova divocha, na člověka, který měl radost pouze z jejích selhání, a nikoliv úspěchů.

„Okamžitě mě pusť!“

Neskrývaná zuřivost v jejím hlase rázem Wolfovi zahnala z očí i tváře všechen smích.

„Ne dřív, dokud mi neprozradíš, cos chtěla udělat s tím nožem!“ přikázal.

Jessica ztěžka lapala po dechu a mlčky se dívala Wolfovi do tváře. Nakonec sklopila oči k noži ve své ruce, jako by ji překvapilo, že ho tam vůbec vidí. Když ale opět vzhlédla k Wolfovi, neměla v pohledu ani stín vřelosti.

„Moje vlasy!“ hlesla bezvýrazně.

„Cože?“

„Chci si uříznout ty zatracené vlasy!“ Černé obočí se zazmítalo. „To těžko. Při své šikovnosti by sis nejspíš podřízla vlastní krk.“

Nebo ten jeho, a žádným omylem!

Ani jeden z nich to však nevyslovil nahlas. Wolfe jí nůž vypáčil z prstů s takovou lehkostí, že tím její běsnění rozdmýchal ještě víc.

„Ty parchantě!“ zasyčela.

Pousmál se. „V tomhle směru máte stoprocentní pravdu, vážená lady.“

„Dvojnásobnej parchante!“ opravila se rozzuřená doběla. „Jednou původem a jednou díky tvé vlastní povaze. Jednáš se mnou jako s poslední cuchtou, snižuješ moji snahu obstát v roli manželky a pak se směješ mé bolesti, když sletím z koně únavou, protože tak dlouho aby se v tom zatraceném sedle sám ďábel udržel! Jsi prostě parchant a nikdo ti to neodpáře!“

Wolfe se tvářil zcela bezvýrazně. „Stačí říct slovo a jsi volná. To slovo přece znáte, vážená lady. Tak ho konečně řekněte!“

Jessica znehybněla, jako by sbírala všechny síly a odvahu k tak závažnému kroku, který teď měla v plánu udělat. Napjaté rysy obličeje vypadaly jako jemně vytepané z bílého kovu.

„Manžel!“

Zaznělo to jako hadí sykot a Jessičin úsměv studil víc než okolní sníh.

„V tom je ten problém,“ poznamenal Wolfe úsečně. „Já jsem tvůj manžel, ale ty nejsi moje manželka.“

„Navrhnu ti řešení. Táhni do pekla! Tam najdeš tolik legračního utrpení, že se smíchy potrháš a na místě umřeš. Potom se mě konečně zbavíš, drahý manželi. Ale rozhodně ne dřív!“

Jessica se odvrátila a začala se škrábat zpátky vzhůru po svahu. Wolfe ji pozoroval, ústa zvlněná úsměvem, který měl s humorem pramálo společného. Z každičké křivky Jessičina těla sálala nespoutaná zuřivost. Zažil ji už v nejrůznějším rozpoložení, ale takovou ještě ne. Ta křehká malá šlechtična měla vztek, který se svou ohnivostí mohl směle měřit s barvou jejích vlasů.

Wolfe si proti své vůli položil otázku, jestli bude někdy schopná vstoupit do mužova lože aspoň se zlomkem té vášně, kterou ve vzteku právě projevila. A představa, že tím mužem, jenž z Jessiky vydoluje její živočišnou smyslnost, by mohl být právě on, u něj vyvolala tak bleskovou a pudovou reakci, až se zděsil.

V duchu proklel své mužství tolik ovlivnitelné dívkou, jež by ho nejraději viděla v pekle, a honem se díval jinam než na Jessiku, dokud ta sžíravá pulzující touha nepřešla do tupé setrvalé bolesti. Víc ostatně ani nečekal, tento neměnný stav polovzrušení se u něho v Jessičině přítomnosti objevoval tak pravidelně, že tohle fyzické nepohodlí už přestal považovat za cosi neobvyklého.

Wolfe se po srázu ohlédl zrovna ve chvíli, kdy Jessica klopýtla. Sledoval, jak se ztěžka a vrávoravě vytáhla opět na nohy, udělala dva kroky a znovu téměř upadla. Očividně neměla v pořádku pravou nohu.

„Počkej, Jessi!“ křikl Wolfe. „Pomůžu ti!“

Jessica se neobtěžovala ohlédnout a nezastavila se ani ve svých neohrabaných pokusech vyšplhat po strmém srázu zpátky na stezku.

Wolfe jen tlumeně zaklel, zasunul nůž zpátky do pochvy a skočil do sedla. Pobídl mohutnou klisnu tryskem k výstupu. Když Jessiku doháněl, nepřitáhl koni uzdu, ale shýbl se, v jízdě popadl Jessiku a přidržel si ji pevně na klíně. Až když se klisna dostala na rovinu, konečně zastavil.

„Posaď se rozkročmo přede mě,“ vybídl pak dívku bez dalšího vysvětlování.

Při těch slovech ji podržel ve výšce nad čokoládově hnědou hřívou mohutné klisny. Širokánská jezdecká sukně se po chvilce váhání poslušně rozevřela doleva a doprava jako nařasený vějíř a dovolila své majitelce usadit se v prostorném sedle po mužském způsobu. Důvěrnost této jejich vzájemné pozice se okamžitě podepsala na Wolfově těle a bušila do něho rozžhavenými kladivy nelítostného chtíče. Dech se mu úžil touhou pronášet slova, jaká ještě nikdy žádné ženě neřekl, proto zatvrzele zaťal zuby, aby nepodlehl ani teď.

„Zůstaň sedět,“ sykl upjatě.

Jessica neodpověděla, ale ani se nesnažila sesednout. Wolfe se plavně svezl po pravém koňském boku k zemi. Uchopil do dlaní drobnou nožku ve šněrovací jezdecké botce, jež vykukovala ze sněhem obalených skladů silné látky.

„Kde to bolí?“

Jessica se na Wolfa podívala. Nemusela se dívat daleko, protože i když seděla na koni, převyšovala ho jenom nepatrně. Neměla ani jeho sílu. Neměla nic než jistotu, že raději umře, než by se stala poslušným esem při aristokratickém rozdávání karet manželství.

Ach ano, raději umře, než aby vedla život jako kdysi její maminka.

Temné vzpomínky a noční můry do ní náhle zákeřně udeřily jako neviditelná pěst, až se Jessica zazmítala hrůzou. Než ji ten mrazivý třes přešel, uvědomila si, že má navíc ještě jednu jistotu: Wolfe se s tímto manželstvím nikdy nesmíří, naopak, ve svých pokusech vyštvat ji od sebe bude stále krutější.

Budeš litovat dne, kdys mě přinutila k sňatku. Na světě existujou horší věci, než je laskání od divocha. A ty poznáš každičkou z nich.

Nyní, samozřejmě příliš pozdě, Jessica Wolfovi konečně uvěřila. Teď, a příliš pozdě, konečně poznala, že od toho vyjícího vichru ji nedělí vůbec nic.

„Tak kde to bolí?“ opakoval Wolfe netrpělivě.

„Nebolí to.“

Wolfe prudce zvedl hlavu. V životě ještě podobný tón od Jessiky neslyšel, zvuk beze všech emocí a nezvučný jako žuchnutí kamene. A oči měla navlas stejné, bezvýrazně, prázdné.

„Viděl jsem, že kulháš.“

„Na tom nesejde.“

Vztek ve Wolfově pohledu nečekaně ustoupil neklidu a nejistotě. „Jessi?“

Jessica bloudící v příšerné krajině svého objevu – a sice že je hozená děsu napospas – ho neslyšela, proto ani neodpověděla. Wolfe chvíli váhal a pak prsty citlivými i pevnými zároveň začal prohmatávat jemnou kůži dívčiných jezdeckých bot. Měl dojem, že když pevněji přitlačil na kotník, Jessica sebou maličko škubla, ale jistý si tím být nemohl.

„Udržíš se v sedle?“ zeptal se, když o krok poodstoupil.

„Držím se.“

V její odpovědi nezazněl ani stínek výsměchu, šlo pouze o holé konstatování. V tomto okamžiku skutečně seděla v sedle.

„Jessi, co se stalo?“

Podívala se kamsi za Wolfa, skrze něho, viděla pouze prázdnotu vichru a slyšela jeho temně, vítězoslavné skřeky.

Rychlým, téměř vzteklým pohybem začal Wolfe zkracovat délku svého pravého třmenu, ale nedokázal ji zkrátit natolik, aby do ní Jessica svým útlým chodidlem dosáhla.

„Zatracená práce!“ zahučel.

Pokud ho Jessica slyšela, nestál jí za odpověď.

Poryv větru k nim donesl dunivý zvuk blížících se cválajících kopyt. Wolfe spatřil, jak se v dohledu vynořil Rafův statný hnědák, takže se v klidu pustil do prodlužování třmene na původní délku.

Stezka, po níž Rafe ujížděl, mu prozradila všechno, co se tady zběhlo. Kůň dopadl na kolena, po svahu dolů vedlo křivolaké dlouhé koryto vyryté kutálejícím se Jessičiným tělem. Dalším pokračováním příběhu byla dívčina zsinalá tvář a Wolfovy pevně stisknuté rty, ale všechno Rafe přece jen nevyčetl.

„Je zraněná?“ staral se.

„Pravý kotník má bolavý, ale mnohem těžší zranění utrpěla její pýcha.“

Rafe se podíval na Jessiku. Nevnímala ho. Nezdálo se však, že by vnímala cokoliv jiného. Její nehybnost a strnulost působily tak nepřirozeně, až Rafe ustaraně přimhouřil oči. Několikrát už v podobném stavu viděl muže, dohnané na pokraj sil bolestí či hladem či válečným utrpením.

„Je na dně,“ prohlásil tiše. „Asi míli nazpátek je místo vhodné pro utáboření.“

Vítr se opět rozezmítal těsně nad zemí a přetáhl přes zmrzlou zem další sněhový závoj.

„Musíme co nejrychleji přejet průsmykem na druhou stranu hor.“ Wolfe se vyhoupl do sedla za Jessiku. „Dohlédni na to, ať se Grošák neztratí. Nákladní koně jsou zvyklí jít právě za ním.“

Dotek Wolfových ostruh pobídl hnědou klisnu do klusu. Jessiku objala svalnatá paže a pevně ji přidržela v sedle. Tělo se jí odmítavě napjalo, ale nepronesla ani slovo, nijak se nebránila. Neudělala nic, než že se stále hlouběji a hlouběji propadala do sebe a hledala východ z té pasti, do níž tak bezohledně lapila sebe i Wolfa.

Nenašla jiné řešení než trpět a zase trpět a donekonečna trpět.

Nemůžu.

Můžu se jenom modlit, aby se Wolfe změnil, protože to já nesvedu. Nemůžu.

Musím být silná. Ještě chvilku. Ještě aspoň pár minut. Pár minut uběhlo. Tak ještě pár

Když uplynuly i ty, Jessica si poručila vydržet dalších pár minut a ještě a tak pořád dokola, až postupně uběhla půlhodina, hodina, dvě hodiny. Tři.

Pomaloučku, téměř neznatelně, se smiřovala s představou, že bude žít bez Wolfa jako svého idolu a boha, že bude přežívat ve světě ovládaném výhradně necitelným vichrem nočních můr a propastně temných vzpomínek.

10.

„Wolfe, vlastním očím nemůžu uvěřit, že jsi to vážně ty! Vidíš, a Caleb tvrdil, že vysokohorské průsmyky budou po té poslední vánici ještě dlouho neprůjezdné!“

Willowin radostně volající a smyslně zastřený kontraalt způsobil, že Jessica jen nešťastně stiskla rty. No pochopitelně, přece mohla už předem počítat s tím, že výlupek vší dokonalosti bude mít ke všem svým kladům navíc ještě i krásný hlas. Už předem zachmuřeně vyčkávala, až se jí Willow ukáže, ale i když vyšla přes práh domu, pořád ještě zůstávala ukrytá v tmavém stínu verandy.

„No ano, jsem to já v celé své kráse!“ usmíval se Wolfe, když sesedal z koně a dlouhými chvatnými kroky mířil k verandě, aby se s Willow objal na přivítanou. „Přivezl jsem ti dáreček!“

„Pohled na tebe je dárek sám o sobě,“ smála se a rozvírala mu vstříc náruč.

Neskrývaná láskyplnost ve Willowině hlase i výrazu obličeje si nezadala s Wolfovým nadšením, s nímž si hostitelku přivinul do něžného medvědího objetí. Jessikou lomcovala úděsná kombinace žárlivosti a vzteku a pálila ji jako vražedný jed, protože byla přesvědčená, že ji už nadosmrti neobejme nikdo a nic, pouze černý vichr šeptající jí stále dokola její noční můry, které nezmizí ani za denního světla, a děsivé vzpomínky, které zaboha nedokáže vymazat z paměti.

Kdyby nebylo tohoto zatraceného výlupku dokonalosti, možná jsem u Wolfa mela šanci. Zničila náš vztah stejné neodvolatelné jako jed.

Jessica se pozorně zahleděla do stínu pod verandou, ale z Willow neviděla nic než útlé paže ovinuté kolem Wolfova pasu.

Je krásná, to se samo sebou rozumí, pomyslela si Jessica trpce. Je určitě krásná jako tahle obrovská louka a dokonalá jako okolní hory korunované bělostným ledem.

Jessica se celá nešťastná rozhlížela kolem sebe a poměřovala líbeznou nádheru horského ranče s nelítostně houstnoucí temnotou ve své duši, jež vypíjela z jejího života všechnu barvu stejně nemilosrdně, jako pomalé houstnutí večerní temnoty ukrádá barvy končícímu dni.

„Tak se pojď na ten svůj dárek podívat,“ vybídl Wolfe Willow a s úsměvem ji pustil z náruče.

„Seznámit se s dárkem, říkáš?“

„Hmmmm.“

To spokojené Wolfovo zapředení zapůsobilo na Jessičiny rozjitřené city jako surové šlehnutí biče. Původně se domnívala, že nemůže pociťovat větší vztek a zoufalství, než ji stravovalo toho dne, kdy ve vichřici projížděli průsmykem na opačnou stranu velehor, k jinému rozvodí.

Samozřejmě se mýlila. Jak se zdálo, kdykoliv se jednalo o Wolfa, bez výjimky šlápla vedle.

Ach bože, kéž by se ten zatracený výlupek dokonalosti smažil v pekle!

Willow konečně vykročila do zářivého slunečního světla a Jessica úlekem až sykla. Výlupek dokonalosti nebude na své peklo muset čekat dlouho, protože to už mu do těla zaťalo svoje nemilosrdné pařáty. Willow byla ve vysokém stupni těhotenství, byla doslova kulatá dítětem, které ji při svém příchodu na svět umučí k smrti.

Dobrotivý Bože, pomoz jí v té těžké hodince!

Ta němá podvědomá modlitba, jež rozechvěla Jessiku až do samých základů její bytosti, byla hlubší a silnější než její žárlivost. Nemohla se kochat rozkoší z představy, jaká trýzeň Willow při porodu čeká. Už Willow nedokázala dále nenávidět. Cílila pouze bezbřehý soucit s dívkou, jejímž údělem bude svíjet se v mukách a prosit o slitování, jehož se nikdy nedočká, protože zabředla do bludného kruhu mužského říjení a porodních bolestí, kdy ji bude na každém kroku doprovázet vytí černého vichru a nevěřícné skřeky nově zatracených duší.

Díky vědomí, jaké příšernosti Willow čekají, připadaly Jessice hostitelčiny vtípky a veselý smích skoro nesnesitelné. S bezmocnou bolestí sledovala, jak se Willow přidržela Wolfovy paže, aby bezpečně přešla přes nerovný kus cesty, kde ostrůvky sněhu a bláta soupeřily s neodbytnou zelenou připomínkou jara.

Když Willow míjela Grošáka, vzhlédla zvědavě k Jessice s úsměvem, který nabízel přátelství. Jessica jí úsměv oplatila, ale Wolfe se nezastavil a na Jessiku se ani nepodíval.

„Dárek máš až o číslo dál.“

Rafe s úsměvem přehodil nohu přes zadek svého koně a svezl se k zemi. Když smekl klobouk, odrazilo se mu slunce od světle plavých vlasů v přesně stejném odstínu, jako měla Willow.

Willow vytřeštila oči a vyrazila ze sebe výkřik radostné nedůvěry. Potom se rozesmála a rozplakala a opakovala Rafovo jméno pořád dokola. Rafe si ji přivinul do mohutné náruče a dlouho, předlouho svou malou sestřičku objímal a tiše jí vyprávěl cosi, co mohla slyšel pouze ona. Když ji konečně pustil, utřel jí slzy štěstí, jež se Willow hustě řinuly po tvářích.

„Tak ti tedy povím, Willy, že z tebe vyrostla moc pěkná ženská! A podle toho, co jsem slyšel od Wolfa, obstarala sis taky chlapa jak má být!“ Rafe se odmlčel a lišácky dodal: „Tedy, každopádně je plodnej.“

Willow se začervenala, vyprskla smíchy a pleskla staršího bratra do hrudi. „Styď se, uličníku! Takových věcí by sis správně neměl všímat!“

„To jako bys chtěla, abych přehlédnul horu,“ odsekl vesele. „Tak kdypak ze mě uděláš šťastného strýčka?“

„Za pár týdnů se dočkáš.“ Willow se na svého mohutného bratra blaženě usmála. „Propána, Rafe! Ani nevíš, jak ráda tě vidím! Už se ani nemůžu dočkat, až se vrátí Caleb s Mattem. Jeli si prohlédnout severní louku.“

„Nemůžu na ně čekat, chápeš? Budu pokračovat v cestě, jen co shodíme náklad z koní.“

Willow objala Rafa paží kolem pasu a usmála se: „Skoro se tě bojím pustit z očí. Takových let jsem tě neviděla!“ Otřela se mu tváří o paži a zhluboka se nadechla. „A teď mě laskavě představ své manželce. Je krásná, ale s ničím jiným jsem ostatně nepočítala. Tys měl pro krásu odjakživa slabost, ať už šlo o ženy, koně, psy nebo krajinu.“

„Zrzka je krasavice, o to nic,“ souhlasil Rafe. „Ale je to Wolfova manželka, ne moje.“

Willow se s ústy otevřenými údivem otočila prudce k Wolfovi. Všechny otázky, které se jí hrnuly na jazyk, jí však odumřely na rtech, sotva spatřila jeho zachmuřené modročerné oči.

Willow chvatně polkla a podívala se raději na dívku, která se tak elegantně držela v dámském sedle. Měla jemnou šotkovskou tvářičku, oči jako dva akvamarínové modré drahokamy a kadeře, v nichž se při každičkém jejím pohybu vlnil a jiskřil utajený oheň. Jezdecké šaty s širokou nabíranou sukní, které měla na sobě, byly sice odřené a zválené, ale jejich módní střih a kvalitní látka jednoznačně svědčily o bohatství.

Zčistajasna si Willow vzpomněla: „Lady Jessica Charterisová?“

„Už ne. Teď se jmenuju Jessica Lonetreeová. Nebo prostě Jessi.“

„Nebo Zrzka?“ zeptala se Willow nevinně.

„Nebo Zrzka,“ přisvědčila Jessica a věnovala Rafovi náznak úsměvu. „Jak jsem slyšela, dávat přezdívky je tady na Západě běžný zvyk.“

„Tak sesedněte a pojďte do domu. Musíte být strašně vyčerpaná. Vzpomínám si na svůj vlastní první přechod hor Nebýt Caleba, nikdy bych to nedokázala. Nakonec mě dokonce musel nést.“

„My jeli snazší cestou,“ vložil se do hovoru Wolfe. „Lady Jessica nemá tvou odolnost ani přizpůsobivost.“

Willow se na Wolfa podívala dost pochybovačně, protože nerozuměla podrážděnosti v jeho hlase.

„Tak proti tomu bych si dovolila mít námitky,“ řekla po chvilce. „Každý, kdo zdejšími horami projede v dámském sedle, musí být o hodně silnější než já.“

Wolfe cosi zavrčel, ale nechal to bez poznámky.

Jessica začala sesedat. Pohybovala se velmi prkenně. Než se stačila opřít o pravou nohu, Rafe ji beze slova zachytil dlaněmi v pase a podpíral tak dlouho, dokud se plnou vahou nepostavila na levé chodidlo.

„Bývala bych to zvládla sama,“ šeptla Jessica, „ale stejně děkuju.“

Jediná Willow si všimla Wolfova záblesku vzteku, který však ihned potlačil, stejně jako nenápadný a téměř podvědomý pohyb vstříc Jessice ve chvíli, kdy začala sesedat.

„Nemá smysl tahal čerta za ocas,“ usmál se Rafe. „Ten kotník ještě zdaleka nemáte v pořádku.“

„Co se stalo?“ zajímala se Willow.

„Spadla,“ usekl stručně Wolfe.

„Nic to není,“ mávla Jessica rukou. „Jen modřina. Nic vážného.“

„Nesmysl!“ prohlásila Willow při pohledu na vypětí v Jessičině tváři, které jí dostatečně prozradilo míru přemáhané bolesti. „Pojďte si sednout dovnitř a já vám uvařím čaj.“

„Čaj?“ zatvářila se Jessica ohromeně. „Vy máte opravdový čaj?“

Willow se rozesmála. „Zbyl tu ještě od poslední Wolfovy návštěvy. Je jediný, kdo ho u nás pije.“

Jessica se užasle obrátila k Wolfovi. Vzpomněla si, kolikrát měla chuť na útěšlivý šálek čaje.

„Ale my měli pořád jen kávu,“ hlesla nechápavě.

„Manželky tady na Západě pijí kávu. A ty snad chceš být manželka správného Zápaďáka, ne?“

Mrazivý výsměch Wolfových slov se nedal zaměnit za nic jiného. Rafe přimhouřil oči a zahučel si něco pod vousy, nahlas však nepronesl ani slovo. Pokud jde o Jessiku, dospěli s Wolfem k němé dohodě: Zodpovědnost za dívku má Wolfe, nikoliv Rafe. Ten zaboha nedokázal pochopit, co Wolfa tolik dráždí, ale byl skálopevně přesvědčený, že krutost nemá Wolfe normálně v povaze.

Stejného názoru byla i Willow. Chvíli si Wolfa celá zmatená měřila a potom vzala Jessiku za ruku.

„Pojďte se mnou dovnitř.“

„Nejdřív se ale musím postarat o svého koně,“ namítla Jessica.

„Jen to nechte na Wolfovi.“

„Jenže manželky tady na Západě se o svého koně starají samy. Hřebelcují ho a osedlávají a čistí mu kopyta a napájejí a ještě –“

„Běž do domu,“ přerušil ji stroze Wolfe. „Na tvého koně dohlédnu.“

„No, to bych taky prosila!“ vyjela si na něho Willow ostře. „Jessi právě urazila stejně dlouhou cestu jako ty, a to nemá ani třetinu tvých sil. A navíc to směšné sedlo! Moc ráda bych viděla, jak bys ty byl čilý, kdybys musel klusat tímhle nemožným způsobem. Tedy vážně, Wolfe, co to do tebe vjelo?“

Jessiku překvapilo, že Wolfovi vyskákaly na lícních kostech tmavě rudé skvrny, ještě předtím než se otočil, aby odvedl koně do stáje, ale to už ji Willow zatahala za ruku a odvedla její pozornost jinam.

„V životě se mi nepovedlo uvařit dobrý čaj,“ svěřovala se Willow a rázně Jessiku vedla k verandě. „Budete mě to muset naučit.“

„Výlupek dokonalosti, který neumí uvařit čaj,“ zamžikala Jessica nedůvěřivě. „Vyloučeno. Hotový nesmysl.“ S nepatrným úsměvem potřásla hlavou. „Popravdě, ani se mi tomu nechce věřit.“

„Kdo tvrdí, že jsem výlupek vší dokonalosti?“

„Já,“ přiznala Jessica. „Ovšem Wolfe tu představu ve mně ochotně přiživuje.“

„Dobrotivé nebe, a proč?“

„Protože v porovnání se mnou taková jste.“

Willow se chraptivě zasmála. „Možná bychom si mohly tykat. Poslyš, Jessi, máš za sebou hrozně dlouhou cestu a možná ti kapku naklepala mozek. O tom Wolfově ani nemluvím. Ještě nikdy jsem ho neviděla tak načuřeného.“

„Třeba to spraví ten šálek čaje,“ poznamenala Jessica s mimovolným povzdechem.

Willow zamumlala něco jako: „Pořádnej kopanec do zadku by to spravil spíš.“

„Výlupky dokonalosti si nic podobného nemyslí!“

Z Willowiných oříškových očí zablýskl plamínek suchého humoru. „Možná nemyslí. Ale možná myslí a jenom se přitom nedají nachytat.“

Dveře do domu se otevřely a zase zavřely, takže muži už hlasy obou žen neslyšeli. Na tu dálku sice obsahu rozhovoru mezi dívkami nerozuměli, nebylo však obtížné si domyslet, čeho se týkal – Wolfových způsobů.

Či jejich nedostatku.

Po pár minutách mlčení zvedl Wolfe hlavu od nákladního koně, jehož zrovna odstrojoval, a dlouze si povzdechl. Rafe to zaslechl a neubránil se úsměvu.

„No, jak koukám, manželství Willow len její ostrý jazýček ani trochu neotupilo,“ prohodil jedovatě, zatímco rozepínal přezky na postrojích. „Ještě pořád dokáže tnout do živého, kdykoliv si zamane. Jediná věc, kterou umí ještě líp, jsou vdolky.“

Wolfe si odfrkl.

„Samozřejmě,“ pokračoval Rafe a jednou rukou sundal těžké sedlo koni ze zad, „když navíc člověk ví, že podobnou ještěrku si dobrovolně nasadil do vlastního hnízda, má to o to těžší.“

Wolfe se prudce otočil, aby Rafovy domněnky uvedl na správnou míru, ale ten už mířil pryč. Na jednom rameni měl přehozené sedlo, přes druhé nákladní vaky a srolované přikrývky. Celý náklad odnášel ven ze stáje.

Wolfe si opět dlouze vydechl a potlačil další, už tisící výbuch hněvu. Vtip byl v tom, že Jessiku sem na ranč přivedl jen proto, aby jí předvedl, jak je stoprocentně nevhodná pro roli manželky na americkém Západě. Ani v nejmenším nemínil nikomu předvádět, jak se k ní chová tvrdě. Tohle si uvědomil a vztekalo ho to.

Stejně tak si však byl jistý, že jeho plán přimět Jessiku k souhlasu s anulováním jejich manželství se začíná dařit. Pomalu a jistě, den po dni, hodinu po hodině, minutu po minutě obrušoval její přesvědčení, že v zápase vůlí vyhraje nad Wolfem.

Tvrdilas, že tě nedonutím zřeknout se role mé manželky.

Ale já to dokážu.

S každým dalším dechem se Jessica blížila k okamžiku, kdy bude muset přiznat svou porážku a osvobodit je oba z té kruté pasti manželství, k němuž nemělo nikdy dojít.

Wolfe doufal, že Jessica se vzdá brzo. Hodně brzo. Netušil totiž, jak dlouho ještě dokáže toho líbezného skřítka takhle deptat. Ještě nikdy tak pronikavě nepociťoval cizí bolest. Bylo to horší než ubližovat sobě, protože svou bolest se naučil ovládat už hodně dávno, už když si poprvé uvědomil, že ten poloviční indiánský původ dokáže mnoha lidem zastřít člověka v něm.

Vikomtův divoch.

Neexistoval však žádný způsob, jak uniknout bolesti, kterou Wolfe působil Jessice. Musel se utěšovat pouze vědomím, že až bolest bude nesnesitelná, Jessica dá souhlas k ukončení té parodie na manželství mezi šlechtičnou a míšeneckým parchantem.

Z těchto chmurných úvah se při práci kolem koní ~ a stejně tak později, když po příchodu do domu zjistil, že Jessica už spí v ložnici pro hosty – neodrážel ve Wolfově tváři ani stín. V denním světle pronikajícím dovnitř mušelínovými záclonkami vypadala téměř nezemsky, průsvitná jako víla. Ve spánku ta překvapivě zuřivá vůle hořící těsně pod povrchem vyprchala a konečně bylo znát, kolik ženskosti skrývají ty jemné rysy a útlé kosti.

Wolfe si zachmuřeně prohlížel Jessičinu průsvitnou pleť a namodralé stíny pod očima. Téměř nedokázal uvěřit, že měla tolik síly udržet se tak dlouho v sedle a nepodlehnout v podmínkách, kdy by couvli i mnohem houževnatější muži.

Náhle se Wolfovi kdoví proč vynořila vzpomínka… chladný jarní den a táním rozbouřený potok. Uprostřed nejrůznějších trosek a smetí uvízlo modrooké vlčí štěně s přeraženým hřbetem. Štěně na Wolfa tiše vrčelo, připravené zemřít v boji, i když jeho vyceněné zoubky ještě nepoznaly nic než matčino mléko. Wolfe štěněti dovolil, aby se mu teninkými, jako jehla ostrými tesáky zahryzlo do ruky až na kost, protože to byl jediný způsob, jak se k němu dostat tak blízko, aby ho mohl zabít rychle a bez bolesti a ukončit tak jeho utrpení.

S největším úsilím Wolfe tu vzpomínku zaplašil, a to včetně zamrazení, které následovalo. Neměl v úmyslu ublížit Jessice fyzicky, natož aby ji zabíjel. Past, v níž uvízli, nebyla tak neodvolatelná jako vlčkovo zmrzačení a uvěznění v naplaveném roští. Rozevře se, jakmile Jessica z pobledlých rtů vypustí jediné slovo.

Anulování.

Wolfe odpoutal svou pozornost od Jessiky a začal hledat místo, kam uloží zavazadla a kožešinovou přikrývku, kterou dovezli s sebou. Nejvzdálenější kout sice vypadal slibně, ale při bližším prozkoumání se ukázalo, že už v něm stojí kolébka. V její blízkosti stály vyrovnané jednotlivé kusy miniaturního dětského nábytku, čekající, až se narodí další generace rodu Blacků.

Představa, jaké by bylo očekávat narození vlastního dítěte, proklála Wolfa jako blesk, jenž po sobě zanechává černočernou tmu. Postavil zavazadla na zem a obrátil se k odchodu. Přitom musel projít kolem postele. Zastavil se, upoutaný čímsi, co nedokázal pojmenovat.

Jessica se zavrtěla a zřetelně se zachvěla chladem, jenž v domě stále ještě přetrvával jako upomínka na zimu. Navzdory své zimnici se nevzbudila. Místo toho objala sama sebe kolem ramen a schoulila se do klubíčka, jako by ani ve spánku nezapomínala, že se musí zahřívat sama, že nemá, kdo by o ni pečoval.

Jessi… K čertu se vším, co nám to proboha děláš? Pusť mě, než provedu něco, čeho budeme oba do smrti litovat.

Kožešinová přikrývka se přes Jessiku snesla lehýnce jako povzdech. Wolfe jí přikrývku vytáhl až k bradě, chvíli se díval na její nádherné vlasy rozprostřené nad lesklou kožešinou a třemi dlouhými tichými kroky vyšel z ložnice na chodbu.

„Proč mi přezdívají Reno?“ zopakoval Reno zamyšleně Jessičinu otázku.

„Ale propáníčka,“ vyhrkla Jessica chvatně a zvedla oči od talíře naloženého výtvorem Willowina vynikajícího kuchařského umění. „Není ta otázka nezdvořilá? Ještě pořád se ve vašich obyčejích nevyznám.“

Reno se usmál. Pod černým knírkem mu zableskly bělostně zuby, ale třpytem je zastínily jeho smaragdově zelené oči, lemované tak hustými řasami, že by mu je mohla každá žena závidět. Podobně jako Willov a Rafe měl i Reno oči maličko zešikmeně, skoro jako kočka. Na rozdíl od Willow však neměl v sobě ani stínek ženskosti, byl stejně urostlý, statný a houževnatý jako Rafe.

A stejně jako Rafe, i Reno byl okouzlen jemným britským skřítkem, jehož krásně modré oči a zdvořilý anglický přízvuk byly v příkrém rozporu s ohněm planoucím v jeho nádherných vlasech.

„Zrzko, vy byste nemohla být nezdvořilá, ani kdybyste se o to snažila.“

Při téhle poznámce Reno nespouštěl pohled z velikánské ošatky vdolků, jež kolovala kolem stolu prostřeného k obědu. Kdyby Reno nehlídal vdolky jako ostříž, Rafe by si z nich zaručeně nabral víc než svůj přiměřený díl.

„Před nějakou dobou jsem hledal zlato v Sieře Nevadě,“ vyprávěl Reno trochu roztržitě. „Narazil jsem tam na starého Francouze, jemuž nepřálo štěstí na záboru, který pojmenoval Renova pomsta. Později jsem našel muže, kteří Francouzovo zlato vybrali, a vysvětlil jsem jim, jak zoufale ten stařec zlato potřebuje pro svoji vnučku. Nechali si to projít hlavou a zlato mu vrátili. No a potom mi lidé začali přezdívat Reno.“

Wolfe ze sebe vyrazil podivný zvuk a honem si připlácí ubrousek k ústům. Vedle něho se Caleb tiše dávil soustem zvěřiny. Jessica však ten bohapustý smích ani nemusela zaslechnout, aby jí došlo, že rozhodně neslyšela celou pohádku o tom, jak Matthew Moran ke své přezdívce Reno přišel.

„K čertu, dáš už ty vdolky z ruky!“ postěžoval si Reno.

„Ještě jsem neměl tolik co ty!“ namítal Rafe.

„Tak pozor, kamaráde, na to, co říkáš! Jen přes mou mrtvolu!“

„Jak si přeješ.“

Willow dloubla manžela do širokých zad a současně si schovala rozesmátý obličej do ubrousku. Caleb se k manželce okamžitě obrátil, uchopil ji za ruku a přejel po ní rty. Odložila ubrousek a propletla si prsty s jeho. Caleb si obě spojené ruce položil do klína a oba jedli dál jednou rukou, protože ani jeden z nich nechtěl porušit ten důvěrný dotek.

„Klidně nechte ty vdolky kolovat, hoši,“ vybídl je Caleb jízlivě. „V kuchyni jsou další.“

Jessikou projel zvláštní pocit, když koutkem oka mžikla po té útlé ruce, něžně sevřené mnohem silnější Calebovou tlapou. Čím déle Jessica Caleba a Willow pozorovala, tím více jí bylo jasné, že mezi manželi existuje upřímný a zcela nepochopitelný cit. Navzdory skutečnosti, že Willow v důsledku manželova říjení narostlo tak obrovské břicho, že se bez pomoci málem nezvedla ze židle, upírala na manžela pohled, jako by čekala, že mu každou chvíli naroste svatozář. A on se na ni díval navlas stejně, ze zlatavých očí mu láska přímo sršela.

Přesto Caleb dbal o Willow tak málo, že popustil uzdu svému živočišnému pudu, i když velmi dobře věděl, že důsledkem toho bude pouze pekelná trýzeň při porodu. Caleb se přitom nemohl vymlouvat na povinnost, která ho nutí takto hazardovat s manželčiným zdravím a životem. Willowin bolestný úděl byl naprosto zbytečný, protože Caleb neměl ani titul, ani panství, ani urozenou krev prastarého rodu, jež by musel předat dalším generacím. Přesto Willow otěhotněla. A co Jessiku mátlo ještě víc, zřejmě byla i v tom svém stavu nepředstírané šťastná.

Jessica svraštila čelo a snažila se skloubit si Calebovu očividnou lásku k manželce s Willowiným nebezpečným těhotenstvím. A ještě těžší bylo srovnat si Willowinu očividnou náklonnost k muži, který tak málo dbal o její blaho. Přesto Jessica nemohla o upřímnosti Willowiných citů pochybovat, protože neuhýbala před manželovým dotekem, spíše ho nenápadně vyhledávala, kupříkladu přešla na opačnou stranu místnosti, aby mohla stát poblíž něho, když zapaloval každovečerní oheň v krbu.

„A víš určitě, žes svou přezdívku získal právě takhle?“ prohodil Wolfe neutrálně.

„No, je to dost přibližné,“ odvětil Reno.

„Ta přibližnost je namouduši hodně vzdálená,“ přisadil si Wolfe.

Při řeči chňapnul hrst vdolků z ošatky a teprve potom ji postavil na stůl. Týden ve společnosti obou bratrů, kteří si navzájem kradli vdolky pod nosem, Wolfa naučil, aby si nabral vdolky nejdřív pro sebe a zdvořilé chování nechal stranou.

„Tedy, jak jsem to slyšel já,“ pokračoval Wolfe a rozlomil kouřící vdolek, „tak ten starý Francouz narazil na pohádkovou žílu a vydlabal ji až do dna. Sotva skončil, hupli na něho čtyři chlapi, nechali ho ležet v domnění, že je po něm, a práskli do bot i s jeho zlatem.“

Jessica vzhlédla, protože ji zaujal pobavený podtón a ještě cosi navíc, co bylo znát z Wolfova vyprávění. Byla to láskyplnost. Přátelství mezi Wolfem a Reném bylo tak opravdové a v jistém směru i tak hluboké jako vztah mezi Reném a Rafem. Stejný vztah měli všichni i s Calebem. Ke všemu si navzájem dávali najevo úctu, jež nebyla postavená na rodu či jménu ani postavení, ale na tom, že každý z nich považoval ty ostatní za hodné jeho přátelství.

„A tys toho Francouze našel, staral se o něho tak dlouho, dokud se neuzdravil, a potom jsi vystopoval ty zloděje,“ vyprávěl Wolfe dál. „Vešel jsi do salonu, vmetl jim přímo do tváře, že jsou lupiči a zbabělci a ještě spoustu dalšího, co se nehodí říkat u stolu ve slušné domácnosti, a pak jsi je vyzval, aby vrátili všechno zlato, které nakradli na záboru Renova pomsta. Jenže oni místo toho tasili kolty.“

Když se Wolfe odmlčel, Jessica ho netrpělivě pobídla: „A co se stalo dál?“

Wolfův úsměv byl chladný jako ostří nože. „No a jak jsem slyšel, Reno počkal, dokud neuchopili pažby pistolí a nezačali je tahat z pouzder Potom tasil on a ti čtyři grázlíci vůbec nedostali příležitost vystřelit.“

Jessica se na Rena polekaně podívala. Soustředěně si kapal na kouřící vdolek med, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě, a rozhovor okázale nebral na vědomí.

„A potom si lidé začali vyprávět o Renově pomstě a pistolníkovi, který střílí jako sám ďábel,“ dokončil Wolfe. „Za chvíli si už povídali o hrdinovi jménem Reno, který vám pomůže, když spadnete do rukou darebáků, který sám přestřelky nevyhledává, ale necouvne, když do některé spadne. A protože se mi ty pověsti zamlouvaly, Rena jsem schválně vyhledal.“

Když se Reno obrátil k Wolfovi, aby mu odpověděl, Jessica mu klidně a samozřejmě uzmula namazaný vdolek z talíře. Rafe to viděl, zamrkal na ni a podal jí med. Jessica se usmála a úkosem mžikla po Renovi. Věděla, že jeho bystrým zeleným očím ta drobná zlodějna neušla a že by si dokázal vzít vdolek nazpátek dřív, než by stačila jedinkrát mrknout. Reno měl ty nejrychlejší reflexy ze všech lidí na jaké kdy narazila.

„Podej mi vdolky,“ zabručel Reno. „Jedna malá Zrzka mi ten můj právě čmajzla.“

„Zřejmě se snaží uchránit tě před obezitou,“ poznamenal Rafe významně.

„V tom případě by měla radši sníst ty tvoje. Ještě trocha Willina vaření a budeš muset nosit místo pásku žílu toho svého dlouhého biče, do kterého jsi tak zamilovanej.“

Jessica se dívala z jednoho urostlého svalnatého Morana na druhého. Přitiskla si ubrousek k ústům, ale těžko mohla skrýt svůj úšklebek. Reno její hihňání zaslechl a obrátil se k ní.

„Snad se nesmějete mně?“

Jessica vykoukla nad okrajem ubrousku a přisvědčila. Renův přísný výraz zjihl do úsměvu. „Přidrzlá rezatá veverka, co?“

Wolfe sevřel křečovitě vidličku, protože dobře viděl, jak Jessice pobaveně jiskří oči. V duchu si připomínal, že Reno přece nemůže za to, že je hezký jako hřích a neodolatelný jako samo peklo, stejně jako Rafe nemůže nic udělat se svým vzhledem padlého anděla a mužným kouzlem. Zato by oba nemuseli takhle obskakovat Jessiku. Ani jeden z bratrů Moranových by se cizí manželky v životě nedotkl, natož manželky přítele, jakým byl Wolfe Lonetree, ale přesto mu to vadilo.

Když tak den po dni sledoval, jak Jessica pod jejich chlapským škádlením a dvořením rozkvétá jako květina pod vlahým jarním deštíkem, trpěl jako zvíře. Ani si nedokázal vzpomenout, kdy naposledy se Jessica s takhle rozzářenýma očima a rozesmátými rty obrátila k němu.

Jenže takhle to bohužel musí už napořád zůstat, připomněl si Wolfe navztekaně. Jako by nebylo dost těžké sdílet s ní celý minulý týden lože. Kdyby tak ke mně vzhlédla a usmála se a rozpřáhla náruč…

Wolfem projela prudká živočišná touha. Sám sobě vyčítal, že je pěkný hlupák, že nespí s Renem a Rafem v malém srubu, v němž přespával Caleb s Willow v době, kdy se stavěl hlavní dům. Kdyby Wolfe spal ve srubu, nemusel by v noci probdít celé dlouhé hodiny a naslouchat tichounkému oddechování dívky, která ležela těsně vedle něho a přitom se ho vůbec nedotýkala. Kdyby spal ve srubu, nemusel by ležet celý napjatý stále narůstající touhou, kdy se tělo dožaduje toho, co mu rozum nedovolí si vzít.

A kdyby Wolfe spal ve srubu, nemusel by poslouchat Jessičino tiché naříkání a přidušené výkřiky, necítil by křečovité zmítání jejího těla, když bojuje v bludišti temných nočních můr, jež se vracejí noc co noc a budí ji i jeho.

Co to bylo, Jessi?

Nic. Nepamatuju si to.

K čertu, co tě tak vyděsilo?

Jsem pošetilá, můj pane, ale nejsem hloupá. Nedám ti další zbraň, kterou bys pak mohl obrátit proti mně.

Takže v noci spávali bok po boku, celí ztuhlí, spánek se jim vyhýbal, a naslouchali větru sténajícímu nad bitevním polem zimy a jara.

„Rybaření?“ vyptávala se Jessica a vzhlédla od zašívání, které jí leželo v klíně. „Slyšela jsem dobře, že se tu mluvilo o chytání pstruhů?“

Caleb s Willow seděli u jídelního stolu, studovali mapu, kterou Caleb nakreslil, aby jim ukázal místa, kde se v okolí vyskytují nejbližší stáda mustangů. Odvrátil se od Wolfa a pohlédl na Jessiku, která při světle lampy zašívala jedny z Willowiných šatů.

„Vy rybaříte ráda?“ zeptal se Caleb.

„Nejen ráda,“ odpověděla Jessica mile. „Miluju rybaření. Chodila bych bosá po žhavém uhlí, jen abych se dostala k dobrému pstružímu potoku.“

Caleb povytáhl černé obočí a podíval se tázavě na Wolfa.

„Je to pravda,“ přiznal Wolfe. „I kdyby venku padaly kroupy, Jessicu od potoka či jezera neodtrhneš. A někdy si zkus poslechnout, když u ohně vypráví, jaké měla rybářské štěstí, nebo jaké kapitální kusy jí utekly.“

„Tak proč ses o tom nezmínil už dřív?“ udeřil na Wolfa Caleb. „Tady nedaleko jsou pstruží potoky jedna báseň.“

„Ještě je moc brzy, aby se pstruzi probudili ze zimní strnulosti.“

„Ale ne všude, kamaráde. Do proudu říčky Columbine se mísí tolik horkých pramenů, že v jistých úsecích se probouzejí ryby o mnoho dříve než jinde.“

„Vážně?“ zajímala se Jessica.

Caleb se zazubil. „Namouduši.“

„To je ale nádhera!“

Jessica odložila zašívání a rozběhla se do ložnice. Vrátila se s rukama plnýma malých krabiček.

„Jak tady vypadá říční hmyz?“ zeptala se dychtivě a rozložila otevřené krabičky na stůl před sedící muže. Uvnitř ležely drobné, pečlivě vázané mušky. „Je tu hmyz světlý, nebo tmavý, velký, nebo malý, pestrý, nebo šedý?“

„Ano.“

Střihla po Calebovi kosým pohledem. „Co ano?“

„Ten hmyz je přesně takový, velký i malý, světlý i tmavý, pestrý a šedý.“

„Calebe, přestaň Jessiku škádlit,“ křikla na něj Willow z chodby.

„Ale vždyť se v tom tolik zlepšuju!“

Jessica se sice snažila potlačit úsměv, ovšem hanebně selhala. Caleb se v jejím škádlení totiž skutečně vylepšoval.

Bylo slyšet náraz vichru, který hlučně zabouchl zadní dveře. Chodbou do kuchyně a potom do obývacího pokoje prošla Willow. Na silném vlněném plédu, který přes sebe přehodila, když běžela ven na záchod, se třpytil sníh.

Willow pléd roztřásla a pověsila na kolík vedle dveří, aby byl po ruce pro další podobnou výpravu. Věděla, že nebude trvat dlouho, než nutkání překoná její neochotu vyrazit do ledově rezavého jarního větru. Čím bylo její těhotenství pokročilejší, tím častěji musela vyhledávat větrem profukované útočiště venkovního záchoda.

„Jako by se do Jessiky nenaváželi dost oba moji bratři,“ poznamenala Willow a zívla. ,,Nemohl bys ji pro změnu ochraňovat?“

„Ale to je Wolfova práce,“ vysvětlil Caleb a pobaveně se podíval po svém společníkovi. „A Bůh chraň každého, kdo by se mu do ní pletl.“

Wolfe mu vrátil bezvýrazný pohled.

Caleb se zazubil maličko škodolibě. I když se Wolfe poctivě snažil zamaskovat své podráždění nad galantními pozornostmi, jimiž oba bratři Moranové Jessiku zahrnovali, Caleb dobře vycítil, že pod vnější klidnou slupkou v něm vře zběsilá žárlivost. Caleb by se svým přítelem soucítil možná víc, kdyby dokázal pochopit, proč je Wolfe na svou mladičkou manželku takhle tvrdý.

„Mně ale nevadí, jak mě Rafe s Reném škádlí,“ namítla Jessica, když Willow přišla z kuchyně, a opět zažívala. „Nikdy jsem neměla sourozence a netušila jsem, jak to může být zábavné.“

„Ty jsi jedináček?“ podivila se Willow. „Chudinko nebohá, to ses musela cítit hodně osaměle.“

Jessica se nad tím na chvíli zamyslela a nakonec pokrčila rameny. „Neměla jsem s čím to srovnávat. A mohla jsem se volně toulat po vřesovišti a po lese.“

„Neumím si představit, že bych měla jen jedináčka,“ poznamenala Willow a vrtěla přitom hlavou. „Chci dům plný dětí.“

„Umím si představit, že tohle si přeje většina žen, dokud si neprožije první porod.“

Špatně skrývaná hrůza v Jessičině hlase způsobila, že se v pokoji rozhostilo bezdeché ticho, jež se prodlužovalo a prohlubovalo, až nakonec si uvědomila svou chybu a honem změnila téma hovoru.

„Taky ráda rybaříš, Willow?“

„V naší rodině je hlavním rybářem Caleb. Je v tom nepřekonatelný.“

Caleb věnoval Willow lenivý kosý pohled a nejistý úsměv. Přestože mezi nimi nepadlo ani slovo, tváře jí zrůžověly jako červánky.

„Jsem docela obstojný rybář,“ přiznal. „Ale chytání na prut a návnadu mě moc neláká.“

„Opravdu?“ podivila se Jessica. „A co tedy používáte? Sítě, nebo vrše? Nebo snad lovíte ryby oštěpem jako Eskymáci?“

Caleb jen vrtěl hlavou. „Kdepak, nic tak složitého.“

„Jak ty ryby tedy chytáte?“

„Trpělivost, plížení, holé ruce.“

Usmíval se stále víc, protože červeň ve Willowiných tvářích potemněla. Zlatavé oči se mu třpytily upřímnou mužskou smyslností, což Jessiku velice překvapilo, protože nikdy na Caleba nepomyslela jako na obzvláště smyslného muže. Mýlila se však, lačnost v jeho pohledu, jenž upíral na manželku, se nedala zamaskovat ani zpola spuštěnými víčky.

„Pochopte,“ vysvětloval Caleb pomalým, hlubokým hlasem. „Pstruh má rád, když ho hladíte po celém těle. To proto se staví do nejprudšího proudu. Nemám pravdu, miláčku? Viď, že tam prosté leží celí rozechvělí a jenom čekají na okamžik, kdy ~“

Willow přiklopila manželovi dlaně na ústa a nedovolila mu pokračovat.

„Calebe Winslowe Blacku, kdybys nebyl tak velký, přehnula bych si tě přes koleno a naučila tě slušnějším způsobům!“

Caleb se smíchem stočil hlavu do strany a unikl tak manželčiným pokusům ho umlčet. V domnění, že to polaskání nebude za Willowinýma rukama vidět, pohladil ji Caleb špičkou jazyka na jemné kůžičce mezi prsty.

Jessica však to tajné pomazlení viděla, stejně jako spatřila změnu ve Willowině úsměvu a kratičký, rychlý dotek jejích prstů na Calebově dolním rtu. Na okamžik se mezi mužem a ženou rozjiskřila prazákladní živočišnost a potom se Caleb usmál a jemně si přitáhl manželku na klín.

„Já jsem pro tvá kolena moc těžký, miláčku, ale ty se na ta moje hodíš akorát.“

„Calebe…“

Willow nedopověděla. Celá zardělá se stydlivě ohlédla po dalších dvou lidech v místnosti.

„Jdi ty,“ konejšil ji Caleb něžně a tiskl si Willowinu tvář k rameni. „Wolfe a Jessi jsou přece manželé. Rozhodně nebudou omdlívat jen proto, že mi sedíš na klíně.“

Willow se s povzdechem přitulila k manželovi. Přivinul si ji k sobě blíž, přejel jí po vlasech rty a předklonil se ke krabičkám s jejich zajímavou výstavkou mušek.

„Možná byste měla štěstí s touhle,“ ukázal Jessice na cosi, co připomínalo černého mravence. „A máme tady i vážky a komáry, takže s touhle krabičkou byste naplnila spoustu pánví.“

„Je ten potok, o kterém mluvíte, hodně daleko?“ vyzvídala Jessica.

Tahle otázka ji však zajímala jen zčásti. Pořád ještě dumala nad rozdílem v jejím pojetí manželství a v tom, jaké tu předváděli Willow s Calebem.

To proto se Wolfe nedokáže smířit s naším manželstvím? Čeká snad od něho to, co tady předvádějí Caleh s Willow – spíše splynutí duší a životů, a ne pouhé spojení titulů a bohatství?

„Columbine teče nedaleko,“ odpověděl Caleb. „Wolfe k ní zná cestu.“

„Děkuju,“ vyhrkla Jessica chvatně, „ale pokud je to blízko, klidně tam dojdu sama.“

„Čerta že dojdeš,“ zavrčel Wolfe. „Pokud je to ta říčka, kterou myslím, tak u ní zrovna přezimuje tlupa Utahů.“

Caleb přikývl. „Ano, je tam malý tábor, ale ne víc než tři čtyři rodiny. Většinou starci, ženy a mladí chlapci. Nejsou však s nimi žádné potíže.“

„Zatím,“ nedal se Wolfe. „A jakmile se přestaneš mít na pozoru, hned ti bude chybět několik párů koní.“

„Pravda, člověk z nich nesmí ani na chvíli spustit oči,“ souhlasil Caleb.

Wolfe se zasmál. „Na bývalého pistolníka jsi namouduši mírumilovný.“

„Jakýpak bývalý,“ poznamenala Willow rozespale. „Kdyby nebyl pistolník, tak jsem před rokem umřela.“

Dlouhé jantarové řasy se chvějivě spustily k tvářím, Willow si povzdechla a poddala se hřejivému teplu manželova těla. Dovolila, aby se okolní svět propadl do teplounké propasti spánku.

„Reno a Wolfe mi trochu pomohli,“ připomněl Caleb suše.

Willow neodpověděla. Spokojeně spala. Caleb jí s úsměvem odhrnul zářivou kadeř z čela.

„S tím táborem máš pravdu,“ řekl tiše Wolfovi. „Neleží daleko od nejlepšího pstruzího místa. Dokud máš ale pušku po ruce, neměly by tě potkat sebemenší potíže. Utahové dobře znají Strom, který roste o samotě. Jsi mezi nimi živoucí legenda.“

„Myslím, že Wolfe má na starosti důležitější věci než koukat, jak se brodím proudem,“ namítla Jessica tiše.

„To je pravda,“ souhlasil Wolfe.

Caleb stočil od Jessiky pohled k Wolfovi a měl co dělat, aby spolkl hněvivá slova. Caleb sice netušil, co se mezi těmi dvěma zvrtlo, ale v pořádku to zaručeně nebylo. Wolfův hlas působil většinou neutrálně, ale teď zněl sžíravě jako louh. Celé dny se dřel jako posedlý, ale přesto bylo na první pohled znát, že v noci si příliš neodpočine, že mu chybí vnitřní klid. A Jessica nevypadala o nic lépe. Když sem před deseti dny dorazili, byla po dlouhé cestě k smrti vyčerpaná. A vyčerpaně vypadat nepřestala.

„Nesmysl!“ prohlásil Caleb nesmlouvavě. „Wolfovi to jenom prospěje. Beztak se dře za dva.“

„Řečičky,“ mávl Wolfe rukou. „Hhdání březích klisen není práce, ale zábava.“

„Jasně, a kopání děr na kůly plotu, čištění napajedel, stavění ohrad, sekání dřeva –“

„Už jsem řekl, že to nic není!“ nenechal Wolfe kamaráda domluvit.

„Nekřičte tohk, probudíte Willow,“ napomenula oba muže Jessica a ukázala v úsměvu dvě řady drobných zoubků. „V každém případě neodejdu od Willow, dokud pracujete na loukách a polích. Maličké se může rozhodnout přijít každou chvíli. Čeká ji tolik utrpení a muk, že by na to neměla být sama.“

„Drž jazyk za zuby!“ sykl Wolfe mrazivě. „Takový názor na rození dětí, jako máš ty, nemá rozhodně každý.“

„Každý ne,“ souhlasila Jessica stejně chladně. „Jenom každá žena.“

„Tak to by snad stačilo!“ rozzlobil se Wolfe.

„Jessica má pravdu,“ vložil se Caleb rázně do řeči. „Bůh mi pomáhej, ale s tím nebezpečím je to tak. Když si vzpomenu, jak umřela Bečky…“ Podíval se na ženu.

spící v jeho náruči, s výrazein neskonalé něhy. „Willow je celý můj život.“

„Nemyslela jsem tím…,“ zašeptala Jessica, ale nikdo ji neposlouchal.

Caleb vstal a zvedl Willow do náruče. Beze slova odnesl manželku do jejich ložnice a tiše za sebou zavřel dveře.

Do oken bušila plískanice a rušila ticho, jež po sobě Caleb zanechal. Místností sc linulo skučení vichru, vyplňovalo všechny prostory, zahánělo ticho a připomínalo všechno, na co se Jessica už roky snažila zapomenout.

S prsty propletenými tak křečovitě, až ji bolely, se zoufale snažila nedat najevo strach, s nímž žila už tak dlouho, že se ani nedokázala rozpomenout na doby, kdy ho neznala. Hluboko v hrdle ji bolela touha plakat. Skrývat ten strach bylo den ze dne těžší. Noci začínaly být k nepřežití. Zanedlouho opět uslyší ženské výkřiky promísené v příšerné harmonii s dravčím řevem vichru.

Jessica se v duchu ptala, zdali ty výkřiky budou patřit jí, nebo Willow.

11.

To jsou ale jemné přesné stehy,“ žasla Willow, když.se dívala, jak Jessica vyšívá ozdobné B na křticí košilce. „Jako malá jsem se vyšívání taky snažila naučit, ale neměla jsem na to trpělivost. A pořád ještě ji nemám.“

„Radši bych uměla péct vdolky.“

„Ale jdi, to dušené se ti povedlo skvěle,“ povzbuzovala ji Willow s úsměvem.

„Bylo jedlé,“ opravila ji Jessica hořce. „A to jen díky tobě. Bez tvých rad bych se pořád ještě snažila vlichotit do přízně strávníků mezi skunky. Máš se mnou svatou trpělivost.“

„Hele, potěšení je na mé straně, vážně. Od té doby, co mi umřela maminka, jsem si nemohla pořádně popovídat s žádnou ženou.“

.Jessica se zamyslela. „Muselo ti být smutno.“

„Jen dokud jsem nenašla Caleba.“

Willow se s povzdechem zavrtala hlouběji do měkké pohovky po Jessičině boku.

„Pokud potřebuješ jakoukoliv radu ohledně domácích prací, klidně se ptej,“ vybídla ji a zívla. „Než mi vykyne těsto na chleba, budu lenošit a koukat se, jak vyšíváš.“

Jessica zkameněla. „To myslíš doopravdy?“

„Na to vem jed. Připadám si strašně líně.“

„Myslím to s těmi otázkami.“

„Ale samozřejmě.“ Willow se s povzdechem zavrtěla, aby ji neklidné dítě netlačilo do žeber. „Tak do toho.“

„Když já bych potřebovala vědět něco… velmi osobního.“

„To je v pořádku. Díky válce mezi Severem a.Jihem mě jen tak něco nevyděsí. Ptej se, nač je ti libo.“

Jessica se odhodlaně nadechla. „Vypadá to, že máš svého manžela ráda.“

„Ach ano, nesmírně. Je to báječný člověk.“ V oříškových očích se Willow zajiskřilo a rty se jí zavlnily v úsměvu.

„Ale ne, já myslím, že ti je příjemný. Tělesně. V manželském loži.“

Willow zamrkala. „Ano. Je to tak.“

„Co myslíš, má z manželského lože potěšení hodně žen?“

Willow se na okamžik tvářila zamyšleně, protože si připomněla maminčin smích a tatínkův hluboký hlas šeptající v domě za temných nocí. A taky si připomněla, jak se vdově Sorensonové rozzářily oči, když vyprávěla o radostech života z doby, kdy ho ještě sdílela s manželem.

„Mám dojem, že většina žen to potěšení má,“ přisvědčila Willow zvolna. Potom se přiznala: „Sama jsem to nedokázala pochopit, dokud jsem nepotkala Caleba. Byla jsem zasnoubená s chlapcem, který zahynul ve válce. Když mě políbil na tvář nebo mě vzal za ruku, bylo to příjemné, ale neprobouzelo to ve mně sebemenší touhu stát se jeho ženou. A přitom když se na mě Caleb podívá nebo se usměje, či se mě dokonce dotkne…“

Zaváhala a pátrala po vhodných slovech.

„Tak pro tebe na celém světě neexistuje nic jiného,“ dořekla za ni Jessica, která si dobře pamatovala, co všechno cítila, když se na ni Wolfe usmál a na chvíli se tak proměnil v celičký její svět.

Jenže teď už se na ni neusmíval a jejím světem profukoval ledový vichr.

„Jistě. Všechno ostatní najednou zmizí.“ Po chvíli

Willow prostě dodala: „Nikdy předtím jsem netušila, že děti se počínají v rozkoši, dokud mě to Caleb nenaučil.“

Vyšívací bavlnka se Jessice zadrhla pod prsty, jak se jí proti její vůli rozběhly hlavou vzpomínky. „Ale všechny děti lak počaly nebývají. Rozhodně ne ty, které porodila moje inaminka. Otci se zoufale bránila. Ach dobrotivý Bože, jak ta se mu bránila!“

Willow se nešťastně dívala na Jessiku, protože cítila to zuřivé napětí v jejíin útlém těle. V mlčenlivém soucítění objala dívku kolem ramen.

„Copak oni se neměli rádi?“ zeptala se tiše.

„Můj otec nutně potřeboval dědice. Jeho první manželka byla ze šlechtického rodu a byla neplodná. Po její smrti se oženil s mou maminkou. Byla to prostá dívka, panská komorná. Tehdy čekala moje narození, hrabě s ní spával, víš?“

„Takže mezi nimi musela existovat aspoň náklonnost.“

„Možná.“ Jessica odložila vyšívání a mnula si ruce, jako by je měla zkřehlé. „Ale spíš ne. Maminka byla z vesnice a její rodina trpěla zoufalou bídou. Hrabě byl šlechtic, který zoufale potřeboval mužského potomka. Hádám, že podobný drah zoufalství manželskému loži neprospívá. Pokud vím, maminka daleko radši spala sama, ale nesměla, pokud zrovna nebyla těhotná.“

Jessičin zachmuřený pohled prozrazoval mnohem víc než její slova.

„Ale ve všech manželstvích to takhle nechodí,“ přesvědčovala ji Willow.

„Bylo to takové ve všech manželstvích, se kterými jsem se setkala. Sňatek se totiž většinou odehrával mezi majetky a tituly a rody, ne mezi mužem a ženou. A naprosto stejné by to bylo i v mém manželství, do kterého mě nutil můj poručník.“ Jessica se obrátila k Willow a tázavě jí pohlédla do očí. „Jenže mezi tebou a Calebem je to úplně jiné. Ty chodíš do jeho lože ráda a dobrovolně. On ti… neubližuje. Nebo snad ano?“

Směs smíchu a vzpomínek vehnala Willow raměnec do tváří. Za normálních okolností by o tak důvěrné stránce manželského života nesvedla mluvit takhle otevřeně, ale vytušila, že Jessica je na svou roli manželky špatně připravená v důležitějším směru, než je pouhý nedostatek kuchařského umění.

Willow měla navíc podezření, že právě objevila zdroj napětí a neshod mezi Wollem a jeho manželkou.

„Obávám sc, žc sdílet lože s Calebem jsem víc než svolná, že se na to přímo těším. Mámli říct pravdu, Caleba j,sem ve skutečnosti hanebně svedla.“ Willow se naklonila k Jessice a spiklenecky jí pošeptala: „A dokonce se už ani nemůžu dočkat, až se dítě narodí a já mu budu moct být manželkou opět se vším všudy. Nesmírně mi to chybí. Nikdy se k němu necítím být tak blízko, tak s ním svázaná v dobrém i zlém, jako když se o naši lásku dělíme právě tímhle rozkošným způsobem.“

Jessica se Willowiným rozjásaným očím a zrůžovělým tvářím musela až usmát. „Caleb má obrovské štěstí, že tě našel.“

„Kdepak, štěstí mám především já,“ usmívala se Willow na Jessiku. „Zajímá tě ještě něco? Nemusíš se stydět. Když jsi vyrůstala tak sama, asi jsi neměla moc příležitostí promluvit si se ženami o podobných věcech.“

„Měla jsem pouze jedinou spřízněnou duši.“

„Jistě se ti po ní stýská.“

„Po něm, ne po ní. Ano, schází mi přímo příšerně. Naše přátelství totiž nepřežilo náš sfiatek.“

„Vzhledem k tomu, jaké má Wolfe majetnické sklony, to docela chápu,“ přikývla Willow. ,,Tvůj přítel se zřejmě rozhodl, že největší ctností přítele vdané ženy je diskrétnost, a stáhl se do pozadí.“

„Ale ty mi nerozumíš. Tím přítelem byl Wolfe, a teď je mým manželem,“ zašklebila se Jessica a honem zavedla řeč jinam. „A je tu ještě něco, v čem se nesmírně odlišuješ od mé matky.“

Willow se na Jessiku usmála: „Ano?“

„Všechna těhotenství snášela velmi špatně, ale u tebe se nezdá, že bys trpěla.“

„Ach, můžeš mi věřit, že bych toho mrňouse mnohem radši nosila v náručí než v břiše,“ připustila upřímně Willow. „Už se nemůžu ani dočkat, kdy přestanu chodit nemotorně jako slon, běhat každou hodinu na záchod a vyžadovat manželovy silné paže, aby mě vytáhly z mého oblíbeného křesla do stoje.“

„Ale jsi zdravá!“ pronesla Jessica vážně. „Dokážeš přejít místností bez toho, že bys omdlela, nezvracíš po každém soustu a taky…“

Jessica nedopověděla a zachvěla se pod dalším mrazivým a nevítaným přívalein vzpomínek.

„A laky co?“ pobízela ji Willow.

„A laky nepláčeš a nekřičíš a neproklínáš svůj osud.“

„Kristepane! Tohle všechno tvoje maminka dělala?“

Jessiku znovu zamrazilo až v duši, ruce se jí mimovolně zaťaly v pěst, jako by chtěla zahnat vzrůstající tíhu nočních můr a vzpomínek, které už před lety odsunula až na nejhlubší dno paměti, protože jejich přítomnost byla nesnesitelná.

„Ale ty Caleba za to, že tě obtěžkal, neproklínáš,“ pokračovala Jessica naléhavě, pevně odhodlaná dopovědět to všechno, položit každou nezbytnou otázku. „Nebo snad ano?“

„Proklínat Caleba?“ opáčila Willow skoro zděšeně. Bez dlouhého přemýšlení uchopila Jessičiny studené pěsti, rozvinula jí prsty a přitiskla její dlaň na pevný pahorek svého těhotného břicha. „Sáhni si. Cílíš, jak maličké kope a převrací se a mrská se tam? Cítíš to?“

Zpočátku se Jessica chtěla odtáhnout, protože tohle jí ještě živěji připomnělo vlastní dětství, kdy matka brávala dcerušku za iTičky a tiskla si je k břichu s pláčem, ať si sáhne na děťátko, ať matce řekne, že se hýbe, že to je důkaz, že tohle se nenarodí mrtvé jako ta předchozí. Ale Jessica neucítila pohyb miminka ani jedinkrát a ani jedinkrát maminčino těhotenství neskončilo zrodem nového života.

Willow měla bříško teplé a tuhé a současně pružné a pod napjatou kůží cosi zabubnovalo o Jessičinu dlaň. „Hýbe se!“ vyhrkla Jessica skoro jako v šoku. „Je živé!“

„Ale samozřejmě. Ten požehnaný drobeček je čilý jako bleška.“

„Ale ne, ty nechápeš. Je živé!“

Willow se tiše smála, pobavená ližasem v dívčině tváři.

„Přesně tak, je živé,“ přitakala. „Roste ve mně nový život. Zázrak nad zázraky. Jak bych mohla proklínat muže, který ten nový život ve mně stvořil?“

Jessica neodpověděla, protože byla příliš uchvácená tím kypícím živůtkem ve Willowině lůně, než aby dokázala myslet souvisle.

„Tady,“ posunula Willow Jessičinu ruku kousek dál. „Cítíš tu hlavičku, krásně kulatou, jak se ti vejde přímo do dlaně?“

Jessica přikývla, celá bez dechu.

„A teď mi podej ještě druhou ruku,“ usmívala se Willow. Přitiskla si ji na opačnou stranu břicha. ,,Cítíš, jak kope? Taková mrňavá nožička, a jakou už má sílu! Každý týden je o něco větší a silnější. Poslední dobou jako by to mrně denně povyrostlo o centimetr“ Rozesmála se. „Co nevidět bude to zlatíčko dost silné, aby sc mohlo narodit, a pak konečně uvidím, jak Caleb drží svoje dítě v náručí a oba se na mě usmívají.“

„Ty nemáš strach?“

„Jsem silná a zdravá. Moje maminka rodila bez potíží.“ Willow se zarazila a pak přiznala; „Caleb chtěl, abych už před měsícem odjela do pevnosti, ale počasí bylo příliš nepříznivé. Kromě toho bych chtěla, aby se naše dítě narodilo tady. Nechci rodit v cizím místě s neznámými lidmi kolem sebe.“

„Až přijde tvůj čas, Willow, pomůžu ti,“ nabídla se Jessica. „Tedy, pokud o to budeš stát. Lady Viktorie dohlédla na to, abych získala jistý zdravotnický výcvik, i když jsem ho zatím ještě nevyužila. Chtěla mě připravit na možnost, že by můj manžel vlastnil panství v nějaké odlehlé venkovské oblasti.“

Willow přiznala prostě: „Budu moc ráda, když tě budu mít u sebe.“

„Tak se na to můžeš spolehnout.“

S mnohem lehčím srdcem sáhla Jessica opět po svém vyšívání a pokračovala v práci na křticí košilce. Vůbec poprvé si však dovolila zadoufat, že košilka neposlouží jako rubášek pro mrtvě narozené dítě.

„Ach ano, hrajte, prosím vás,“ prosila Jessica Caleba. „Reno mi vyprávěl, že hrajete moc hezky. Bude to nádhera, slyšet zase hudbu.“

„To máš z toho, žes manželkou na americkém Západě,“ ozval se Wolfe a zabodl do Jessiky jízlivý pohled. „Nemáš přístup ke spoustě civilizačních vymožeností.“

„Ale hudba mezi ně nepatří!“ prohlásil Caleb. ,,Leda by člověk sám chtěl.“ Přiložil si ke rtům foukací harmoniku a místností se rozlila krásná melodie. „Samozřejmě, harmonika se nemůže rovnat koncertům komorní hudby, které na zámcích provozují celé orchestry.“

„Ještě jednou,“ požádala Jessica a vylekala se, protože si uvědomila, že to vyznělo jako neomalený rozkaz. Okamžitě zrudla. „Prosím vás. Bylo to moc hezké.“

„Ale Bach to nebyl,“ popíchl ji Wolfe.

„Víš ty co, zmlkni!“ obrátila se k němu Jessica líbezné. „Kdybych stála o Bacha, přibalila bych si na výpravu do Skalnatých hor housle a přinutila vás všechny protrpět se celonočním sólem.“

Rafe vyprskl smíchy. ,,Ale že jste mu to dala. Zrzko.“

Wolfe se proti své vůli pousmál. „Vlastně na Bacha si docela potrpím.“

„Jak jinak,“ přisvědčil Reno. ,,Žil jsi příliš dlouho v civilizaci.“

Caleb zvedl harmoniku a jemně zafoukal. Sotva se pokojem rozezněly pivní tóny „Líbezné krásy“, všechen hovor rázem umlknul. Reno s Willow se pustili do zpěvu, bez námahy si vybavili, jak v dětství zpívali první a druhý hlas. Nad tím dokonalým a nádherným sourozeneckým duetem si Jessica až vydechla rozkoší.

Po chvíli se kolem těch dvou hlasů začal proplétat a ovíjet další v rytmické ozvěně beze slov. Když se Jessica ohlédla po Rafovi, uvědomila si, že zpěvákům vytváří bezchybný a sehraný doprovod.

Wolfe zachmuřeně sledoval radost a obdiv, s jakými Jessica naslouchala Renovu hlasu a Rafovu pobrukování. Dokonce i když si Wolfe v duchu připomínal, že úplně stejně obdivuje Caleba s Willow, bylo mu jasné, že tohle mu vadí. Dráždil ho Jessičin neskrývaný obdiv vůči bratrům Moranovým a přejížděl mu přes rozjitřené nervy jako dobytčí bič.

A bylo jasné, že Reno a Rafe nejsou vůči Jessičinu kouzlu imunní. Kdykoliv se rozesmála, kdykoliv přešla po místnosti, v očích jim zajiskřily plamínky. Ačkoliv jí žádný z bratrů nevěnoval jediný nepatřičný pohled a neutrousil jedinou nevhodnou poznámku, už pouhé vědomí, že Jessiku těší jejich společnost, a ne společnost vlastního manžela, leptala Wolfovu duši jako kyselina. A skutečnost, že on sám se vytrvale snažil učinit jí svou společnost co nejméně snesitelnou, mu k lomu výsledku přikápla ještě pachuť žluči.

Především jsem ji sem neměl vůbec vodit. Mohlo mi dojít, že Reno bude trávit zimu u sestry. Mohl jsem. si domyslet, co Jessičiny sytě modré oči a zvonivý smích provedou s takovým samotářem. Bůh ví, co všechno provedly se mnou.

Či spíše čert ví. Touha po Jessice mě spaluje jako oheň pekelný. Ale to se dá přežít. Co se přežít nedá, to je pohled na to, jak tady poletuje jako hedvábný motýlek kolem zatracených bratrů Moranových!

Měl bych Jessi popadnout a okamžitě odjet.

Jenže to Wolfe nemohl udělat. Příliš mu záleželo na Willow, než aby ji připravil o Jessičinu společnost, zvláště když Willow odmída rodit v pevnosti a dala přednost svému horskému ranči.

Když Caleb spustil baladu v rytmu valčíku, Jessica si začala pobrukoval a prsty vyťukávala rytmus o desku stolu.

„Wolfe?“ zašeptala s nadějí, protože si toužila zatančit. Zavrtěl hlavou. Měl sice k tomu sto chutí, ale nevěřil sám sobě. Kdyby ji uchopil do náruče, jeho tělo by jednoznačně prozradilo, po čem lační.

„Potřebuju se napít,“ utrousil tedy a zamířil ke kuchyiíským dveřím.

Jessica ho pohledem doprovázela při každém kroku.

„Nedovolím, aby se po kraji vykládalo, že Matthew Moran seděl na zadku, když si krásná dáma chtěla zatančil!“ zvolal Reno.

Postavil se před sedící Jessiku, vysekl jí hlubokou poklonu a nabídl rámě. Položila mu prstíky na loket a vstala.

„Děkuju vám, ctěný rytíři.“

Jessica se usmála, předvedla pukrlátko a vklouzla do Renovy náruče s elegancí naučenou nejlepšími tanečními mistry britské říše.

V kuchyni vypil Wolfe hrnek vody a hned nato druhý a celou tu dobu tiše klel. Až k zešílení toužil držet Jessiku v náručí, vnímat její hebkost a teplo či aspoň stát tak těsně u ní, že by mohl cídt její jemný růžový parfém a viděl průzračné tůňky v jejích očích.

A teď ta výsada připadla jinému muži.

Prázdný hrníček dopadl do dřezu s plechovým cinknutím, jež se utopilo v melodii Calebovy harmoniky. Několika tichými kroky se dostal ke dveřím, kde zůstal stát ve stínu, opíral se o rám a upíral na Jessiku pohled plný neukojitelné lačnosti, který už nebylo v lidských silách skrýt. Její borůvkově modré hedvábné šaty jí rozzářily pleť, takže připomínala křehký porcelán osvětlený zevnitř. Prostý uzel, do něhož ji Willow naučila vázat vlasy, ještě podtrhoval jemné rysy tváře. Jednotlivé pramínky vlasů, které se jí vyvlékly, jí ležely v měkkých vlnkách na spáncích, šíji a kolem uší.

I když se mu při pohledu na Jessiku v náruči jiného vinul tělem vztek jako had, Wolfe si ustavičně připomínal, že valčík není ani náhodou neslušný tanec. Ačkoliv Renova neobvykle urostlá postava představovala vedle Jessičiny křehké ženskosti pronikavý kontrast, držel svou partnerku zcela počestně, nijak blízko u těla, a dlaně neměl položené na místech, kterým by bylo možné něco vytknout. Ani Jessica se k tanečníkovi nevinula přespříliš, zcela počestně tančili a klouzali po obývacím pokoji za doprovodu Calebovy líbezné melodie.

Potom se snědý a pohledný Reno na Jessiku usmál a začal svým zvučným hlasem zpívat: „Jednou zrána, jednou zrána, jednou zrána v máji… „, píseň o vojákovi, který potkal na louce u potůčku skotskou dívku a svádí ji. Dívka odolává a prosí, aby jí nejprve dal jméno, ale to voják nemůže, protože je ženatý už dvakrát, poprvé s vojnou a podruhé s ženou, a na třetí manželku mu už prý nezbývají síly.

Renovy světle zelené oči jiskřily podačovaným veselím, když sledoval, jak se Jessica tváří na tuhle lidovou píseň. Její stříbrný smích se nakažlivě rozezněl pokojem a všichni ostatní se k ní rozjařeně připojili.

S výjimkou Wolfa. Byl příliš rozzuřený, než aby se zmohl na úsměv. Když viděl, jakou změnu Reno vyvolal svými vtípky na Jessičiných pobledlých tvářích, nejradši by vraždil. Jediné, co mu zabránilo skočit do pokoje a vyrvat mu svou manželku z náručí, byla skutečnost, že mezitím už se u tančící dvojice objevil Rafe. „Teď jsem na řadě já, bratříčku.“

„Jsem stejně velký jako ty,“ poukázal Reno. „Jsi o celých jedenáct měsíců mladší!“ S pobaveným úsměvem se Reno před Jessikou uklonil a přenechal ji Rafovým pažím.

„Tedy, jsem kapku zrezivělý,“ přiznal se Rafe. „Australané jsou přeborníci spíš ve rvačkách a pití než v elegantním šoupání nohama. S dámou jsem netančil už dlouho, předlouho.“

„Nepochybuju, že to zvládnete skvěle. Každý, kdo má chůzi jako vy, je tak vynikající jezdec a ovládá bič tak dokonale, musí mít dar přirozené koordinace.“

„Díky, ale pro jistotu si na ty moje velké tlapy dávejte pořádný pozor. Luční květinky nejsou v bezpečí, když tančí sloni.“

Jessica sklopila hlavu a snažila se potlačit chichotání. Samozřejmě naprosto selhala. Rafe se tyčil vysoko nad ní a v živých šedých očích rau sršel rozverný smích. Přes své předchozí varování tančil velmi dobře, vířil po místnosti lehýnce jako vítr a Jessica byla za chvíli smíchy celá bez dechu.

Wolfe, kterého si nikdo nevšímal, se opíral o stěnu s pažemi zkříženými na prsou a přihlížel s nehybnou tváří a očima, z nichž hleděla vražda.

Reno pomohl na nohy i Willow a opatrně s ní tančil sotva poloviční rychlostí, co Rafe s Jessikou. Caleb se díval přes harmoniku na manželku, zamrkal na ni a ještě o trochu zpomalil tempo melodie. Když míjela Caleba usazeného na pohovce, Willow bratra pustila a uvelebila se na klíně manželovi. Přivinul ji k sobě jednou paží, aniž by při hraní sebeméně vypadl z rytmu.

Reno zamířil k Rafovi a Jessice. Zaklepal bratrovi rázně na rameno. Rafe na Jessiku mrkl a bleskově ji roztočil, aby tak uklouzla z Renova dosahu. O vteřinku později stál už Reno opět vedle ní.

„Počkejte přece,“ usmívala se Jessica na oba bratry. „Znám způsob, jak bychom mohli tančit všichni současně.“

Ke každému boku si postavila jednoho z bratrů a natáhla k nim paže. Po obou stranách jí dlaň sevřely mohutné, silné prsty. Užasle si je chvíli střídavě prohlížela, překvapená jejich shodným tvarem. Přestože se oba bratři lišili barvou vlasů a očí, jejich pokrevní spřízněnost se silně projevovala v jiných směrech.

„A teď takhle,“ ukazovala Jessica, „ukročit doprava, překřížit nohu zezadu, úklona, narovnat a zase ukročit doprava…“

Oba muži bleskově chydi rytmus a za chvíli tančili všichni v řadě, s Jessikou uprostřed.

Wolfe stál na prahu kuchyně a hUal pohledem ženu, která mezi statnými bratry Moranovými vypadala velice žensky. Při její výšce sotva metr pětapadesát ji oba muži převyšovali dobře o pětadvacet centimetrů, ale její tělesné proporce v sobě neměly pranic dětského. V hebkých skladech látky šatů líbezně vynikaly křivky jejích ňader.

boků a pasu a lem sukně ladně sledoval každičký pohyb kotníčků.

Nakonec valčík pomalu skončil. Rafe a Reno se na sebe usmáli pi^es Jessičinu rudohnědou hřívu. Oba muži pozvedli dívčinu ruku k ústům a vtiskli na ni dvorný polibek. Předvedla jim hlubokě pukrlátko, sama elegantní jako plamínek. Třebaže ani jeden z mužů nepromluvil nahlas, bylo zřejmé, že si je jejich taneční partnerka zcela podmanila.

„Ještě jednou, Calebe,“ zašeptala pobavená Willow. „Ta melodie patří k mým oblíbeným.“

Obývacím pokojem se opět rozezněly tóny valčíku. Mezi bratry zřejmě došlo k němé dohodě, protože Rafe pustil Jessičinu ruku a posadil se.

Za chvíli už Reno s Jessikou opět vířili pokojem. Reno držel svou partnerku velmi zlehka a shlížel na ni s obdivem zelenýma očima, přičemž svým melodickým hlasem tichounce zpíval text skladby. Renův zpěv však nemohl slyšet nikdo kromě Jessiky, která se rděla a potom se s neskrývaným potěšením rozesmála. Reno ji svižně otáčel, takže se jí sukně vzdouvala jako plamen ve vichru. Nakonec se zastavil a s hlubokou poklonou jí poděkoval. Pak jí dvorně nabídl rámě, které přijala bez protestu. Blýskl po ní bělostným mužným úsměvem, který musel každé ženě vyrazit dech.

Do Wolfa vjel ledový vztek.

A přesto pokaždé, když se jí dotknu, mé nazývá vikomtovým divochem, ale jakmile na ni sáhne Reno, kouká na ného, jako by to byl všemocný bůh.

Nevím, kdo je tady větší hlupák –jestli já, že mi to vadí, nebo Reno kvůli tomu, že se nechal omámit líbeznostmi té mrňavé šlechtičny.

Wolfe přešel přes obývací pokoj s dravci elegancí, která Rafa a Caleba předem varovala, co bude následovat. Reno si nevšiml, že se Wolfe přiblížil, protože veškerou svoji pozornost věnoval Jessičinu smíchu, neobvyklé barvě jejích očí a odleskům ohně ve vlasech. Silné poklepání zezadu na rameno ho proto zaskočilo.

„Trpělivost, velký bratříčku,“ řekl Reno, aniž se ohlédl. „Však se na řadu dostaneš.“

„Na řadu se nedostane už žádný z vás.“

Chladný vztek ve Wolfově hlase Rena přinutil, aby se prudce otočil. Stačil mu jediný pohled na Wolfa a okamžitě Jessiku pustil. Ta se k Wolfovi obrátila celá rozzářená, ale sotva mu pohlédla do očí, úsměv jí ze rtů zmizel. Odtrhl ji od Rena tak prudce, až klopýda.

„Promiň,“ vyhrkla a honem se chytila, aby neztratila rovnováhu. „Vylekal jsi mě.“

Wolfe se neobtěžoval ani tím, aby zdvořile předstíral, že to byl jeho výpadek z rytmu, a ne Jessičin, co ji přimělo zavrávorat.

„Udělám víc, než že tě jenom, vylekám, jestli budeš pokračovat ve svádění každého chlapa v dohledu.“

Wolfův tón byl stejně ocelový jako jeho oči. Ačkoliv mluvil tak tiše, aby ho neslyšel nikdo kromě Jessiky, vyslovil svou výhrůžku zřetelně a zlověstně, takže sebou škubla, jako by dostala ránu.

„Nikoho jsem nesváděla –“

„Čerta že ne, vážená lady!“ zasyčel Wolfe zlobně, ani ji nenechal domluvit. „A teď mě poslouchej a poslouchej mě sakra dobře! Tohle manželství sis vynutila. Dokud nedáš souhlas s jeho ukončením, budeš se na veřejnosti chovat jako vdaná žena! Tohle není Velká Británie a braři Moranovi nejsou členy šlechtického rodu. Tady u nás je aspoň prozatím zvykem, že vdané ženy nemají jiného muže než svého manžela a ženatí muži nemají jiné ženy než svou manželku. Rozumělas mi? Dokud budeme žít v téhle hře na manželství, žádné milence d trpět nebudu!“

Než Jessica stačila odpovědět či něco namítnout, Wolfe ji pustil a zamířil k oběma bratrům. Hudba ustala jakoby přeťatá nožem.

„Pánové,“ oslovil je Wolfe s vražednou mírností, „nenechte se ošálit zdáním. Lady Jessica mě k sňatku přinutila veřejným tvrzením, že jsem ji svedl. Není to pravda. Je stejně panenská a nedotčená, jako přišla na svět. Přesto jsme manželé. Ta mrňavá jeptiška dává přednost tomuhle uspořádání a dobře ví, že já ji k ničemu nutit nebudu. Je přesvědčená, že až nadosmrti se může chovat jako rozmazlené dítě, hrát si na manželství, na hospodyňku, hrát si na ženu.“

Po Wolfových slovech se rozhostilo tak absolutní ticho, žc vytí vichru za okny se zdálo téměř ohlušující. Wolfe se podíval z Rena na Rafa a zase nazpátek a pokračoval v řeči stále stejně tichým, zběsile ovládaným hlasem. Bylo znát, jak to v něm vře.

„Vychutnávejte si Jessičin úsměv, těšte se z jejího smíchu, bavte se jejím vtipným hovorem, ale nenechte se ošálit ani pobláznit rozmazlenou mrňavou koketkou, která při bouřce fňuká a nedovede rozkřesat oheň – v kuchyni ani v loži. Počkejte si na skutečnou ženu, mládenci, na takovou, jako je Willow, na ženu, a nc dítě, na tak silnou ženu, která v případě nutnosti bude bojovřit po vašem boku, na ženu natolik vášnivou, aby vám rozpálila duši stejně jako tělo, a natolik štědrou, aby vám darovala děti navzdory ohrožení vlastního života. Jessica má však do takové ženy velmi daleko.“

Wolfe se obrátil na podpatku a zamířil k venkovním dveřím. Když otevřel, skučení vichřice zesílilo. Beze slova či pohledu věnovaného manželce zmizel Strom, který roste o samoté, ve větrné noci.

é noci spala Jessica ještě hůř než obvykle, protože myšlenkami se jí pořád honilo Wolfovo chladné, nemilosrdné odsouzení jejího selhání v roli manželky na americkém Západě. Cítila lupou bolest, která pronikala přes všechny překážky a mučila ji trýzní, kterou nedokázala pojmenovat. Mohla proti ní dělat jediné, snášel ji stejně, jako ji snášela v minulosti, snažit se bolest a vzpomínky odsunout na samé dno vědomí, až kamsi za paměť, odkud se budou vynořovat pouze během jejích nočních můr.

Jenže dnes v noci nedokázala Jessica s bolestí bojovat jako kdysi v dětství. Cítila, jak se její pečlivě vybudované obranné valy hroutí jako hrady z písku pod přílivovou vlnou.

Když do ložnice přišel Wolfe, tiše se svlékl a vklouzl pod přikrývky, Jessica spíš bděla, než spala. Zaplavila ji jeho vůně, jehličí a čerstvého sněhu. Z vlasů mu čišel miazivý vichr, jenž se svíjel nad krajem.

Jessica ležela úplně bez hnulí, téměř nedýchala, stoprocentně si jistá, že Wolfe vycítil, že nespí, a čekala, kdy jí něco řekne. Když se však jen prostě otočil zády k ní, zavřela oči a v duchu sama sebe přesvědčovala, jak je vděčná, že od Stromu, který stojí o samotě, už nemusí poslouchat další sžíravé výčitky.

Ale vděčná nebyla. Spíše by uvítala hádku, než ležela v posteli zpola ochromená lítostí a osamělostí a naslouchala vítězoslavnému vytí větru. Roztřesená chladem, který nedokázala zahnat ani kožešinová přikrývka, nešťastně čekala, kdy ji vysvobodí spánek. Po čase jí skutečně cosi na zpijsob spánku zahalilo vědomí, ale výsledkem nebyla úleva, pouze větší zranitelnost.

Kolem farmy začínala zuřit bouře, kterou už dávno zvěstoval rezavý vichr Obrovská ledová kosa plískanice se hnala přes celý kraj. Do střechy bušily kusy ledu a snažily se vpáčit okenní tabulky do inístností, zatímco vítr naříkal ženským hlasem a vypovídal o hrůzách věčného zatracení.

Naříkal hlasem její matky.

Jessiku zmrazil děs, který chladem předčil venkovní bouři. Nespala, nebděla, pouze zatínala zuby, aby jí neunikly výkřiky uvězněné v hrdle. Nesmí dopustit, aby ji Wolfe zaslechl.

… rozmazlená mrňavá koketka, která při bouřce fňuká…

S bezhlesým výkřikem zoufalství se Jessica zabořila tváří do polštáře a bojovala se vzpomínkami, bojovala s nočními můrami, rvala se sama se sebou. A vítr její slabost okamžitě vycítil a zavyl o to zlověstněji. Ledové prsty tříštily Jessičino sebeovládání. Ječivý hlas patřil její matce.

Ale byla to Wolfova slova, jež Jessica slyšela, Wolfova slova, jež ji vysvlékla a nechala její nahou duši vichřici napospas.

Počkejte si na skutečnou ženu, mládenci, na takovou, jako je Willow, na ženu, a ne dítě…, na ženu natolik vášnivou, aby vám rozpálila duši stejně jako tělo, a natolik štědrou, aby vám darovala děti navzdory ohrožení vlastního života.

Jessica má však do takové ženy velmi daleko.

Vichr vítězně zařval, protože dobře věděl, že vzpomínky, noční můry i on sám Jessice prozrazují, že je na celém světě sama, jen s všudypřítomným větrem.

Napjatým tělem jí zmítaly vzlyky, kterým odmítala dát průchod. Ale i když se tolik snažila potlačit svůj křik, nedokázala zahnat černý příval vzpomínek, ve kterých tonula jako stéblo trávy v říčním proudu, vzpomínek na dětství připomínané maminčiným hlasem křičícím ve větra, na zážitky, které se jí zatím dařilo skrývat i před sebou samotnou, takže se jí vracely pouze v nočních můrách, jež si po probuzení odmítala pamatovat.

Ale teď byla Jessica vzhůru a zcela živě si vybavovala matčin křik a pláč a otcovy kletby, dvě postavy spojené na podlaze chodby v brutálním sexuálním zápase.

Nechci na to vzpomínat.‘

Ale přesto Jessica nedokázala ty vzpomínky zarazit. Zčistajasna pochopila, že svůj vlastní křik už dále neovládne. Věděla pouze o jediném místě, kde ho ze sebe může bez obav vykřičet – tam venku, uprostřed kruté vichrné náruče, kde její zběsilé skřeky neuslyší živá duše.

Jenže sotva přehodila útlé nohy přes pelest, popadla ji kolem pasu svalnatá paže a přitáhla zpátky. Ten dotek byl zcela nečekaný, pokračování noční můry, kdy její otec zahákl paži kolem pa.su prchající maminky a strhl ji na zem k páření, jemuž se bránila, dokud jí v drobném těle zůstávala poslední špetka síly.

Wolfe v Jessice vycítil to šílené napětí o zlomek vteřiny dřív, než stačilo vybuchnout. Volnou dlaní jí bleskově přiklopil ústa a zdusil tak zárodek jejího křiku, zatímco ji celou přilehl tělem do přikrývek. Po krátkém zápase snadno překonal její pokusy mu uniknout. Za chvíli byla zcela bezmocná, s pažemi nataženými nad hlavou, zápěstí spoutaná k sobě jednou z Wolfových dlaní. Druhou dlaní jí zavíral ústa a mohutným tělem ji znehybněl a uvěznil, že taktak dokázala dýchat. Křik nepřicházel v úvahu. A únik zrovna tak.

„Jestli si myslíš, že se odplížíš k některému z bratrů Moranových, aby ti pofoukal zraněnou dušičku, tak se zatraceně pleteš!“ zašeptal Wolfe zuřivě.

Zpočátku význam těch slov k Jessice přes hradbu její paniky nepronikl. Nakonec i navzdory svému strachu začala vnímat skutečnost, že je sice bezmocná, ale nikdo jí neubližuje. Takže ji uvěznil Wolfe. A byl to Wolfe, kdo k ní mluvil. Wolfe, jemuž důvěřovala od prvního okamžiku, kdy ho spatřila. Wolfe, který by jí nikdy nedokázal ublížit tak, jako její otec ubližoval mamince. Wolfe, který byl její tajná zbraň proti nočním můrárň ve spánku a bdění za dne. Wolfe, který ji stokrát mohl nenávidět, ale nikdy by ji neznásilnil.

S křečovitým zachvěním se Jessica přestala bránit. „To už je lepší, vážená lady. Je mi dokonale jasné, že můj dotek tě odpuzuje, ale to máš prostě smůlu. Svatbu jsi chtěla ty, ne já.“

Jessica vytřeštila oči. Začala zmítat hlavou ze strany na stranu a snažila se tak setřást Wolfovu dlaň ze svých.úst. Po chvilce tedy ruku zvedl. Jessica si olízla rty a pokusila se promluvit, ale až na třetí pokus jí z úst konečně vyšla slova.

„Tvoje doteky mě neodpuzují,“ zašeptala. „Zkus mi věřit, Wolfe.“

„Lhát tedy umíš moc hezky, jeptiško Jessiko, ale tvoje tělo bohužel mluví pravdu,“ sykl Wolíé jízlivě. ,,Kdybych ti to dovolil, vydrápala bys mi oči. Tjžko mě přesvědčíš, že takhle jedná žena potěšená doteky svého muže.“

„Ty mi nerozumíš. Na něco jsem si vzpomněla a tys mě pak chytil a já najednou nevěděla, co je noční můra a co skutečnost.“

„Schovej si svoje lži pro bratříčky Moranovy. Ti věří, že jsi žena, jak se zdá navenek, ale já vím své.“

Wolfe Jessiku pustil a odvalil se stranou, jako by se mu hnusil i pouhý dotek její pokožky.

„Wolfe,“ zašeptala přerývaně a natáhla k němu ruku. „Wolfe, tys jediný, komu jsem kdy důvěřovala. Prosím tě, nenechávej mě napospas tomu větru. Ukradne mi zdravý rozum, jako ho ukradl jí.“

Mrazivý třes Jessičiných prstů na jeho paži vyděsil Wolfa stejně jako její prosba.

„Vždyť je to jen obyčejná vichřice,“ zavrčel. „Není,“ šeptala Jessica jako v hrůzném ochromení. „Ukradlo jí to duši. Copak neslyšíš její pláč? Poslouchej. Je to nářek ženy právě odsouzené k věčnému zatracení!“

Wolfovi přeběhl po zádech mráz. Pozvolné vlny křečí, jež rozdíraly Jessice tělo, přes její studené prsty pronikaly i do něho. Navzdory svému vzteku se nedokázal obrátit k její prosbě zády. Položil dlaň na její prokřehlou ruku a snažil se jí zahřát prsty.

„Jessi…, to je jenom vítr, nic víc.“

Jessica však Wolfa neslyšela, slyšela pouze tenký přízračný sten svých vlastních vzpomínek. S očima vytřeštěnýma dokořán, s výjimkou třesu, jenž se vymykal její kontrole, ležela ztuhlá jako kámen a naslouchala vichru s vědomím, že zanedlouho se maminka odvleče z otcova lože a bude se ploužit kamennými chodbami a plakat a naříkat a její výkřiky budou s vytím větru za okny splétat příšernou melodii.

„Jessi?“

Wolfe se nedočkal jiné odpovědi než sledu tichých mělkých vzdechů. Pomalu uchopil Jessiku do náruče. I když měla tělo napjaté a nepoddajné, jeho objetí se nebránila. Prostě jen ležela těsně u něho a chvěla se jako tětiva napjatá k výstřelu až po samý práh prasknutí. Podobné chvění už zažil u Jessiky jednou, když ji objímal tehdy v kupě sena, zatímco kolem hřměla bouře. Tehdy plakala strachy.

Najednou zjistil, že si přeje, aby plakala i teď.

Jenže neplakala, jenom ležela a tu a tam se zachvěla křečí, konečně dohnaná na samu hranici snesitelnosti. Vědomí, že doštval Jessiku až ke zhroucení, nevyvolávalo ve Wolfovi žádný pocit vítězoslávy. Kdyby to bylo možné, vzal by zpátky každičké svoje zlé slovo. V životě neměl v úmyslu si’azit ji až takhle na dno.

„Všechno je v pořádku, skřítku,“ konejšil Jessiku něžně. Hladil ji po zádech a snažil se z ní zaplašit aspoň trochu toho nepřirozeného napětí. „Ničeho se neboj, já tě ohlídám. Se mnou jsi v bezpečí.“

„Kdysi jsem si to myslela,“ zašeptala přiškrceně. „Jenže ten vítr nezarazilo vůbec nic.“

„Vítr ti nemůže ublížit,“ přejel jí Wolfe rukou po hebkých kadeřích. „U mě jsi v bezpečí.“

Ticho se protahovalo tak dlouho, až se Wolfa zmocnil nepokoj. Na okamžik se odvrátil, aby zapálil svíčku, protože ho napadlo, že hřejivý tanec plamene by mohl Jessiku upokojit. Když se na ni opět podíval, zírala na okno tak upřeně, až z toho Wolfovi naskočila husí kůže.

„Jessi?“ za.šeptal.

„Cák ty ji neslyšíš, holka?“ zeptala se Jessica hlasem i přízvukem skotské holčičky, jíž kdysi bývala. Wolfa polil ledový pot. „Koho slyšíš?“ Jessica zamžikala a hlas se jí okamžitě změnil, vrátila se mu úsečná britská výslovnost. „Hrabě je zase u maminky. Maminka vždycky nejdřív křičí, potom krvácí a nakonec je pohřeb.“

Wolfe třeštil na Jessiku oči. Měla víčka dokořán, oči zabodnuté do čehosi, co mohla vidět pouze ona, co ji děsilo tak příšerně, že při pouhém pohledu na to zkameněla. „Pověz mi, co vidíš,“ vybídl ji Wolfe něžně. Zavřela oči. „Nechci si to pamatovat. „ „Musíš. Užírá tě to zaživa. Když dáš ďáblovi jméno, nemůže si na tebe činit nárok. Pojmenuj to, Jessi. Nic nemůže být horší než to, co teď prožíváš.“

Venku se rozburácel hrom jako dunící lavina, jež rozechvěla celý dům. Jessica sebou však ani neškubla, protože v duši právě prožívala mnohem starší a zuřivější bouři. Oči měla otevřené, nevidoucí, upřeně na minulost, kterou dokázala vidět pouze ona.

„Hrabě chce syna,“ svěřila se vyhaslým šeptem. Z hlasu jí zmizel rodný skotský přízvuk i ten kultivovaný britsk) ‚‚, najednou hovořila plochou americkou výslovností, jako by jí zrovna ta dřímala v podvědomí.

Wolfe nepřestával hladit Jessiku po vlasech a snažil se ji upokojit.

„Povídej dál,“ vyzval ji tiše. „Hrabě chce syna.“

„Ano, to jsem pochopil.“

„Maminka mu ho ale odmítá porodit. Po prvním porodu už o další děti nestála. Bezmála to tehdy nepřežila.“ Wolfovi se laskající ruka náhle zarazila, protože si připomněl Jessičino přesvědčení, že po prvním dítěti už žádná žena nerodí dobrovolně dál. Pozvolna jí opět začal přejíždět po husté hřívě, která ve světle svíčky připomínala rudočernou řeku.

„A tvůj tatínek se na maminku zlobí?“

„Pořád. Je opilý. Míří chodbou k maminčinu pokoji. Dveře jsou zamčené. Začne do nich bušit, bubnuje do nich pěstmi. Nerozumím však skoro ničemu, co huláká, protože ho přehlušil hrom a maminka už zase křičí.“

Wolfe na okamžik zavřel oči v bláhové naději, že to podezření, jež se mu rozvíjelo v útrobách jako ledový had, není pravda.

„A otevře tvoje maminka dveře?“ zeptal se.

„Ne, neotevře.“

S tichým úlevným povzdechem ji opět pohladil. „A co vidíš dál?“

„Otec bere na dveře sekeru. Slyším dunění hromu a rány sekerou a ječení. Maminka skučí úplně stejně jako ten vítr za okny.“

Wolfe musel znovu zavřít oči. Přeněžně přejel Jessice rty po čele. Bylo lepkavé chladným potem.

„Teď ji vyvléká na chodbu,“ pokračuje Jessica, „a zaklíná se, že bude mít syna, i kdyby to měla být ta poslední věc, kterou ona či on na tomhle světě dokáže. Za některých nocí jsem věřila, že to tak také dopadne.“

Wolfovi pukalo srdce při představě, při jistotě, co uslyší v další větě. „Jessi…“

Neslyšela ho. „Maminka se brání a on ji tluče tak dlouho, dokud není natolik zdeptaná, že se s ní bude moct pářit. A když je po všem, maminka zůstane ležet na zemi tak dlouho, dokud nepřijdu já, neomyju z ní krev a neodvedu ji zpátky do postele.“

„Milosrdný Bože!“ vydechl hrůzou Wolfe. „Vždyť jsi byla ještě maličká!“

Jessica pokračovala ve vyprávění, jako by Wolfe nepronesl jediné slovo. Teď už v nejmenším netoužila zarazit příval vzpomínek, chtěla jen Wolfovi vysvětlit, že se od něho neodtahuje z toho důvodu, že by ji odpuzoval.

„Někdy po několikatýdenní nemoci rovnou potratila,“ pokračovala Jessica nelítostně. „Někdy jí navzdory neustálému zvracení a omdlévání narosdo břicho. Potom postupně zežloutla a s křikem se protrpěla porodem, při kterém už předem věděla, že děťátko v ní je mrtvé. Nikdo z vesnice o ni nechtěl pečovat a ošetřit ji, všichni věřili, že je prokletá. Zůstala jsem u ní jenom já.“

„Jessi…,“ Wolfovi se zadrhl hlas. „Když bylo po všem, vykoupala jsem a oblékla maličkou mrtvolku do křticí košilky. Všechna ta miminka připomínala voskové panenky, byla stejně nehybná a bledá jako mramorový andílek, kterého jsme každému postavili na hrob. Šest kamenných andělíčků v jedné řadě.“

Jessica hleděla skrze Wolfa doširoka otevřenýma rozostřenýma očima. „Dělala jsem všechno, co bylo v mých silách, aby vítr maminku a děťátka neukradl, ale on je odnášel jedno za druhým, a nakonec mu neutekla ani maminka. Slyšívám jejich hlasy při každé bouřce, ale ten maminčin zní nejsilněji. Volá na mě, ustavičně mi připomíná, jaké hrůzy čekají každou ženu v manželském loži.“

Wolfe začal Jessiku chlácholivě laskat, ale okamžitě přestal, protože ji nechtěl polekat. Konečně pochopil, a bohužel až příliš dobře, proč ji dotek mužské ruky dokáže tak vyděsil a dohnat až k šílenství.

Jessičiným tělem projelo poslední, zato nejkřečovitější zachvění. Když přešlo, vůbec poprvé od chvíle, kdy ji zahltily vzpomínky, se podívala Wolfovi do tváře. Proti zlatavé záři svíčky nedokázala rozeznat víc než jeho obrysy. Váhavě pozvedla ruce k jeho tváři, protože se potřebovala ujistit, že je skutečný. „Ty tak krásně hřeješ,“ vydechla.

Pomaloučku ho hladila po tvářích, vychutnávala žár života, jenž mu hořel těsně pod kůží, zahřívala se o něj jako o skutečný oheň. Ten prostý projev vyhládlosti po lidském teple prozradil Wolfovi, jakou zimu asi pociťuje v duši. Pokusil se něco říct, ale nenašel vhodná slova, jež by dokázala aspoň přibližně vyjádřit vír emocí, jenž se v něm zmítal.

„Já se ti nechtěla bránit,“ šeptala Jessica a poctivě se snažila, aby se jí hlas příliš netřásl. „Proč bych se bránila svému Wolfovi?“ Objala ho kolem krku a zabořila se mu tváří do prsou. „Moc lě prosím, nesmíš mě nenávidět. Jsi jediný, komu jsem kdy mohla důvěřovat.“

Wolfe ucítil na šíji žhavý proud jejích slz a najednou ho pálily vlastní oči. Přidušeně zasténal a pohladil ji roztřesenou rukou po tváři.

„Ale já k tobě žádnou nenávist necítím, Jessi,“ zašeptal chraptivě. „Nikdy. Nikdy.“

l^ootočila hlavu a vtiskla mu polibek do dlaně.

„Děkuju,“ zajíkla se.

„Nemuč mě,“ zaprosil hlasem, který se tříštil jako sklo. „Prosit bych lě měl já, protože ty máš všechny důvody k nenávisti. Považoval jsem tě za hloupě rozmazlenou a tvrdohlavou, neměl jsem tušení, že vlastně bojuješ o život.“

Rty jí přejížděl po očních víčkách a po řasách a slíbával jí slzy. ,,Neplač, skřítku, prosím tě, neplač. Rve mi to srdce. Přestaň, broučku. Už nikdy na tebe nebudu surový. Zkus mi věřit, Jessi.“

„Oomlouvám se. Vvím, že moje slzy se ti oškliví, ale když já –“

Wolfe přitiskl Jessice něžně prsty ke rtům a nedovolil jí dopovědět. „Tvoje slzy se mi namouduši neoškliví.“

„Ale vvždyť jsi řříkal –“

Další jemný tlak prstů na rty ji umlčel podruhé. „Tiše, maličká. Když jsem li to vmetl do tváře, byl jsem vzteky rozpálený doběla, protože jsem myslel, že se ti tělesně hnusím.“

„Ale to nikdy!“ vyhrkla Jessica vášnivě a zesílila sd.sk svých paží kolem Wolfovy šíje. „Nikdy, nikdy, nadosmrti ne! Jsi moje jediná ochrana před větrem! Celou tu dobu jsem tě nosila v srdci, ale pak jsi mě začal nenávidět a nakonec nezbylo nic než ten vítr.“

Wolfovi se křečovitě stáhlo hrdlo směsicí žalu a sebepohrdání. Přitiskl k sobě Jessiku ještě úžeji a cílil, jak mu její dech ovívá pokožku.

„Kam jsi to chtěla jít, když jsem tě před chvílí zarazil?“ zeptal se po chvíli. „Ven, k větru.“

Wolfe se na to snažil něco říct, ale hanebně selhal. Až po pár minutách se z něho sípavým vodopádem vyřinula slova, s každým svým výdechem opakoval její jméno a přitom jí rozséval polibky po víčkách a tvářích. Tolik jí toužil povědět, jak nesmírně lituje, že jí ublížil, že selhal, že ji zradil jen proto, že ji odmítal pochopit a vykládal si všechno po svém – a příliš zjednodušeně.

Když jsem s tebou, tak ten vítr neslyším.

Jenže on se stal jejím nepřítelem a málem ji vyštval k tomu, čeho se děsila nejvíc.

„Omlouvám se ti, Jessi,“ zašeptal kajícně. „Kdybych to jen tušil, nikdy bych se k tobě nechoval tak stroze a hrubě. Věříš mi, prosím?“

Jessica přikývla, obličej pevně zabořený do Wolfovy šíje.

„A miiižeš mi odpustit?“ prosil.

Další přikývnutí. Objala ho ještě křečovitěji.

Wolfe ze sebe vyrazil podivný zvuk. „Nechápu, jak bys mohla. Zjistil jsem, že si to neodpustím sám.“

Wolfe pak mlčky objímal Jessiku tak dlouho, dokud necítil, že jí zběsilé napětí začíná z těla vyprchávat. Sice sebou dál trhla pokaždé, když do stavení narazil poryv vichru, ale už se aspoň netřásla jako osikový lístek ve vichřici. Nakonec si dlouze zajíkavě vydechla a políbila Wolfa do důlku na šíji, kam se mu až do této chvíle tiskla tváří. Kůži měl zahřátou a mokrou od jejích slz.

„Vidíš, jsi celý zamáčený od mého pláče.“

„To nevadí.“

Jessica zaklonila hlavu, aby viděla Wolfovi do očí. „Doopravdy?“

„Doopravdy.“

Usmála se rty, které se pořád ještě lehýnce chvěly. „Znamená to snad, žes mi odpustil?“

„Už jsem ti to řekl, Jessi. Když jsem ti vmetl do tváře, že se mi tvoje slzy hnusí, nemyslel jsem to vážně.“

„To ne, myslela jsem, jestli jsi mi odpustil, že jsem tě lstí vlákala do manželství?“

Následovala vteřinka ticha a potom si Wolfe ztěžka povzdechl. „Upřímně jsi věřila, že zápasíš o vlastní život. To ti nemohu mít za zlé.“

„Když já netušila, jak to bude vůči tobě nespravedlivé,“ šeptala Jessica už zase v slzách. „Byla jsem přesvědčená, že ti budu dobrou manželkou, skutečně jsem tomu věřila. Neměla jsem tušení, jak jsem ve všem… nemožná.“

Wolfe jí prsty přejel po tvářích a umlčel slova, která by zákonitě musela následovat. ,,Neměla ses tak snížit, Jessico. Proč bys měla zrovna ty odskákat, že jsem nemanželskej míšenec? Bude z tebe skvělá manželka nějakého lorda.“

„Přestaň!“ vyhrkla a pro změnu mu přitiskla prsty na rty ona.

Jemně jí zvedl ruku a mluvil dál. „Je to pravda. Narodila ses a bylas vychovávaná k tomu, abys jednou ozdobila panské sídlo.“

„Ne, pravda je to, že ty jsi muž, který zamotá každé ženě hlavu, a vlastně i srdce. To ti přece nemusím vykládat, Wolfe.“

„Vím jen tolik, že vzhled sám o sobě nestačí jako doporučení u mužů, koní, psů, a vlastně ani u žen,“ prohlásil nesmlouvavě.

Jessica se usmála, i když jí po tváři zvolna proudily slzy. „Jenže ono nejde jenom o tvůj vzhled, můj pane Wolfe, a ty to moc dobře víš. Jsi muž až do morku kostí.“

Wolfe se shýbl a rty jí pohladil stříbrné stružky po slzách. „Zůstaň hezky zachurnlaná pod přikrývkami, Jessi. Hned jsem zpátky.“

Když Wolfe vylezl z postele, vzal si na sebe kalhoty, které měl na dosah. I když stál k posteli zády, cítil, že ho Jessica pozoraje. Ohlédl se přes rameno a všiml si, jak jí z pohledu upřeného na jeho nahá záda vyzařuje obdiv. Zasvíjela se v něm touha, ale tentokrát po ní nenásledoval trpký vztek. Konečně pochopil, že ho nemučí jen proto, aby se pásla na jeho utrpení. Vůbec totiž netu.šila, co všechno s ním její pohledy provádějí. Kdyby to věděla, hrůzou by umřela. Vzhledem k jejím zkušenostem s pohlavním životem mohl jen těžko čekat něco jiného.

Když se Wolfe vrátil, nesl v jedné ruce malou sklenku brandy a v druhé misku s teplou vodou. Postavil misku na noční stolek, posadil se na postel a zahříval skleničku v obou dlaních. Za okamžik se kolem začala šířit opojná vůně brandy.

„Rád bych, kdybys to považovala za lék,“ usmál se Wolfe na Jessiku. „Vyžene ti to poslední zbytky chladu z těla.“

„Jak víš, že mi je uvnitř zima?“

Pokrčil rameny. ,,Ten černý ledový povlak strachu důvěrně znám. Na něco podobného se nezapomíná.“

Jessica na něho polekaně vykulila akvamarínové modré oči: „Ty taky?“

Její nedůvěřivý pohled mu přišel k smíchu. „Mnohokrát.“

„Kdy?“

„Například jednou z nejhorších chvilek jsem se protrpěl, když se bizoní býk hnal na lorda Roberta, jehož kůň se probořil do nory prérijního psa a svalil se k zemi. Seděl jsem na mustangovi a musel střílet v plném trysku. Viděl jsem Cejeny ušlapané bizony, proto jsem věděl, jak by to dopadlo, kdybych se netrefil.“

„Ale trefil ses.“

„Ano, trefil. A občas si říkávám, že by třeba bylo lepší, kdybych tehdy minul.“

Když si Wolfe povšiml Jessičina vyděšeného výrazu, ohrnul zamyšleně spodní ret. Mlčky ji vybídl, aby polkla doušek brandy. Polkla, zašklebila se a polkla ještě jednou.

„Nechtěl jsem tím říct, že bych si přál smrt lorda Roberta,“ vysvětlil jí pak Wolfe. „Ale kdybych nepředvedl tak vynikající střelecký výkon, určitě by mě nechal s Čejcny. Bylo mi třináct a zrovna mě zasvěcovali do tajemství, jak se stát bojovníkem.“

Jessica pozorovala Wolfa přes okraj sklenky a v soustředěných očích jí jiskřil tanec plamínku svíčky. Nepronesla jediné slovo.

„Možná by v tom ale nebyl rozdíl, i kdybych zůstal,“ pokrčil Wolfe rameny. „Nikdy jsem nebyl stoprocentní Čejen. Kus mé duše byl odjakživa okouzlený tou vzdálenou zámořskou zemí, kde žil můj otec. Ale úplný Brit se ze mě také nestal. Na to jsem příliš patřil prérii atáborovým ohňům. Vikomtův zatracenej divoch.“

Jessica cosi tiše namída.

Wolfe jen mávl rukou. „Nakonec se ze mě nestal ani Indián, ani Brit. Jsem člověk, který si sám volí svou cestu, své vlastní zákony, celý svůj život.“

„Američan ze západního pobřeží.“

Na rtech se mu objevil podivný úsměv. „Dá se to tak říct. Člověk bez rodiny a bez domova a s minulostí, která pro něho představuje pouze břemeno.“

Na okamžik se Wolfe zahleděl do prázdna za Jessičinu hlavu. Smutek v jeho tváři byl téměř hmatatelný. Jessiku opět zaštípaly slzy v očích, protože dobře věděla, co všechno se mu honí hlavou. Jeho místo bylo na americkém Západě, ale přesto byl ženatý s ženou, která se k němu v nejmenším nehodila.

„Wolfe,“ zašeptala chraptivě.

„Dopij to brandy, skřítku. Potom ti omyju obličej a ruce růžovou vodou. A později, když si to budeš přát, tě budu držet v náruči, abys při usínání neslyšela to vytí vichřice.“

Jessica začala něco říkat, ale Wolfe jí něžně přiložil prst na ústa.

„Vypij to. Zažene ti to křeč ze svalů skoro stejně spolehlivě jako masírování.“

Vzpomínka na noc, kdy Wolfe vtíral růžemi vonící olej Jessice do pokožky, mezi nimi přeskočila jako neviditelný blesk.

„Nedělej si starosti, Jessi,“ pronesl Wolfe bez známky hněvu. „Už nikdy tě takhle nevylekám. Se mnou nebudeš muset bojovat o holý život.“

Jessica zavřela oči a pozvedla sklenku, aby dopila poslední kapku voňavé brandy. V duchu se divila, proč místo úlevy pociťuje smutek.

„Wolfe?“ Rozkašlala se a chvatně polkla. „Jsou v,šechny – víš – jsou skoro všechny –“ Opět se rozkašlala.

„Jen hezky pomalu, skřítku.“ Wolfe uložil Jessiku zpátky do polštářů a vytáhl jí kožešinovou přikrývku až do podpaží. „Nejdřív se hezky uvolni.“

Sáhl k misce s teplou vodou, vylovil z ní lněnou žínku a vyždímal ji. Něžně omyl Jessice obličej a odstranil z něj stezičky po zaschlých slzách.

„Wolfe?“

Povzbudil ji tázavým brouknutím, které jí připomnělo předení mohutné kočky.

„Myslela jsem, že všechna manželství vypadají jako to maminčino,“ přiznala se Jessica.

„To mi došlo. Až teď.“

„Aleje to jinak, viď?“

„Samozřejmě.“

„Dokonce i v manželském loži?“

„Tam především,“ usmál se Wolfe a opět vyždímal žínku. „Pokud se muž se ženou mají opravdu rádi, lože se pro ně stane místem oboustranné rozkoše. A pokud se milujou… Pokud se milujou, pak bych přísahal, že tady na zemi se to nejvíc blíží ráji.“

Zinkají lehce klouzala po paži. Postupněji navoněný klůcek přejel po vnitřní straně obou zápěstí, kde pod jemnou kůžičkou tepaly žíly plné života, pokračoval přes paže až k hrdlu a šíji, kde jí smyl sůl po potu a slzách.

„Většina mužů,“ pokračoval Wolfe, zatímco jí omýval dlaně a prsty, „nejsou ani surovci, ani opilci. Nekochají se rozkoší z ženina utrpení.“

Jessica mlčela a upírala na Wolfa doširoka otevřené soustředěné oči.

„Každý muž, který si to označení zaslouží, zná svoji vlastní sílu,“ vysvětloval dále Wolfe. „Dobře si uvědomuje, že ženy jsou křehce stavěné, že jim trvá déle, než se rozpálí vášní, ovšem jakmile se jednou žena rozhoří, pak žhavější plamen nenajdeš na celém světě a s ohleduplným partnerem se o ten oheň štědře a ráda podělí. „Navzdory bolesti?“

„Vzrušené ženě přináší tělesné spojení s mužem výhradně rozkoš. Ten sdílený oheň je tou nejsladší věcí na světě. Pro oba.“

„Oheň bez bolesti,“ zašeptala si Jessica, která si vzpomněla na svoje zážitky.

Wolfem projela vlna žádosti, ale protože se chvatně obrátil, aby opět namočil a vyždímal žínku, Jessica jeho reakci nespatřila.

„Ano,“ přisvědčil Wolfe a opět omýval Jessice čelo. „Oheň bez bolesti.“

Jessica bez hnutí upírala na Wolfa čirý utkvělý pohled. Nesmírně se jí líbilo jeho černé klenuté obočí, zvlněné husté vlasy, jež tvořily neproniknutelnou houštinu, bezedná namodralá čerň jiskřivých očí a zřetelně ohraničené plné rty.

„A když se v ženě oheň posléze rozkřeše,“ sklouznul jí Wolfe žínkou na klíční kosti, „pak ležet spolu ve tmě s vědomím, žes konečně našel toho pravého, vzbouzí v člověku klid, pocit štěstí a spokojenosti. Když se dva milující lidé spojí tělem i duší, je v tom něco nezpochybnitelně správného. A je v tom i síla, v té schopnosti probudit v tom druhém rozkoš, kdykoliv se ti zachce. Tahle moc se rovná moci bohů. Je to moc stvoření, moc podstaty života.“

„Poznals to –“ Jessica nedopověděla, protože ji zaplavil smutek. Když opět otevřela ústa, vycházel z nich pouhý šepot. „Poznal jsi to už s nějakou ženou?“

„Milenky jsem měl, to ano. To tě jistě neudivuje.“

„Ale já nemyslela tvoji zálibu ve vévodkyních.“

Wolfe vzhlédl od jemných prstíků, které toužil políbit, a všiml si, jak Jessice houstnou v očích slzy, až připomínají obrovité drahokamy.

„Tak co chceš vlastně ode mě vědět?“ naléhal Wolfe.

Zavřela oči a zašeptala: „Už jsi někdy ležel ve tmě s vědomím, žes konečně našel tu pravou, a cítil jsi až do hlubin duše, že to je správné?“

„Kdyby ano, tak bych se už dávno oženil. Přesto vím, že podobná důvěrnost mezi mužem a ženou může existovat.“

Jessica se chtěla vyptávat, jak to tedy může vědět, když to sám nikdy nepoznal, ale odpověď našla sama. „Caleb a Willow.“

„Přesně tak,“ souhlasil Wolfe. „Caleb a Willow.“

Jessice sevřel hrdlo smutek. „Je to – znamená to Ach k čertu! „ vyhrkla zoufale, protože nedokázala uspořádat rozvířené myšlenky.

Wolfe jí láskyplně přiklopil ústa dlaní. „Jen pomaloučku, skřítku. Už zase jsi celá zaťatá, svaly máš jako v křeči. Chceš ještě trochu brandy?“

„To bych se opila,“ zašeptala mu do dlaně.

Něžně se pousmál. „Nemyslím. Melas sotva jednu dvě lžičky.“

Když se Wolfe začal zvedat z postele, Jessica mu ovinula prsty kolem svalnatého zápěstí.

„Wolfe? Co když – to je – myslíš, že jenom lidé jako Caleb a Willow nalézají rozkoš v – v dotýkání?“

Wolfův úsměv Jessice jako odpověď vrchovatě postačil.

„K tomu nemusíš být výlupek dokonalosti, pokud se ptáš na tohle,“ zazubil se.

„A chtěl bys –“ Jessica se zajíkla. Odhodlaně se nadechla a držela Wolfovo zápěstí tak křečovitě, jako by jí na tom závisel život. „Dotýkej se mě. Uč mě.“

Wolfe vykulil oči, načež je rychle přimhouřil, protože ho zahltila živočišná reakce vlastního zrádného těla. „Ne, já se tě nezmocním, Jessi. Tím bych znemožnil zrušení našeho sňatku. Nejsem pro tebe ten správný manžel. A ty nejsi pro mě správná manželka. Kdybych se s tebou pomiloval, dopustil bych se té největší chyby ve svém životě.“

Na okamžik mu Jessica bolestně zaryla nehty do zápěstí. Potom ho pusdla a lehla si na polštář s očima zavřenýma. Příliš se styděla, než aby se na něho dokázala třeba jen dívat.

„Promiň,“ hlesla. „Na chvíli mi vypadlo z hlavy, co si

o mně myslíš. Měl jsi mě nechat jít ven za tím větrem. Ten by se ke mně choval laskavěji. Ale co jsem vlastně od tebe mohla čekat jiného, když jsi ke mně nebyl laskavý už od té noci, když jsem vběhla do tvého pokoje, poté co mě lord Gore přepadl.“

„Jessi, mysli, proboha,“ prosil Wolfe. Prsty přejel z Jessičiny pobledlé tváře k měkké křivce jejích úst. „Nebo ses snad rozhodla, že chceš otěhotnět?“

Prudce rozevřela víčka. Oči pod nimi byly tůňky přetékající strachem, známým z jejích nočních můr.

„Nemusíš panikařit,“ uklidňoval ji. „Slíbil jsem, že se tě nezmocním. Myslel jsem to vážně. Jako manžel a manželka se k sobě v nejmenším nehodíme.“

„Nemůžu ti dát volnost. Je mi to líto, ale nemůžu. Představa, že ležím pod někým, jako je lord Gore…“ Jessice tělem viditelně zazmítal hnus.

„Přece ne všichni lordi jsou surová zvířata.“

Jessica pouze zavřela oči a zavrtěla hlavou. Svědo svíčky se jí kroudlo ve vlasech a klouzalo po nich jako nitky ohně. Wolfe ji prsty hladil po kadeřích tak zlehýnka, že Jessica ten dotek vůbec necítila.

„V Británii žijí také mladí, hezcí a slušní lordi,“ přesvědčoval ji a odtáhl ruku. „Dohlédnu na to, aby ti lady Viktorie takového našla.“

„To se radši provdám za ten skučící vítr, než abych snášela mužské doteky!“

„A míšenec z nějakého důvodu není mužem, je to tak?“ sykl Wolfe rezavě.

Překvapeně otevřela oči. „Nic podobného jsem ti přece nikdy neřekla!“

„Vážně ne?“ naklonil se nad ni Wolfe a přitiskl jí boky mezi dlaně. „Nejdřív mě žádáš, abych se tě dotýkal, potom tvrdíš, že bys nikdy nedokázala snést doteky jakéhokoliv muže. Copak já nejsem muž?“

„Jenže tys pro mě mnohem víc než ostatní muži!“ hájila se Jessica šeptem. Roztřesenými špičkami prstů objela Wolfovi linii úst a obočí. „Nesrovnatelně víc…“

Wolfe nedokázal potlačit primidvní zachvění rozkoše.

které jím projelo při Jessičiných slovech, při jejím doteku, při překypujícím citu v jejích očích.

„Jessi,“ vydechl, zcela vyvedený z míry. Otočil hlavu a políbil ji na prsty dotýkající se jeho tváře a pak pronesl, dřív než si to stačil pořádné promyslet: „Jsou jisté zpíjsoby laskání, které ti poskytnou hlubokou rozkoš, ale nepomší tvé panenství. Rozumíš, co tím chci říct?“

Pomaloučku zavrtěla hlavou a přitom na něho upírala třpytné oči.

„Dokážu tě dovést k rozkoši bez toho, že bys přestala být pannou,“ zopakoval přidušeně. Jessica nechápavě vykulila oči.

Usmál.se. „Ach skřítku, kdybys viděla, jak.se tváříš…“

„Vážně je to možné?“ vyhrkla bez ohledu na ruměnec, který se jí rozléval po obličeji.

„Samozřejmě. Nebudeš se muset bát žádné bolesd a nebudeš riskovat těhotenství. Pořád zůstaneš pannou.“

„Ale to přece nejde!“

Wolfe se shýbl a přejel Jessice rty přes lalůček ucha. „Ukážu ti to, ale budeš mi muset pomoct.“

„Jak?“

„I to ti ukážu.“

13.

Wolfovy prsty se nesmírně něžně zabořily do bujných hedvábných hlubin Jessičiných vlasů. Zlehka ji začal masírovat na temeni.

„Ty máš snad kouzelné ruce,“ povzdechla si. „Jako bys mě jimi hladil přímo po duši.“

Wolfe s úsměvem obkreslil obvod jejího ouška špičkou jazyka. Polekaně vyjekla, protože jí projelo chvějivě zamrazení, až jí na pažích naskočila husí kůže.

„Vykřikla jsi, i když dše,“ všiml si Wolfe. „Polekal jsem tě?“

Jessica zavrtěla hlavou a pozorovala ho zpod přimhouřených víček. Z rozpuštěných vlasů jí stoupala vůně růží. Wolfe zavětřil a nozdry se mu vzrušeně rozšířily.

„Říkej mi, jaké to v tobě vyvolává pocity,“ zašeptal.

„To je ten způsob, kterým ti můžu pomáhat?“

„Je to jeden z nich.“

„Připadám si hluboce rozechvělá a současně nesmírně klidná,“ svěřovala se Jessica a nespouštěla z Wolfa oči. „Myslím si, že takhle si musí připadat růžové poupě při prvních dotecích vycházejícího slunce.“

Wolfe sípavě vydechl, jak sváděl vnitřní boj, aby si udržel sebekontrolu. „Zahanbuješ mě, Jessi.“

Chtěla se zeptat proč, ale to už jí špička Wolfova jazyka opět objížděla ucho a vzbudila v ní další slastné zachvění. Znovu se až zajíkla.

„To jsem nevěděla,“ šepda. „Co?“ zašeptal jí přímo do ucha.

„Že mám ucho tak neuvěřitelně citlivé.“ S povzdechem napjala šíji a němě se tak nabídla jeho rtiim. ,,A jak báječně umí hladit jazyk mého pána Wolta.“

Srdce se mu při těch slovech zastavilo a potom se rozběhlo dunivými, hlubokými údery, jež poháněla vzrůstající touha. Políbil Jessiku na ušní lalůček a pak ho velmi jemně chytil do zubů. Zaslechl, jak se v ní zadrhl dech a potom vytiyskl v chvějivém výdechu.

„A co zuby tvého pána Wolfa,“ zašeptal. ,,Jak se ti zamlouvají ty?“

Jessica mu odpověděla tím, že k němu vzepnula šíji a rukama si vyhrnula kadeře nahoru, aby ústy mohl k jejímu hrdlu a oušku. S lehce zlomyslným úsměvem Wolfe tu nabídku přijal. Jazykem jí opět obtáhl ucho, krouživě zajel dovnitř a Jessica téměř vykřikla. Pokračoval v tomhle laskání tak dlouho, dokud nezačala zajíkavě šeptat jeho jméno. Potom ji zvolna pustil a zvedl hlavu, aby mohl patřičně vychutnal pohled na její přimhouřené oči a vlasy rozprostřené po polštáři.

„To je všechno?“ podivila se Jessica roztouženě.

Wolfe s tichým smíchem zavrtěl hlavou. ,,Kde bys chtěla, abych tě líbal teď?“

„Kde jinde by to ještě bylo příjemné?“

„Víš, na těle jsou místa, kde je to ještě příjemnější než na uchu.“

Jessica užasle rozevřela oči, protože z Wolfova hlasu čišelo sebevědomí. „Opravdu?“

„Ach ano.“ Wolfe odtrhl pohled od dívčiných pootevřených rtů a zadíval se na křivky jejího těla pod přikrývkou. „Ale to bys mi musela pomoct.“

„Znamená to, že té taky budu kousat do ucha?“

Směsice uličnictví a nevinné vášně obsažená v Jessičině otázce Wolfa rozesmála. Současně s tím cítil, jak mu pohlaví svírá mohutná erekce.

„Znamená to, že chci, abys mi nepřestala říkat, jaký to je pocit, když se tě dotýkám,“ vysvětlil.

„Ale já bych tě radši kousala do ucha.“

Zasmál se, okouzlený trucovitým škádlením v jejích očích. „Ještě ne, Jessi. Rozptylovala bys mě.“

„Rozptylování? Takhle snad nazýváš ty zvláštní motýlky, kteří mi kmitají křídly v podbřišku?“

„V jistém směru ano. To chvění je začátek vášně, a vášeň dovede člověka zatraceně rozptýlit!“

Jessica zaváhala a zpod přimhouřených víček střelila po Wolfovi nejistým pohledem. „Jenže to je právě to, čeho jsem sc bála. Vášně.“

„A bojíš se ještě?“

„S tebou ne.“

Wolfe ji něžně políbil. „Tak to je dobře, protože mám pocit, že jsem v životě nepotkal vášnivější ženu, než jsi ty, ale probouzení tvé vášně vyžaduje tělesné důvěrnosti. Ne pohlavní styk. Prostě… důvěrnosti. Přesně len druh intimních doteků, které sis předtím hnusila.“

„Chceš tím říct…“ Jessica se zarděla a plaše polkla. „Jak jsi mě tehdy koupal, tak jsi…“

„Přesně tak. Tak jsem ti vsunul ruku mezi nohy.“

Jessica si přikryla planoucí tváře dlaněmi. „Dobrý bože, Wolfe! Nemám představu, jestli dokážu mluvit o takových věcech.“

„Moc se ti to hnusí?“ zeptal se neutrálním tónem.

Zavrtěla hlavou.

„Musíš se mnou mluvit, Jessi. To poslední, oč stojím, je vyděsit tě či odpuzovat.“

„A co třeba můj stud? Rozpaky? Ty ti nevadí?“

„Náhodou se mi docela zamlouvají.“ Wolfe pohlédl na křivky jejího těla pod kožešinovou přikrývkou. „Budu na to pořád myslet. A teď mi povídej.“

„Povídat ti?“ opakovala Jessica nedůvěřivě. „Nedokážu snést ani pomyšlení na to, že by ses mě takhle opět dotýkal. Pořád si připomínám, jak ti čirou náhodou uvízla ruka mezi mými stehny a že dotek tvé pokožky byl mnohem příjemnější než dotek houbou, a už při pouhých vzpomínkách se chvěju a srdce mi dělá kotrmelce a nemůžu ani dýchat, protože útroby mám plné sametových motýlků, a ty po mně chceš, abych to všechno s tebou probírala, jako bychom v knihovně lorda Roberta diskutovali o společných rysech poezie Keatse a vShelleyho.“

Jakmile Wolfe pochopil plný význam vodopádu Jessičiných rozrušených námitek, s úsměvem ji políbil na ruce, jimiž si kryla hořící tváře.

„Připadáš mi pohádkově hebká, v koupeli i takhle v posteli,“ šeptal jí. „Když se tě dotýkám, celý se třesu a srdce mi v hrudi vyvádí tak zběsile, že mi nedovolí ani pořádně popadnout dech.“

Jessica si zvolna stáhla ruce z obličeje. ,,A ten pocit tě rozčiluje?“

„Měl by,“ přiznal.se žalostně, „ale nedokážu myslet na nic jiného než na tu sladkou rozkoš, kterou mi doteky tvého těla přinášejí, a na tvou statečnost, se kterou ses mi svěřila navzdory svým obavám.“

„Mám podezření, že mi tím chceš šetrně sdělit, že nemám rozumu co by se za nehet vešlo.“

„Já mám pro změnu podezření, že sám nemám rozumu, co by se vešlo mravenci pod čepici.“ Wolfe se sklonil k Jessičiným ústům a zarazil se těsně nad nimi, takže cídl, jak mu její dech ovívá rty. „Dovolíš mi dotýkat se tě stejně, jako se první ranní paprsky dotýkají růžového poupěte?“

Jessica tajila dech. „Ale jak to ty paprsky dělají?“

„Něžně. Bez zábran. Všude.“

Jessica prudce vydechla, a ten horký proud z jejích úst chutnal Wolfovi po tekutém ohni, protože mezitím přidskl rty na její ústa.

Když jí jazykem obtáhl cidivý okraj rtů, úžasem je rozevřela. Vklouzl jí dovnitř jazykem a Jessiku rozechvěl nečekaně příjemný pocit.

„Nechtěl jsem tě vylekat,“ zašeptal jí Wolfe do úst. „Však jsem tě varoval, že to bude… hodně důvěrné.“

„Nevylekal jsi mě ty, ale motýlci.“

„Motýlci?“

„Neohlížej se, ať ho nevyplašíš, ale náš papoušek se vrátil.“

„Cert vzal papouška.“ Wolfe jí jemně stiskl spodní ret. „Povídej mi dál o těch motýlech.“

„Myslím, že nejsou ze sametu, ale z ohně.“

„Chtěla by ses to dozvědět najisto?“

„Jistě, ale prosím, aby sis to nevykládal špatně, když třeba budu uhýbat,“ prosila Jessica tiše. „Ty mě neodpuzuješ, Wolfe. Jsi po všech stránkách ten nejkrásnější muž, jakého jsem kdy viděla.“

„Jsi líbezná malá lhářka, skřítku. Oba Willowini bratři jsou o mnoho pohlednější než já.“

„Strome, který rosteš o samotě, kam jsi dal proboha oči? Jakmile do místnosti vejdeš ty, všechny přítomné muže rázem zastíníš. Jako by se všechno svědo soustředilo výhradně na tebe.“

Jessica cítila, jak Wolfem proudí jemné chvění, a pochopila, že její slova ho hluboce dojala.

„Znamená to, že mi dovolíš, abych tě znovu důvěrné políbil?“ vydechl, když konečně opět našel hlas.

„Ano,“ přisvědčila šeptem. „Prosím.“

Pohyblivý žár Wolfova jazyka vystřelil Jessice třpytivé vlnky od úst až do kolen. Zabořila mu ruce hluboko do vlasů, toužila se ho dotýkat, toužila po jeho blízkosti, toužila cítit co nejvíc z té úchvatné a opojné slasti.

Polibek se prodlužoval a prohluboval současně. Wolfe hkal něžný žár Jessičiných úst jako vyprahlý poutník u životodárného pramene, až okolní svět zmizel a v nastalé prázdnotě zůstali pouze oni dva. Ten pocit byl pro Jessiku nový, ale nelekal ji, protože byl stále s ní, tak blízko jako její dech, a ještě blíž.

Wolfe byl její dech.

Ovinula mu paže pevně kolem krku, protože věděla, že je dost silný, aby jí zamčil bezpečí ve světě, který stvořil svým polibkem, ve světě zvolna tekoucího žáru a plápolajících motýlích křídel. Když se pokusil zvednout hlavu, nesouhlasně zasténala a sama vyhledala jeho jazyk svým, protože toužila, aby jejich polibek nikdy neskončil.

Svalnaté paže vklouzly pod Jessiku, jak ji Wolfe zvedl z přikrývek. Napětí a pohyby jeho svalů představovaly další laskající oheň. Nahá pokožka jeho hrudi, paží a zad jí připadala na dotek ještě příjemnější než hebká kožešina, na které nyní ležela. Prsty hnědá jeho tuhé svaly, zarývala mu do nich špičky prstů a jemňounce po nich přejížděla nehty.

Wolfovi se tělo rozechvělo temným zapředením, protože chtíč ho drtil v nelítostné pěsti. Pod Jessičinýma pátravýma rukama se mu svaly svíjely v téměř bolestné křeči.

„Wolfe?“ vydechla Jessica. „Něco snad není v pořádku? Nedělá se to tak?“

„Naopak. Právě jsem zjistil, že skřítkové mají zlaté drápky, to je všechno.“

„Cože?“

Pohlédl na její zmámené, žárem doutnající oči a nalité rty. „Chutnáš po brandy,“ poškádlil ji. „Však ty taky.“

„Tu chuť mám od tebe. Olízni mi rty, Jessi. A teď chci zase ochutnat ten tvůj hedvábný jazýček. Měl jsem pocit, jako bych ho měl v ústech odjakživa.“

Jessica sebou polekaně trhla. „Vidíš, vůbec jsem si neuvědomila…“

Wolfe ji tichým zabroukáním vybídl, ať svou větu bez ostychu dokončí.

„Ten náš polibek,“ zašeptala. „Netušila jsem, jak důvěrný vlastně byl, dokud jsi to teď nevyslovil. Máš pravdu. Chutnala jsem. tě.“

„Ta chuť brandy patřila tobě.“

„Ale ty další chuti už ne. Jsi teploučký, chutnáš skoro slaně a skoro sladce.“ Jessica se zachvěla. „Jako u vína, i tvoje chuť se pořád mění. A jako z vína se mi z tebe točí hlava.“

„Jessi,“ zašeptal Wolfe chraptivě, „ty mě spálíš zaživa.“

Když Wolfe zesílil svoje objetí a pozvedl si Jessiku k ústům, dychtivě mu vyšla vstříc. Chvíli ji škádlil tím, že ji držel mimo dosah svých rtů, a když ji konečně začal líbat, bylo to cudně a zdrženlivě, až nakonec ho přepevně objala kolem krku a sama ho hluboce políbila přesně tak, jak ji to před chvilkou naučil.

Ale Wolfe dál pokračoval v mučení Jessiky i sebe sama a dál ji líbal těmi drobnými dráždivými polibky, které ji doháněly k šílenství.

Lwolfe?“

Tázavě zavrněl a rozjitřil jí tím smysly, ale oči, které na ni upíral, v sobě neměly ani známku lenivosti. Žhnuly pod hustými řasami jako uhlíky v krbu pod roštem.

„Polib mě jako předtím,“ žadonila šeptem Jessika. „Polib mé tak, abych mohla ochutnat tvůj jazyk.“

Wolfe zasténal a zmocnil se jejích úst v přepevném žhavém polibku, který ho vzrušoval a současně ukájel tak hluboce, jak to ještě s žádnou ženou nepoznal. Dlaněmi Jessice přejížděl od šíje až po kyčle, hněd její tělo do tvárné hmoty, aby ho přizpůsobil záhybům vlastního těla. Hedvábná košilka představovala pro jeho prsty spíše dráždivou výzvu než překážku, protože látka byla tak teninká, že v nejmenším nezakrývala žár a hebkost jejího těla. Pod tím hedvábím měla tělo pružné a poddajné jako kočka a také jako kočka se lenivě prohnula v zádech pod jeho laskajícíma rukama. Když Wolfe konečně ukončil polibek, opět se mu chvěla na těle jako v zimnici, ale přitom měla kůži rozpálenou a zardělou vášní.

Wolfův pronikavý temný pohled zvolna sklouzl od Jessičiných úst k splašeně tepající žilce na šíji a odtud pokračoval k jejím ňadrům. Noční košilka byla příliš průhledná, než aby dokázala zakrýt pahorky a údolíčka jejího těla. Tmavě růžové bradavky představovaly neodolatelné pokušení.

„Vzpomínáš si na poupě a sluneční paprsky?“ otázal se Wolfe přiškrceně. „Vzpomínáš si, že jsem tě upozornil, že vášeň je skrznaskrz důvěrná záležitost?“

„Ano, a mně se to líbí. S tebou.“

„Tak to je dobře, protože teď to začne být důvěrné.“

„Začne?“ vytřeštila Jessica oči. „Začne?“

„Víš, že jsi můj krásný papoušek s rudou šešulkou?“ zamumlal Wolfe. „Jistě, začne. Brzičko. A bude to příjemné, Jessi. Bude to ještě lepší, než když jsem tě jazykem hladil po jazyku.“

Wolfe jí dlaní sjel od šíje k hebounké pokožce těsně nad ňadry. Jessica se zajíkla, protože si náhle pronikavě uvědomila smyslnou tíhu vlastních ňader. Pomaloučku a hluboce ji políbil na rty, až je pod tlakem jeho úst rozevřela a sama jazykem zaútočila na ty jeho. Teprve potom pohnul rukou, hladil, potěžkával a laskal její ňadra ve stejně mučivém zdlouhavém rytmu, s jakým jí přejížděl jazykem po jazyku.

„Připadáš mi jako ptáček polapený v dlani,“ svěřoval se Wolfe. „Srdce ti tluče stejně poplašeně. Moc jsem tě vylekal?“

Jessica se snažila odpovědět, ale ze rtů jí vyšel pouze přidušený sten. Konečky nervů, o jejichž existenci neměla ani potuchy, jí pod Wolfovými klouzavými pohyby doslova jiskřily, a ta ohnivá síť ji ovíjela od ňader až ke kolenům a znemožňovala jí dýchání.

„Pomoz mi, Jessi. Chci slyšet tvůj hlas, tvoje slova, chci slyšet, jak přerývaně oddechuješ, kdykoliv v tobě vzbudím rozkoš.“

Wolfe zlehka uchopil do prstů sametový vrcholek Jessičina ňadra. Jemňounce za něj zatahal a přitom blaženě poslouchal, jak se jí dech chraptivě láme na jeho jméně, vnímal, jak bradavka bleskově ztuhla a ostře se zabodávala do průsvitného bílého hedvábí noční košilky.

„Tak se mi zdá,“ usmál se křečovitě, „že poupě se sluníčka vůbec nebojí.“

Prsty se mu opět daly do pohybu a nepřestávaly s laskáním, vymýšlely stále nové a nové doteky a sladké trýzně. Zaslechl, že Jessice unikl tichounký hrdelní výkřik. Když po chvíli odtrhl pohled od lačného růžového poupěte, zjistil, že Jessica na něho upírá doširoka rozevřené oči.

„Celá se chvěješ,“ poznamenal láskyplně Wolfe.

„Nemůžu si pomoct. Když se na mě takhle díváš, mám co dělat, abych vůbec popadla dech.“

„A jak se na tebe vlastně dívám?“

„Jako bys chtěl…“

Jessice selhal hlas. Pod prsty Wolfa pálil žár jejího ruměnce.

„Nu, jako bych chtěl co?“ naléhal chraptivě. „Políbit mě,“ dopověděla šeptem. „Tam.“

„Máš pravdu. Obejmi mě, Jessiko. Teď začnu s důvěrnostmi.“

Ztuhlá nedůvěrou i slastnou nedočkavostí cídla Jessica, jak Wolfovo tělo klouže po jejím, cítila jeho ústa na zběsile tepající žilce na svém hrdle, cítila, jak jí jeho dech teple klouže po kůži, cítila, jak se o její ňadra tře nejprve jednou a potom druhou tváří. Jen matně vnímala, že současně s tím jí dlaněmi bloudí po celém těle. Drobounké knoflíčky na předním díle košilky se rozepínaly, jako když v blízkosti plamene ta je sníh. Dotek hedvábí padajícího jí z ňader Jessiku zběsile rozechvěl a obě bradavky jí ztuhly do ostrých hrotů.

Náhle si uvědomila, že Wolfe má v úmyslu vysvléci ji úplně celou.

„Wolfe –“ Nestačil jí dech.

„Tohle patří k důvěrnostem. Neublížím ti, Jessi. Dovolíš, abych tě svlékl?“

Přerývaně vydechla. Měla strach, že se udusí. „Dovolím.“

Následovalo elektrizující dcho přerušovaně pouze šustěním hedvábně košilky, kterou Wolfe shrnoval Jessice z těla. Viditelně se třásla, ale neučinila jediný pokus se stydlivě zakrýt, když se jí po nahých ňadrech rozlil chladný vzduch ložnice.

„Máš dokonalé tělo,“ prozradil jí Wolfe přidušeně. A pak přišel s dalším přiznáním. „Takhle jsem si tě přál vidět už od tvých patnácti let.“

Naléhavost Wolfova šepotu a jeho modročerný pohled, který ji hltal s nezastíranou lačností, Jessiku jednak znervózňoval, jednak v ní vzbouzel pocit, že je skutečně krásná. Chvíli proto trvalo, než jí význam jeho slov plně došel.

„Už od mých patnácti?“ podivila se tiše.

„Lady Viktorie měla pravdu. Toužil jsem po tobě tak strašlivě, že jsem si zakázal myslet na tebe jako na ženu. Ale svým snům jsem poručit nedokázal.“ Wolfův hlas zněl hluboce, jako by vzrušení bylo těžký balvan, jenž ho srazil do hloubky. „Ve svých snech jsem k tobě pi^icházel, svlékal tě a chutnal. A právě tyhle sny mě vyštvaly z AngUe.“

„Tak ne vévodkyně a skandál kolem ní?“

Wolfe neodpověděl, jen přejel Jessice špičkami prstů od pulzujícího hrdla k bujnému mahagonovému obláčku v soutoku stehen a zase nazpátek. Zasténala jeho jméno tak rozechvěle, že to u něho vyvolalo úsměv navzdory sžíravé touze, jež mu zatínala do těla ohnivé spáry.

Opět se Wolfe bál dotknout Jessiky ze strachu, že se přestane ovládat. Znovu, ale ne nadlouho. Stačilo, aby si vzpomněl, jaké měla dětství, a rázem ho v duši zastudil led, odplavil bolest neukojeného chtíče a dodal mu sílu těšit se z ní, aniž by se jí musel zmocnit.

Přesto chtíč zůstával a narůstal v něm s každým dechem.

„Vévodkyně byla jen způsob úniku,“ vysvědil Wolfe bez vytáček a dlaněmi objel obrysy Jessičina těla. „Myslel jsem si, že když si najdu milenku, získám nad svými sny zase nadvládu.“

„A povedlo se ti to?“

Znělo to bez dechu, Jessica musela sebrat všechny své síly, aby ta slova sevřeným hrdlem vůbec ze sebe vymáčkla. Toužila se zakrýt a schovat… A toužila se protáhnout pod Wolfovou dlaní jako kočka. Tohle rozporuplné nutkání ji rozezmítalo, proudilo jí tělem jako bystřina a napínalo nervy, až se celá rozechvěla.

„Ne, moje sny mi nepatřily už od toho okamžiku, kdy jsme se spolu ukryli před bouřkou pod tím dubem. Byla jsi promočená skrznaskrz, šaty se ti přilepily k ňadrům a skrz látku bylo znát trčící bradavky.“

Wolfe skláněl tmavou hlavu tak hluboko, až mohl políbit zběsile pulzující nitku na Jessičině hrdle.

„Pořád jsem se sám sebe ptal, jestli by se ti bradavky takhle napjaly i kvůli mně,“ zašeptal.

Tichý sten, který Jessice unikl s výdechem, mu rozbouřil smysly. Jemně zaťal zuby do místa, kde jí oblouk šíje přecházel do ramene.

„Pronásledovalas mě jako přízrak,“ doznával Wolfe. „Namlouval jsem si, že za to může můj věk, ty neosobní pohlavní styky se šlechtičnami, moje nezkrotné tělo. Namlouval jsem si všechno možné, jen pravdu jsem vynechal. Toužil jsem po tobě tak příšerně, že nakonec mi stačil pouhý pohled na tebe a už jsem byl vzrušený.“

Ústa se mu svezla níž a začala prozkoumávat vyhřáté údolíčko mezi Jessičinými ňadry. Srdce jí bušilo tak mocně, až se celá třásla, ale za její rozechvění mohl stejnou měrou Wolfův teplý dech na její kůži jako jeho vyznání. Špičkou jazyka na ní narýsoval stezičku tekutého žáru.

„Chutnáš po růžích,“ vzdychl.

Wolfe pak začal otáčet hlavou ze strany na stranu a vychutnával Jessičino teplo i její vůni, vychutnával ji s tak upřímnou a otevřenou smyslností, až jí plíce bolestně pukaly zadržovaným dechem. S roztřeseným zanaříkáním se pod ním zasvíjela, zvolna se pod jeho laskajícími ústy převracela, aniž sama věděla proč.

„Pálíš mě,“ zašeptal.

„Tos ty, kdo mě pálí. Ústa máš jako oheň.“

Wolfem projela sžíravá touha a drtila mu tělo, takže jeho výdech připomínal zanaříkání.

„Pálíš mě už tolik let!“ žaloval. „Když vévodkyně ztropila veřejný skandál, aby se mi pomsdla, že jsem ji přestal navštěvovat v posteli, využil jsem to jako záminku k odjezdu z Anglie. Nakonec lord Robert souhlasil, že načas dokáže žít i bez společnosti svého nemanželského syna.“

Wolfe se snědou tváří přitiskl na oblinu Jessičina ňadra. Pozvedla ruce, ale ne proto, aby ho odstrčila. Jeho slova ji odzbrojila, sváděla a rozpalovala stejně jako jeho laskání. Propleda si prsty s půlnoční modří Wolfových kadeří, až nakonec cítila sálající žár jeho temene a šíje. Když pocítila, jak ho rozechvěla touha, jemně mu nehty přejela po hlavě.

„Tenkrát jsem tvůj odjezd oplakala, abys věděl,“ přiznala se šeptem.

„Opravdu? Já si vzpomínám jen na tvé úsměvy a ostrý jazýček, jak jsi mě škádlila kvůli vévodkyni.“

„Strašně jsem se na tebe zlobila.“

„Žárlila jsi na mě, Jessi. Tak žárlívá žena na muže, který jí patří. Lady Viktorie to pochopila a stejně dobře věděla, co se snažím skrývat dokonce i sám před sebou.“

„A co to bylo?“

„Nemohl jsem poslouchat tvůj hlas, nemohl jsem cítit vůni růží, nemohl jsem vstoupit do místnosd, kdes před chvíh byla ty, abych se okamžitě nevzrušil. Začínal jsem trpět jako na mučidlech. A nemělo to konce, ostatní ženy mi neposkytovaly úlevu a jediným řešením bylo odejít.“

Wolfe vzhlížel k Jessice a v nejmenším se nesnažil zakrýt touhu, jež mu během let natolik vrostla do kostí, že ji přestal vnímat a většinu doby si ji ani neuvědomoval –dokud se opět nesetkal s Jessikou.

„To jsem netušila,“ šeptla rozpačitě.

Rozechvělá Jessica pohlédla Wolfovi do očí. Živočišný chtíč, který z meh sálal, ji sežehl jako žhavá vlna.

„Svou touhu jsem před tebou tajil ještě pečlivěji než před sebou,“ šeptal jí.

Wolfe pozvolna otočil hlavu a temnýma očima jí sklouzl po celé délce těla. Protiklad světlé zářící pled a mahagonového ohníčku v rozkroku ho nepřestával okouzlovat, stejně jako plnost jejích řiader a smyslné ženské obliny hladkých stehen a lýtek.

„Po tvém odjezdu jako by pohaslo samo nebe,“ šeptala Jessica. „Ach Wolfe, stýskalo se mi tak strašně, až jsem se bála, že z toho umřu. Tolik jsem tě milovala! A tu lásku jsem k tobě chovala odjakživa!“

Srdce mu klopýUo a potom se rozbušilo ještě dunivěji.

„Nesmíš mě milovat, Jessi. Ublížila bys tak nám oběma. Měl jsem ti svou touhu zatajit i teď, ale k tomu mi chyběly síly. Jsi příliš krásná, a já o tobě příliš dlouho jenom snil.“

Wolfe se opět sklonil k jejím ňadrům. Jazykem jí obkroužil cestičku v místě, kde bělostná atlasová kůže přecházela do růžového pokušení, jemuž se takhle snažil odolávat o pár vteřin déle. Ochutnal ji jemně hranou zubů, stiskl, až Jessica Hebounce vykřikla, ne bolestí.

nýbrž žádostí. Prsty zabořené v jeho vlasech se jí křečovitě napjaly.

„Neboj se, skřítku,“ vydechl jí Wolfe přímo na kůži. „Nejsem opilý lord, který tě bude znásilňovat, až z toho začneš krvácet. Jsem jenom nemanželskej míšenec bez šlechtického titulu, který čekal snad celý život na to, aby se s tebou konečně mohl pomazlit.“

Než Jessica stačila pronést slovo, spatřila, jak Wolfe rozevírá rty, a ucítila nečekaný zášleh ohně na bradavce, když ji olízl jazykem, a hned nato důvěrně známou výheň jeho úst, když jí hrot ňadra vsál dovnitř. Septem ze sebe vyrážela jeho jméno a jako odpověď přišel ještě naléhavější a laskající tlak jeho úst. Nevidomě mu bloudila prsty ve vlasech, zatímco v těle se jí znovu rozčeřily líbezné vlnky rozkoše.

Wolfe Jessiku hrotem jazyka dráždivě bodal do tuhého vrcholku, který sám vykouzlil z hebkého ňadra. Se sténáním se k němu vzepjala. Chvíli ji dráždil zuby, chvíli tuhost bradavky okoušel rty. Jessice se tělem rozstřikovaly ohnivé jiskry, jež z ní vykřesávaly přerývané vášnivé výkřiky. Wolfe však nezvedl hlavu dřív, dokud se pod ním přímo nesvíjela. Nesmírně pomaloučku pak pustil zajaté ňadro a obdivné se zadíval na vysoký, temně rubínový vrcholek pahorku, který stvořil vlastními ústy.

„Se mnou máš bradavku ještě napjatější a tvrdší než tenkrát v dešti.“

„Cože?“ zatvářila se nechápavě.

„Tohle.“ Wolfe uchopil jednu z Jessičiných rukou a přejel jí zlehka po jejím ňadru. „Cídš tu svou vášeň? Nádherný sametový a přitom tuhý pahorek.“

Polekaně otevřela oči.

Wolfe Jessiku s tichým smíchem políbil do dlaně, hryzl ji do měkkého polštářku pod zápěstím a přitom cítil, jak se jí tělo zachvělo slastí. Uchopil pak bradavku mezi palec a ukazováček a jemně za ni potahoval, až Jessica zapomněla na celý svět a vnímala pouze pocity, jež jí proudily tělem jako sluneční záře zahradou.

Když jí pak Wolfe přejel dlaní po těle až ke stehnům.

neprotestovala. Jeho teplá dlaň klouzající jí po nohou prostě patřila k tě ohnivě síti, jež ji zvolna obalovala od hlavy až k patě a udělala z ní bezmocnou, slastně trpící oběť neschopnou úniku. Ani si nevšimla, jak se jí s každým jemným sklouznutím jeho ruky samovolně pootvírají nohy, vždycky o kousek, ještě o kousek, až nakonec její hebkost před ním nechránilo vůbec nic.

„Pamatuješ si, jak se sluneční záře laská s růžovým poupětem?“ zeptal se Wolfe.

Hlas měl hluboký, zastřený, stejně těžký a hřejivý jako ruku, která mu ležela přímo nad chumáčkem mahagonových kudrn.

„Něžně,“ zašeptala Jessica. „A úplně bez zábran.“

„A všude.“

Konečně to pochopila. „Panebože, Wolfe! I tady?“

„Především tady. Rozviješ se slasd, jako se růžové poupě rozvíjí na slunci v nádhernou růži.“

Jessica bez hnutí pozorovala Wolfovu snědou, skrznaskrz mužnou tvář.

„Je zbytečné se děsit,“ uklidňoval ji. „Bude se ti to moc líbit, budeš chtít ještě a víc. Vím to, i když ty zatím ještě ne. Už teď se začínáš rozvíjet.“

Ucítila, jak mu ruka klouže níž, a vyrazila ze sebe sten, který jen vzdáleně připomínal jeho jméno.

„Nenapínej nohy,“ radil jí láskyplně. „Tohle je nejblíž, kam se ti dostanu, když se tě nechci zmocnit. Rád bych to viděl, Jessiko.“

Wolfe už rukou ani nehnul, nechával ji ležet po Jessičině boku a čekal na její rozhodnutí.

„Wolfe,“ vydechla, ale na víc se nevzmohla.

„Ty moje plachá růžičko!“

Políbil ji na rameno a potom jí přejel hroty zubů přes místo v důlku hrdla, kde se sbíhaly nervy. Překvapeně a spokojeně zabroukala.

„Dobře vím, že toužíš po slunci,“ šeptal jí Wolfe. „Dovol, ať ti ho daraju.“

Začal ji dlaní i zuby hladit po pažích a ramenou, až Jessica zvolna přestala zatajovat dech a uvolnila napětí ve svalech na nohou. Za odměnu jí ústy dráždil ňadra a bříško a jazykem jí šlehal do bradavek milostné plamínky, jež se jí rozstřikovaly až do nejzazšího koutku těla.

Když pak Jessice nehty jemně přejel po vnitřní straně stehen, ohnivá síť se kolem ní sevřela tak prudce a pevně, až jí unikl bolestný sten. Wolfe rozevřel prsty do vějíře a potom do nich nabral hebké maso stehna těsně pod jejím rozkrokem. Zvolna ji laskal dlaní a chvilkami ji nechal ležet mezi jejíma nohama nehybně, jako spokojené domácí zvířátko, které se za okamžik opět pustí do škádlivé hry. Tentokrát se Jessica nevyhnutelnému rozvírání stehen vůbec nebránila.

„Jessi,“ vydechl Wolfe, uchvácený její němou důvěrou.

Dlaní ji pohladil po temných kučerách, které zoufale toužil prohrábnout prsty a vyhledat vonné hebké místečko, jež toužilo po jeho dotecích. Něžně jí vdskl dlaň do rozkroku. Prsty přiklopil ten hedvábný střed jejího ženství a dlaní se zvolna třel o rudohnědý porost, který už v nejmenším nezakrýval Jessičino rozpálené hnízdečko rozkoše.

Když ucídla jeho dotek, unikl jí z hrdla povzdech, jako když se trhá hedvábí. S nesmírnou láskou obkružoval hebké okvětní plátky a každý z nich laskáním probouzel k životu.

„Tak nádherný květ,“ šeptal chraptivě. „Jesdipak je uvnitř i sladký nektar?“

Jessica netušila, co tou poznámkou Wolfe míní, dokud neucítila, že jí jemně rozevírá nohy. Jeho zkoumavý a pátravý prst by ji vyděsil sám o sobě, ale to nebylo nic proti pocitu, že v ní narůstá bublina vytržení, rozšiřuje se stále víc a více a nakonec tiše praskne a celou ji zmáčí rozkoší.

„Wolfe!“

„Já vím,“ zasípal horce. „Cítím to, je ještě žhavější než v mých snech.“

Opět pohnul rukou, pomaloučku, k zešílení zlehýnka, a její vytržení dosáhlo vrcholu a v obou zažehlo ten nejněžnější oheň na světě. Hrdelně zasténala a prohnula se

v bocích, aby tak vyšla vstříc jeho laskající ruce, protože opět toužila cítit to sladké tření kíiže jeho prstů o tu nejhebčí květinu, jaká kdy vykvetla. Wolfe pronikl tak hluboko, že se dostal až ke křehké bráně jejího panenství. V duchu zoufale zaklel a honem couval pryč z té atlasové chodbičky, v níž se toužil utopil celý, zabloudit v ní bez návratu.

„Prosím,“ zašeptala Jessica a rukou se snažila zadržet ho ve svém těle. „Dotýkej se mě.“

„Ale ne takhle.“

„Ty se… tobě se ne… Tobě se to nelíbí? Je ti to nepříjemné?“

Wolfe se tiše zurčivě rozesmál a opět ji začal něžně prozkoumávat, sám lačný po tom vlhkém přilnavém žáru. Jessičiny steny a vzdechy mu prozradily, že má oči dokořán, sleduje ho a ten pohled ji děsí a rozpaluje zároveň.

„Ach ano, Jessi. Dívej se a představuj si, jaké by to bylo, kdybych tě po celém těle zasypal polibky vlahými jako jarní déšť,“ a s křečovitým zachvěním dodal; „A kdyby tys zasypala takovými polibky i mě.“

Jessiku zaplavil nádherný i maličko děsivý pocit. Snažila se ho nějak zaplašit, ale stejně tak dobře mohla chtít uhasit slunce pouhým povzdechem.

„Co se to se mnou děje?“ zanaříkala. „Co to – Už nemůžu – Wolfe!“

Jessica zasténala a její tělo mu uvěznilo prsty, hebce ho laskalo a vtahovalo do hlubin té doběla rozžhavené vášně, jež mu zkrápěla ruku krůpějemi lávy.

Ve Wolfovi se zběsile zaťala touha a zasáhla ho jako pěst. Přiměla ho uniknout s chraptivým stenem z Jessičina těla. S naléhavostí, kterou jen taktak držel na uzdě, ji hladil aspoň zvenčí po vrcholně citlivých a jím ještě více rozcitlivělých okvětních plátcích. Když ji začal laskat na poupěti vášně, vykřikla překvapením a vražedně pronikavou slastí. Prsty kroužil nelítostně dokola po živých nervech, dráždil je a každou chvíli je škádlivě uvěznil mezi palcem a ukazováčkem.

Jessica se k němu vzpínala v tak živočišném a bezvýhradném odevzdání, které ji mohl naučit pouze Wolfe, pouze od něho si dala totiž vysvětlit, že rozkoš může být lak silná, že v tomhle předčí i bolest. Prazákladní blesk smyslnosti se jí vmžiku propálil až do duše.

Wolfe klouzal temnýma očima po Jessičině těle, aby si zapamatoval, jak je změnila rozkoš, kterou jí daroval. Z touhy být zase v ní mu bylo až na umření, přál si znovu cítit její vyvrcholení, jež ho laskalo žhavými sametovými křídly. Současně však věděl, že nemůže riskovat protržení tenkého závoje její cudnosti. Nakonec však podlehl pokušení.

Pohnul nepatrně rukou a velmi zlehýnka jí opět vklouzl do těla. To pomalé pronikání ji přimělo k chvějivému výkřiku extáze.

„Když tvoje panenství je tak křehounké,“ zašeptal Wolfe. „Prozrazuje mi, že bych se tě mohl zmocnit každým způsobem, jakým bych chtěl, a ty bys při tom prožívala výhradně rozkoš.“

Wolfe pomalu zakroužil palcem a Jessica opět slastně zanaříkala, protože zevnitř ji znovu roztínal smyslný blesk jako teninká čepel sladké bolesti.

„Neboj se, nezbavím tě panenství,“ připomínal jí Wolfe, „ale naučím tě něčemu, co jsem ještě nikdy neučil žádnou ženu.“ Zachvěl se mocným vzrušením a ještě jednou ji polaskal, načež se nad ní sklonil ústy. „Dej se mi, Jessi. Dovol mi ochutnat rozkoš.“

Jessiku začala rozdírat drásavá slast. S přerývaným výkřikem se odevzdala Wolfovi a spolu s ním sdílela své extatické vyvrcholení, když se v ní dychtivě pohyboval ústy a jazykem, poznával ji v hořícím tichu a nepřestával, dokud mu v rukou neležela vyčerpaná a rozechvělá a každičkým dechem nešeptala v úžasu jeho jméno.

Potom Wolfe Jessiku pevně objal a v duchu si spílal, že je mnohonásobný hlupák. Objevil přehlubokou a strhující vášeň ve šlechtické dívce, jež se nikdy nemůže stát jeho celoživotní družkou. Toužil po ní ještě

víc než předtím, ne méně, a přitom se s ní nemohl pomilovat. Nesměl. ^

Na tom, že oni dva se k sobě v nejmenším nehodí, se nic nezměnilo. Všechno zůstávalo při starém

Jen z toho špatného se stalo ještě horší. To je jediná zinena. ¦’

usliir‘“ „^’^“

„‚‚^“^ áXoxxho, než Wolfe konečně

14.

Upřímně řečeno, na jaro to tady moc nevypadá,“ poznamenala Willow a roztržitě si třela bolavý kříž. „Nejdřív ta je, potom mrzne, nato sněží, pak zase ta je, jen teď je pro změnu jasná obloha, ale venku skučí ledový severák. Slyšíš ho taky?“

„To se nedá neslyšet,“ odpověděla Jessica. To protáhlé zběsilé vytí větru bylo naplněné takovou zuřivostí, jakou Jessica ještě neslyšela, ani jako dítě ve Skotsku. Přesto ve chvíli, kdy se jí prsty automaticky sevřely kolem medailonku s Wolfovou podobiznou, si uvědomila, že vítr už ztratil svou moc rozechvět jí duši děsem. Pravda, úzkostný jekot vichřice jí asi nikdy potěšení nepřinese, ale aspoň už při něm nebude plakat hrůzou. Konečně pochopila rozdíl mezi skutečností, noční můrou a příšernými vzpomínkami z dětství. Za tohle jsem Wolfovi zavázaná.

Při vzpomínce na včerejší noc projela Jessikou chvějivá vlnka ohně, který jí vyrazil dech. Ani ve snu by ji nenapadlo, že v ženském těle dříme schopnost prožívat tak mocnou rozkoš. A už také nevěřila, že všechny děti s výjimkou toho prvního jsou ženám násilně vnuceny říjícími manžely. Nebezpečí související s těhotenstvím a porodem sice existovalo, ale stejně tak existovala i rozkoš.

Věděla to, protože Wolfe jí to ukázal a potom ji držel v náruči tak dlouho, dokud jí z těla nevyprchala poslední stopa extáze.

Wolfe mí dal tolik a já. mu nedala nic. Jenom jsem brala.

„Letošní jaro jako by ani nebylo,“ vzdychala Willow při pohledu z okna.

Jessica vyhlédla ven přes její hlavu. Mezi zpola roztátým sněhem vykukovaly na svazích ostrrivky trávy. Keře a stromy se halily dojemných závojů světlé zeleně. Bystřina ve strži za stodolou zurčela stříbrnou písničku, i když nad ní líčcl ledově studený vítr

Ani ten chlad čišící ze země, ani zdivočelý jekot vichru Jessiku včera v noci netrápily. Poznala oheň, který přináší více rozkoše než bolesti, a potom usnula v kolébce Wolfových paží, s tváří zabořenou do jeho horké hrudi. Mužský pach a chuť jeho kůže jí pronikaly sny a zahnaly jí všechen strach do nejzazšího koutku duše.

Intimní důvěrnosti. Jessica se při vzpomínkách na tu vášeň zachvěla. V životě by mě nenapadlo, co ta slova znamenají. Poznala jsem to až včera v noci.

„Jessi?“

Zamžikala a pohlédla na Willow. „Ano?“

„Netrap se kvůli včerejšímu večeru.“

Na zlomek vteřiny Jessica myslela, že Willow uhodla, co se dělo v dchu ložnice pro hosty. Krvavě se zarděla, ale hned si připomněla, že včera večer se stalo ještě něco – Wolfe veřejně a mstivě vypočetl všechny její nedostatky v roli manželky.

„Wolfe se dneska ráno všem omluvil,“ pokračovala Willow, „takže předpokládám, že se už večer omluvil i tobě.“

„Moc hezky se omluvil,“ přikývla Jessica a věděla, že je přitom rudá jako mák.

Willow se usmála navzdory nepříjemnému pocitu, který ji nutil sevřít rty do úzké čárky. „To jsou ty radosti manželství. Omlouvání se odehrává stejně vášnivě jako hádky.“

„A vy se s Calebem taky hádáte?“

„Netvař se tak vyjukaně. Neříkej, že jsi mezitím nestačila poznat, že můj milovaný manžílek je tvrdohlavý jako roční býček.“ Willow se pousmála. „Takže na to vem jed, že se hádáme!“

„A ty pro změnu nejsi paličatá ani za mák,“ prohodila Jessica suše.

„Samozřejmě že nejsem,“ potvrdila Willow s nevinně rozevřenýma očima. „Jsem jenom křehká a zranitelná květinka. Copak bych někdy mohla být tak pošetilá, abych v čemkoliv odporovala tomu obrovskému pistolníkovi, za kterého jsem se provdala?“

Jessica vyprskla smíchy. „Škoda že té neslyší Caleb.“

„Jistě. Velká škoda.“

Jessičinu pozornost upoutal podivně napjatý tón Willowiny poznámky.

„Není snad něco v pořádku?“

„To ten vítr. A zima. Každou chvíli začne telení. Caleb říkal, že s klisnami je to už taky na spadnutí.“

„To vím. Wolfe mě probudil, než odešel ven, a vykládal něco o tom, že zvířata utíkají před bouří. Dělal si starosti kvůli klisnám, co se mají ohřebit.“

„Neměli jsme ještě čas ohradit koňské pastviny,“ řekla Willow a mračila se z okna na nezkrocenou krajinu. Ishmael, můj hřebec, klisny zatím vždycky ohlídal, jenže vyrůstal a dlouho žil ve stáji a výběhu. Kraj kousek jižněji odtud je divoký a rozeklaný. Pokud klisny doběhnou před bouřkou až tam, dá to proklatou práci všechny je zase najít. A vítr je tak ledový. Kdyby se začaly hřebit…“

Willow nedopověděla. Mlčky zůstala stát u okna a pozorovala neviditelné násilnosti vichru.

Jessica k ní přistoupila a objala ji kolem ramen. „Muži ty klisny jistě najdou včas.“

„Klisny, krávy, tažné volky na obdělávání polí. Nesmíme to všechno ztratit jen kvůli tomu odpornému větru. Škoda že nemůžu Calebovi pomáhat. Teď je zapotřebí každé ruky. Připadám si tak zbytečná. Připadám –“

Willow se odmlčela a se syknutím vtáhla vzduch do plic.

Zpočátku měla Jessica dojem, že se Willowin hlas zahltil slzami, ale pak ucítila, jak její přítelkyni zazmítaly tělem první vlnky porodních stahů.

„Jak dlouho už to trvá?“ vyhrkla naléhavě.

„Ta vichřice? Už od včerejší noci.“

„Čert vem vichřici! Jak dlouho už máš bolesti?“

„S přestávkami tak od půlnoci.“

Jessica na vteřinku zavřela oči, a když je opět otevřela, byly průzračné a nesmírně soustředěně. „Řekla jsi to Calebovi?“

„Kdepak,“ Willow mluvila podivně bezvýrazně. „Moje maminka mě učila, že první dítě je nevypočitatelně. Porodní bolesti můžou mnohokrát začít a odeznít a zase začít.“ Zhluboka se nadechla. „Rozhodně je Caleb užitečnější venku u dobytka, než kdyby seděl se mnou doma a držel mě za ruku při falešném poplachu.“

Navzdory těm statečným slovům bylo Jessice jasné, že z Willowiných velikých, oříškově hnědých očí čiší hluboký neklid. Manželova přítomnost by pro rodičku jistě znamenala útěchu.

„A to je poprvé, co ti bolesti začaly?“

„Začínají a přestávají už skoro dva dny,“ přiznala Willow. „Ale ty poslední byly nějaké jiné.“

„Smím?“ dovolila se Jessica a přiložila dlaň Willow na vysoký pahorek břicha.

Willow to překvapilo, ale přikývla.

Na chvíli zavládlo ticho přerušované pouze skučením větru. Čím déle Jessica jemně osahávala břicho, tím větší dostávala strach. Dítě se nehýbalo. Podle knih, které o téhle věci četla, jakmile dítě zaujme správnou polohu, dokonce i ty nejčilejší z nich, přestane se v hodinách před vlastním porodem hýbat.

Jenže totéž udělají i děti, které už nejsou naživu. Jessica tu trpkou zkušenost získala sledováním matčiných marných porodů.

„Až dostaneš další stah, zavolej mě,“ vyzvala Willow s úsměvem, který však byl jen zdánlivý. „Mezitím můžeš dokončit lemování přikrývek do kolébky.“

Uběhla půlhodina, než Willow sevřela obruč další kontrakce. Ihned zvedla hlavu od přikrývky, kterou zrovna složenou odložila.

„Jessi!“ křikla.

„Už?“

„Ano.“

Jessica okamžitě přestala pumpovat vodu a rozběhla se z kuchyně do obývacího pokoje, kde seděla Willow. Když jí přiložila dlaně na těhotné břicho, zjistila, že je tvrdé jako kámen. Zamračeně ho ještě chvíli osahávala. Přečetla si toho o předčasných poslíčkách už dost, aby věděla, že nejsou silné jako tyhle stahy. Navíc při nich dítě nezaujímá předporodní polohu.

Jessica zvolna napočítala do tří, než svaly na Willowině břiše povolily.

„Ta křeč – je jenom vpředu, nebo jde kolem celého těla?“ zeptala se Jessica, když se napřímila.

„Začíná v zádech a potom se šíří dopředu,“ naznačila Willow rukama, kudy běží stah.

„Dokážeš se postavit?“

„Bez toho, že mě můj silný manžel vytáhne na nohy?“ potřásla Willow hlavou. „No, zjistíme to.“

Když Willow stála, Jessica k ní přiklekla a osahala jí napuchlé břicho zespodu. Nebylo pochyb, že plod v lůně klesl výrazně níž, i když zatím ještě nebyl tak dole, jak ilustrace v Jessičiných knihách zobrazovaly u žen těsně před porodem. Jenže na druhou stranu, první dítě je… zkrátka první dítě. Nevypočitatelně.

I když Jessica dlouho čekala, mimino se jedinkrát nepohnulo. Dala si záležet, aby jí z očí nečišel strach, a zvesela se podívala na Willow.

„Tvoji bratři by nejspíš řekli: Tak, Willy, tohle je ale uličnictví! Děcko pokleslo, stojí na hlavičce a je připraveně zjistit, co pro něj náš svět přichystal.“

Willowiny bledé rty se zvlnily úsměvem. Uchopila Jessiku za dlaň a něžně ji stiskla.

„Jsem tak ráda, že jsi tu se mnou, Jessi.“

„Já taky.“

Byla to lež pouze zčásti. Už kvůli Willow byla Jessica ráda, že je tady. Žádná žena by nebezpečí porodu neměla čelit sama.

Přesto Jessica doufala, že nebude muset projít opět těmi mukami, tou hrůzou a drtivou marností narození mrtvého děťátka.

„Snídala jsi?“ zeptala se.

„Ne, neměla jsem vůbec chuť.“

„To je jenom dobře. Tvoje tělo teď má na starosti důležitější věci, než je trávení vajíček se slaninou,“ prohlásila Jessica rázně. „Kde máš čistě ložní povlečení?“

„V truhle vedle skříně u – Ach!“

„Copak je?“

Jessica svou otázku ani nedopověděla, když spatřila, jak Willowinou sukní prosakuje vlhkost a stéká dolů. „Praskla ti voda.“

„Jistě, tak je to, co jiného,“ usmála se roztřeseně Willow. „Jsem pěkně hloupá, takhle se vylekat. Úplně jsem zapomněla, že k tomu dojde. To jsem ale husička!“

Jessica vzala Willow do náruče a hladila ji po plavých kadeřích jako malou holčičku.

„Jakápak husička. Je jenom přirozené, že se trochu bojíš, zvlášť když je to tvoje první.“

Willow se na okamžik přimkla ke své drobnější přítelkyni, ale pak ucouvla a statečně se napřímila v zádech.

„Nejspíš je dobře, že Caleb se mnou není,“ poznamenala. „Má totiž strašný strach, že mě potká osud jeho mladší sestřičky.“

Jessica si vzpomněla na večer, kdy Caleb odnášel svou spící manželku do ložnice. Obličej měl nehybný jako kámen, ale oči natolik výmluvně, až Jessice pukalo srdce.

Willow je můj život.

Tehdy si Jessica položila otázku, jaké by to bylo, kdyby ji manžel také tak hluboce miloval. Pohnula by nebem a zemí a převrátila peklo naruby, jen aby se na ni Wolfe aspoň jedinkrát podíval takhle láskyplně.

Vůbec se k sobě nehodíme. Já nejsem tím pravým pro tebe a ty nejsi ta pravá pro mě.

Wolfe měl zpolovičky pravdu, ale jenom zpolovičky. On totiž pro ni tím pravým byl.

Ona však nebyla tou pravou pro něho.

S největším úsilím se Jessica ovládla a potlačila své rozbouřené myšlenky a city, aby se mohla věnovat svému bezprostřednímu úkolu. Uchopila Willow za ruku a odváděla ji do ložnice.

„Chtěla jsem požádat Wolfa, aby o jedné věci promluvil s Calebem,“ vykládala po cestě, „ale nějak se to nikdy nehodilo. Mezi nejnovější objevy totiž patří fakt, že horečce omladnic se dá zabránit, když si lékař vždycky umyje ruce horkou vodou a mýdlem, než jde vyšetřovat další pacientku.“

„Vážně? A co je na tom tak účinného?“

„To nevím, ale mytí zase tak velkou práci nedá. A když už budeme u mytí, povléknu ti čistě postel, dám ti čistou noční košili a umyju i tebe.“

Willow se chabě usmála. „Když to mýdlo funguje na ruce, proč by nefungovalo i na jiných částech těla, že?“

„Přesně tak,“ přisvědčila Jessica. „Ukaž, pomůžu ti se svlékáním.“

„Zvládnu to sama.“

„Ale já líp,“ nedala se odbýt Jessica a s úsměvem začala Willow rozepínat sukni. „U porodu není na cudnost místo ani čas. Všechno, co se bude dít, nemůžeš beztak sama ovlivnit, proto se hodí pomocnice navíc. A nějaký stud a hlouposti, pcha! Tohle si rozumné ženy nechají až na později, když už je dílo hotovo.“

Willow si dlouze povzdechla. „Každou chvíli mě něčím překvapíš, Jessiko.“

„Chceš mi říct, že jsem neužitečná o trochu míň, než jak tě přesvědčil Wolfe?“

„Neplácej nesmysly. Wolfa bych za ty jeho jedovatosti nejradši vytahala za uši. Za svůj původ a rodinu nemůžeš o nic víc než on.“

Jessica blýskla trochu ponurým úsměvem a nechala to bez komentáře.

„Ale co mi nejde do hlavy,“ pokračovala Willow, „tys přece nevěděla skoro nic o tělesné stránce manželství, takže jsem logicky předpokládala, že o záležitostech kolem porodu jednak víš pramálo, jednak že tě budou uvádět to hlubokých rozpaků. Ty se však k tomu stavíš docela prakticky, nemám pravdu?“

„Prvních devět let svého života jsem strávila na venkově. Psi, ovce, kočky, koně, prasata, krávy, králíci, prostě všechna hospodářská zvířata. Všechna počínala a rodila stejně pravidelně, jako vychází a zapadá slunce.“

„A o králících to platí několikanásobně, co?“ zazubila se statečně Willow.

Jessica se souhlasně zasmála. „Ti boží ušáci představovali jedinou úrodu, která nikdy neselhala, ať bylo sucho nebo záplavy.“

„Jsem moc ráda, že nejsi městská šlechtična,“ přiznala se Willow. „Já sama nevím, jak porod vypadá, ale předpokládám, že tě budu potřebovat, i třeba jen proto, abych měla jistotu, že se někdo postará o miminko, kdybych byla zpočátku příliš unavená.“

Jessičin odhodlaný úsměv téměř pohasl. Osud jí nikdy nedopřál to štěstí, aby byla u porodu živého děťátka, ale o tom se teď v žádném případě nehodlala šířit. V dané chvíli považovala za důležité, aby si Willow udržela dobrou náladu. Řeči o obtížných porodech a mrtvých novorozencích bylo to poslední, co potřebovala slyšet.

„Tak, a teď se o mě opři, abys mohla vystoupit ze sukně a spodničky,“ vybídla budoucí maminku Jessica.

Rychle, ale bez známek paniky či nervozity, Jessica důkladně Willow omyla mýdlem a horkou vodou a navlékla jí čistou noční košili. Z postele svlékla použité povlečení, přes matraci položila voskové plátno a přes ně natáhla čistá prostěradla. Než se Willow neohrabaně uložila do postele, přišel další stah. I tentokrát jí sevřel celé břicho jako do obruče.

Nebylo pochyb, že porod už skutečně začal.

„Hned se vrátím,“ slíbila Jessica, když přikryla Willow až po bradu. „A kdybys slyšela pušku, moc se nelekej. To budu přivolávat muže.“

„Ale ne, mně je dobře. Obejdu se bez nich.“

„Willow, zkus si představit, co by Caleb provedl člověku, který by mu zabránil jít za tebou ve chvíli, kdy ho potřebuješ?“

Willow se v očích zatřpytily slzy. „Ale klisny ho potřebujou mnohem víc než já!“

„Wolfe mu s nimi pomůže. Víš dobře, že koně miluje nejvíc na světě.“

„Kromě tebe.“

Jessica se smutně usmála. „Strom, který roste o samotě, mě rozhodně nemiluje. Záleží mu na mně, to ano, ale to je všechno, a stejně je to víc, než si zasloužím.“

„Nesmysl!“ okřikla ji Willow.

„Ne. Ryzí pravda. Všechno, co o mně Wolfe včera večer povídal, byla pravda. Vynutila jsem si tohle manželství proti Wolfově vůli. Přál si typickou americkou manželku, jako jsi ty. Místo toho dostal šlechtičnu, která si ani sama neumí učesat vlasy.“

Jessica se usmála Willowinu překvapenému výrazu. „Namouduši je to tak,“ potvrdila. „Uměla jsem rukojeť kartáče držet asi stejně zkušeně jako žebrák zlatou minci.“

„Dobrotivý Bože,“ zašeptala užaslá Willow.

„Ale učím se, a z velké části díky tobě.“ Jessica dlaní uhladila Willow rozpuštěné vlasy. „Teď odpočívej. Budeš potřebovat všechny své síly, abys přivedla své a Calebovo děťátko na svět.“

Willow otočila hlavu a zadívala se z okna. Neviděla nic než stromy sehnuté až k zemi a svíjející se ve vichřici.

„Výstřely z pušky vůbec neuslyší,“ poznamenala tiše. „Nejsou od nás po větru.“

Jessica mlčky souhlasila, ale i přesto vyšla na verandu. Vichr jí vyrval kliku z ruky a dveře hlasitě práskly o stěnu. Vzduch byl mrazivý. Celá roztřesená pozvedla Jessica karabinu, jež tvořila součást darů ke svatbě, ke které nikdy nemělo dojít. Stříbrné a zlaté vykládání se matně zalesklo v kalném světle bouřlivého dne.

Vystřelila třikrát za sebou, s přestávkami mezi jednotlivými výstřely. To už se zimou přímo klepala. Sklonila karabinu a honem se vrátila do teplého domu. Po krát kém zápase s vichřicí se jí podařilo opět zavřít dveře a nedovolit ledovému větru pronikat do pokojů.

Potom dlouho zůstala stát v obývacím pokoji a sbírala síly na to, co ji čeká. A pak se pustila do práce.

Bez ohledu na své roztřesené ruce vydrhla ostré nůžky ze své vyšívací soupravy, zabalila je do čistého ručníku a položila na dětské peřinky, které Willow ušila s takovou láskou. Představa, že do nich balí další maličkou mrtvolku, v Jessice probudila takovou vlnu zoufalství, až se jí z toho udělalo nevolno. Viděla ty pečlivě ušité dětské košilky i pečlivě vyřezanou kolébku. Viděla Calebovu lásku a Willowinu radost, když jí přitiskl dlaň na břicho a cítil, jak se jejich dítě hýbe.

Panebože, prosím tě, kéž se tohle dítě narodí živé!

Vítr v nárazech bušil do stavení a Jessice z toho přebíhal mráz po zádech. Chvatně popadla knihu a židli a vrátila se k Willow.

„Vždycky se mi zdálo, že mamince pomáhá, když jí čtu,“ poznamenala s klidem, který byl od základu falešný. „Pokud tě to neláká, budu tu prostě tiše sedět, dokud mě nebudeš potřebovat.“

„Prosím tě,“ vyhrkla Willow napjatě, „čti mi.“

„Když přijde bolest, snaž se nezadržovat dech,“ doporučila Jessica mírně. „Bylo by to ještě horší.“ Pustila se do předčítání Snu nocí svatojánské.

Čas ubíhal rychle, odměřovaný porodními stahy, které přicházely stále častěji a postupně sílily. Nakonec je dělilo jen pár minut. Willowině tělu teď poroučela příroda, napínala je jako na skřipec a vymačkávala z něj hluboké tiché steny.

„Snaž se tomu nebránit,“ radila Jessica. „Porod přemůže každou ženu. Nemá cenu proti němu bojovat. Jediné, co můžeme, je protrpět si ho spolu s dítětem.“

Navzdory nepřetržitým záchvatům bolesti se Willow pomaloučku uvolnila.

„Tumáš,“ vytáhla Jessica z kapsy kousek tvrdé kůže. „Tohle si dej mezi zuby.“

Ani jedna z žen neslyšela, že se otevřely domovní dveře. Nezaslechly ani Caleba, jak volá Willow. Jessica si jeho přítomnost uvědomila až ve chvíli, kdy o podlahu pleskly jezdecké rukavice a kolem ní se k Willow natáhla mohutná mužská tlapa.

„Ne!“ rozkřikla se Jessica zuřivě a skočila té dychtivé ruce rovnou do cesty. „Nejdřív se pořádně umyjte! Willow ani dítěte se nesmí dotknout nic špinavého, jinak riskujeme horečku!“

Caleb sebral odhozené rukavice a bleskově se vyřítil z ložnice. Když se objevil po chvíli, kapala z něho voda, na dálku voněl mýdlem a neměl na sobě nic než čisté jezdecké kalhoty, protože ostatní součásti oděvu si cestou teprve oblékal.

Willow zasténala, protože další stah dosáhl vrcholu. Když otevřela oči, spatřila Caleba, jak si zapíná košili. Skoro provinile pustila Jessičinu ruku, vyphvla proužek kůže a schovala ho pod přikrývkou.

Nebyla však dost rychlá, ale to byl pod pohledem Calebových zlatavých očí ostatně málokdo.

„Přesvědčovala jsem Jessicu, aby nedávala signál puškou,“ vydechla Willow. „Klisny –“

„Wolfe je všechny našel,“ skočil jí Caleb do řeči a navlékal si košili. „Co říkáš o pušce?“

„Snažila jsem se vás přivolat, když Willow začala rodit,“ vysvětlila Jessica a ždímala žínku ve studené vodě, aby Willow ochladila tvář.

„Žádné výstřely jsem neslyšel.“

Jessica se ohlédla po okně. Venku bylo stále ještě světlo. Vítr nepřestával výt. Z ostatních mužů se ještě žádný nevrátil.

„Jak jste tedy věděl, že máte jít domů?“ zeptala se.

„Slyšel jsem, jak mě Willow volá jménem.“

Jessica vytřeštila na Caleba oči, ale ten nevnímal nic než svou manželku. Klečel u postele ve špatně zapnuté košili, ale Willow ani on si toho nevšímali. Skláněl se k rodičce, něžně s ní hovořil, hladil ji po vlasech a usmíval se na ni s takovou něhou, až se Jessice sevřelo hrdlo zadržovanými slzami.

A když přišel další stah, byly to Calebovy ruce, které Willow sevřela. Ze všech sil se snažila nekřičet, ale unikl jí aspoň chraptivý sten.

„Jen do toho,“ povzbuzoval ji Caleb. „Křič nebo klej nebo i plač, prostě dělej, co ti pomáhá.“

Willow zavrtěla hlavou.

Když stah přešel, vylovila Jessica kousek koženého třmenu, který Willow ukryla pod přikrývky. Položila ho Willow k ruce.

„Tohle jsem připravila předem a nosila s sebou, protože jsem věděla, že to budeš potřebovat,“ prohlásila rázně. „Bud budeš křičet, nebo používat tohle, jinak požádám Caleba, aby odešel. To poslední, s čím si potřebujeme dělat starosti, je to, že se vyčerpáš už pouhou snahou nevylekat manžela. On ti to dítě vložil do těla, takže s tebou také může sdílet bolest i radost jeho rození.“

Willow trucovitě stiskla rty.

Caleb manželku políbil a pošeptal jí něco tak tiše, že to Jessica nezaslechla.

„Když já ti nechtěla dělat starosti,“ namítla Willow. „Lásko, jsi hrůzou bez sebe, když si spálím prst při vaření!“

Zvedl její ruce a přeněžně je jednu po druhé políbil. Potom sebral proužek kůže, na kterém byly zřetelně vidět otisky jejích zubů. Křečovitě ho sevřel v ruce.

„Kdybych to mohl protrpět za tebe, udělal bych to,“ vyhrkl chraptivě.

„Já vím, ale mně pomáhá už tvoje přítomnost.“

Byla to pravda.

Navzdory síle stahů Jessice neušlo, že z Willowiny tváře zmizelo napětí. Když Caleb shýbl hlavu a manželce cosi pošeptal, odpověděla mu úsměvem plným lásky.

Pak do Willowina těla opět zaťaly spáry porodní bolesti. Caleb cítil, jak se jí napínají svaly, a vsunul jí kousek kůže mezi zuby právě včas, než se prohnula mohutnou kontrakcí.

Jinak však Willow v jejím těžkém úkolu přivést na svět nový život ulevit nemohli. Jak pokračovala rytmická zběsilost porodních stahů, zrychlovala se a zesilovala, Jessica se mlčky a vášnivě modlila, aby to všechno nebylo opět nadarmo, ty kruté bolesti a krev, ten výraz mučivé úzkosti v Calebově tváři, jasně hovořící o jeho lásce k ženě, která právě rodí jejich dítě, o jeho strachu o ni.

Nakonec už stahy přicházely tak rychle, že se Willow mezi nimi nestačila ani zotavit, ani pořádně nadechnout. Hekala, lapala po dechu a celá zpocená a omámená se na Caleba vytrvale usmívala aspoň po tu chvilku, než ji opět rozezmítala další vlna bolesti.

„Jak ještě dlouho?“ zeptal se Caleb nervózně Jessiky.

„Tak dlouho, jak bude dítě potřebovat.“

„Jenže Willow už nezbývá mnoho sil.“

„Asi byste se divil, kolik toho žena vydrží.“

A také se divil.

Při závěrečných a nejkrutějších bolestech sevřela Willow Calebovi ruce tak silně, že nad tím nevycházel z údivu, a nechala na jeho mozolnatých dlaních modřiny, kterých si však stejně všiml až mnohem později. V téhle chvíli měl starost pouze o Willow, toužil jí ulevit, i když moc pro to udělat nemohl.

Dětský pláč znamenal pro všechny tři šok.

„Máte syna!“ zvolala Jessica a smála se a plakala zároveň. „Máte nádherného, ukřičeného, živého syna s tvářičkou rudou jako jahoda!“

Willow jen s úsměvem zavřela oči a propadla se do propasti únavy, kam za ní proniklo pouze vědomí, že má syna a manžel že ji horce líbá do dlaně.

I přesto, že obličej měla zalitý slzami štěstí, podařilo se Jessice podvázat a přestřihnout pupeční šňůru. Potom děťátko vykoupala v teplé vodě, zavinula do peřinky a podala Calebovi. S ohromením zahlédla v jeho očích slzy. Muž a pláče nad děckem! Jeden div následoval druhý!

„Ukažte Willow jejího synáčka,“ poradila mu zastřeným hlasem. „Potom jí ho přiložte k prsu. Potřebuje opět slyšet tlukot jejího srdce a ona zase potřebuje cítit ten jeho.“

Caleb nábožně odnesl děcko k Willow. Když se po nich Jessica za chvíli ohledla, Willow spočívala Calebovi v náruči a děcko dychtivě sálo, drobnou hlavičku podepřenou Calebovou mohutnou dlaní.

„A je ti dobře?“ vyptával se Wolfe naléhavě a přivinul si Jessiku do náruče, dřív než stačila odpovědět.

„Vždyť všechnu práci odřela Willow, ne já.“

Wolfe jako by neslyšel. Opět ji k sobě pevně přitiskl. „Když mi to Reno pověděl, musel jsem pořád myslet na tvoji maminku, na tu hrůzu, jakou máš z porodů. Měl jsem strach, že přítomnost u dalšího porodu tě vyděsí až k smrti.“

„Ale ano, taky jsem se bála,“ přiznala Jessica a objala Wolfa kolem štíhlého pasu. „Měla jsem strach, aby se děcko nenarodilo mrtvé jako ty ostatní.“

Wolfe jen něco chraptivě zabručel a něžně pohladil Jessiku po rozcuchaných vlasech.

„Ale tohle děťátko přišlo na svět živé,“ pokračovala a celá sršela vzrušením. „Celé červené a uplakané. Mávalo pěstičkami a mělo černé vlásky a dlouhé ručky a nožky. Nemělo jedinou chybičku a bylo živé!“

Wolfe se k ní s úsměvem sklonil a políbil ji na rty. Když mu polibek oplatila a neodtáhla se, opět se v něm žhavě zablýskla touha. Vzpomínky na minulou noc ho doprovázely celý den na každém kroku a nedopřály mu pokoje. Lačněl po Jessice tak úděsně, až se to vymykalo jeho chápání.

A protože se nedokázal zarazit, rozevřel jí jazykem rty. I když byl vzrušený až po práh šílenství, ochutnával ji velmi něžně, vstřebával do sebe teplo a tiché zadrhávání jejího dechu, kterým přivítala dotek jeho jazyka na svém. Trvalo nesmírně dlouho, než Wolfe opět zvedl hlavu.

„Reno říkal, že Willow i hošíčkovi se daří dobře,“ pronesl konečně a ohlédl se po zavřených dveřích ložnice.

„Ano,“ přisvědčila Jessica usměvavě a políbila ho do koutku úst. „Velice, velice dobře. Ach Wolfe, to ti byl hotový zázrak! Najednou tu procitl nový život na místě, kde předtím nebylo nic. Měla jsem dojem, že místo děťátka se dotýkám samého Boha. A z Calebovy tváře, když choval svého synka, se dal vyčíst navlas stejný pocit.“

„A kdypak mi dovolíte prohlédnout si ten mrňavý ubrečený zázrak?“

„Willow se už neinůže dočkat, kdy se s ním pochlubí. Jakmile se pořádně umyješ, smíš dovnitř.“

„Jsem čistej jako jarní sluníčko,“ zavrčel Wolfe otráveně. „Reno mě osobně prohnal koupelí v přístěnku a dohlížel, abych se namydlil i mezi prsty na nohou. Prohlásil, že nebude riskovat, aby jeho jediný synovec něco chytnul od špinavýho míšence.“

„Cože?“ zvedla Jessica prudce hlavu. „A to je ještě pořád naživu?“

„Tys to o něm ještě neslyšela? S šestiraňákem i puškou to umí rychle jako blesk. Byl jsem pokorný jako beránek – a za ušima jsem se umyl dokonce dvakrát.“

„Vytahám ho za jeho uši,“ zavrčela Jessica. „Takhle tě urážet. Měl by se stydět.“

Wolfe tiše vyprskl a potom se rozesmál na celé kolo a sevřel Jessiku do mohutného objetí.

„Jeje, ten mrňavý skřítek se ale umí nějak navztekat,“ zašeptal jí přímo do úst. „Dělal jsem si legraci. Reno mi čas od času nějakou nadávku uštědří, to se v tom shonu kolem koní stává, ale s mojí čejenskou matkou to nikdy nemá nic společného.“

Smích propůjčil Wolfovým očím překrásnou barvu půlnoční modři. Jeho vystouplé lícní kosti a ostře narýsovaná ústa v úsměvu mužně vynikly. Jessica si znovu uvědomila, jak přitažlivý jí její manžel připadá.

A náhle si v duchu položila otázku, jaké by to bylo, kdyby shlížela do tvářičky spícího dítěte a nacházela v něm rysy Wolfovy tváře.

„Páni, ty sis ale zhluboka povzdechla. Nejsi moc unavená, Jessi?“

„Jsem. Nejsem. Vlastně…“

Jessičiny akvamarínové oči pozorně pátraly v jeho tváři. Prsty mu vklouzla do černých vlasů a zjistila, že jsou pořád ještě vlhké po mytí. Jejich studená a bohatá houština ji rozechvěla slastí a přiměla ji pronést šeptem jeho jméno.

Wolfovi neušlo, jak obdivný a roztoužený pohled na něho upírá.

„Jessi? Copak je to s tebou? Díváš se na mě, jako bys mě v životě neviděla!“

„Taky že neviděla.“ Než na to stačil něco říct, pozvedla k němu ústa. „Polib mě, Wolfe. A líbej mě pevně, líbej mě vášnivě.“

A Wolfe Jessiku políbil hluboce, žhavě, s nepředstíranou lačností. Když polibek skončil, oba dva dýchali prudce a trhaně jako po dlouhém běhu. Zrovna když se Wolfe natáhl k jejím rtům podruhé, ozvalo se za nimi hlučné bouchnutí dveřmi.

„Ještě chvíli v tom pokračujte a v zimě tu budeme mít dalšího křiklouna,“ poznamenal Rafe, který se mamě snažil zamaskovat úsměv.

Wolfe si Jessičinu krvavě zardělou tvář honem skryl na hrudi. „Jen jsme se taky chystali jít obdivovat tvého synovce.“

„Aha. Hm, co se mi to doneslo, že když se nevykoupu, tak mi to koťátko ani neukážou?“

„Běž se přeptat Rena.“

„To jsem udělal. V ruce držel rýžák veliký jako sedlo a z očí mu čišela buď zlomyslnost, nebo šílenství.“

Jessica se zasmála Wolfovi do košile.

„Ty ji škrtíš?“ otázal se Rafe zdvořile.

Wolfe uchopil Jessiku za bradu, pozvedl její tvářičku k sobě a přejel jí přes rty lehkým polibkem.

„Škrtím tě?“ zeptal se jí něžně.

Jessica se zarděla a šeptla cosi, čemu Rafe nerozuměl. „Co říká?“ vyzvídal. „Že prý si máš užít to koupání.“

„K čertu. Přesně toho jsem se bál. Než přijdu, tak toho mrříouse moc neotravuj.“

„Kterého mrňouse?“ ušklíbl se Wolfe.

„Wolfe!“ okřikla ho Jessica a pleskla ho do prsou.

Rafe se rozřehtal a opět zmizel za dveřmi.

„Tak pojď, mriíousi,“ objal Wolfe Jessiku kolem ramen. „Ukaž mi ten zázrak přírody.“

Když Willow vítala Wolfa, její rozzářený úsměv nedovolil člověku myslet na to, jak vypadá pobledle a vyčeipaně.

Vedle postele seděl Caleb a držel spícího synáčka na rukou. Když k němu Wolfe přistoupil, Caleb mu miminko opatrně podával.

„Jednou rukou mu podlož hlavičku a druhou zadeček,“ radila Jessika Wolfovi.

„Ježíši!“ zašeptal Wolfe. „Ten je ale maličký!“

„Na novorozence malý není!“ prohlásil Caleb pyšně. „Měří skoro dvě stopy a váží devět liber!“

„Vždyť to povídám. Je maličký.“

Wolfe uchopil děťátko do náruče a zadíval se na něj s něhou, jež zjemnila ostré rysy jeho tváře. Když miminko otevřelo rozespalé oči, Wolfe užasle vydechl.

„Vidíte, jaké má žlutohnědé oči? Namouduši, Calebe, je to tvůj syn!“

Miminko upřelo na Wolfa rozostřený pohled, zeširoka zívlo, až se mu v koutku úst udělala bublinka slin, a za pár vteřin zase spalo. Wolfe se tiše zasmál a palcem jemně pohladil drobnou líbeznou tvářičku.

Pohled na Wolfa s děckem v náruči vyvolal v Jessice pocit, kteiý neměl daleko k bolesti. Dobře si všimla, s jakým úžasem porovnával Calebovy oči s očky novorozeného chlapečka. A viděla ještě něco. Viděla Wolfovu touhu držet jednou na loktech dítě s vědomíin, že právě on je součástí toho nepřetržitého zázraku života.

Muž může toužit po dítěti i bez toho, že by potřeboval dědice pro svůj šlechtický titul a panství. Sotva si to Jessica uvědomila, zahltila ji tak silná bolest, že musela zatnout zuby, aby nevykřikla.

„Tak co, budeš taky tak tvrdohlavý a taky tak dobrý a poctivý pistolník jako tvůj táta?“ zeptal se Wolfe miminka něžně. „Doufám, že ano. Svět nebude mít strážců spravedlnosti nikdy dost, protože ďábel vystrkuje rohy na každém rohu.“

Potom Wolfe vzhlédl s úsměvem ke Calebovi. „Ale přesto bych ti přál, aby to příště byla holčička. Americký Západ potřebuje spoustu žen, jako je Willow.“

„Tak si ji pořiď sám,“ poradil mu Caleb jedovatě. Pouze Jessica zahlédla, jak z Wolfových očí naráz vyprchala zář. Černé řasy sklopil dolů, jako by si znovu prohlížel spící dítě, ale ona věděla, že myslí na jejich manželství, na past, v níž uvízl a která ho navždy zbavila naděje na syny i dcery.

Když však po chvilce zvedl Wolfe hlavu a podal děťátko Willow, už se zase usmíval a z jeho úsměvu by nikdo nevyčetl, jakou bolest cítil před chvílí. „Vyrobila jsi krásné dítě,“ pochválil Willow. „No, měla jsem k tomu pomocníka.“

„Komu to chceš namluvit? Takovej šereda jako Caleb by těžko udělal tak hezké dítě.“

Willow se s úsměvem ohlédla po Calebovi. „Můj manžel je krásný jako bůh.“

„Možná se tak zdá tobě,“ mávl Wolfe rukou, „ale mně? Dej na mě, že jsem viděl hezčí věci na trávě v místech, kudy se přehnalo bizoní stádo.“

Caleb se ušklíbl. Wolfe se k němu obrátil a krátce, bratrsky ho objal.

„Tak předtím jsi měl slunce,“ pronesl přiškrceným hlasem. „A teď ti osud dopřál i měsíc a hvězdy. Hlídej si je dobře, kamaráde.“

A Jessica honem pohlédla stranou, protože nemohla snést bolest a smutek, které vycítila z Wolfova blahopřání příteli.

15.

Stála nahá na nekonečné ledové ___ ‚pláni. Nikde nebylo živé duše, nikde se nic nehnulo kromě mnohohlasého větru. V dálce před ní rostl mohutný živý strom, jenž ve svých větvích skrýval bezpečí.

Musí se dostat k tomu útočišti.

Ale čím víc se snažila utíkat, tím hlouběji se bořila do ledu. Byla zajatcem chladu a hračkou větru. Přesto se zoufale probojovávala kupředu, zatímco vítr se jí vysmíval:

Tys neměla být Wolfovou manželkou.

Jsi největší omyl jeho života.

Vy dva se k sobě vůbec nehodíte.

Jessica se prudce posadila v posteli. Prázdnou oblohu za oknem zrovna začaly barvit první paprsky úsvitu.

„Jessi?“ položil jí Wolfe ruku na rameno. „Zase tě trápí noční můry o minulosti?“

„Ne, o minulosti ne.“

„Tak pojď zpátky pod přikrývky,“ vyzval ji Wolfe něžně. „Venku je zima.“

„Mrzne tam,“ zašeptala.

Jessica si opět lehla, obrátila se tváří k Wolfovi a zachumlala se do jeho tepla, aby zahnala chlad svých vlastních snů.

„Tak copak je?“ zeptal se a pohladil ji po vlasech.

„Noční můra, to je celé. Byla jsem sama.“

„Ale teď už sama nejsi. Máš tu mě.“

Ale na jak dlouho?

Wolfe cítil, jak mu Jessica ovíjí paže kolem šíje. Na nahou hruď se mu přitiskla její hebká ňadra. On sám se ze svých snů probudil už beztak vzrušený. Dotek jejího těla na jeho vybičoval jeho touhu až po práh bolesti. Když se maličko zavrtěla, aby se k němu dostala ještě blíž, zavadila kyčlí o jeho ztopořený ůd. Cítil i slyšel, jak lapla po dechu.

„Nemusíš se bát, Jessi,“ zachraptěl Wolfe. „Takhle jsem strávil už spoustu nocí, a přesto jsem tě neznásilnil. A nikdy to ani neudělám. Stačí, abych si vždycky připomněl, jak jsi z té mužské touhy vyděšená a proč, a ovládnu se zcela bez potíží.“

„O to nejde. Jen jsem se… lekla.“ Jessica se pomalu, téměř tajně nadechla a snažila se zaplašit poslední vzpomínky na svůj sen. Otřela se tváří o Wolfovo konejšivé teplo a zaháněla jím chlad, který v ní zanechaly hlasy opakující Wolfova slova, jimiž jí sděloval, jak bezcenná je jako žena. Když cítila, jak se od ní Wolfe odtahuje, povzdechla si a přimkla se k němu silou, jež ho zaskočila.

„Nepouštěj mě,“ poprosila naléhavě. „Myslel jsem, že tě lekám.“

Zavrtěla hlavou. Ten pohyb rozsypal její hedvábné kadeře Wolfovi po hrudi.

„Jsi si tím jistá?“ zeptal se. „Nesmírně jistá.“

Wolfe ji pomalu objal a opět ji k sobě přivinul. Uvelebila se u něho krásně zklidněná, třebaže hned vedle ní byl očividný důkaz jeho vzrušení. Několik minut zavládlo ticho přerušované pouze větrem, který se svíjel v sílícím úsvitu.

„Wolfe?“

Tiše a povzbudivě zabručel.

„Víš, při pohledu na Willow…“ Jessica zaváhala, protože netušila, jak svoje pocity vyjádřit slovy. „Ten porod byl…“

Wolfe políbil Jessiku na čelo. „Přivolalo ti to zase ty noční můry, viď? Neboj se. Zase zmizí. Dokonce i když všechno klape jako na drátkách, je porod nepříjemná záležitost. A vzhledem k tvým zážitkům z minulosti to pro tebe musela být hrůza.“

„Ale ne, tak to nemyslím. Jistě, porod byl samá krev a plno bolesti, jenže to je normální. Těžko uděláš omeletu, když nerozbiješ vajíčko, a tak vůbec.“

Wolfe se usmál a políbil Jessiku do koutku rtů. „Nezapomněl jsem ti povědět, jak jsi úžasně statečná, Jessi?“

„Jsem hloupej malej zbabělec a nikdo to neví líp než ty!“

Zachmuřený tón Jessičina hlasu ho překvapil. Pozvedl její tvář, aby jí viděl do očí.

„To není pravda,“ pravil tiše. „Vydržela jsi věci, které by zlomily většinu dospělých, natožpak dítě.“

Jessica neřekla ani slovo, pouze zavřela oči a zavrtěla hlavou.

„Jessi,“ zašeptal Wolfe a políbil ji na víčka. „Za těch nocí, kdy tvůj otec znásilňoval tvoji maminku, jsi měla právo utéct a schovat se, ale tys to neudělala. Vždycky jsi šla k mamince a pomáhala jí ze všech sil.“

„Ale tak málo!“

„Tak hodně,“ opravil ji. „Muselas být vyděšená, že se to nedá popsat slovy, a přesto jsi utěšovala právě tu ženu, která správně měla konejšit tebe.“

„Od ní jsem žádnou útěchu čekat nemohla. Myslím, že ke konci už byla šílená.“

Wolfe zavřel oči. „To by pro ni bylo jenom požehnání.“

„Jistě. Ale o to osamělejší jsem byla. Když umřela na choleru, čekala jsem, že umřu s ní. Bylo mi příšerně zle. A potom najednou přišel on, vykoupal mě a uvařil mi řídkou ovesnou kaši a držel mě v teple, dokud si cholera nevzala i jeho.“

„On?“

„Hrabě. Můj otec. Všichni ostatní byli buď po smrti, nebo umírali. Snažila jsem se mu pomáhat, ale nakonec vítr odnesl i jeho. Myslím… Myslím, že byl rád.“

Wolfe si ztěžka povzdechl. „Byla jsi tak maličká! Rve mi to srdce, když si představím, jak jsi byla pořád osamělá a vyděšená.“

„A takhle to bylo,“ přiznala Jessica, „dokud jsi nepřišel ty. Moc jsem chtěla před tebou neprozradit, jak jsem zbabělá, ale tys to stejně poznal.“

„Pššt,“ konejšil ji a líbal na řasy. „Zbabělec by utekl z domu a nechal Willow, ať rodí sama. Tos ale neudělala. I přes ty své hrůzné vzpomínky jsi zůstala po jejím boku a svůj strach sis nechala pro sebe. Caleb tvrdí, že ses chovala khdně jako lékař.“

„Protože strach by to Willow udělal ještě těžší. To bych jí přece neprovedla.“ Jessice unikl ze rtů zvuk, který nebyl ani smích, ani vzlyk. „Pokud jde o ni, měl jsi pravdu, Wolfe. Je to výjimečná a báječná žena. Díky tomu, že jsem byla u porodu jejího synka, ztratila jsem hodně… hodně ze svého strachu.“

Wolfe s úsměvem pohladil Jessiku špičkami prstů po tvářích. Pozvolna otáčela hlavu, až se jí podařilo zachytit jeho ukazováček mezi rty. Škubnul sebou, jako by ho spálila. Bylo jasné, že i tohle drobné polaskání dokáže Wolfa vybičovat k ještě většímu vzrušení.

„A Caleb mě taky něco naučil,“ dodala ještě Jessica.

„Vážně?“

„Hmmm.“

Hebký žár Jessičina jazyka mezi jeho dvěma prsty způsobil, že zapomněl dýchat.

„Když jsem viděla Caleba se synem v náruči,“ šeptla, „uvědomila jsem si, že dědice člověk nepotřebuje jen kvůli tomu, aby mu předal titul nebo majetek.“

Wolfe měl co dělat, aby její slova vnímal. Jessica mu jemňounce hryzala prsty a jeho to vzrušovalo tak mocně, že to bylo k nevíře. Laskající hrany zubů mu zanechávaly ohnivé brázdy až na samém dně duše.

„A tys mě taky něco naučil,“ pokračovala Jessica.

„Ještě,“ zašeptal.

„Prosím?“

„Ještě chvíli mě hryzej, skřítku.“

S úsměvem mu přejela zuby po citlivé vnitřní straně prstů. Když se dostala až k dlani, špičkou jazyka mu navlhčila jemnou kůžičku mezi prsty.

„Tak tohle jsem tě nenaučil,“ namítl sípavě.

„To ne, naučil jsi mě něco mnohem důležitějšího.“

„A co to je?“

„Víš,“ šeptala horce, „všimla jsem si, že bolestně toužíš po vlastním dítěti. Dovol, ať ti ho daruju já.“ Wolfe zkameněl.

„Miluj se se mnou, Wolfe. Dovol mi se s tebou milovat. Ráda bych ti vrátila aspoň část té krásy, kterou jsem od tebe dostala.“

„Jessi,“ zašeptal a umlčel ji krátkým polibkem. „To je v pořádku. Nemusíš mi nic splácet zrovna tímhle způsobem.“

„Ale já chci!“

Smutně se usmál. „Probudila ses hnSzou z těch starých nočních můr.“

„Ne, to nebyly staré sny. To byl nový.“

„A pamatuješ si ho?“

„Kristepane, až moc jasně. Tys byl pryč a já byla sama a vítr se mi vysmíval, že jsem bezcenná jako žena i jako manželka…“

Wolfe ji objal ještě pevněji. „Nejsi bezcenná.“

„Tak proč nechceš, aby naše manželství bylo platné?“

„Jessi… Skřítku…“

Vyčkávala a naděje jí zářila v očích jako svítání.

„Holčičko moje,“ šeptal Wolfe a nepřestával přitom Jessiku líbat. „To přece nijak nesouvisí s tvou cenou, jenže manželství skotské šlechtičny a nemanželského míšence nemá prostě budoucnost. Ty ses pro americkou divočinu nenarodila, ale já ano. A já se zase nenarodil pro elegantní londýnské salony, zatímco ty ano. Potřebuješ mnohem civilizovanějšího manžela, než jsem já. A navíc…“ Hlas se mu zlomil. „Jednou sama uznáš, jak se k sobě nehodíme, a požádáš o zrušení sňatku.“

Když Jessica otevřela ústa k námitce, zmocnil se jich Wolfe tak vášnivým polibkem, až zasténala.

„Ale až do toho dne,“ pošeptal jí, když se od ní konečně odtrhl, „se tnůžeme navzájem těšit z takového laskání, které neporuší tvé panenství a zanechá tě netknutou pro šlechtice, kterého nakonec pojmeš za manžela v každém významu toho slova.“

„Nikdy nebudu chtít jiného manžela než tebe.“

„Ale budeš,“ přesvědčoval ji Wolfe něžně. „Na to, abys žila jako jeptiška, je v tobě příliš mnoho vášně, a teď už to víš i ty. Ale Bůh mi pomoz, i já. I při umírání si budu připomínat tvou vůni, tvou chuť, steny, které ti unikají, když mi hoříš pod ústy.“

Než stačila Jessica pronést slovo, Wolfe se jí opět zmocnil hlubokým polibkem a sváděl ji tancem svého jazyka. Když jí pak podebral ňadra dlaněmi a kroužením palců na nich vykouzlil tuhé sametové vrcholky, hrdelně zasténala. Wolfe od ní zvedal hlavu jen zdráhavě, ale měl strach, zda svou dychtivostí Jessiku příliš nevyděsil.

„To bylo strachem, nebo rozkoší?“ zeptal se sípavě.

„Co?“ zašeptala, omámená žárem, který z ní tryskal jako ohňostroj.

Pohnul rukama a z žáru se stal sladký plamen, který ji přiměl zarýt se mu do těla a tisknout se k němu stále blíž a úžeji. Ze rtů se jí řinuly vlnky stenů a vzdechů. A jeden z těch stenů bylo jeho jméno.

„Wolfe?“

„To nic, to nic,“ šeptal a prsty laskal tvrdé špičky Jessičiných ňader a modeloval je do hrdých vášnivých hrotů. „Tvoje tělo mi prozrazuje všechno, co v téhle chvíli potřebuju vědět.“

Myšlenky se jí v hlavě rozsypaly jako zlaté noty na papíře. Na ňadrech cítila teplou lázeň Wolfova dechu a věděla, že v příštím okamžiku ji uchopí do úst a ona bude ztracená.

„Počkej,“ zarazila ho přidušeně. „Chci…“

Snažila se mluvit dál, ale pro to, co mu chtěla sdělit, nenacházela slov.

„To je v pořádku,“ šeptal Wolfe a přejížděl jí rty po sametové a tvrdé bradavce. „Vím, co chceš. Chci to totiž taky.“

„Opravdu?“

Naléhavost otázky Wolfa zarazila. Pomalu a neochotně zvedl hlavu od svůdných oblin jejích ňader.

„Copak jsi to nepoznala?“ zašeptal. „Líbí se mi to stejně jako tobě.“

„Ale ne tolik.“

„Říkáš to nějak jistě,“ poznamenal Wolfe pobaveně.

Jessičiny tváře se rděly hlubším žárem, než jaký by na nich vykouzlily ranní červánky, ale mluvila dál, protože v téhle chvíli potřebovala vyřešit něco víc než pouhé ukojení své touhy.

„Když mě budeš dál laskat, rozzáříš ve mně slunce,“ řekla.

Smyslný příslib ve Wolfových očích byl temný a žhavý jako jeho úsměv. „To doufám, Jessi. Moc rád se dívám, jak hoříš.“

„Jenže já nevím, jak ti to slunce oplatit.“

Wolfe chvíli neříkal nic. Nemohl. Srdce mu bušilo až v hrdle.

„A chtěla bys to vědět?“ zeptal se nakonec.

„Vážně by to šlo? Mohla bych v tobě rozzářit slunce jako ty ve mně?“

„Nejenom že to je možné, ale je to taky až směšně snadné. Už při pomyšlení na tvé dlaně…“ Wolfem zazmítala živočišná žádost.

„Moje ruce? Kde, Wolfe? Jak? Nauč mě to!“

To pokušení bylo skoro až příliš silné. Jessica ho rozpalovala už tak dlouho, že jí málem podlehl. Měl strach, že se jí nemůže ani dotknout, aby se nepřestal ovládat. Přesto se nedokázal smířit s pomyšlením, že nejvíce by ji odpuzoval právě v tom okamžiku, kdy by prožíval největší rozkoš.

„Moje reakce by se ti mohla… hnusit,“ vysvětlil Wolfe prostě. „Nechci to po tobě, skřítku. I když si muži ustavičně stěžujou, na sexuální vyhládlost nezemřel ještě ani jediný.“

„Hnusí se ti snad moje reakce?“ vyptávala se Jessica zvědavě.

Pomaloučku a lenivě se pousmál, ale oči mu zaplály vzpomínkami. „V životě jsem neviděl něco tak krásného, jako když hoříš.“

Jessica prohrábla Wolfovi čupřinu a přitáhla si jeho hlavu níž k polibku, který ji naučil vychutnávat i potřebovat. Reagoval se stravující lačností, jež ji vzrušovala stejně jako jeho dlaně na jejích iíadrech.

„Nauč mě, jak tě rozzářit sluncem v tobě,“ poprosila ho šeptem.

Wolfe ji uchopil za ruce, políbil do obou dlaní a téměř zuřivěji zuby stiskl hranu jedné z nich. Sípavě vydechl.

„Myslím, že bychom měli postupovat hodně pomalu, abys mohla přestat, kdykoliv se ti zachce, skřítku,“ upřel na ni temné a pronikavé oči. „Myslím to naprosto vážně, Jessi. Představa, že bych se ti ošklivil, je pro mě nesnesitelná, rozumíš?“

Jessiku zaštípaly v očích slzy, protože si znovu uvědomila, jak těžce ho tehdy ranila prohlášením, že jeho doteky se jí hnusí.

„Vyloučeno, Wolfe. Ty se mi nikdy nemůžeš ošklivit.“

„Ale vsadil bych se, že tě můžu pěkně vyděsit,“ poznamenal suše.

Usmála se rozechvělými rty. „Můj nejdražší Wolfe, beztak jsi mě už vyděsil až do hloubi duše.“

V němé otázce povytáhl černé obočí.

„Pokaždé když se mě dotkneš, je to pro mě přímo šokující rozkoš,“ vysvětlila mu bez zábran.

Wolfe se sykavě nadechl. „Je to vážně pravda, Jessi?“

Natáhla k němu ruku, aby viděl, jak se jemně chvěje. „To není strachem ani odporem. Tohle se se mnou děje, když se mě dotkneš nebo když si vzpomenu, jak ses mě dotýkal.“

Wolfe si Jessičinu ruku přitáhl něžně k ústům, vtiskl na ni polibek a dovolil, aby mu v pohlazení sklouzla prsty po tváři.

„Co kdybys začala tím, že se mě budeš dotýkat všude tam, kde se moje doteky líbí tobě?“ navrhl.

Jessica naklonila hlavu k rameni a zadívala se mu do tváře, načež pohledem sklouzla po celé délce jeho těla. Třebaže od pasu dolů ho zakrývala přikrývka, byl neomylně a útočně mužný. Pak mu pohlédla opět do očí a usmála se na něho uličnicky i svůdně zároveň.

„Mám strach, že budu muset upozornit na malý problém.“ Lehce se zarděla a odkašlala si, protože náhle trochu ochraptěla. „No, ne malý. Ve skutečnosti poměrně… rozměrný.“

„A to jaký?“

Wolfův škádlivý, lenivý úsiněv jako by Jessiku hladil. Ten pocit byl slastný i zneklidňující a Jessica věděla, že s nikým jiným by ho nezažila.

„Tedy na člověka, o kterém se tvrdí, že při střelbě z pušky má orlí zrak,“ zabručela, „jsi na takhle krátkou vzdálenost podivně slepý.“

„Jak to?“ zlobil ji a vychutnával její temnějící ruměnec.

„A to o mně, prosím, tvrdíš, že jsem nevinná. Copak jsi to vážně přehlédl, můj milý Wolfe? Nejsme totiž stejní do detailu, takže svou žádostí, abych se tě dotýkala všude, kde se mi líbily tvoje doteky, jsi mě postavil před zcela neřešitelný problém.“

„Oba máme uši,“ připomněl jí Wolfe důrazně.

„Znamená to, že konečně tě do nich taky budu smět hryzat?“

Než stačil Wolfe odpovědět, ucítil v uchu závan Jessičina teplého dechu, žár jazyka a jemný stisk jejích zubů. Temně zasténal slastí, protože Jessica kroužila jazykem ve spirále dovnitř lastury jeho ucha a zase ven, až mu po zádech přebíhal mxáz. Pozvedla hlavu a v šeru spatřila, že oči se mu lesknou jako dvě temné tůňky.

„Líbí se ti to?“ usmála se.

Wolfův úsměv připomínal dravce s vyceněnými zuby. „Ano, a moc.“

„Nádhera,“ zamumlala a opět se k němu shýbla. „Však mně zrovna tak.“

Jessica špičkou jazyka, zuby i rty vyzkoušela rozdíl chuti mezi vnitřkem ušní lastury a lalůčkem. Když se jí podařilo přinutit Wolfa k dalšímu stenu, něžně ho políbila do stezičky mezi uchem a vlasy.

„Oba máme taky šíji a krk,“ zašeptala mu pak do vlasů.

„Cože?“

„Krk,“ zopakovala Jessica. „Máme ho oba, nebo ne? Moc se mi líbily doteky tvých úst na mém hrdle. Znamená to snad, že i ty –“

„Ano,“ přerušil ji chvatně. „Prosím!“

S úsměvem se posunula o kousek níž a vůbec si nevšimla, že Wolfe jí zatím rozepnul knoflíčky u noční košile. Bílá krajka se rozhalila a ukázala bělostná ňadra, zatímco Jessica prozkoumávala krajinu silných šlach a tuhých svalů na Wolfově hrdle. Byl tvrdý jako vyleštěné dřevo, ale přitom úchvatně pružný. Tělem mu viditelně proudila rozbouřená řeka života.

„Krk máš o moc silnější než já.“

„Rozhodně mi chybí ta jemnost okvětních plátků,“ souhlasil Wolfe. „Hryzni mě, skřítku, ať cítím tvoje zuby a tvůj hřejivý jazýček. Neboj se, nebude mě to bolet.“

Okamžik nato ucítil, jak ho Jessica ochutnává ostrými zoubky. Její ochota a přímo nadšení způsobit mu co největší slast ho vzrušovaly stejně jako její bezprostřední dotek. I když si Wolfe uvědomoval, že by si v nejmenším neměl věřit a vůbec se jí dotýkat, odhrnul jí košilku z jednoho ňadra a zadíval se na tu nádheru. Ukazováčkem jí objel po smetanové pleti přesně v místech, kde se slévala s růžovým sametem bradavky.

Jessica se zachvěla a s přehnanou zběsilostí se zahryzla do napjatých šlach Wolfova hrdla. Projel jím žhavý blesk. Jemně vzal citlivý hrot jejího ňadra do prstů a přeopatrně s ním zakroutil. Trhaně zalapala po dechu a zaryla mu nehty do prsou. Když pod bříšky prstů nahmatala drobné tvrdé korálky jeho bradavek, zaváhala a potom sklouzla rukama nazpátek, aby ten svůj nečekaný objev na Wolfově svalnaté hrudi prozkoumala pečlivěji.

„Jistě, oba máme prsa,“ potvrdil Wolfe s úsměvem.

i když rozpálené dráty touhy mu svazovaly svaly do uzlíků. „Ale ta tvoje jsou pohádkově hebká a hedvábná.“

„Mně se zase víc líbí ta tvoje.“

Údé prstíky bloudily Wolfovi po hrudi, hnětly polštářky svalů a mlčky tak vzdávaly hold jeho síle, laskaly půlnočně černé chloupky a obkružovaly citlivé bradavky, aniž by se jich jedinkrát dotkly. Po chvíli pomalého mučení Jessica sklonila hlavu a zalila Wolfa vodopádem vlasů provoněných růžovou vůní. ‚lesně předtím, než se ho dotkla rty, zahlédl špičku jejího jazyka. S jemností zvědavého kotěte ochutnala Wolfovu bradavku. Zabořil Jessice rozevřenou ruku do rudohnědé hřívy a přidržel jí hlavu dole. Opět ho šlehla jazykem.

„Pamatuješ si, jak jsem tě líbal?“ zeptal se jí téměř drsně.

„Samozřejmě.“

„A líbilo se ti to?“

„Samozřejmě.“

Její smích byl stejně dráždivý jako žár jejího jazyka. „Nechceš mi náhodou naznačit, že bys byl rád, kdybych tě taky tak líbala?“

„Jenom jestli sama chceš.“

Jessica odpověděla tím, že změnila taktiku laskání, otevřela rty a škádlila ho a vzrušovala střídavým tlakem a pohybem rtů a celých úst. Potom mu bradavku uchopila jemně do zubů. Jeho slastí napjaté tělo pro ni znamenalo odměnu i další vábničku. Přiklopila mu bradavku ústy a něžně ji sála. Wolfovi uniklo z úst cosi mezi smíchem a zanaříkáním, dech mu chrastil v hrudi jako při kašli, ale to mu jen vzrušení stahovalo hrdlo, zrychlilo tep a rozpálilo pokožku žárem, který Jessice dostatečně výmluvně naznačil, že mu působí rozkoš.

Jessiku rozechvělo stejně mocné vzrušení. Ani ve snu by ji nenapadlo, že pouhý její dotek může s Wolfovým mohutným silným tělem dělat takové divy. Zrovna tak netušila, že dotýkáním se jeho těla může vzbouzet rozkoš a vzrušení i v sobě, nicméně bylo to tak. Zjistila, že se ho touží dotýkat všude a najednou, naplnit si jím všechny smysly, dokud na celém světě pro ni nebude existovat nic kromě Wolfa.

Jessica zašeptala pár nesmyslných slůvek a otřela se Wolfovi o hrud‘ nejprve jednou a pak druhou tváří, hladila ho, ochutnávala, ukájela se jeho teplem a silou, bloudila v jeho mužné vůni a přitom si uvědomovala, že přesně tohle touží udělat už tak dlouho, že se jí počátek té touhy ztrácel v nedohledné minulosti.

Nyní ležel pod ní a Jessiky se z vlastní moci íiž zmocnila závrať.

Když sjela rukou po přikrývce níž, aby pohladila Wolfova křečovitě sevřená stehna, lačně jí vyšel boky naproti. Připomněla si, jak ji rozpálilo, když jí rukou pohyboval v rozkroku, takže zasunula prsty pod přikrývku, aby mu poskytla stejně pronikavou slast, jakou prožívala při jeho doteku ona. Zkusila mu rozevřít nohy, ale selhala –od kolen měl stehna zaťatá k sobě jako svěrák.

„Copak ty nechceš, abych tě tam hladila?“ podivila se Jessica.

Wolfe neměl dost síly k odpovědi, pouze povolil stehna a v duchu se rnodlil, aby se dokázal ovládat stejně jako doposud. Cítil však, že v tomhle směru si sám sebou není jistý.

Mužské pohlaví bylo pro Jessiku něco zcela neznámého. Hladila ho, potěžkávala těžká oblá dvojčátka i ztopořený úd nad nimi a blaženě poslouchala, jak Wolfe zápasí s dechem, kdykoliv se na zkoušku dotkla dosud neprozkoumaného místečka. Jednou hlasitě zasténal a Jessica trochu polekaně chtěla ruku odtáhnout, ale Wolfe jí přiklopil ruku dlaní a přidržel ji přímo na mužství, jímž pulzoval doběla rozpálený plamen.

Náhle si Wolfe uvědomil, co udělal.

„Promiň, skřítku,“ zachrčel s přemáháním. „Nechtěl jsem tě nutit k něčemu, oč bys třeba nestála.“

Jessica něžně políbila Wolfa na bok těsně nad lemem přikrývky. „Ale já se tě dotýkat chci, jenom nevím jak. A podle toho, cos mě učil, když mi bylo patnáct, i když je muž v těch místech tak tvrdý, je tam i velmi zranitelný.“

„Co myslíš? Ach,“ vzpomněl si Wolfe. „Ten šeredný trik s kolenem.“

„Jenže právě ten šeredný trik mě zachránil před lordem Gorem.“

„Jak to?“

„Víš, přirazil mě na zeď tak prudce, že mi v plicích nezbylo dost vzduchu ani na zasténání, natož na volání o pomoc, i když jsem se snažila sebevíc. Kdybych tedy nepoužila koleno přesně podle tvého návodu, skončila bych znásilněná na podlaze chodby stejně jako moje maminka.“

„Jessi!“

Wolfe se nadzvedl, aby jí viděl do tváře. Spatřil však její smetanová, zpola obnažená ňadra, vlasy rozhořelé světlem úsvitu a líbezná ústa tak blizoučko jeho zmučeného údu, že cítil každý jejich dech jako teplý pramínek prosakující mu přikrývkou až do kůže. Pohladil mahagonovou kadeř, jež se mu rozprostřela po hrudi.

„Třese se ti ruka,“ zašeptala.

„Třese,“ přiznal se chraptivě. ,,Nepřestáváš mě překvapovat. Máš tak málo důvodů důvěřovat mužům, a přesto jsi ve své smyslnosti štědřejší než všechny ženy dohromady, které jsem poznal.

„To jenom s tebou. Tys pro mě nikdy nebyl to co ostatní muži – tedy zdroj strachu. Ty jsi můj lord Wolfe, Strom, který roste o samotě, muž, který kvůli vystrašenému skřítkovi poroučí i hromu.“

Jessica mu vtiskla něžný polibek na místo, kde se setkávala přikrývka s jeho tělem. Přejel jí špičkami prstů po rtech a rozechvěl ji vzpomínkami.

„Ty máš ale ještě jiné jméno, víš to?“ zeptala se.

„Vím, Vikomtův divoch.“

„Kdepak.“ Smyslné potrestala Wolfa kousnutím do napjaté kůže jeho břicha. „Žádný divoch. Pro mě se ve skutečnosti jmenuješ Ten, kteiý mě dovedl za sluncem.“

Wolfovi bleskla hlavou otázka, kolikrát ho Jessica ještě překvapí, a vtom ho ohromila, protože z něho rázně stáhla přikrývku a políbila ho přímo na vzrušené místo, jehož podobu pozměnila už pouhou svojí blízkostí.

Ten polibek byl lehýnký jako závan motýlího křídla a pálil tak strašlivě, že podobnou bolest Wolťe ještě nezažil… A potom si Jessica podebrala rozpuštěné kadeře a nechala mu je splývat po těle. Každičký z těch hedvábných pramínků cítil jako samostatné pohlazení, jež ho konejšilo i dráždilo, chladilo i sžíralo, rozdíralo ho do krve a hned zase uzdravovalo.

„Nauč mě, jak se tě správně dotýkat,“ šeptala Jessica a pomalu laskala Wolfa dlaněmi. „Prozraď mi, kde jsi nejcitlivější.“

Wolfovi se na rtech chvělo její jméno jako modlitba. Více říct nedokázal, protože všechny své síly musel napřít do toho, aby potlačil živočišné nutkání, jež ho bičovalo až na samý pokraj extáze. Několik nekonečných vteřin sváděl titánský boj a netušil, že Jessica ho pozoruje očima kouřově zakalenýma vášní. Konečně se mu ze rtů vydral předlouhý výdech, který mu rozezmítal celé tělo, ale znamenal prozatímní vítězství.

„Vidíš, úplně mi vyrážíš dech,“ zasípal ztěžka.

„V tom případě ti dám ten svůj.“

Jessica pozvedla tvář k té jeho a vydechla Wolfovo jméno současně s tím, jak se jejich ústa spojila v polibku planoucím potlačeným hladem po těle toho druhého. Pomaloučku jí sevřel ruce do dlaní a stáhl je dolů po celé délce svého rozbolavělého těla. S tichým naříkavým stenem plným nedočkavosti ho políbila do koutku úst a přitom na hrdle cítila jeho tepající hrdlo. Pak se jí ruce zastavily nad Wolfovým zběsile vzrušeným mužstvím a dotýkaly se ho pouze svým teplem.

A když Wolfe konečně našel hlas, zněl mu tak zdrsněle, že Jessica ihned pochopila nesmírnost jeho utrpení.

„Dotýkej se mě tady, kde po tobě prahnu nejvíc,“ žadonil a vtiskl si její drobnou ručku mezi stehna.

Jessica něžně přiklopila dlaň na Wolfovo pohlaví a se zavřenýma očima okouzleně vstřebávala to elektrizující proudění, jímž se do ní přelévala jeho rozvichřená vášeň. Pomaloučku sunula ruku vzhůru a nakonec kolem pulzující žerdi jeho mužství, korunovaného hebounkým atlasovým vrcholkem, ovinula prsty.

„Tam,“ šeptal Wolfe sevřeným hrdlem, „právě tain jsem nejcitlivější. Přesně tam nejzřetelněji cítím chvění tvé vlastní vášně.“

Jessica se zajíkla a špičkami prstů ho opět pohladila po celé délce údu a to něžné laskání přitom kořenila zvědavostí. Wolfe cítil, jak se jí ruce přiklopené jeho dlaněmi jemně chvějí, a zachmuřeně se usmál.

„Tak co, chtěla bys vědět ještě něco?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčila Septem.

„A povíš mi to?“

„Chtěla bych vědět, jaké by to bylo cítit tě v sobě.“

„To nejde. Ale tohle… Ano… Potřebuju tvoje ruce, Jessi. Nikdy jsem nic tolik nepotřeboval.“

Jessica pohnula dlaní a Wolfa zahltila těžká vlna slasti. Políbila ho do svalnatého žlábku ve slabinách, potom na žhavé napjaté břicho a do lákavého důlku pupíku.

Se třpytnýma očima přimhouřenýrna vášní pozoroval Wolfe Jessiku, jak ho miluje jediným způsobem, který jí kdy dovolí. Ticho v pokoji se prohlubovalo a nakonec bylo tak napjaté jako atmosféra těsně předtím, než se mezi zemí a oblohou rozklene blesk.

Ryzí rozkoš, s níž se Jessica kochala Wolfovým tělem, a její naprostý nedostatek strachu ho málem překonaly. Musel vyvinout neuvěřitelné úsilí, aby ji na sebe nestrhl a intimní dráždění jí neoplatil. Ani v této chvíli však nezapomínal, že jakmile by se jí jednou dotkl, nezarazil by se, dokud by nebyl zabořený hluboko v jejím těle a necítil strhující vlny její extáze a dokud by oba nerozzářil výbuch slunce.

Wolfe aspoň zaťal prsty do Jessičiných dlouhých vlasů, protože se mu horkými ústy přiblížila přímo ke kůži. Ale potom už ji dál sledovat nevydržel, protože vášeň přerůstající v šílenství ho hrozila zahltit ohněm. I kdyby si od smyslnosti svého skřítka sliboval ty nejdivočejší přísliby, ani ve snu by ho nenapadlo, že jí mazlení s jeho tělem bude přinášet tak neskrývanou a žhavou slast.

A ještě nikdy v životě nebyl tak nebetyčně vzrušený, ještě nikdy se necítil tolik mužem.

Potom mu Jessica švihla jazykem přes špičku jeho vzrušeného mužství a Wolfe vykřikl jako na mučidlech. Prudce k němu otočila hlavu a přitom se jí vlasy zhouply na jeho těle jako hedvábný plamen. Lehýnce jako povzdech a žhavě jako tekutý oheň mu její vlasy přistály v rozkroku. Wolfem zazmítala viditelná křeč.

„Wolfe? Snad to nebolí?“

Usmál se, i když ho touha krvavě drásala na kusy. „Způsobil jsem ti já někdy bolest?“

Zavrtěla hlavou a prameny jejích vlasů ho opět šlehly přes bolestivě napjatý úd. Zaťal zuby, aby svým křikem neprobudil celý dům.

„Ty moje sladká Jessi, mě bolí jenom, když přestaneš.“

„Ale jak se tě mám dotýkat teď? Nejsem si jistá. Jsme přece každý jiný!“

„To ti nepovím, protože tohle jsem ještě nežádal od žádné ženy,“ upřel Wolfe na Jessiku oči připomínající žhnoucí černé drahokamy. „Tento druh důvěrnosti není toho druhu, abych ho mohl žádat od nevinného skřítka.“

„A je hanba, když přiznám, že bych radši byla smyslná než nevinná? Víš, budí to ve mně… velkou zvědavost.“

„A víš zase ty, že podobné vzrašení jsem ještě nepoznal? Kolik toho ještě snesu?“ Wolfe se zhluboka nadechl a pak pomaloučku vypustil vzduch z plic. „Budeme se to učit společně.“

„Tohle přece pro tebe nemůže být nic nového.“

Žalostně se pousmál. „Aleje.“

„Tvoje vévodkyně –“

„Cert vzal vévodkyni!“ sykl Wolfe hrubě. „Žádná z mých milenek mi nepatřila o nic víc, než já patřil jim. Byl jsem pro ně zajímavá trofej okořeněná kapkou divošské krve. Ani jedné nešlo o víc než o mechanický styk. Ani jedna z nich mi nedala ani polovinu té úchvatné rozkoše, kterou jsi mi darovala ty.“

„Vážně?“ ujišťovala se Jessica šeptem. „Tím, že jsem se tě dotýkala v místech, kde se nejvíc lišíme?“

Wolfe se jen usmál a přejel jí palcem po ústech, protože jiný dotek by ho srazil do propasti vášně, v níž by utonuli oba.

„Ano, tím a potom hlazením vlasy, které mě sžírají jako plameny. Měl jsem pocit, že se v mé blízkosti koupeš jako já v té tvé.“

„Ale to není pocit, to je pravda,“ přitiskla se Jessica tváří k té části Wolfova těla, která jeho vzrušení prozrazovala nejvíc. „Jsi vzrušený a já taky.“

„A koupeme se ve vzájemné blízkosti?“

„Jistě. A víš to stejně dobře jako já.“ Pootočila hlavu, aby ho mohla polaskat druhou tváří.

„Chvíli v tom pokračuj,“ upozornil ji přidušeně, „a to koupání pak budeš moct vzít doslova.“

Jessica se zarazila a potom se tajemně usmála, protože pochopila. „To by snad bylo jedině spravedlivé.“

„Nebylo.“

„Bylo.“

Opět nepatrně pootočila hlavu, ale tentokrát ho nehladila tváří, nýbrž ústy. „Copak ty ses nekoupal ve vláze mého vyvrcholení?“

Wolfe zasténal cosi čejensky, tělo zaťaté jako vražedně tvrdou pěst.

„Jsi nádherně napjatý, můj milovaný Wolfe.“

Odpověděl neartikulovaně, zato o to výmluvněji. Beztak na tom nesešlo. Byl by dal ruku do ohně za to, že ji vyděsí k nepříčetnosti.

„Jsi nádherně rozpálený,“ šeptala, když ten žár ochutnala špičkou jazyka.

„A ty jsi moje mučitelka,“ odpověděl sípavě.

„Vážně? Krev v tobě přímo bouří. Cítím to.“ Jessica se chvěla vlastní rozběsněnou krví. „A tady ti pulzuje ještě zběsileji než na hrdle.“

Wolfe neodpověděl. Nemohl, stejně jako bez této zkušenosti nemohl tušit, jak nemilosrdně vzrušující je ocitnout se Jessice v rukou – a v ústech.

Jessica ho totiž bez dalšího váhání obemkla něžným, zvědavým a stravujícím žárem svých rtů. Podvolil se jí

s výkřikem rozkoše a překvapení. Wolfe zaťal prsty hluboko do přikrývek, protože v něm vybuchla oslepivá slast. Snažil se ji ovládnout, pokoušel se zarazit to zběsilé tepání své extáze, ale už během toho boje poznal, že velmi rychle prohraje.

Wolfe měl jen taktak dost času, aby bleskově vytáhl Jessiku na sebe a zabořil jí jazyk do úst. V nich však ochutnal sám sebe a zavyl, jako by ho zaživa trhali na kusy.

Prudké zazmítání se Wolfova údu v její ruce vzbudilo v Jessice posvátnou bázeň. Cítila rozlévající se hedvábný oheň Wolfova vyvrcholení a věděla, že se dotýká kořenů života. Vášnivě mu oplácela polibek a litovala, že ten život nevybuchl v ní.

„Nechtěl jsem tě takhle vyděsit,“ začal se zajíkavě omlouvat, když se konečně mohl opět nadechnout. „Jenže když jsi mě líbala na tak intimní místo, nešlo se ovládnout.“

„Nevyděsil jsi mě.“

„Čerta že ne. Vždyť jsi mě měla v ústech!“

„Měla,“ opakovala Jessica šeptem. „To bylo na tom to nejlepší. Chutnáš jako slzy, jenže jsi hedvábnější a plný záhad.“

Její slova projela Wolfem jako úsvit nocí a během jediného dalšího dechu ho opět vzrušila. Sykl a zaťal zuby do spodního rtu.

„Ty budeš moje smrt, skřítku,“ postěžoval si Wolfe hlasem, který mu připadal cizí. Překulil se, takže Jessica se ocitla pod ním. „Ale nejdřív budu já tvoje smrt.“

Jessica nerozuměla, dokud neucítila Wolfova ústa na ňadrech a jeho prsty klouzající dolů, k těžišti jejího ženství, aby vyhledaly vonné okvětní plátky květiny, jež se rozvírala pouze pro něho. Byla už lačná, vlhká a rozpálená, protože jeho ukojení ji vzrušilo. První pohlazení ji přinutilo zasténat, druhé vykřiknout. To třetí v ní rozlilo hebký oheň, jenž se přelil i do něho.

A čtvrté Wolfovo pohlazení ji vyneslo až ke slunci.

16.

když Wolfe vstoupil do domu se zachmuřeným výrazem, pohled na jeho manželku nabírající kořeněné dušené maso do veliké servírovací mísy ho okamžitě rozzářil. Zatímco si pomalu stahoval kožené pracovní rukavice, věnoval jí dlouhý spiklenecký úsměv, který Jessice prozradil, že Wolfe si moc dobře vzpomíná, co se mezi nimi přihodilo v tichu rozjasňující se ložnice před třemi dny – a od té doby noc co noc.

Když Wolfe bral těžkou mísu od Jessiky, přejel jí dlaněmi po hřbetech prstů. Protože nebyli v místnosti sami, odolal a nesklonil se k ní s něžným polibkem na ústa, ačkoliv po tom hluboce toužil, a zadrhnutí jejího dechu, když ji pohladil po prstech, bylo důkazem toho, že Jessica má na polibek stejně velkou chuť jako on.

„Jak se vede našemu mrňouskovi?“ zeptal se Wolfe bodře Willow a pro jistotu se odvrátil od Jessičiných pokušitelských úst.

Willow zvedla hlavu od mělkého umývadla, kde zrovna opatrně koupala miminko, které z teplé vody blaženě vystrkovalo bříško vstříc matčiným dotekům.

„Panu Ethanu Calebu Blackovi se prosím vede skvěle, děkuju,“ usmála se pyšně Willow.

„Takže Ethan? Už jste se konečně dohodli.“

„Tak se jmenoval Calebův otec.“

„Bože, Božíčku, takové dospělé jméno pro takového drobečka,“ poznamenal Wolfe. S obdivem se podíval na

Willow. „A víš určitě, že máš být tak brzy z postele a zase v plné práci?“

„Postel je jenom pro nemocné a já jsem přece zdravá.“

Jessica podmračeně vzhlédla od kamen, kam stavěla nahřát mísu kukuřičného chleba.

„V Anglii zůstávají ženy po porodu ležet i několik týdnů!“ prohlásila nespokojeně.

„Chcípáčkové!“ odfrkl si Wolfe a z toho jediného slova se dalo vyčíst všechno to pohrdání, jež choval vůči členům britské aristokracie. „Celá ta cháska je na světě platná asi jako cecíky na kanci.“

Willow však pouze řekla: „Čím déle zůstane člověk v posteli, tím je zesláblejší, když konečně vstane.“

„Ale stejně vypadáš unaveně,“ namítala Jessica.

„Už jsem zažila větší únavu. Zkus se přeptat Caleba.“ Willow zvedla malého Ethana z koupele, opatrně ho osušila a zavinula mu zadeček do měkké plínky, přičemž spokojeně pobrukovala: „S Ethanem jsme se dopoledne moc krásně prospali, nemám pravdu, broučku? A hned po obědě si to zopakujeme.“

Wolfe potřásal hlavou, ale vyjadřoval tím spíše obdiv než nesouhlas. „Vida, a to jsem si myslel, kdovíjak nejsou Cejenky houževnaté. Toho dne, co tě Caleb objevil, musely svítit na obloze všechny jeho šťastné hvězdy!“

Jessica se sklonila nad mísu s chlebem a upravila na ní čistý bavlněný ubrousek, aby po stranách neutíkalo teplo. Ta úprava byla zbytečná, ale ona ji využila jako záminku, aby mohla před ostatními schovat tvář až do chvíle, kdy na ní nezbude ani stopy po ukřivděném výrazu, jemuž se po Wolfově poznámce neubránila. Ani vědomí, že svoje slova nemyslel jako zákeřnou ťafku své neschopné manželce, neotupilo hrot jejich ostří.

Začínala se utěšovat nadějí, že Wolfe se s jejich manželstvím pomalu smiřuje. Od té noci, kdy se dozvěděl o příčině jejího strachu z mužů, manželství a porodů, to byl zase ten starý láskyplný kamarád, jak ho znávala dřív. A navíc byl i její trpělivý a velkorysý učitel odvěkého umění tělesné lásky.

Ale nyní si Jessica uvědomila, že jako manželku ji Wolfe nepřijal a pravděpodobně to ani neudělá. Pohrdání vůči aristokracii měl zadřené až do morku kostí.

A Jessica se jako aristokratka narodila, což jí Wolfe nikdy neodpustí, dokonce ani v zajetí vášně ne. I když se touhou po ní celý chvěje, i po těch třech nocích strávených strhujícími sexuálními hrátkami zůstala Jessica pořád ještě panna. Narodila se jako šlechtična, a to ji automaticky zařadilo k tomu druhu žen, se kterými se Wolfe může smyslně škádlit, ale v žádném případě by si z nich nevybral svoji životní družku.

Vichr se ovíjel kolem stavení jako had, páčil rámy oken a dveře, aby si vyzkoušel svoji sílu a mužům uvnitř připomínal, co je čeká po jídle. Od oken náhle zazněl jemný škrábavý zvuk, jak do skla bušily kousky ledu a kannnky hnané ledovým proudem vzduchu. Muži okamžitě přestali jíst a vyměnili si ostražitý pohled.

Wolfe se beze slova zvedl a zamířil k zadním dveřím. Bez ohledu na rezavý vítr plný ledových krystalků šel od domu tak daleko, dokud neměl jasný výhled na oblohu lemovanou horskými štíty. Vzduch byl podivně třpytivý, jakoby oživlý, a voněl zimou. Horské jaro je horší než vrcholící zima, pomyslel si Wolfe. Je zákeřné a člověk mu snadno skočí na vějičku!

I když ještě nebylo ani poledne, z lesa se ozývalo zlověstné a chvějivé vytí vlčích smeček na lovu.

Zcela nehybně a mlčky Wolfe stál a všemi smysly vstřebával ty nenápadné zprávy oblohy a země, vichru a divočiny. Když se konečně obrátil a vrátil zpět do pokoje, v obličeji mu seděl neproniknutelný výraz. Zachmuřeně se rozhlédl po přítomných, usazených kolem stolu.

Caleb pokývl. „Jak to vypadá?“ zeptal se tiše.

Wolfe zaváhal a pak pokrčil rameny. Vítr tu pravdu prozradí, i kdyby její vyslovení oddaloval sebevíc.

„Sbírá se to tam ke sněžení.“

Caleb zamumlal cosi, co Jessica raději přeslechla. Tiše postavila na stůl další misku nahřátého chleba a mísu dušeného masa.

„A?“ Caleb věděl, že to není všechno. „A bude to hotově peklo.“ Wolfe odpověděl mírně, ale zřejmě si byl jistý. Všichni věděli, co to znamená.

„Počítejte s tím, že vyjedu jenom já. V blizardu se člověk ztratí raz dva,“ rozhodl Caleb.

Rafe se rozhlédl kolem stolu. „Začnu shánět do ohrad krávy s telaty!“ prohlásil Rafe bez ohledu na Calebovu poznámku. „Koně můj bič spíše plaší, ale na dobytek působí jako kouzelný proutek.“

„Pojedu s tebou,“ přidal se rázně Reno. „Díkybohu, že se nám zatím neotelilo moc krav. Telatům je teď nejlíp v jejich břiše. A jak to vypadá s klisnami? Už se některá ohřebila? Myslím, že je zrovna čas.“

„Zatím ne,“ odpověděl Wolfe. „Moje stříbřenka bude zřejmě úplně první. A počítám, že po ní to ostatním nebude trvat moc dlouho. Ale jestli se hříbata začnou rodit během bhzardu…“

Caleb přimliouřil oči, ale mlčel. Beztak neexistoval způsob, jak odvrátit ledový severák plný sněhu, který přiletěl do hor připomenout, že mstivá zima se nevzdává snadno.

„Jakmile chytnu do lasa svého mustanga,“ pokračoval Wolfe, „Ishmael jistě dovede zbytek stáda do bezpečí.“

„K čertu!“ vybuchl Caleb znechuceně. „Když jsem se tvou stříbrnou klisnu snažil chytit naposledy, běhala kolem mě v kruzích jako šílená.“

„Nohy má jako blesk, viď? A mazaná je jako liška.“ Wolfův úsměv však rychle pohasl. „Jestli s ní nebudu moct promluvit –“

„Promluvit s koněm?“ nevydržela to Jessica.

Caleb jí věnoval zvláštní úsměv. „Čejensky. Tak zatrachtilou věc jsem namouduši v životě neviděl. Wolfe může přijít přímo až k mustangovi a ‚povídá‘ si s ním, a ta nezkrotná potvora pak za ním chodí jako pejsek.“

„To je taky čejensky název pro mustanga. Velký pes,“ poznamenal Wolfe. Viditelně zvážněl. „Jenže pokud si stříbřenka nedá říct a nedovolí nám přiblížit se k ní natolik, abychom ji mohU odchytit do lasa, pak ji budu muset lehce postřelit.“

Jessica se nešťastně podívala na Wolfa. Dobře věděla, že stříbrná klisna je srdcem jeho budoucího stáda.

„Udělám prostě to, co bude zapotřebí,“ prohlásil Wolfe.

Třetího dne, co trval zběsilý blizard, byli už všichni muži k smrti vyčerpaní nevyspáním a dlouhými hodinami strávenými v sedle v těch nejhorších představitelných podmínkách. Jessica vyráběla hrnce dušeného, stohy kukuřičného chleba a rybníky horké kávy. Bez ohledu na denní či noční hodinu měla všechno jídlo i pití stále horké, protože těžko mohla odhadnout, kdy se rozletí zadní dveře a do kuchyně vpadne některý z mužů rozklepaný zimou a vyhládlý jako medvěd na jaře.

„Běž si zase lehnout,“ vybídla Jessicu Willow.

„Vařila jsi už od rozbřesku a teď je skoro večer. Musíš být strašlivě vyčerpaná.“

„Zvládám to. Jsem silnější, než se na první pohled zdá. Vždycky jsem byla.“

Willow pohlédla na Jessičinu ztrhanou tvář a pochopila, co ji trápí.

„Muži budou v pořádku, Jessi. Na jízdu horskou divočinou jsou zvyklí, nic se jim nemůže stát.“

Jessica odpověděla pouze nervózním přikývnutím. Neměla tušení, kolik toho Caleb manželce prozradil o potížích, které měli v lesích s tou spoustou lovících vlků za bouře, s jankovitým dobytkem a kravami, jež si s telením vzpomněly v tu nejhorší možnou chvíli, a to ani nemluvě o sainotném vichru plném tisíců ledových zoubků, jež se zadíraly do masa a ukrádaly tělu teplo, bez něhož se neobešli lidé ani dobytek.

Jessica však tohle všechno věděla, protože Wolfe jí svými podrážděnými odpověďmi a výmluvným mlčením prozradil mnohem víc, než zamýšlel.

„Kdyby aspoň přestal ten zatracenej vítr!“ vybuchla Jessica náhle.

„Ach ano, kdyby. Ale aspoň snad už přestává sněžit,“ poznamenala Willow a přistoupila k oknu. Zvedla dalekohled, který tam měla připravený. Zvětšujícím sklem se

L

rozhlédla po pastvinách a neslyšně přitom počítala koně. Vzhledein k nejméně metr vysokým závějím si nemohla být jistá, přesto měla dojem, že se nedopočítala.

„Copak je?“ přistoupila k ní Jessica.

„Nejiníií čtyři klisny chybí.“

„Ishmael je jistě přivede zpátky.“

„Pokud se začaly hřebit, tak ne,“ zašeptala úzkostně Willow. „Žádný hřebec nejde za klisnou, která se odtrhne od stáda kvůli porodu.“ Po chvilce napjatého ticha Willow dodala: „A taky jsem zahlédla vlka, možná dva. Smečky zase vytáhly na lov.“

Na zlomek vteřiny zavřela Jessica oči. Viděla Willowiny arabské klisny, když je přihnali na pastviny k domu. I když byly ztěžklé hříbaty a srst měly po zimě dosud huňatou, jejich elegantní těla i chůze Jessiku okouzlily. Z pomyšlení, že zrovna tyto klisny leží a rodí v nelítostném vichru, zatímco kolem hladově krouží vlci, se jí dělalo nevolno. Klisny budou zcela bezmocné, zajaté bolestmi a nároky porodu. Po jistou dobu budou skoro stejně zranitelné jako jejich novorozené hříbě klouzající z teplého lůna na zmrzlou zem.

„Hříbata…,“ šeptla nešťastně Jessica.

Willow se opět podívala dalekohledem, ale neřekla nic.

„Nevidíš některého z mužů?“ vyzvídala Jessica.

„Ne. Pravděpodobně pročesávají les, aby našli zatoulané krávy. Kdykoliv začne před úsvitem vát vítr ze severovýchodu, stádo se stáhne do údolí Eagle Creek.“

Jessica s rostoucím napětím vyčkávala, až Willow dalekohledem pročeše pastviny přes oponu vířícího sněhu. Když Willow nakonec s neskrývaným zoufalstvím dalekohled zase spustila, Jessica beze slova pochopila, že několik klisen stále chybí.

„Nikde nevidím stříbřenku,“ přiznala Willow po chvilce. „Bojím se, že se už začala hřebit.“

„Kristepane, to ne,“ zasténala zděšeně Jessica. „Stříbřenku nesmíme ztratit! Wolfe byl tak rád, když k němu po našem příjezdu sama přiběhla, jako by pochopila, že on ji vždycky ochrání.“

Willow odložila dalekohled. „Poslyš. Před pár minutami jsem nakojila Ethana. Kdyby se rozplakal, než se vrátím, tak –“

„Ne!“

To vášnivé odmítnutí Willow polekalo.

„Zůstaň tady s dítětem!“ poručila jí Jessica napjatě. „Za klisnami zaběhnu já.“

„To ti nedovolím! Ten chlad je příliš nebezpečný!“

„A to je důvod, proč zůstaneš s Ethanem. Kdyby se ti něco stalo, děťátko umře, zatímco kdyby se něco přihodilo mně…“ Jessica se odmlčela a potom dopověděla beze stop hořkosti v hlase: „Tak kvůli tomu nikdo jiný neumře.“

Willow sepjala ruce tak křečovitě, až jí klouby na prstech zbělely. „Jessi, ven vážně nesmíš. Nemáš ponětí, co tenhle horský vichr dokáže, jak rychle dovede z člověka vysát všechno teplo a sílu.“

„O chladu a větru vím své. Viděla jsem stát v ohradách zmrzlé ovce a studny zamrzlé od hladiny až ke dnu do jediného kusu ledu.“

Willow rozevřela oči do vyděšených, oříškově hnědých jezírek. „To jsem nevěděla, že v AngHi bývá takový mráz.“

„V Anglii ne, ale ve Skotsku ano. Máš tu zimní oblečení, které by mi bylo?“

„Jessi –“

„Tak máš, nebo ne?“

„V ložnici. Ukážu ti je.“ Willow se na rtech zachvěl prazvláštní úsměv. „Některé kusy toho oblečení ti budou důvěrné známé. Caleb je donesl od Wolfa, patřily tobě. A vedle předních dveří visí puška. Vezmi si ji, dám ti rezervní náboje.“

Za chvíli už Jessica mířila z domu, zabalená do mnoha vrstev vlny a kůže, na které si vzpomínala, a do vypůjčeného kožíšku s kapuci. Místo sukně měla kalhoty a v ruce nesla vypůjčenou pušku. Kapsy kožíšku měla nadité náboji.

Jediný kůň v ohradě, který nevypadal vyčerpaně z jízdy ve sněhu – muži si koně chodili střídat – byl vysoký černý valach. Neměl chuť dát si nasadit uzdu, nechat se osedlat a nést jezdce. Jessica s vypětím všech sil zvládla první dva úkoly, ale málem stokrát sletěla ze sedla, než se valach konečně vzdal a s ušima přitisknutýma k lebce konečně vyklusal z ohrady. Jessica byla přitom nesmírně ráda, že Wolfe trval na lom, aby se učila jezdit i na neposlušných koních a zvládala povinnosti čeledína.

Než dojela na pastviny, zahlédla prvního vlka. Dychtivě větřili a běželi s jistotou, cílevědomě, jako by dobře věděli, jaká je čeká odměna. Instinkt jí velel, aby se pustila za nimi. V řídkém lesním porostu však ztratila jejich stopu. Mezi stromy byl ten rezavý vichr mírnější, ale ne o mnoho.

Zrovna když to Jessica chtěla vzdát a vrátit se na pastvinu, dolehlo k ní s ničím nezaměnitelné zařičení koně. Čišela z něho hriiza a vztek. Bleskově obrátila valacha a tryskem se pustila ve směru, odkud volání o pomoc zaznělo, uhýbala převislým větvím a pokaždé když kůň skočil přes mělkou strouhu zavátou prachovým sněhem, křečovitě se pověsila na sedlo.

Zpočátku viděla Jessica pouze vlky. Pak ve sněhu spatřila i stříbřenku, jak se zoufale snaží vydrápat na nohy, aby se bránila šelmám, jež se k ní blížily ve vražedném kruhu. Jessica strhla pušku z ramene a střelila rovnou do vlků. Šelmy se rozprchly, ale téměř vmžiku byly zpátky a opět kolem klisny sevřely kruh. Jessica vystřelila znovu a ještě jednou a rychle přitom dobíjela navzdory neohrabaným rukavicím.

Po třetím výstřelu se vlci konečně stáhli, zmizeli ve vířících závojích větrem hnaného sněhu. Jessica seskočila z valacha a rozběhla se ke stříbřence. Mustang sice chvíli uhýbal a tiskl uši k hlavě, jenže porod postoupil už tak daleko, že nemohl odolat jemným rukám, jež se mu snažily pomáhat.

Jakmile přišlo hříbě na svět, Jessica se posadila a přitáhla si ho na klín, aby zmrzlá zem nevysála z tvorečka všechnu sílu. Mustang se bleskově zotavil, za chvíli už stál na nohou a nozdrami zvědavě pošťuchoval mokrý černý uzlíček, pod kterým Jessica nebyla téměř znát. Matka pak neuvěřitelně dlouhým růžovým jazykem hříbě pořádně očistila. Když se jí do cesty připletla Jessičina ruka nebo noha, omyla ji stejně důkladně.

Náhle však klisna zvedla prudce hlavu a rozšířila nozdry. Poodběhla, ale ihned se vrátila, protože hříbě by opustit nikdy nedokázala. Naléhavě na ně zafrkala a hříbátko se poslušně zkusilo postavit na nohy.

Jessica ho párkrát podepřela a postrčila, až nakonec hříbě stálo samo, ale za minutku se opět svalilo k zemi a tenké nožky mu přitom trčely do všech stran. Když se Jessica shýbla, aby mu pomohla, prořízl hukot větru rozhněvaný mužský hlas.

„Čert aby to vzal, co tady vyvádíš? Ty zatracená jižanská dámo, někdy nemáš ani tolik rozumu, co pánbůh ráčil nadělit huse!“

Než stačila Jessica pronést jediné slovo, vyzvedly ji ze země dvě mohutné ruce a hned nato hleděla do očí příšerně zuřícího Caleba Blacka. V jeho tváři nebylo ani stopy po tom smyslném milenci, něžném otci či milujícím manželovi, jakým byl obvykle. Teď tu stál, temný anděl pomsty se zlatýma očima, z nichž šlehaly blesky.

„Jessi!“

Pokusila se o úsměv, ale v ústech jí úlekem vyschlo. Z Caleba šla příšerná hrůza.

„Dobrý Bože,“ vydechl, protože nemohl uvěřit svým očím. „Tak to vy jste osedlala Deuce! Podle toho kožešinového kabátku jsem myslel, že to je Willow. Ví Wolfe, že jste venku v tomhle pekle?“

Před odpovědí Jessiku zachránil ocelově šedý kruh vlčích těl, který se kolem nich náhle vynořil. Zatím byl sice dost daleko, ale viditelně se přibližoval. Než se Jessica stačila nadechnout, Caleb ji pustil a v pravé ruce se mu objevila opakovači puška. Výstřely následovaly po sobě tak rychle, že je bylo vyloučeno spočítat, a jejich přerušované hřmění přehlušovalo i zběsilé skučení vichřice. Asi padesát metrů od nich se svalil vlk do sněhu a znehybněl. Ostatní šelmy se rozprchly.

Jessica užasle pohlédla na Caleba, protože jeho střelecká rychlost a přesnost ji ohromily. Díky sněhu se vlci objevili bez varování a stejně tiše zase zmizeli. Podle toho, co Caleb poznamenal, však byl jeho výkon pro něho zklamáním.

„Hrom a blesky, jak jsem jich mohl tolik minout? Tech zkurvysynii se tu muselo plížit nejmíň třicet!“

Nato beze slova vysvětlení vyhodil Jessiku Deuceovi do sedla, bleskově si znovu nabil pušku a zamířil k vrávorajícímu hříběti. Když se k němu přiblížil, stříbřenka přitiskla uši k hlavě a vycenila zuby.

„Jen klid, ty šilhavá herko. Chci tvému mrňousovi pomoct, ne ho sníst.“

Klisna rozevřela nozdry. Jessica byla prosáklá pachem hříběte a na Caleba se z něj otřelo dost, aby to zvíře zmátlo. Klisna neklidně podupávala, švihala ohonein a rozrušeně ržála, přesto však dovolila, aby Caleb sebral hříbátko a strčil ho Jessice na klín.

„Odvezte ho do stáje. Stříbřenka z toho nebude nadšená, ale půjde za vámi.“

„Ze stáda chybí nejméně další tři klisny!“ vykřikla do větru Jessica. Caleb sykl kletbu a natáhl si opět rukavice. „Neštěstí nechodí nikdy samo, k sakru. Jen tvrdohlavá ženská si může usinyslet rodit v takovémhle psím počasí.“

„No co, to jsou jen důsledky dovádění tvrdohlavých mužských během loňského léta!“ odsekla Jessica.

Caleb se krátce zasmál a pleskl Deucea přes svalnatý zadek. „Tak syp, hochu. Taková cácorka, co máš v sedle, a to koňské mimino můžou umrznout ráz dva.“

„Jakápak cácorka!“ zlobila se Jessica, ale to už se černý valach pouštěl do klusu.

„Abych vám řekl pravdu, Willow mi o vás taky tvrdila, že se nezdáte,“ přiznal Caleb, který ujížděl vedle ní. „Ale tenkrát jsem tomu nevěřil. Teď už samozřejmě ano. Držte Deuceovi uzdu hodně pevně, ve větru rád jankovatí.“

„To už jsem si všimla. Vrátím se pak pro další hříbata.“

„Nesmysl. Ten vítr i vlci představují příliš velké nebezpečí. Počkejte hezky doma. Reno jel kousek za mnou. Spolu ty ztracené klisny jistě najdem.“

„Ale co bude s dobytkem? Ten potřebujete víc než koně, které beztak většinou patří Wolfovi!“

Caleb neodpověděl. Místo toho prudkým trhnutím uzdy obrátil svého koně a rozjel se do zuřivě rozvířených spirál sněhových vloček, jež dopadaly na závěje vysoké až do pasu. Za ním se v ohradě zimomřivě choulilo stádečko koní, zadky natočené k ledovému větru.

Pod úzkostlivým dohledem stříbřenky vjela Jessica chvatně do stáje. Mustangovi se dovnitř vůbec nechtělo, ale kvůli hříběti se tam po centimetrech připlížil. Jessica zavedla hříbě i klisnu do prázdného stání, dovlekla tam vědro vody a náruč sena a opět se vyhoupla na Calebova urostlého valacha.

Deucea to z tepla stáje vůbec nelákalo. Po chvíli trucování a pokusech shodit jezdkyni ze sedla se nakonec podřídil a opět vyrazil do ledového a větrného pekla.

Výstřely z opakovačky Jessice napověděly, kde Caleba hledat. Než se tam dostala, vlci zmizeli. Vysoký, širokoramenný muž stál zády k ní, mezi koleny přidržoval novorozené hříbě a rychle dobíjel šestirannou pušku, přičemž v poryvech padajícího sněhu pozorně vyhlížel stopy po vracejících se hladových vlcích. Když žádné nespatřil, zasunul pušku do pouzdra a shýbl se pro hříbě. Klisna byla mnohem ochočenější než Wolfova stříbřenka. Kromě toho, že do hříběte nepřestávala starostlivě šťouchat nozdrami, nijak nepřekážela.

Jako kdyby pochopili, že pozornost muže i koně je upřená jinam, najednou na ně ze tří stran vyrazili opět vlci.

Než Jessica stačila vykřiknout varování, Caleb se napřímil, vytáhl pušku a jakoby ve stejném okamžiku vystřelil. Během pár ohlušujících vteřin vyprázdnil celý zásobník. Jeho bleskové a přesné pohyby Jessiku překvapily stejně jako předtím.

Vlci se rozprchli a nechali za sebou dva tmavé ležící stíny. Vmžiku začal Caleb dobíjet. Pak zaslechl něco za sebou a s puškou v napřažených rukou se otočil jako blesk. Světle zelené oči se ve větrem ošlehané tváři zaleskly jako drahokamy.

Jessica si vzpomněla, jak jí Wolfe vyprávěl, že pokud jde o rychlost a střelbu z opakovačky, Caleb a Reno se sobě vyrovnají.

„Willy, co tady k čertu v té slotě pohledáváš, a navíc ještě na Deuceovi? Ví o téhle tvé proklaté hlouposti Caleb?“

Když Jessica pobídla koně, aby popojela blíž, kapuce se jí shrnula poryvem větru a dlouhé mahagonové kadeře se v podvečerním svědě zatřepotaly jako plameny. „Jessi! Prokristapána, ví Wolfe –!“

„Hele, radši mi dejte to hříbě, než přimrzne k zemi,“ přerušila ho Jessica stroze, protože už ji nebavilo poslouchat řečičky těch urostlých pistolníkii, jak by měla radši sedět doma u krbu. „Potřebujete každou ruku, která dokáže být něco platná.“

Netrpělivě si zastrčila vlasy pod kapuci a stáhla si ji šňůrkou. Sotva dovázala kličku, už jí Reno položil přes kolena kudrnaté černé hříbě, přičemž mu jeho černohnědá máma téměř šlapala na paty.

„To jste předtím z pušky střílela vy?“ zeptal se Reno. „A dobila jste si?“

„Mě učil lovit Wolfe!“ odsekla. „Tak co jste si myslel?“ Reno po ní blýskl úsměvem. „Myslel jsem, že jste si zase dobila. Mám vaši karabinu. Chcete si to vyměnit?“

„Na rozdíl od Wolfa neumím střílet jednou rukou, když jedu hlavou dolů a navíc s očima zavřenýma,“ odpověděla suše Jessica. „Mně osobně mnohem víc vyhovuje tahle puška. Stačí mi namířit aspoň zhruba správným směrem a stisknout kohoutek.“

„Tak v tom pokračujte. Zrzko. Ten pach krve po porodu přivádí k šílenství vlčí smečky mezi pastvinami až k průsmyku na opačnou stranu hor. Muselo se tu seběhnout nejmíň padesát šedesát vlků. V životě jsem nic podobného neviděl. Člověk jednoho zastřelí a na jeho místě jsou hned tři další.“ Poplácal Jessičina koně po pleci. „Tak ji hezky odnes domů, Deuce.“

Deuce se opět dychtivě rozběhl ke stájím a za ním klusala klisna, mohutná skoro stejně jako on. Hříbátko se chvíli bránilo, ale pak to vzdalo a zůstalo klidně ležet přes sedlo, zatímco kolem fičel ledový vítr.

Jakmile Deuce vyjel z beztak nevalného útočiště borového lesa, vichr začal nabírat ze země náruče sněhu a švihal jimi po nechráněné kůži. Valach trhl za uzdu a nahrbil hřbet, jako by se chystal vyhodit.

„Ať tě to ani nenapadne!“ okřikla ho Jessica a škubnutím mu uzdu opět přitáhla.

Zčistajasna se všude kolem vynořili vlci. Se zděšeným zaječením pustila Jessica uzdu, zdvihla pušku a vypálila na útočící černý stín. Současně s tím Deuce sekl zadníma nohama po dalších útočnících a mohutná černohnědá klisna se vrhla na nejbližšího vlka a přinutila ho k ústupu. Hned potom se klisna natočila zády k valachovi. Obě zvířata si navzájem instinktivně chránila nejzranitelnější zadní části těla a postavila se čelem krvelačné smečce. Jessica nenutila Deucea, aby se zkusil dostat tryskem ke stáji, protože věděla, že dávno předtím by ho vlci stáhli k zemi a rozsápali.

Zatímco se Deuce s klisnou otáčeli a tu a tam sekli kopytem po vlkovi, který byl natolik troufalý, že se přiblížil, snažila se Jessica zůstat v sedle, udržet hříbě a přitom znovu nabít. I když se jí však podařilo vsunout do komory další náboj, bylo jí jasné, že to nestačí. Kolem bylo příliš mnoho vlků.

Jessica náhle pocítila nepřirozený klid. Pozvedla pušku k výstřelu s vědomím, že jakmile vystřelí, bude další dobíjení znamenat závod s časem, aby se vlci nestačili znovu shluknout a uzavřít vražedné obklíčení. Pokud v tom závodě prohraje, bude jí zbývat jen jediná naděje, a sice že některý z mužů zaslechne charakteristické práskání její pušky a včas ji objeví.

Stiskla spoušť. Vlci se naráz rozprchli jako sněhové vločky v poryvu vichru. Někteří z nich uskočili do strany a přitom vrčeli a chňapali, jako by od sebe odháněli vosy. Jessica sice zoufale přidržovala hříbě, ale přesto se

jí podařilo opět nabít, dřív než rozuteklí vlci stačili sebrat ztracenou odvahu.

Sotva však pozvedla pušku k dalšímu výstřelu, hříbě začalo klouzat ze sedla dolů. Ze všech sil se ho snažila přidržet aspoň jednou rukou, zatíinco druhou mířila na vůdce smečky, který řídil útok – na obrovitého, břidlicově šedého samce, který byl natolik chytrý, aby poznal, že od její pušky mu hrozí nebezpečí, a uskočil do strany, sotva k němu stočila hlaveň.

Mohutný samec se rozběhl, dřív než Jessica stačila opět nabít a namířit. Náhle udělal kotrmelec přímo ve vzduchu a rozplácl se na zemi. Zůstal ležet. Současně s tím, jak vítr donesl k Jessice prásknutí výstřelu, odtrhlo se od smečky další zvíře, zazmítalo sebou ve výskoku a po dopadu na zem už nevstalo.

U okraje lesa Wolfe znovu zamířil a opět vystřelil. Vybral si vlka nejblíž koním. I když mu v žilách tepal strach, střílel jistě, klidně a přesně a krupobitím kulek se snažil šelmy odradit od jejich vyhlédnuté kořisti.

Proklatě moc vlků, pomyslel si zuřivě. Prokristapána, co tím jen Caleb sledoval, že dovolil Willow ven v tomhle psím počasí? Vždyť jde o život, a nejen o ten její! Co dítě, proboha?

Najednou zjistil, že už nemá po čem střílet. Vlci ustoupili, zmizeli jako obláčky dýmu v prudkém větru.

Wolfe chvatně nabil a rozjel se na louku. Viděl, jak Deuce rychlým klusem míří do stáje a jezdec se hrbí nízko v sedle a přidržuje hříbě. Za nimi běžela jedna z Calebových mohutných klisen montanského chovu a úzkostlivě se natahovala po hříběti.

I když Wolfe nesmírně obdivoval Willowinu odvahu, s jakou čelila tomu psímu počasí a vlčí smečce, mrzelo ho, že situace je natolik zoufalá, že potřebují skutečně každou ruku. Ale bylo to tak, i sebemenší pomoc byla vítaná, třebaže pocházela z měkké ženské ručky, jež by měla daleko spíše houpat kolébku než mířit puškou přes tělo bezmocného novorozeného hříběte.

Při západu slunce se vítr konečně utišil, což přineslo úlevu lidem i zvířatům. Klisny s hříbaty byly v bezpečí stáje, krávy s čerstvě narozenými telátky zahnané do ohrad a muži sháněli už jen poslední zatoulané kusy. S každým okruhem, který Wolfe udělal kolem stáda, teplota vzduchu stoupala.

Pak se zvedl další vítr, mírný vánek od jihu. Než vyšel měsíc, sníh začal pod jeho teplým dechein rychle tát. Wolfe se postavil ve třmenech a rozhlédl se po třpytícím se kraji. Protáhl se a zhluboka si povzdechl, vyčerpaný až do morku kostí.

„Jsou pryč. Do takhle početné smečky se neslezou dřív, než se zase spustí příští blizard.“

Wolfe to prohlásil tak jistě, až Caleba zamrazilo. Naklonil hlavu k rameni a zadíval se na muže, jehož považoval za svého bratra, ale ne vždycky mu rozuměl. Wolfe větřil jak šelma a bylo téměř znát, jak má nastražené uši. Krev jeho indiánské matky nebyla v tomhle divokém prostředí vůbec na obtíž.

„A jak dlouho podle tebe potrvá, než se zase strhne podobná plískanice?“ zeptal se Caleb.

„Dneska to nebyl obyčejný blizard, ale to nemůžeš vědět, na to ve zdejších horách nežiješ ještě dost let. Byl to pekelný vítr, kdy se spiknou přírodní živly s dravci a společně zaútočí na všechno, co je nemohoucí. Nepřežijí slabí – a mláďata. Mláďata se narodí zase příštím rokem, ale ti slabí zmizí nadlouho, protože zůstanou jen silní jedinci se silnými potomky.“

„Takže dalšího pekelného větru se nemusíme bát třeba i několik desítek let?“ ujišťoval se Caleb, který pochopil tuto strašlivou metodu, jíž si příroda zajišťovala jistou rovnováhu.

„Jeden zažila matka mé matky ještě jako dítě, jeden jsme zažili my. Myslím, že další zkušenost s ním udělají tvoji vnuci, pokud se dožijou požehnaného věku.“

„Doufám, že budou mít na pomoc stejného přítele, jako jsi ty.“

„A manželky, jako je Willow,“ dodal Wolfe tišeji.

Caleb ho neslyšel. Mezitím už obrátil koně a klusem mířil ke stádu mustangů, kterě před sebou hnali Rafe s Reném. Wolfe se rozjel k domu, jehož okna zářila do tmy lákavě zlatým přísvitem.

Protože mu bylo jasně, že Willow se musela vydat ze svých posledních sil, zaskočilo ho, když vešel do domu provoněného párou z čerstvě uvařeného jídla. Na kamnech stál hrnec horké vody, vedle ležel suchý ručník a mýdlo. S úsměvem pochopil tuto němou výzvu a začal si sundávat klobouk a rukavice, těžký kabát a promočené boty, vestu, košili i spodní nátělník. Umyl se, jak jen to v umývadle šlo, a vychutnával pocit teplé vody a suchého nahřátého ručníku.

Zašustění sukní za jeho zády Wolfovi prozradilo, že už není v místnosti sám. Už jak se otáčel, nesmírně se těšil, jak sevře Jessiku do náruče a pevně ji k sobě přitiskne. Při vzpomínce na její příjemnou čistou vůni se mu rozbouřila krev. Objímat ji bylo jako ležet v růžové zahradě v plném letním květu.

Jenže Wolfa neovanula vůně růží, nýbrž levandule. Willow mu s úsměvem podávala čistou košili.

„Pokud máš oblečení zřízené stejně jako Caleb, pak dokáže stát a střílet i bez tebe,“ poznamenala.

Wolfe si oblékl košili a spokojeně na pokožce ucítil měkkost a hřejivost flanelu. Podíval se na dušené maso, které tiše pobublávalo na sporáku, a na velehoru vdolků vedle na stolku a v tichém obdivu zavrtěl hlavou.

„Tys vážně zázrak přírody, děvče. Staráš se o miminko a ještě stihneš vyprat šaty a prádlo pro čtyři chlapy a k tomu je ve dne v noci krmit. A jen tak mimochodem přitom ještě zachraňuješ hříbata a střílíš vlky.“

Willow na Wolfa upřela prapodivný pohled. „Souhlasím s tebou, pokud jde o mrňouska a vdolky, ale to další ti nerozumím. Všechno to udělala Jessi, včetně vaření. A pokud se zachránila některá hříbata, je to její práce, ne moje. Já udělala jen tolik, že jsem jí půjčila svoje oblečení a pušku.“

„O čem to mluvíš?“

„O Jessi. V tom blizardu byla venku ona, ne já.“

Wolfe vytřeštil oči a tak křečovitě popadl Willow za ramena, až zamrkala.

„Vždyť jsem tě tam zahlédl, jela jsi na Deuceovi!“ prohlásil důrazně. „Viděl jsem, jak po tobě skočil vlk a tys vystřelila z pušky a znovu jsi nabíjela, zatímco Deuce tančil dokola a tys přidržovala na kolenou hříbě a já netušil, jestli stačím toho zatraceného vlka zastřelit dřív, než strhne tebe i s hříbětein dolů do sněhu!“

„Jessi!“ pravila Willow stručně. „Jessi a Jessi a zase Jessi!“

Wolfe pustil Willow a rázně zamířil k ložnici, v níž s Jessikou přespával.

„Pokud hledáš jistou šlechtičnu,“ upozornila ho Willow suše, „tak bych ti radila zkusit stáje.“

Wolfe se k ní prudce otočil. „Cože?“

„Jessi měla strach, že vlci by se mohli dostat až do stájí. Moc dobře ví, jak hodně si ceníš toho jankovitého stříbrného mustanga. To proto Jessi vyjela do vichřice, protože jsem dalekohledem viděla, že chybějí čtyři klisny. To proto je teď Jessi s puškou ve stáji. Hlídá budoucnost navlas stejně, jako bych to na jejím místě udělala já.“

Wolfe na Willow pouze němě zíral, neschopný uvěřit vlastním uším.

„Tedy, původně jsem ven chtěla vyjet já,“ pokračovala Willow, „ale Jessi mi to nedovolila. Řekla, že kdyby se mi něco přihodilo. Ethan umře, zatímco kdyby se něco stalo jí, neumře nikdo.“

„Hlupáček!“

„Vážně? Možná se narodila a byla vychovávaná jako šlechtična, ale v žádném případě není zbytečná neschopná okrasa, za jakou ji pořád považuješ.“

To už Willow říkala jen sobě. Bouchly dveře a Wolfe se rozběhl ke stájím.

17.

Když stříbřenka zachytila Wolfův kpach, tiše zafrkala na pozdrav. Naklonil se přes hrazení stání a překvapením až sykl.

Ve vzdálenějším koutě koňského stání ležela schoulená spící Jessica. V dosahu ruky se jí o stěnu opírala pušky. Vedle ní spalo do klubíčka stočené rudohnědé novorozené hříbě, které se rozhodlo využít příhodného tepla. V naprostém tichu si Wolfe všímal změn mezi děvčetem, jež s ním tančilo na londýnském plese, a děvčetem spícím přímo před ním v koňském stání.

V Londýně měla Jessica pleť jemňounkou a bez poskvrnky jako perleť. Amerika k ní tak laskavá nebyla. Po jedné straně obličeje se jí táhla řada škrábanců a podlitin a tváře měla zdrsnělé od šlehajícího větru. V Londýně měla v obličeji živou růžovou barvu, nyní byla zsinalá, i rozpukané rty měla téměř bílé a pod očima se jí temněly namodralé kruhy z vyčerpání.

To byl ale teprve začátek toho nešťastného srovnávání. V Londýně měla Jessica vlasy lesklé a planoucí jako oheň a z jejich umně spletených vrkočů probleskovaly drahokamy. Tady je měla zcuchané, zamotané vichrem a do všech stran z nich trčela stébla slámy. V Londýně jí šaty navrhovali a šili z nejdražších do– ‚ stupných materiálů v nejmódnějších salonech a sukně měla nadýchané jako obláček. V Americe nosila chlapecký kožený kabát a kalhoty a od ramen až k vysokým hrubým botám se jí táhly stopy od pomoci při několika hřebeni.

V Londýně mívala na rozvrhu dne čajové dýchánky a plesy, návštěvu divadel a čtení nejnovějších románů. V Americe se dřela jako služtička a čeledín dohromady. V Londýně okouzlovala hosty vtipem a stříbřitým smíchem. V Americe se smála jen výjimečně a málem tu zahynula.

Jessi, co jsem ti to provedl?

Na tuto Wolfovu němou a úzkostnou otázku neexistovala jiná odpověď než ryzí pravda: Téměř zabil dívku, která mu důvěřovala jako nikomu jinému na celém světě.

Wolfe tichounce vešel do stání, zvedl pušku, z komory vysypal náboj a opět ji zavřel. To tiché cvaknutí Jessiku probudilo. Prudce a s úlekem se posadila a bleskově sáhla do kouta, kam si předtím připravila zbraň.

„Všechno je v pořádku, Jessi. Vlci se vrátili zpátky do lesů.“

Zamžourala na Wolfa, chvíli se snažila dát dohromady inyšlenky omámené spánkem a pak se rozespale usmála: „Všichni až na jednoho, a to je můj pán Wolfe. S ním jsem v bezpečí.“

Wolfa proťala bolest jako černý blesk a tak trýznivě mu sežehla duši, že se to nedalo ani slovy vypovědět. Jessica mu důvěřovala zcela bez výhrad a on jí přitom nepřinesl nic než trápení a dřinu.

„Kdepak. Svou vlastní pitomostí jsem tě bezmála zabil, skřítku. Když si představím, jak málo chybělo a vlci by tě rozsápali…“

„Jenže ty jsi skvělý střelec,“ zamumlala už opět v polospánku.

„Jsem trouba.“

I když Wolfe mluvil velmi stroze, Jessiku zvedal do náruče s převelikou něhou. Sotva si uvědomila, že ji chce odnést do domu, rázem se probrala.

„Počkej! Vždyť ses ani nepodíval na stříbřenčino hříbě,“ namítala. „Bude to nádherná klisnička do tvého budoucího stáda. Ještě jsem u hříběte neviděla tak ušlechtilou hlavu a tak široký hrudník. Není báječné, že to je klisnička? Za pár let bude –“

„Cert aby vzal stříbřenku i s jejím hříbětem,“ skočil jí Wolfe vztekle do řeči. „Copak jsi to nepochopila? Mohla jsi zahynout!“

Jessica užasle zamrkala. „Ale to ty taky.“

„To je něco jiného. A tímhle to končí, Jessi.“

„Co?“

„Jakmile budou průsmyky průjezdné, odvezu tě zpátky do Londýna.“

„Chceš dát tomu kočáru druhou šanci, nemám pravdu?“

„Co to proboha plácáš?“

Jessica se s úsměvem přitiskla nosem k Wolfově čelisti. „V Londýně mě málem přejel kočár, to už si nepamatuješ?“

Wolfe stiskl rty. „Pamatuju.“

„To bys měl. Ztloukl jsi toho kočího do krve.“

„Nejradši bych toho ožralýho hajzla Uškrtil!“

„A v Londýně je takových spousta,“ nadhodila mile Jessica.

„Takže?“

„Takže v Londýně to pro mě není bezpečnější než tady, nemám pravdu?“

Jessica špičkou jazyka vykreslila ohnivou stezičku na Wolfově bradě.

„O to nejde,“ zavrčel nevlídně.

„A o co jde?“

„Málem jsem tě zabil já svou snahou tě donutit, abys konečně uznala, že pro americký Západ nejsi stavěná. Jsi britská šlechtična a zasloužíš si vést příjemný a pohodlný život v přepychu, pro který ses narodila, byla vychovaná a vzdělaná.“

Během té přednášky vyšel Wolfe z temné stáje ven do zářivého svitu měsíce. Vzduch připomínal teplounké hedvábí.

„Nesmysl,“ namítla Jessica a zívla. „V Anglii bys vůbec nebyl šťastný.“

„Tak tenhle problém by se vyřešil sám od sebe.“

Jessica náhle ve Wolfově náruči ztuhla. Všechna rozespalost z ní vyprchala a nahradila ji vlna žaludeční nevolnosti.

„Co tím chceš říct?“ zašeptala.

„Že já z Anglie odjedu, jakmile bude naše manželství anulováno.“

„Ale já nesouhlasím –“

„Taky nemusíš,“ okřikl ji Wolfe vztekle. „O zrušení totiž požádám já!“

„Ale proč?“ zanaříkala šeptem. „Co jsem ti provedla, že mě tolik nenávidíš?“

„Jakápak nenávist? Necítil jsem ji k tobě ani ve chvíli, když jsi mě lstí přinutila k sňatku.“

„Tak proč potom –“

Jessica svoji otázku nedopověděla, prože Wolfe jí přiklopil ústa svými rty. Než opět zvedl hlavu, oba těžce a vzrušeně lapali po dechu.

„Je konec, Jessi. Vůbec k tomu nemělo dojít.“

„Wolfe, poslouchej mě přece!“ vyhrkla naléhavě. „Chci být tvou manželkou po všech stránkách. Chci s tebou žít, pracovat po tvém boku, rodit ti děti, pečovat o tebe, když onemocníš, a smát se s tebou, i když svět kolem nás bude nevlídný.“

Ta slova byla jako nože obracející se Wolfovi v srdci, nelítostně ho pokoušela, ukrajovala z jeho sebeovládání jako z pecnu chleba a rozkrvácela ho touhou po tom, co se nikdy nemohlo stát – po celoživotním svazku šlechtického skřítka s nemanželským míšencem, který je navíc jen obyčejný lovec. Už od svých patnácti let s jistotou věděl, že tenhle sen se neuskuteční.

A přitom to navzdory svým nejlepším úmyslům málem udělal a zkazil jí tak život.

‚Js4iluju tě,“ šeptala Jessica. „Miluju –“

„Tak dost!“ vybuchl Wolfe zuřivě a překřikl tak slova, jež mu působila větší bolest než dohromady všechna zranění, která kdy utržil. „Já jsem Strom, který roste o samotě. Tys lady Jessica Charterisová. V Anglii se už nemáš čeho obávat. Osobně dohlédnu na to, abys dostala buď vhodného manžela, nebo vůbec žádného.“

Wolfovi se nezamlouvala žádná z těchto možností. Představa, jak se Jessiky dotýká jiný muž, přispěla dalším dílem k jeho soukromému peklu. Nebyl si jistý, jestli by to snesl. Ale bude muset. Zhluboka se nadechl, pomaloučku vypustil vzduch z plic a pokračoval daleko mírněji.

„Za to, že jsem tě přivlekl do téhle divočiny, bych zasloužil pověsit.“

„Ale –“

„Řekl jsem dost!“

Jessica sebou škubla, protože ve Wolfově hlase zaslechla obnaženou sžíravou bolest. To ji zastavilo mnohem účinněji než sebenaléhavější přesvědčování. Zavřela oči a zabořila se Wolfovi obličejem do šíje, aby neviděl její vlastní zoufalství.

Proti jeho hněvu mohla bojovat a také bojovala. S bolestí nesvedla pranic.

Když Wolfe otevřel kuchyňské dveře, stačil Willow jediný pohled na jeho zachmuřenou tvář, aby v duchu vydechla snažnou modlitbičku. Wolfe kolem ní prošel, jako by na světě existoval jen on a Jessica.

„Co se stalo? Je zraněná?“ vyptávala se Willow úzkostlivě a rozběhla se za ním.

„Jenom vyčerpaná.“

Když za sebou Wolfe kopnutím zabouchl dveře ložnice, zjistil, že Willow tam mezitím připravila jídlo, brandy a umývadlo a vědro s horkou vodou. V krbu tančily vysoké plameny.

„Udržíš se na nohou?“ zeptal se tiše.

Jessica přikývla.

Wolfe ji postavil vedle krbu, který sám Calebovi vybudoval, a jemně ji začal vysvlékat. Jessica nic nenamítala, ale vyhýbala se mu pohledem. Prostě jen stála s netečností, která Wolfa zneklidňovala, takže čas od času jí pátravě pohlédl do tváře. Za chvíli zůstala jen v teninkých kalhotkách s nohavičkou a v košilce. Prádlo v porovnání s jejím vnějším oblečením vypadalo čisté až nepatřičně, křehké a ženské a o to víc vzrušující. Wolfe jí prádlo stáhl z těla tak opatrně, jako by bylo z měsíčního svitu a on jí ho nechtěl potrhat.

Poslední kousek oděvu přistál na podlaze a Jessica se zachvěla. Stála nahá před sálajícím ohněm a před mužem, jehož milovala, před mužem, jemuž ublížila, přestože to nikdy neměla v úmyslu.

Wolfe stáhl z postele kožešinovou přikrývku a Jessiku do ní zabalil.

„Už je ti tepleji?“ staral se.

Se sklopenou hlavou přikývla.

„A máš hlad?“

Zavrtěla hlavou.

„Kdys jedla naposledy?“ vyzvídal. „Už si nevzpomínám.“

Tón Jessičina hlasu projel Wolfem jako břitva. Chyběla mu melodie a smích. Všechno to její uličnictví a vřelost, jež jí z hlasu sršely od toho dne, co ji začal učit základům tělesné rozkoše, jako by odvál ten dnešní vichrný den. Jenže je pořád ještě dělila bariéra jejího panenství, propast, kterou nesměli překročit.

Šlechtična a nemanželský míšenec.

„Jessi…,“ zašeptal Wolfe.

Ale nebylo, co by mohl dodat. Všechno už řekl. Všechno už řekla. Zbývalo jediné, a sice vrátit ji do rodné země a do života, pro nějž se narodila, do země a do života, které s ní Wolfe v žádném případě nemohl sdílet.

Mlčky vyhledal Jessičin kartáč na vlasy a vrátil se ke krbu, kde neživě stála. A stejně tak mlčky jí začal rozčesávat zcuchané kadeře.

„Ale já už nejsem tak nemožná, abys mi musel kartáčovat vlasy!“

Wolfe nad tím bezvýrazným hlasem, kteiý neožil ani při námitce, jen ustaraně přimhouřil oči. A totéž co pro hlas platilo i pro její tělo. Připomínala trávu udusanou lijákem, byla zdeptaná, poražená. Ale určitě se vzpamatuje, jakmile bouřka přestane. O tom Wolfe nepochyboval.

Potřebovala jedině pořádný odpočinek a vrátit se domů, k lidem sobě rovným.

„Češu tě moc rád,“ přiznal se Wolfe. „Vlasy máš chladivé a sálající zároveň a voní ti po růžích. Ta jejich hebkost a vůně mě budou nadosmrti pronásledovat.“

Jessica dál už nic nenamítala, protože tím by prozradila slzy, které ji pálily v hrdle. Wolfe stál těsně u ní, ale přesto se jí každým dechem, každým okamžikem vzdaloval, a ten klouzající kartáč jako by se s jejími vlasy loučil za něho.

S očima zavřenýma stála trpělivě jako odsouzenec, zatímco muž, kterého milovala, ji mučil, protože jí předváděl, co všechno by jí mohl nabídnout a co všechno jí odepře. Kdyby mohla umřít, udělala by to, ale pouhé přání člověka nezabije. Nezbývalo jí než snášet ta muka a bolest a rozkoš z jeho doteků a modlit se, aby zítřek nikdy nepřišel a neoddělil ji od jediného muže, kterého kdy milovala.

Když už se vlasy kolem Jessiky vzdouvaly v lesknoucím se hebkém oblaku, Wolfe kartáč jen nerad odložil. Vzduch rozvířený jeho pohyby jí vlasy zelektrizoval a skrze pramínky plující ve vzduchu jako babí léto teď prosvítaly plameny.

Wolfe jen zasykl, protože si chtěl ten obraz nahé Jessiky vedle roztančeného ohně navěky zapamatovat. Toužil pohlédnout i do akvamarínových drahokamů jejích očí, ale skrývala je za sklopenými víčky a hustými řasami, jako by byla příliš unavená, než aby dokázala věnovat třeba jen jediný pohled muži, který ji protáhl peklem.

Wolfe donesl ke krbu dvě umývadla s teplou vodou. V jednom z nich vyždímal jemnou žínku, namydlil ji a začal Jessice omývat obličej. Místností se rozlila vůně růžové zahrady v plném květu.

„Nejsem tak nemožná, abych se neuměla sama umýt,“ pravila Jessica tiše, ale přitom se dívala spíše na kamennou obrubu krbu než na muže, jenž jí tak něžně a důkladně rval srdce z těla.

„Já vím, ale jsi unavená. Dovol mi, ať se o tebe postarám, tak jak jsem měl hned od začátku.“

Když Jessica ucítila žínku na tváři, víčka jí prudce zakmitala.

„Máš obličej celý rozšvihaný vichrem, viď,“ politoval ji Wolfe.

Unaveně zavrtěla hlavou.

„Určitě ne? Ty podlitiny té musejí pořádně bolet. Jak sis je udělala?“

„Nevzpomínám si,“ pronesla nezvučně.

S nesmírnou něhou polaskal Wolfe Jessice zhmožděnou tvář. Dech se jí zadrhl v plicích, ale hned se zase třaslavě rozběhl. Když jí shrnul kožešinovou přikrývku do pasu, slabě zanaříkala.

„Neboj se, skřítku. Nebudu od tebe vyžadovat žádné sexuální hrátky. Jsi příliš unavená… a já tě na vlastní oči viděl tak blízko smrti, že bych svému sebeovládání dneska nevěřil.“

Jessica otevřela oči a vůbec poprvé, co ji Wolfe přinesl do domu, se na něho podívala. Ušlo mu to, protože se zrovna kochal krásou, kterou tvořila se stříbřitou kožešinovou přikrývkou ovinutou kolem pasu a s mahagonovými vlasy, dráždivé jí splývajícími přes smetanově bílé obliny ňader.

Wolfe Jessice shrnoval vlasy tak dlouho, až jí dolů spadaly jenom po zádech. Ještě než se žínkou dotkl jejích ňader, bradavky se vztyčily do sametových korunek a ostře kontrastovaly s bílým atlasem její pleti.

„Jsi krásnější než oheň,“ zašeptal Wolfe chraptivě.

A budu po tobě toužit až do smrti.

Přesto se o tom Wolfe slůvkem nezmínil, protože sám to zjistil teprve teď, a byl to druhý černý blesk, který mu rozťal srdce a vypálil mu další živou ránu v hlubinách jeho duše.

Jessica třaslavě vydechla, protože stroze zaťaté rysy Wolfova obličeje ji vyděsily. Nejdřív se chtěla zeptat, co je v nepořádku, ale netroufala si otevřít oči, aby nevykřikla touhou a láskou k muži, který ji nemiluje. Stála tedy dál mlčky, neschopná promluvit kvůli smutku, který jí zamkl hrdlo.

Kožešinová přikrývka se Jessice svezla z boků do Wolfových dlaní a odtud na podlahu. Wolfe však nechal světélkující hebkou krásu přikrývky u svých nohou bez povšimnutí, protože křivky jejích nohou a nadýchaný, tmavě mahagonový obláček, skrývající těžiště jejího ženství, ho lákaly mnohem víc nez vzácná polární kožešina.

Wolfe pomalu zvedl ruku s žínkou a v tichu, do kterého znělo pouze praskání dřeva v plamenech, pokračoval v omývání křehkého dívčího těla. Jessica zatajila dech a potom hlasitě vydechla. Když si Wolfe beze slov vyžádal volnější přístup k intimním částem jejího těla, pohnula se, aby mu to umožnila. Dlouhé minuty se odehrával pouze tanec pramínků teplé vody doprovázený hudbou plamenů a šepotem žínky na Jessičině těle. Nakonec z ní Wolfe – i když neochotně – opláchl poslední stopy mýdla, po kterém zůstala jen smíšená vůně růží s ohněm rozehřáté ženy.

„Hotovo,“ oznámil Wolfe přidušeně. Chvatně se zvedl a zavřel oči, protože nedokázal hledět dál na Jessiku bez toho, aby se jí nedotkl způsobem, který neměl nic společného se zamlčenými omluvami a naopak po všech stránkách souvisel s lačností, jejíž zběsilé pařáty ho rozdíraly a štvaly k tomu, aby podlehl a svolil ke spojení, jež se prostě nesmělo stát.

Jessica viděla Wolfovu touhu a cítila tu svoji, tělesný hlad i cosi mnohem složitějšího, záhadnějšího. Beze slova mu začala rozepínat košili. Otevřel oči tak prudce, jako by mu vyťala políček. „Co to znamená?“ obořil se na ni skoro hrubě. „Svlékám tě.“

„To vidím.“

„No a potom tě umyju stejně pomalu a ohleduplně, jako tys umyl mě.“

„Ne!“

„A proč ne?“

„Jsi moc unavená.“

Jessičiny ladné prstíky se ani nezpomalily. „Nejsem unavenější než ty.“

„Jessi…“

Pohlédla mu do očí. Na okamžik měl dojem, že to, co vidí v jejích čirých, krásně modrých hlubinách, jednoduše nepřežije.

„Udělal jsi přesně to, oč tě lady Viktorie požádala,“ pravila Jessica tiše. „Naučil jsi mě nebát se tvého doteku. A teď mě vykazuješ ze svého života. Copak mi upřeš i tuhle noc?“

Wolfovi bylo nad slunce jasné, že by měl právě tohle udělat, ale nedokázal ta slova dostat přes rty. Jessica se konečně smířila s koncem, o kterém on sám nikdy předtím nepochyboval. Znamená to, že proti anulování sňatku už nemá námitky.

Nepočítal však s tím, že vítězství ho bude tak bolet.

Vykazuješ mě ze svého života.“

Wolfe si mlčky vyzul jezdecké boty a stáhl punčochy, načež zavřel oči a zůstal nehybně stát, zatímco Jessica pokračovala v jeho svlékání. S úžasem si Wolfe uvědomil, že se ještě žádné ženě takhle neodevzdal, žádné nedůvěřoval natolik, aby smyslnou vládu nad svým tělem svěřil do jejích rukou.

Doteky Jessičiných prstů, jež mu svlékaly košili, byly plné příslibů. Potom zatáhla za pásek a následovalo pomalé a nevyhnutelné klouzání kalhot k zemi. Bylo to úchvatné, jako by ještě nikdy v životě nebyl nahý. S pocitem neskutečnosti vykročil ze šatů a chodidlem je odhrnul stranou.

Při prvním doteku teplé namydlené žínky na pokožce Wolfe zamžikal.

„Copak, bolí?“ zeptala se něžně. Napodobila tak jeho předchozí otázku.

„Tys sebou trhla stejně jako já, když jsem se tě dotkl žínkou. Bolelo to?“

„Ale ne, jenom jsem po tvéin doteku toužila tak strašně, že i ten nejlehčí byl skoro k nevydržení.“

„Ano,“ pravil Wolfe prostě a otevřel oči. Přestal své vzrušení před Jessikoii skrývat.

Cítil, jak mu teplým dechem ovanula hrud, když mu vzhlédla do očí.

„Aspoň v tomhle se k sobě dobře hodíme,“ zašeptala horce Jessica.

Wolfe neodpověděl. Nemohl. Teplá voda stékající mu po hrdle bouřícím rozvichřenou krví mu vyrazila dech. V tichu bylo slyšet jen milostné šeptání žínky na jeho kíiži. Vůně zvolna se otvírajících okvětních plátků mu naplnila všechny smysly a napjala mu tělo do mučivého ztopoření, jež ho málem zlomilo v pase.

Zavřel opět oči a vstřebával Jessičinu přítomnost každičkým pórem, zatímco se zlehka dotýkala jeho ramen a hrudi a v pomalých dlouhých tazích z něho smývala všechnu únavu a strach a vztek předchozích hodin. Její tichý dech a jemná vůně v něm probouzely smyslnost, o jejíchž hlubinách neměl dosud ani tušení. Nekonečně dlouho stáli vedle sálajícího ohně, kromě něj a nich neexistovalo nic, celý svět zmizel nebo se přetavil do kouzelných doteků, které tu tvořil jeho kouzelný skřítek.

Voda stříbrně pleskala do umývadla i na podlahu. Wolfe cítil, jak před něho Jessica poklekla. Čerstvě namočenou a namydlenou žínkou ho omývala beze studu, bez váhání. Nemohl nic ukrýt, protože kdykoliv se ho dotkla, jeho vzrušení se ještě umocňovalo.

Ale Wolfe si se schováváním nedělal starosti, protože věděl, že Jessica pro něho hoří stejně jako on pro ni. Dotýkala se ho tak uchváceně, jako by byl ztělesněný sen, a laskala ho důvěrně a bez zábran, jako by se dotýkala sama sebe.

Žínka náhle pleskla o podlahu a zůstala tam ležet. Vystřídaly ji Jessičiny dlaně a klouzaly mu po stehnech téměř bolestivě. Jemný vánek jejího dechu na jeho mohutně vzrušeném mužství byl jako ráj i peklo dohromady.

Pak ho přiklopila Jessičina dlaň a Wolfe se neubránil tichému výkřiku.

Když ho pak na důkaz jeho touhy políbila, srazilo ho to na kolena.

„Spaluješ mě zaživa,“ zasípal.

„Stejně jako ty mě,“ zašeptala a přitáhla si Wolfovy mce k tělu. „Dotýkej se mě. Poznej, jak moc po tobě toužím.“

Jako by se zvolna propadali do ohně. Neexistovaly žádné zábrany, žádná ostýchavost, byla tu jen rozžhavená růže rozvírající se už pod jeho prvním dotekem, plačící touhou po něm a současně se mu vzdávající. Tiskla se k němu a viděla a cítila a tušila v něm stejné křeče slasti a lačné vášně, jaké rozdíraly i ji. Jeho touha jí spočívala v dlani, těžká a rozpálená doběla, a ona ji hladila a tím ji ukájela a současně bičovala k ještě palčivějšímu vzrušení.

Potom se Jessice podlomily nohy a klesla na stříbrnou kožešinu. Strhla s sebou Wolfa, který ji nepřestával laskat mezi stehny.

„Naučil jsi mě toho o mužském těle tolik,“ šeptala Jessica, „ani ve snu bych si nepomyslela…“

•Hlas se jí roztříštil do dalšího chraptivého výkřiku, protože Wolfe se sladkým klouznutím prstů dostal přímo do ní. Její reakce byla mimovolná, tělo se jí zasvíjelo jako zasažené bleskem a vzepjalo se mu lačně vstříc.

Wolfe zavřel oči a hladil srdce růže, kterou mu darovala. Ruku mu zkrápěl déšť její vášně a on sám celý bolel tak příšerně, že bolest přesáhla meze jeho vnímání a oddělila se od něho, protože jinak by musel zemřít. Věděl o svém utrpení, ale sledoval ho jakoby z odstupu, dokonce si kladl otázku, kolik ještě dokáže vydržet, než ho ta nemilosrdná pěst smyslnosti jednou provždy rozdrtí. „Co by sis nikdy nepomyslela?“ zeptal se Wolfe šeptem. „Že jsi stvořený z medu a ohně.“

„Kdepak, med a oheň, to jsi ty.“

Wolfe vydechl Jessičino jméno a vyklouzl jí z atlasových hlubin těla. Zaslechl její zklamaný zmučený výkřik a nevydržel a okamžitě se tam vrátil, aby okamžitě nato ucítil sladké utrpení její reakce, jež se mu přelilo až do duše.

„Drž mě,“ šeptala Jessica. „Potřebuju tě cítit v sobě. Prosím, Wolfe. Potřebuju tě.“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Jsi příliš nebezpečná, když hoříš. Nutíš mě zapomenout… na všechno.“

Ale už při těch slovech se Wolfe položil celým tělem na Jessiku a tlačil ji svou vahou hluboko do kožešiny. Zavrtěla se, aby mu byla ještě blíž, a on jí přilehl boky na boky.

„Nehýbej se,“ vydechl jí do úst.“ Ztrácím pak hlavu, a to nesmím a nechci.“

„A co smíš a chceš?“

„Tvůj polibek.“

„Jenže každičký můj polibek je přece tvůj, Wolfe, jenom tvůj.“

Vzal si, co mu nabízela, a na oplátku jí dával sebe. Podobné polibky ještě nezažil, jako by se mu pochodní vpalovala do živého masa. Pomaloučku po ní začal klouzat a oba tak současně laskal po celé délce těla. Reagovala zcela instinktivně, rozevřela se mu a slepě po něm tápala, protože touhou po něm se z ní řinul proud slz.

Ať se však snažila sebevíc, unikal jí.

„Wolfe,“ zašeptala Jessica sevřeným hrdlem, „ty o mě nestojíš? Naučil jsi mě o našich tělech snad všechno. Nauč mě ještě sdílení lásky.“

„Ne, skřítku.“

„To je spojení tak bolestivé? Proto nechceš, abych to poznala? To proto mě chceš poslat zpátky do Anglie? A jak sneseš vědomí, že tvůj skřítek někde křičí bolestí a krvácí pod říjícím mužským tělem?“

Wolfe se zachvěl, jednak zuřivostí při představě, že Jessica leží pod cizím mužem, jednak vzrušením, protože teď ležela pod ním a nabízela mu plačící květ svého ženství, sálající ohněm a medem.

„Jessi, ne!“ zasténal. „Nesmí to být.“

Ale zda myslí jejich vlastní milování, či pozdější Jessičino spojení s jiným mužem, to už nedodal.

„Takže mám pravdu!“ obviňovala ho Jessica zběsile. „Bude to příšerně bolet. Ukázal jsi mi všechno, ale tu hlavní pravdu ne!“

„Přijetí muže žádnou ženu nebolí.“

„Jenže já ti nevěřím,“ plakala vzteky. „Viděla jsem, jak vypadá tvoje vzrušené tělo. A já jsem přitom uvnitř tak úzká, že obemknu tvůj prst! Ty mě obelháváš!“

Jessica se pod Wolfem prudce zasvíjela a vzrušila ho tak silně, že se přestal ovládat. I když v duchu sám na sebe křičel, ať se okamžitě odvalí stranou, ať uteče, sklouzl jí ústy na ústa a uvědomil si, že ještě chvíli a tou vášní se neodvolatelně zalkne. A hned nato si uvědomil, že Jessiku sžírá stejná vražedná touha jako jeho, touha, jež přerůstá v potřebu, v nutnost, jako je dech, spánek, přijímání potravy. Že jim jde o přežití.

„Lež klidně,“ poprosil ji zdrsnělým hlasem. „Nehýbej se, dokud ti neřeknu. Slyšíš mě, Jessi? Ukážu ti, že od muže se nemáš čeho obávat, ale nesmis se ani hnout.“

Zachvěla se a znehybněla.

Wolfe se několikrát nadechl v marné naději, že tak uklidní a potlačí šílenou touhu zmocnit se Jessičina těla drsně a živočišně, bez ohledu na ni a na případné důsledky, jež by to pro oba mělo. Sebeovládání se mu však vymklo z ruky, vystřídané ryzí touhou po děvčeti, jež vzrušené a více než připraveně leželo pod jeho tělem a propalovalo se do něho očima potemnělýma vášní.

„Oviň mi nohy kolem boků, Jessi. Pomaloučku. Nesmírně pomalu.“

Jessica z něho nespouštěla pronikavý pohled. Pozvolna mu nohama obkroužila kyčle.

„Takhle?“ zeptala se šeptem.

Wolfe zaťal zuby, protože mužstvím zavadil o sálající ženský žár, jenž se pod ním tak vstřícně otvíral. Zazmítal jím poryv touhy, proti kterému byla předchozí vichřice vlahým letním vánkem. Chvatně zalapal po dechu a cítil, jak je v něm všechno napjaté k prasknutí.

„Ano, takhle.“ Hlas mu zněl temně, připomínal spíš steny. „Přesně tak. A teď se nesmíš hnout, Jessi, ani o kousek, protože ti ukážu, jak snadno dokážeš přijmout muže.“

„Teď?“

„Teď. Na chviličku a jen trošku, takže se nemusíš bát. Nechci tě zbavit panenství, ale právě proto musíš ležet zcela a naprosto bez hnutí.“

Jessica vytřeštila oči, protože cítila, jak ji Wolfe něžně laská a rozevírá prsty a potom do ní vklouzává.

A najednou si uvědomila, že to, co se do ní tiskne, nejsou Wolfovy prsty.

„Dobrotivý Bože!“ vydechla Jessica.

„Ach ano, dobrotivý Bože!‘^

Wolfe se zaťatými zuby klouzal do toho hebkého květinového království, kde zrovna zuřil ten nejslastnější požár, jaký si jen lze představit. Jessica mu uchváceně přejížděla nehty po pažích.

„Bolím tě?“ zašeptal horce.

Zanaříkání, jež uniklo Jessice z hrdla, mohlo znamenat zápor i přitakání, ale ten tajný déšť v jejím lůně představoval odpověď sám o sobě.

Wolfe jí zabořil prsty do vlasů a stiskl rty, aby mu z nich neunikl výkřik, který by se rozklenul mezi nebem a zemí jako sršící blesk. Touha proniknout do Jessiky celý ho vraždila a vzrušovala a laskala zároveň.

A jeho slastnou trýzeň ještě umocňovalo vědomí, že Jessica po tom spojení touží stejně zběsile jako on.

„Podívej se na mě,“ zašeptal Wolfe horce.

„Dívej se na mě, i když jsme v sobě jen maličko. Bůh ví, že to nestačí, ale víc si nesmíme dát. Dívej se na mě, Jessi, a dovol mi, ať i já vidím tvoji vášeň.“

Jessica zvolna otevřela oči. Wolfova tvář zalitá potem žhnula stejnou září, jakou Jessica cítila nejen v lůně, ale po celém těle.

A potom se Wolfe pohnul, přeopatrně v ní klouzal ven a zase nazpátek.

Vybuchlo v ní ohnivé klubko, rozvíjelo se, rozmotávalo a jeho nit zabloudila do každičkého vlákna její bytosti, propletla se s ním a spoutala ji rozkoší, jež narůstala – a narůstat nepřestávala.

Wolfe se teď zaťatými pěstmi opíral o kožešinu po obou stranách Jessičiny hlavy a zděšeně cítil, že už se neovládá, že už nedokáže z Jessiky uniknout. Zosobňovala pro něho všechno, po čem kdy toužil, a navíc po tom toužil příliš dlouho.

„Nebolí tě to?“ zavrčel v naději, že její bolest by ho přiměla toho vzájemného trýznění zanechat.

Jessica zavrtěla hlavou. Nechápala, proč Wolfe mluví tak úsečně. Žár jí roztavil hrdlo a zbavil ji hlasu.

Wolfe cítil, jak se v něm zuřivě vzdouvá další příliv vášně, jak se do něho přelévá ze žhavého Jessičina lůna, jak se spojuje s jeho vlastním vzrušením a vzdouvá se tak, že jeho vůle či sebeovládání nemají vůči té nesmírné mase sebemenší šanci.

„Muže ve svém těle se nemusíš bát,“ procedil zaťatými zuby. Jeho vlastní touha ho sápala zevnitř jako hladová šelma v kleci, drtila ho, až málem vykřikl úzkostí. „Slyšíš mě, můj milovaný skřítku? Ten strach je zbytečný!“

Jessica sykavě vydechla a rytmicky zahoupala boky, protože se v ní vzedmula rozkoš, opadla a opět se vzepjala v dalším přívalu.

„Přestaň!“ To nebyl rozkaz, nýbrž prosba. Wolfe se zazmítal, protože její horce tající tělo sevřeně kolem jeho údu bylo příliš. „Jessi – přestaň!“

„Nezlob se, Wolfe, ale nemůžu. Já – Wolfe!“

Viděl, jak zatíná zuby do spodního rtu, protože vyvrcholení jí drtí útroby sladkou křečí. Přejel jí otevřenými ústy po rtech a nesmírně pomaloučku se v ní začal kolébat.

„Nevadí, skřítku,“ vydechl jí do úst. „To je v pořádku. Nebraň se tomu. Dovol mi ucítit tvou rozkoš.“

Wolfe vklouzl rukou mezi jejich těla a vyhledal to hedvábné poupě. Z Jessičina těla do něho vtrhl náraz ohně, jako když vichr rozdmychá požár. Zůstal viset mezi nejvyšším možným vzrušením a vyvrcholením a celý roztřesený se tiše modlil za další a ještě další žhavý tep rozkoše.

„V tobě je tolik ohně,“ pošeptal jí Wolfe. „Ty mě zabíjíš, Jessi. Dokázala bys mě sežehnout úplně celého a moc dobře to víš.“

Ztěžklá víčka se otevřela a sledovala Wolfa, jak dráždí nalité potípě pod svými prsty. Z pohledu čišela Jessice stejně mocná vášeň jako z jejího hořícího těla.

„Vím jenom to, že jsi jiný než ostatní muži,“ pošeptala mu Jessica.

„Ale v tomhle,“ zahoupal boky, „v toinhle jsem stejný.“

„Kristepane,“ vzlykla. „Ještě.“

„Co říkáš?“

„Udělej to ještě. Prosím tě, Wolfe. Ještě.“

Wolfe šeptem zaklel, i když to možná původně měla být modlitba, pohnul se v Jessičině těle a současněji polaskal prsty.

Zasténala tak temně, jako by ten hlas vycházel z hlubin její bytosti, o nichž neměl tušení ani Bůh. Potom se oddala něžnému vytržení, jež v ní těžilo rozkoš jako ze zlaté žíly, a při každém tom vrcholku ho líbala, hryzala do rtů, zatínala mu nehty do kůže a šeptala mu jedinou pravdu, na které záleželo.

„Ty jsi můj pán Wolfe.“

Z jejích slov se stalo kladivo, jež bušilo Wolfovi do rozvichřených žil. Při každém doteku jejích úst jako by se dotkl obnaženého blesku, jenž se mu žilami rozlil do toho nejzazšího cípku těla i vědomí. A najednou spíše ucítil než uslyšel její šepot.

„Žádného… jiného… muže… do svého… těla… nepřijmu.“

Sklouzla mu rukou po potem zalitých zádech a zlehýnka mu po nich zadrásala nehty.

„Udělej mě svou, Wolfe… Jenom svou.“

Jessica dše vykřikla se rty zabořenými do Wolfova hrdla, když se konečně přestal ovládat. Zaryl se do ní celý a během jediné vteřiny ji tak neodvolatelně změnil v ženu.

Byl v ní zarytý tak hluboko, že cítila tepání jeho vyvrcholení stejně jasně jako svůj vlastní tlukot srdce. Objala ho oběma pažemi kolem rozechvělého těla a tiskla ho k sobě, líbala ho na oči a na tváře a sála jeho výdechy při vlastním nadechování se ve stejném rytmu.

Teprve po dlouhé době se mu vrátil hlas.

„Teď jsi navždy moje, Jessi. Jenom moje.“ A než se k ní sklonil s dalším polibkem, zašeptal; „Bůh buď milostiv mé duši!“

„Wolfe?“ Zesílila své objetí. „Co se stalo?“

„Na tom už nezáleží. Hořel jsem pro tebe tak dlouho, až jsem propadl peklu. Ale teď tě tomu peklu také naučím, Jessi. Peklu a nebi dohromady.“

Než stačila Jessica něco říct, zapečetil jí Wolfe ústa žhavým polibkem, jímž se zmocnil jejích úst stejně bezvýhradně jako předtím jejího těla. Potom prudce pohnul boky a Jessica zapomněla na všechno kromě jeho těla ve svém těle.

S každým Wolfovým pohybem se v Jessice rozvlnila vždy nová a nová vlna rozkoše, napínala její tělo jako na skřipec a zalévala jí ohněm tělo i duši i srdce.

Snažila se promluvit, sdělit mu ten stav vytržení, ale nenacházela slova, jazyk měla jako z olova. Dokázala jen zasípat jeho jméno a opakovat ho tak dlouho a pořád dokola, až se jí změnilo ve jméno Boha.

Zaťaly se do ní první ozvěny už několikátého vyvrcholení, ale tentokrát tak nebetyčně mohutného, že z ní vymazalo myšlenky i cit, roztavilo jí tělo a místo Jessiky zůstala na kožešině ležet pouze rozkoš tryskající jako ohňostroj do všech stran, rozkoš požehnaná i děsivá, rozkoš z lásky s milovaným mužem.

„Tak teď to cítíš, nemám pravdu?“ Hlas měl stejně temný jako oči. „Toužila jsi po tom, aniž jsi to sama věděla, a od tvých patnácti jsem ti to toužil dát.“

Jessica se vzepjala boky, aby u něho byla co nejblíž, a se smíchem ho objala kolem šíje. Zasmál se a zlehka ji hryzl do ramene.

„Tohle je nebe a peklo dohromady, Jessi. A my ho budeme poznávat a vychutnávat spolu.“

Wolfe ji chvíli pevně objímal a čekal, jako by sbíral síly nikoliv k dalšímu milování, ale k tomu, aby vydržel další vlnu rozkoše. Potom se v ní začal zběsile pohybovat a rozdmýchával jejich společný plamen do požáru, jenž šlehal až vysoko k nebesům.

„Ty mě – mučíš, Wolfe.“

„Kdepak, ty mučíš mě. Oviň mi ty svoje krásné nožky ještě jednou kolem pasu, tak. A teď zvedni zadeček,“ radil Wolfe šeptem Jessice.

Poslechla a on do ní opět vklouzl, dlouze, trýznivě, horce, k zešílení vášnivě. Ta vzájemná rozkoš byla tak hluboká a pronikavá, že by se nejradši dvojhlasně rozkřičeli, ale Wolfe se na poslední chvíli vzpamatoval a svými rty jí ucpal ústa. A potom do ní začal znovu a opakovaně pronikat, tvrdě, drsně, vzrušeně a přitom něžně a vděčně za to, že ho neodmítá, za to, že mu tak dychtivě vychází vstříc.

A potom je to peklo s nebem vystřelilo vstříc slunci.

Později, mnohem později držel Wolfe spící Jessiku v náručí a přemítal nad důsledky toho, co udělal.

18.

Když se Jessica následující ráno probudila, stál Wolfe u okna, nahý a nádherný a velkolepý stejně jako hory, jež se kolem vzpínaly vstříc úsvitu. Rozhlížel se po kraji s výrazem ztráty a touhy, nad nímž jí pukalo srdce. Jessica by ráda věděla, co v tom strhujícím divokém svítání vidí doopravdy. A proč ho to tolik rozesmutňuje. „Wolfe?“

Když se obrátil k Jessice, výraz jeho obličeje se zcela změnil. Ten něžný úsměv, který jí věnoval, jí přivolal žhavé slzy do očí. Modročernýma očima jí přejel po celém těle, na chvíli jimi utkvěl v plamenných odlescích, uvězněných v jejích kadeřích, v křišťálové dokonalosti jejích rozzářených očí. Dlouhými štíhlými prsty jí objel linii obočí, lícních kostí, křivku úst. Přisedl si k ní na postel a něžně ji políbil.

„Dobré ráno, paní Lonetreeová.“

Wolfe takhle Jessiku nazval vůbec poprvé. Ta slova ji zasáhla stejně hluboko jako žal skrytý pod manželovým úsměvem. Oplatila mu úsměv roztřesenými rty a najednou se jí zastavilo srdce a usměvavé rty se málem zkřivily v grimasu pláče.

Ještě nikdy neviděla nic tak srdcervoucího jako Wolfův pohled štvance a statečně něžné rty.

„Nezapomněl jsem ti včera v noci říct, jak jsi krásná?“ zeptal se Wolfe.

„To díky tobě jsem si krásná připadala.“

„Ale ty taková jsi.“ Na zlomek vteřiny přimhouřil oči jakoby bolestí. „A tak křehká.“

„Není snad něco v pořádku?“ vyplašila se.

„Ale je. Až na tohle… a tohle… a tohle.“

Wolfe jí prsty hladil po každém znaménku lásky, které na ní při nočním milování zanechaly jeho zuby, prsty a nehty, a přitom z ní zvolna stahoval přikrývku. Ticho v místnosti houstlo city a nevysloveným vyznáním.

„Příště budu při milování s tebou opatrnější, skřítku.“ Pohlédl jí do čirých, sytě modrých očí. „Pokud ovšem budeš o nějaké příště stát.“

Jessica chytila jednu jeho ruku do dlaní, políbila ji a přitiskla si ji k tváři.

„Spojení s tebou bylo překrásné,“ přiznala se tichounce. „Chtěla bych, aby jich bylo ještě nepočítané.“

Černé řasy se sklopily a zakryly utrápené černočerné zorničky Wolfových očí. „Příště se budu snažit, abys neotěhotněla, ale tentokrát jsi – sežehla mé sebeovládání na popel.“

„Copak ty nechceš dítě?“

„Způsobil jsem ti dost strachu a bolesti i bez toho. Nebudu tě přece mučit rozením dětí, kterým beztak nemůžu odkázat šlechtický titul ani panství.“

„Wolfe,“ zajíkla se zrudlá Jessica. „Já ale po tvých dětech toužím!“

„Jen pšt, skřítku,“ zamumlal a přiložil jí prst na ústa. „To není nezbytné. Kvůli tomu, že nemám dědice, o anulování rozhodně nepožádám. Se mnou jsi v tomhle směru bezpečná. Už nikdy se nebudeš muset bát o život.“

Jessica pevně objala Wolfa kolem šíje. Žal v něm doslova vřel a přitom byl nehmatný jako noc. Trýznilo ji to tak strašně, že to nedokázala ani vyjádřit.

„Miluju tě, můj pane Wolfe,“ prohlásila tiše a nabídla mu rty. „A milovala jsem tě odjakživa. A milovat tě budu už navždy.“

„Ano. To jsem věděl a vím.“

Jessica vyčkávala, ale Wolfe mlčel. Náhle ji zahltila bolest, protože konečně pochopila zdroj Wolfova trápení. Strom, který roste o samotě.

„Ty mě nemiluješ,“ zašeptala, protože si příliš pozdě uvědomila, jak ublížila muži, jehož miluje.

„Chci tě, Jessi. Odjakživa jsem tě chtěl. A budu po tobě toužit až do smrti.“

Wolfe nejprve polaskal Jessiku ústy na rtech a potom se s ní spojil v hlubokém, výmluvném polibku, který se nepřestával prohlubovat, až ji zcela zbavil dechu a přinutil ji, aby se k němu dychtivě vzepjala.

„Ach Wolfe,“ zasténala přerývaně.

„Miluj se se mnou, Jessi. Dovol, ať mohu tvé tělo uctívat tím mým.“

Jessica by té lačné touze, jež Wolfovi čišela z očí i těla, nedokázala odolat, i kdyby si to stokrát přála. Dovolila, aby k ní přilehl a zmocnil se jí v hořícím tichu, aby ji vzrušil pomalu a něžně a absolutně, jak netušila, že to vůbec jde, až celý svět zezlátnul a ona se vyplakávala Wolfovi na hrudi z lásky k němu. Dlouho ji držel v objetí a nechával si rameno propalovat jejími slzami, než se konečně křečovitě zachvěl a znehybněl.

Pak se pozvolna zvedl z postele a navlékl si šaty. Dveře ložnice se otevřely a zase se za ním nehlučně zavřely. Minutku nato si Jessica otřela slzy a netrpělivě se natáhla po svém oblečení.

V kuchyni objevil Wolfe Rena. Podle prázdných hrnků a talířů na stole bylo zřejmé, že Caleb a Rafe jsou už po snídani a odešli za prací. Z druhé ložnice sem doléhal tichý Willowin zpěv děťátku, které právě kojila. Ta něžná melodie leptala Wolfa v duši jak kyselina, protože mu připomněla, co provedl té křehké dívce, která odjakživa věřila, že ji ochrání.

Místo toho se jí zmocnil.

„Je Jessi v pořádku?“ zajímal se Reno.

Wolfe po něm střelil pozomým kosým pohledem, protože si nebyl jistý, zda jeho přítel nevytušil, že se s Jessikou konečně stali manželi i ve skutečnosti, nejen podle jména.

„Její dobře,“ odvětil krátce. „Řekl jsem jí, ať si dneska přileží. Proč?“

„Willow tvrdila, že včera večer byla pěkně zřízená.“

„Svatá pravda,“ souhlasil Reno.

„Tři dny takového pekelného větru, to by zmrznul i sám ďábel.“

Reno se usmál a na husté černé vlasy si narazil klobouk. Světle zelené oči mu jiskřily jako broušený křišťál. Při tom pohledu nevycházel Wolfe z úžasu, jak je možné, že Jessica nepodlehla zrovna Renově snědé kráse a mužnému kouzlu. Proč odolala i Rafovi, který měl úsměv padlého anděla a oči, jež hříšně lákaly jako brány předpeklí. Wolfe se neubránil myšlence, že kterýkoliv z bratrů Moranových by byl pro Jessiku lepší než míšenec, jehož jediným majetkem na tomhle světě je schopnost krotit mustangy a zasáhnout z pušky pohyblivý cíl.

Přesto Wolfe velmi dobře věděl, že by zabil každého, kdo by mu chtěl ukrást jeho krásného smyslného skřítka, který se k němu tolik hodí, který ho vodí do říše vášně, kam mu ještě nikdy žádná žena neukázala bránu.

„Ta je nějak statečná, ta tvoje děvenka,“ řekl Reno. „Nevěřím, že do takové bouře by se odvážilo mnoho žen, ať už z lásky nebo pro peníze, natožpak pro nevycválaného stříbrného mustanga, který by si za svou neposlušnost zasloužil jedině kulku.“

Wolfe přimhouřil oči, aby nebylo znát, jak ho užírá bolest. „To byla moje vina. Jessica se mi snažila dokázat, že bych ji neměl poslat zpátky do Anglie.“

Reno se na něho tázavě podíval.

„Jessi mi vyprávěla, jak jsi zachránil hříbata před vlky,“ změnil Wolfe honem těma hovoru a naléval si hrnek kávy. „Jsem ti za to zavázaný.“

„Čerta starého. Kdybys neuměl střílet jako ďábel. Jed Slater by tehdy zabil Willow, Caleba i mě.“

„Můžeš si z mých hříbat vybrat, kterě chceš,“ pokračoval Wolfe, jako by ho neslyšel.

„Lonetree, ty jsi občas tak tvrdohlavej pitomec, že to svět neviděl!“

„Díky.“

Reno na něho vykulil nedůvěřivě oči a pak se hlasitě rozesmál.

Wolfe se rovněž usmál, ale byl to pouze mžik. Jeho pohled zachytil stín ptáka letícího za oknem. Po dlouhé mučivé minuty se díval přes pastviny a stromy k nespoutané kráse horských štítů. Sám netušil, jak velkou součást jeho duše tvoří, dokud se na ně nepodíval a nepředstavil si, že je bude muset opustit, rozloučit se s jejich divokou nádherou. Ta bolest mu v koutcích úst vyryla dvě hluboké rýhy. Ale neměl na vybranou.

„Pamatuješ si na toho ryzáka, který se ti tak líbil?“ zeptal se Wolfe tiše.

„Myslíš toho divokého mustanga, kterého jsi chytil před pár lety?“

Wolfe přikývl.

„To víš, že pamatuju. Proklatě dobrý kůií do pouště. Lepšího jsem v životě neviděl.“

„Tak je tvůj.“

„Poslyš, kamaráde,“ začal Reno.

„Zasloužíš si ho,“ odmítl Wolfe poslouchat Renovy námitky. „Přijdeš totiž o většinu léta, které bys mohl věnovat honbě za zlatem.“

Reno přimhouřil oči a pozorně se zadíval na muže sedícího u protější strany stolu.

„Chci, abys mě i Jessi doprovodil až k Mississippi,“ pokračoval Wolfe. „Všude je plno Indiánů, zlatokopů a taky zbytky armád z obou válčících stran…“ Výmluvně pokrčil rameny.

„Jasně, začíná tam být trochu moc rušno,“ souhlasil Reno.

„Kdyby šlo jen o mě, tak by mi na tom nezáleželo, jenže budu mít s sebou Jessi. Když mi budeš krýt záda, nemůže to uškodit.“

Reno sice vycítil, jaké rozrušení se skrývá za Wolfovými klidnými slovy, ale na nic se nevyptával.

„Doprovodím tě rád třeba i do pekla,“ řekl přátelsky. „A ty to moc dobře víš.“

„No, do pekla nepojedu. Tedy ne úplně.“ Wolfův úsměv vybledl.

„Ale do Anglie ano?“ hádal Reno. „Je tam Jessin domov.“

„To se dost nadřeš, pokud se v Anglii budeš chtít uživit lovem mustangů.“

„Lord Stewart mě přemlouvá už roky, abych pro něho pracoval. Konečně se dočká.“

Reno zabručel španělsky něco v tom smyslu, že Wolfe má mozek volků, o které se teď bude starat.

„Gracias,“

, poděkoval Wolfe jízlivě.

Následovalo ticho. Po chvíli si Reno plesknul rukavicemi do dlaně.

„A kdy máš ten odjezd v plánu?“ zeptal se.

„Co nejdřív. Jessi není na americký Západ stavěná.“

„Tedy já neslyšel, že by si Zrzka stěžovala. Ty snad ano?“

Renovu otázku nechal Wolfe bez odpovědi. Po chvíli se zvedl s plavností, kterou si ti pošetilejší z jeho nepřátel pletli s pomalostí.

‚Amigo, mám dojem, že děláš chybu.“

„Kdepak. Ale za jednu chybu musím zaplatit.“

„A mohla bych vědět, co je to za chybu?“ ozvala se od prahu Jessica.

„Ále, vzal si do hlavy takový hloupý nápad –“ spustil Reno, ale ihned se odmlčel. Pohled, který do něho zabodl Wolfe, by zmrazil i blesk.

S tlumeným zaklením popadl Reno své rukavice a vyšel zadními dveřmi ven, aniž by ještě cokoliv dodával.

Jessica se tázavě zadívala na Wolfa.

„Řekl jsem Renovi, ať si vybere jedno z hříbat,“ sdělil jí Wolfe.

„Tak to bych za chybu neoznačila. Zaslouží si ho. Bez jeho pomoci bychom ztratili víc než jedno hříbě.“

„Přesně to jsem mu řekl.“

Jakoby proti své vůli se Wolfe opět odvrátil a zadíval se z okna. Jessica viděla, že mu z očí začišel mocný cit a potom pohasl do úzkostných stínů. Podobný výraz zahlédla ve Wolfově pohledu už za svítání. Postavila se vedle něho. Za oknem neviděla nic než krásu rozlehlé krajiny.

„Wolfe? Něco tě trápí?“

Obrátil se a nešťastně se na ni podíval.

„Polib mě, Jessi,“ poprosil a shýbl se k ní. „Polib mě pevně a dlouze. Když mě líbáš, nemyslím na to, před čím není úniku.“

S tichým povzdechem k němu přistoupila a pozvedla paže, aby se mohl soustředit na vášeň, kterou z hlubin jeho duše dokázala vytěžit pouze Jessica.

„Znamená to, žes Jessi odpustil, že vyjela na pastviny v blizardu?“ ozvala se ode dveří Willow. Wolfe jen nerad ukončil polibek a schoval si Jessičinu zrudlou tvář na prsou. Pak se navzdory té hořkosladké vichřici smutku a touhy, jež mu vířila tělem, na Willow usmál.

„Právě uzavíráme příměří,“ zazubil se.

„A vzdáváš se ty, nebo ona?“ vyzvídala Willow.

„Samozřejmě že já. Skřítkové jsou moc křehcí, ti buď zvítězí, nebo zemřou.“

„V tom případě,“ prohlásila nevzrušeně Willow, „si jenom vezmu teplou vodu pro Ethana a nechám vás o samotě, abyste to příměří mohli uzavřít pořádně.“

I když ji k sobě Wolfe nepřestával tisknout, Jessiku náhle zlověstným tušením zamrazilo v zádech.

Skřítkové jsou moc křehcí, ti buď zvítězí, nebo zemřou.

Jessica však mlčela, dokud Willow s mísou teplé vody nezmizela za dveřmi. Potom se obrátila k Wolfovi, ale ten už opět zíral z okna. Nad tím nesmírným, přehlubokým žalem v jeho očích se jí svíralo srdce.

„Lásko, co se děje?“ pohladila ho po tváři.

„Ale nic.“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Vidím ti to přece na očích.“

„Tak se ti jenom něco zdá,“ usmál se Wolfe a něžněji položil dlaň na vlasy. „Skřítkové jsou proslulí svou fantazií, to jsi zapomněla?“

„Wolfe,“ zašeptala, „v pohledu máš něco zvláštního a mně to zrovna k smíchu nepřipadá. Po kom nebo po čem tolik teskníš?“

úžasem přivřel víčka. Netušil, že Jessica do něho takhle vidí, že se v něm vyzná ještě lépe než on sám. Po čem teskníš?

„Nu, jsem smutný při každém loučení s Calebem a Willow,“ odpověděl Wolfe po chvíli, protože tohle byl jediný kousek pravdy, který byl ochotný přiznat.

Teď se pro změnu zatvářila překvapeně Jessica. „My už odjíždíme?“

„Je to tady samá divočina a pustina.“

Wolfův hlas čišel žalem a odhodláním, jež nepřipouštěly odpor. Jessice naskočila husí kůže.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se šeptem.

„Že se vrátíme do Anglie.“

„Radši bych lovila mustangy,“ namítla, „nebo nechtěl bys aspoří počkat do podzimu, až se odstaví letošní hříbata?“

Wolfe se beze slova odvrátil. „Slyšíš mě, Wolfe?“

„Až budou hříbata odstavovat, budeme v Anglii.“

„Tak se vrátíme za rok na jaře.“

„Nevrátíme.“ Znělo to nesmlouvavě. „Ale proč ne?“

„Jaro a podzim jsou období, kdy správci panství lorda Roberta mívají nejvíc práce.“

Zamrazení, jež Jessice přeběhlo po zádech, se náhle změnilo v povlak ledu, který jí sklouzl hluboko do útrob.

„Ale co to má společného s námi?“ zeptala se sevřeným hrdlem.

„Jedním z těch správců budu totiž já.“

„Co to povídáš?“

Wolfe se opět zadíval z okna. „Budeme žít v Anglii.“

„Anglii přece nenávidíš.“

Wolfe pokrčil rameny. „Krajina je tam místy docela pěkná.“

„Ani vzdáleně se tomuhle nevyrovná!“ ukázala rozhorleně na divokou nádheru horských řetězů za oknem. „To nevyrovná, máš pravdu.“

„A co tvoji mustangové?“

„Daruju je Calebovi.“

Jessica se až zapotácela. Septem se zděšeně zeptala; „Znamená to snad, že se už nikdy nechceš vrátit na americký Západ?“

Wolfe neodpověděl. Nemusel. Stíny v jeho očích byly výmluvné ažaž.

„Ale proč? Tuhle zemi přece miluješ! Viděla jsem tě, Wolfe! Upíral jsi na ty hory stejný pohled jako muž na milovanou ženu.“

„Nevšímej si toho, Jessi!“

„A proč ne? Proč nemůžeme žít tady? Proč se musíme odstěhovat do Anglie?“

„Amerika není země pro tebe,“ vysvětloval Wolfe klidně. „Pro tuhle zem se člověk musí narodit, a to zdaleka není tvůj případ.“

„Zatímco tvůj ano.“

Wolfe bezmocně rozhodil rukama. „Ano, je to tak. Jenže já život v Anglii přežiju, zatímco ty bys tady na Západě zahynula.“

„Dobrotivý Bože, jak ty mě musíš nenávidět!“

Wolfe se k Jessice prudce otočil a pohladil ji po tváři. „Žádnou nenávist k tobě necítím, skřítku!“

„Tak ji budeš cítit. Mojí vinou přijdeš o to jediné, cos kdy skutečně miloval. Budeš mě nenávidět stejně vášnivě a hluboce, jako vášnivě a hluboce miluješ tuhle zemi!“

Wolfe spatřil na jejích tvářích stříbřité stezičky slz a přivinul si ji do náruče. „No tak, ženo moje! Vždyť tímhle působíš bolest sama sobě!“

„Jenže já nechci žít v Anglii!“ oznámila mu Jessica důrazně a odtáhla se od něho. „Slyšíš mě, ty hlavo zabedněná? Miluju hory! Proč bychom nemohh žít tady?“

„Dovolila jsi, abych o tebe pečoval. Svěřila ses do mé péče. Odmítám lhostejně přihlížet, jak tě ta divočina pomalu zabíjí!“

Jessica zaťala ruce v pěst a vztekle zabušila Wolfovi do prsou, načež mu do tuhých svalů na pažích zaryla nehty. „Wolfe, poslouchej chvíli! Jsem silnější, než si myslíš!

Kdybych byla ten slabej mifíavej skřítek, za jakého mě považuješ, musela bych zemřít už jako dítě!“

Wolfe ji něžně uchopil za bradu. Mlčky pohladil jemné kosti a hebkou kůži. Smutně se pousmál.

„Nemáš ani polovičku mé síly,“ povzdechl si. „V Anglii však na tom nesejde.“

„A v Anglii ti nikdo neodpustí, že jsi nemanželský míšenec!“ rozkřikla se na něho podrážděně. „Tady máš přátele a naději, že si vybuduješ lepší život. Copak to nechápeš? Copak nevidíš, co –“

Wolfe jí něžně přitiskl ke rtům ukazováček a pak ten příval rozčilených slov zarazil lehkýtn políbením.

„Viděl jsem to odjakživa,“ přisvědčil klidně. „Tohle byl kromě tebe hlavní důvod, proč jsem odjel z Anglie. Mohl jsem se rozhodnout mezi tebou a Západem. Zbavil jsem tě však panenství s vědomím všech důsledků, jež to pro mě bude mít. A tím důsledkem je Anglie.“

„Ale vždyť –“

„Je rozhodnuto, Jessi!“ přerušil ji rázně. „Rozhodnutí padlo, když jsme se spolu pomilovali se vším všudy jako manželé.“

„Wolfe, moc tě prosím, abys mi zkusil uvěřil! Nechtěla jsem, aby to takhle dopadlo! Takhle ne! Kristepane, tohle jsem v úmyslu neměla!“

Wolfe jí jemně uvolnil prsty zaryté do jeho košile. „Já vím, ale všechny tvé prosby a slzy teď na tom už nic nezmění. Jsi, jaká jsi, já jsem, jaký jsem. Jsme ale manželé a naším domovem bude Anglie.“

Jessica zavřela oči. Radši by snesla ránu než tohle klidné rozhodnutí o budoucnosti jejich manželství.

„Běž si balit věci,“ vybídl ji Wolfe láskyplně. „A já ve zbývajícím čase ještě pomůžu Calebovi.“

Kuchyňské dveře se tiše otevřely a zase zavřely. Jessica osaměla.

Dlouho, předlouho slepě civěla na zavřené dveře, ale neviděla nic, protože oči jí přetékaly slzami, Až příliš pozdě pochopila, co Wolfe věděl od samého začátku: Jejich manželství jednoho z nich zničí – neli oba.

Dej souhlas s anulováním! K čertu, nech mě odejit!

Že prý se k sobě nehodíme. Wolfe si určitě myslí, že naše milování byla ta největší chyba jeho života.

Nenarodila jsem se pro americký Západ. On ano.

Rozhodnutí padlo v okamžiku, kdy mě připravil o panenství.

Jsem, jaká jsem. Je, jaký je.

Strom, který roste o samotě.

Jessica otevřela oči, zkříženými pažemi se objala kolem ramen a snažila se rozehřát ten ledový krunýř, který jí promrzal duší. Se stejně zarputilým odhodláním, které jí kdysi v dětství pomohlo přežít, teď zoufale hledala cestu z pasti, do níž s Wolfem společně spadli.

A když ji konečně objevila, smyla si z tváří stopy slz a šla vyhledat Caleba Blacka.

„Odkladem se nic nevyřeší,“ namítal Wolfe. Pokračoval tím v hádce, která vypukla, sotva ho Jessica za úsvitu probudila. „Ať už odjedeme teď nebo za deset dní, odjedeme tak jako tak.“

„Řekla jsem, že se vrátím do Anglie bez dalšího dohadování, pokud si naposledy vyrazíš na lov mustangů,“ opakovala Jessica vyrovnaně, „A myslím to vážně,“

Wolfe se na ni zkoumavě zadíval. Zažil ji už v nejrůznějším rozpoložení, k smrti vyděšenou i ohnivě vášnivou, ale takovou ji nezažil nikdy. Teď na ní nebylo nic skřítkovského ani křehkého. Vyzařovalo z ní tolik síly a cílevědomosti, až mu to připomínalo sebe sama.

„Jenže mně se mustangy lovit nechce,“ namítl Wolfe opatrně.

„V tom případě to udělej aspoň kvůli Calebovi. Pro svůj ranč bude potřebovat spoustu koní. Sám mi to říkal.“

Wolfe se na Jessiku díval velmi nerozhodně. Vycítil v ní stejně zběsilý žal, jaký v něm ona vycítila ráno. Přesto neměla v očích jedinou slzu, ale ani stopu hněvu.

Takhle ji neznal. Trochu ho to děsilo.

Wolfe si přitáhl Jessiku k sobě a pohladil ji po vlasech. „Ale do té divočiny tě s sebou nevezmu,“ upozornil ji.

„To vím.“

„Tak proč tolik stojíš o to, abych vyjel na lov mustangů? Nebo že by tě moje přítomnost a tělo už unavovaly?“

Ještě to ani nestačil dopovědět a už ho Jessica líbala tak zběsile, jako by měla strach, že jí v příští vteřině umře a nechtěla mu dovolit naposledy vydechnout. Oplácel jí ten polibek se stejnou vášní, dokud oba nelapali po dechu, stravováni vzájemnou vášní.

„Vstup do mě,“ zašeptala mu Jessica horce do úst. „Vstup do mě, abych zapomněla, jakě to je, když nejsem s tebou spojená. Vstup do mě, jako by to inělo být naposledy.“

S chraptivým stenem jí Wolfe vyhrnul tenkou košilku nad pas. Zašeptal její jméno a přiklekl jí mezi rozevřená stehna. Pronikl do ní tak hladce, že pochopil, že je víc než připravená, že ke vzrušení jí tentokrát místo doteků stačilo očekávání. Sladkost jejich vzájemného sblížení ji přiměla k téměř bolestnému výkřiku.

„Ještě!“ vyhrkla Jessica naléhavě. „Wolfe, musím mít z tebe víc, mnohem a mnohem víc.“

„Když jsi tak malá! Bolel bych tě.“

„Prosím…“

Stáhla ho na sebe, vzepnula se mu vstříc, žádala od něho víc a víc, chtěla od něho všechno, co jí mohl dát, šeptala mu slovíčka lásky a vášně, jež po něm klouzala jako černé plameny, rozechvívala ho touhou, jakou dosud nepoznal. S chraptivým stenem ji podebral pod koleny a bez zábran ji rozevřel, jak nejvíc to šlo, a vstoupil do ní celý, ponořil se do ní, utopil se v ní, zmizel pod hladihou zapomnění.

„Když si jen pomyslím, že jsem tě obvinil, že jsi jeptiška,“ šeptal jí Wolfe horce. „Vždyť ty jsi zhmotnělý oheň, skřítku. Sežehni mě.“

A potom jí dal, oč volala, oč prosila, naplnil ji celičkou, zabořil se do ní tak hluboko, až se prohnula jako luk a žhnula jako prérijní požár do noci.

Wolfe cítil, jak se v Jessice sbíhá vyvrcholení, a s živočišnou radostí se rozesmál. Z hrdla se jí draly výkřiky plné slastné bolesti a spalovaly je oba. Rytmicky se do ní zarýval, nořil se do toho ohně a toužil, aby nikdy nevyhasl.

Odevzdávala se mu tak úplně, tak bez výhrad, že i když měl Wolfe v úmyslu se ovládnout, bylo už pozdě. Nato se stal příliš součástí jí samé, netušil, kde jeden z nich začíná a druhý končí, dva propletené plameny, jejichž žár se s každým dechem násobil.

Přestal se bránit, oddal se Jessice s extází, jež je vyhoupla až do oblak a stravovala je tak beze zbytku, až nakonec se z těch dvou plamenů stal jeden, hrdě a vítězně sálající vysoko k obloze.

Caleb čekal na Jessiku v kuchyni. Stačil mu jediný pohled na její pobledlou napjatou tvář a ponurý pohled a zahučel příšernou kletbu.

„Tak vy vážně chcete ten pošetilý nápad dotáhnout až do konce?“ zeptal se jí.

„Jistě.“

„Řekla jste to Wolfovi?“

„Tak jsme se ale nedohodli, Calebe. Souhlasila jsem, že neodjedu sama, pokud mi dáte slovo, že o mém odjezdu Wolfovi nepovíte.“

Caleb si sundal klobouk, dlouhými prsty si pročísl černou hřívu a naštvaně vyhrkl: „Podle mě to je pěkně fJDraštěnej nápad.“

„To vím taky!“ prohlásila Jessica úsečně. „A taky vím, že kdyby mi pomohli Reno s Rafem, Wolfe by je nejspíš zabil, ale vás nezabije.“

„Tak to tedy víte o dost víc než já,“ zabručel nespokojeně Caleb.

„Wolfe se bude vztekat, to ano, ale na drahou stranu ví, že vy o žádnou jinou ženu než o Willow nestojíte. Reno a Rafe by se mě sice taky nedotkli ani prstem, ale nerada bych pokoušela Wolfovu trpělivost. Taky by mohl začít střílet dřív než se vyptávat. A s puškou je hotovej ďábel, to není žádné tajemství.“

„Člověk by řekl, že tak majetnicky založený muž, jako je Wolfe, by mohl svou manželku milovat.“

„Touha není láska!“ pronesla Jessica upjatě. „Jessi –“ začal Caleb, ale Jessica ho ani nenechala domluvit.

„Vlákala jsem Strom, který roste o samotě do manželství. Je správné, abych mu opět dala svobodu.“

„Jessi –“

„Jsou koně připravení?“ zeptala se rázně. Calebovo přemlouvání s ní ani nehnulo. Následovalo napjaté ticho.

„Mám zatracenou chuť zajet pro Wolfa,“ zavrčel Caleb po chvíli.

„V tom vám zabránit nemůžu.“

„Ale já vás taky zastavit nemůžu, je to tak? Při nejbližší příležitosti se rozjedete do té divočiny úplně sama a ďábel dostane volnou ruku.“

„Samozřejmě. Vždyť to je taky jediný důvod, kvůli kterému jste nakonec souhlasil, že mě doprovodíte na dostavníkovou stanici.“

„Vydíráte.“

„Doslova a do písmene.“

Caleb se zachmuřil. Zadíval se do temnoty a odhodlanosti v Jessičiných očích. Připomnělo mu to Willow, která se tehdy v noci pustila na Ishmaelovi do divočiny plné nepřátel, než aby vstoupila do manželství, o které podle jejího soudu neměl Caleb zájem. Willow tehdy vinou svého rozhodnutí dopřát Calebovi svobodu málem zahynula. Vzpomínka, jak svou milovanou téměř navždy ztratil, ho ještě občas pronásledovala, a to pak utíkal k Willow a sevřel ji do náruče a sám sebe ujišťoval, že jeho manželka je naživu, v bezpečí a jeho.

A Jessica byla odhodlaná provést stejnou hloupost jako tehdy Willow. Caleb může udělat jediné, a sice zaručit Jessice bezpečí, dokud Wolfe nedostane příležitost dát tu polízanici do pořádku.

Caleb si od pasu vytáhl šestiranný kolt, zamračeně překontroloval, zda je zásobník plný, a zase zbraň zasunul zpátky elegantním bleskovým pohybem, který byl sám o sobě výmluvný ažaž.

„Koně už čekají, paní Lonetreeová.“ Jessice proti její vůli vhrkly do očí slzy. „Jmenuju se lady Jessica Charterisová.“

Druhý den cesty strávil Caleb ohlížením přes rameno stejně tolik času jako koukáním dopředu.

„Přestaňte, nebo si tu hlavu ukroutíte,“ ozvala se Jessica. „Wolfe za mnou nepojede.“

„Na to, jak jste jinak chytrá holka, dokážete být někdy lupá jako pařez.“ Caleb zkontroloval přezky na sedle nákladního koně a potom na tom svém. „Wolfe vás miluje.“

„Chce mě. V tom je rozdíl.“

„Pro muže ne, zlatíčko. Aspoň ne zpočátku.“

Caleb otočil svého koně a opět se rozjel. Jessica za ním překvapeně zírala. Udržoval pravidelné tempo, protože chtěl předejít tomu, aby ho obvinila z porušení slova, ale na druhou stranu nevolil žádné zkratky a případnou překážku nikdy neobjel tou nejkratší možnou cestou. Nemělo smysl navztekat Wolfa ještě víc, než bude.

Pozdě odpoledne Caleb přitáhl koni uzdu, aby si pozorně prohlédl cestu před nimi. Po obou stranách leže! hrozen drsných horských štítů, oddělených širokým pruhem roviny porostlé stromy, křovím a trávou. Průsmyk byl v nejnižší části široký několik mil a v nejvyšším bodě sotva míli. Země kolem nich byla zelená bujnou jarní trávou, v níž zurčely pramínky z horského tajícího sněhu.

„Tady se utáboříme,“ rozhodl Caleb. „Vždyť bude světlo ještě nejmíň dvě hodiny.“ Caleb zabodl do Jessiky chladné jantarové oči. „Jenže projet tímhle průsmykem za dvě hodiny nestihneme. Pokud se neutáboříme tady dole, budeme si ve tmě razit cestu polozamrzlou bažinou, kde se dá spát nanejvýš v sedle.“

Jessica se podívala na Caleba, povzdechla si a neklidně se ohlédla přes rameno. Měla dojem, že daleko vzadu zahlédla pohyb, ale Calebovi to starosti očividně nedělalo. Když se opět obrátila, Caleb ji pozoroval s podivným úsměvem ve tváři.

„Jen se uklidněte, Zrzko,“ pravil laskavě. „Ujeli jsme už dost dlouhý kus cesty, aby se z vašeho manžela stačil ten největší vztek vypařit.“

„Wolfe za námi nepojede.“

„Řečičky.“

Jessica polekaně vytřeštila oči.

Caleb se na ni usmál něžně jako na Willow.

„Ale i kdybyste měl pravdu,“ zajíkla se Jessica, „takhle rychle nás Wolfe nemůže dohonit, leda by ztrhal koně k smrti. A to by nikdy neudělal.“

„Jeden kůň by na to nestačil.“ souhlasil s ní Caleb. „Ale tři už ano – Deuce, Trey a Ishmael.“

„Cože?“

Caleb se podíval přes Jessiku na otevřenou pláň, kterou právě přejeli.

„Na vašem místě,“ prohodil přátelsky, „bych nejbližší minuty strávil vymýšlením těch nejúčinnějších způsobů, jak ztlumit Wolfův hněv.“

Jistota v Calebově hlase probudila v Jessice prudký záchvěv bojácného neklidu. Postavila se ve třmenech a zadívala se na prérii.

Z krytu lesního porostu vyrazili dva mohutní černí koně a jedna menší hnedka a tryskem se hnali k travnatému horskému průsmyku. Pouze jediný kůň nesl jezdce. Náhle Jessica viděla, že jezdec přeskočil ze hřbetu černého hřebce do sedla hnedky, aniž by zpomalil tempo jízdy.

„Dobrotivý Bože,“ vydechla.

„Mně osobně to připomíná Wolfa Lonetreea,“ poznamenal suše Caleb.

Pozornýma jantarovýma očima Caleb sledoval, jak se koně bleskově přibližují. Když si všiml, že Wolfe nechal pušku v pouzdře, tiše si úlevou vydechl a konejšivě se na Jessiku usmál. Jessica si však toho nevšímala. Mlčky seděla na Grošákovi a čekala, protože jí bylo jasné, že její kůň nemá před arabským hřebcem šanci.

Když se Wolfe přiřítil až k nim a zastavil Ishmaela tak pmdce, až se hřebec se zařičením vzepjal na zadních, nevěnoval Calebovi jediný pohled. Měl oči jen pro rudovlasou dívku usazenou rozkročmo na Grošákovi, s páteří napřímenou jako ocelová tyč. Wolfe klidně sesedl, hodil uzdy zpěněných koní Calebovi a pak jen stál a beze slova se díval na Jessiku.

„Půjdu do lesa připravit tábor,“ ozval se Caleb a mávnul k hájku jehličnanů, který se temněl asi míli za nimi.

Wolfe přikývl.

„Možná by nebylo od věci, kdyby sis teď pořád připomínal, že udělala jenom to, co považovala za nejlepší pro tebe,“ prohodil přátelsky Caleb, zatímco sbíral Ishmaelovu uzdu. „Navlas stejně, jako tys dělal, cos považoval za nejlepší pro ni.“

‚Jidios, Cale,“ pravil Wolfe důrazně.

Caleb bez dalšího slova zamířil s koňmi směrem k zapadajícímu slunci. Na místě nechal pouze Jessičina koně. Grošák hryzal uzdu a řičel, že ho nevzali s sebou.

Wolfe se bez varování vyhoupl do sedla za Jessiku, vzal jí z ruky uzdu a zamířil s Grošákem k blízkému osikovému hájku. V šikmém světle večerního slunce zářily svěží listy stromů nádhernou zelení. Kdykoliv se zvedl vánek, hstí se chvělo, jako by bylo živé a dýchalo.

Jessica se třásla jako jeden z těch listů. Dívala se na snědou šlachovitou ruku, jež před ní držela uzdu, a na paži, která ji obemykala, aniž se jí dotýkala. Tolik toužila prstem obtáhnout stezičky Wolfových žil na hřbetu jeho ruky, že radši zavřela oči, aby tomu pokušení odolala. Ze všech sil se snažila podačit chvění, jímž by prozradila svůj hlad a touhu po Wolfově těle.

Wolfe sesedl a uvázal Grošáka ke štíhlé osice. Potom se dlouho, předlouho na Jessiku pouze díval. Hleděla do jeho černomodrých očí a zarytě odmítala dát najevo bolest a touhu, jež se svářily pod jejím vnějším klidem.

„Tvářila ses dost překvapeně, když jsi mě viděla přijíždět,“ poznamenal Wolfe.

„Caleb překvapený nebyl. Dělal všechno možné, snad s výjimkou podpálení lesa, abys nás našel.“

„Našel bych tě, i kdybys šla bosá po holé skále.“

„Jak to?“

Ta otázka zřejmě nahlodala Wolfův klid. „Jsi moje manželka!“ vybuchl.

„Naše manžefství není platné.“

„Čerta že není! Miloval jsem se s tebou tak vášnivě, že mi nešlo do hlavy, jak jsi potom vůbec mohla chodit.“

Jessice vyskočily na lícních kostech rudé skvrny, ale nevzdávala se. „Tvrdil jsi, že budeš držet na uzdě svou plodnost, i kdybych si přála opak,“ pravila ostražitě. „To je dostatečný důvod k anulování manželství.“

„Jenže já se tě snažím uchránit nebezpečí porodu!“

„To tvrdíš ty,“ pokrčila Jessica okázale rameny, i když napětím měla tělo ztuhlé jako kus ledu. „Ale soudce za tím možná uvidí mnohem méně ušlechtilý záměr.“

„Přesně tak!“ zavrčel Wolfe. „Já totiž nejsem ušlechtilý a urozený! Ty ale ano!“

I když se Jessica snažila sebevíc, zpod víček jí vyklouzla slza sžíravá jako kyselina. Hlas se jí žalem a vztekem roztřásl.

„Přesně tak,“ opakovala. „To je jediná věc, kterou nemůžu změnit a kterou mi nikdy neodpustíš.“

„Plácáš nesmysly.“

Zabodla do něho oči, modré a zachmuřené jako zpola zamrzlý potok.

„Můžu se stokrát naučit vařit a prát a uklízet,“ povzdechla si Jessica. „Můžu ti hořet v náruči a ty v mojí…, ale to stačit nebude. Nikdy to stačit nebude. Ty prostě šlechtou pohrdáš, a můj otec byl naneštěstí hrabě.“

„To přece není –“

„Ano, stojíš o mě,“ pokračovala nemilosrdně, „ale ne jako o manželku. Jako matku svých dětí mě nechceš. Jsem rozmazlené zlobivé dítě. Jsem –“

„Jessi, to ale není –“

„– jenom děvče, ne žena, jsem zbytečná, neužitečná, jsem omyl –“

„K čertu, to ale není –“

„Ale je!“ vybuchla hněvivě, bez ohledu na to, že se jí snaží něco říct. „Nikdy jsi mi nelhal, ať už pravda bolela sebevíc. Nezačínej lhát teď, když už to není zapotřebí. Chytila jsem tě do pasti, ale teď ti dávám svobodu. Vrať se zpátky do té divočiny, kterou miluješ, do kraje, kde ses narodil, do země, kde nejsem hodna žít a nikdy ani nebudu. Jsem, jaká jsem, a –“

„K čertu se vším! Necháš mě mluvit nebo budu muset –“

„– Jsi Strom, který roste o samotě a milování se mnou představuje největší omyl tvého života!“

„Chyba!“ vyštěkl Wolfe rozzuřeně. „Mým největším omylem byl slib Willow, že s tebou nejdřív zkusím promluvit!“

Bez nejmenšího varování strhl Jessiku ze sedla a začal ji líbat. Svíjela se a vzpouzela se mu, ale byl na ni příliš silný. Tiskl ji k sobě tak dlouho, dokud v ní svým polibkem neprobudil stejnou žádost, jakou cítil sám. Pak už byla slova zbytečná.

Jessica nakonec přestala odolávat sobě i Wolfovi a poddala se mu s bezvýhradností, jež ho rozpálila až do hloubi duše. Trvalo předlouho, než jí konečně osvobodil ústa.

„Tohle je jediná pravda, na které záleží,“ řekl Wolfe a otřel Jessice slzy. „Jsi moje, jenom moje. A já jsem tvůj.“

„Jsi Strom, který roste o samotě.“

„A tys moje slunce na obloze. Neber mi to slunce, Jessi.“

Snažila se promluvit, ale to, co vyčetla z jeho očí, ji dojalo natolik, že měla sílu vydechnout pouze jeho jméno. „Wolfe?“

„Zůstaň se mnou, Jessi Lonetreeová,“ poprosil ji šeptem. „Žij se mnou tady v divočině. Miluj mě stejně, jako já miluju tebe.“

Epilog

V následujících měsících ukázal Wolfe Jessice všechna svá oblíbená místa na Západě. Společně ujížděli voňavým deštěm přes prérii, proputovali pouští, poznali blesky i déšť, močály i vyprahlou půdu, roviny i hory. Společně projížděli mezi kamennými balvany zakotvenými v bezbřehém moři písku jako obrovité zámořské lodě.

Společně viděli tak široký kaňon, že ho dokázalo překlenout pouze slunce, a na jeho dně se vinula řeka svinutá jako stříbrný hádek, nedotčená, nedotknutelná. Společně postáli ve sluncem zalitých němých městech vystavěných dávno zemřelými lidmi. Ta starověká, záhadná, do skal vytesaná města teď obýval už jenom vítr. K budovám nevedly žádné cesty a žádné silnice nevedly od městských hradeb, ale města sama zůstávala, plná tajemství a atmosféry dávno minulých, neznámých časů, jejichž oponu už nikdo neodhrne.

Společně sledovali tok neznámých bezejmenných říček na horských úbočích, jež rovněž neměly jméno a vzpínaly se tak vysoko, že před východem slunce v jejich tichu prozpěvovali andělé. Společně pili z jezer temně modrých jako Wolfovy oči a usínali si navzájem v objetí, aby po probuzení zjistili, že osikám už zbarvilo listí první políbení zimy.

Nakonec se pustili za zapadajícím sluncem zpátky do kraje San Juan. Asi hodinu pomalé jízdy od farmy Caleba a Willow si Jessica s Wolfem vystavěli na březích čiré říčky Columbine svůj vlastní domov. Tam si Wolfe povídal s mustangy a Jessica lovila duhové pstruhy v hlubokých říčních tůňkách. Tam pod oblohou hlubokou a nespoutanou jako jejich láska stvořili nový život, hochy s Wolfovou plavnou silou a dívenky s Jessičiným ohněm a smíchem.

A ať už žili v letech klidných či bouřlivých, Jessica stále zůstávala sluncem na Wolfově obloze a Stromu, který roste o samotě přinášela světlo a život a žár. V následujících měsících ukázal Wolfe Jessice všechna svá oblíbená místa na Západě. Společně ujížděli voňavým deštěm přes prérii, proputovali pouští, poznali blesky i déšť, močály i vyprahlou půdu, roviny i hory. Společně projížděli mezi kamennými balvany zakotvenými v bezbřehém moři písku jako obrovité zámořské lodě.

Společně viděli tak široký kaňon, že ho dokázalo překlenout pouze slunce, a na jeho dně se vinula řeka svinutá jako stříbrný hádek, nedotčená, nedotknutelná. Společně postáli ve sluncem zalitých němých městech vystavěných dávno zemřelými lidmi. Ta starověká, záhadná, do skal vytesaná města teď obýval už jenom vítr. K budovám nevedly žádné cesty a žádné silnice nevedly od městských hradeb, ale města sama zůstávala, plná tajemství a atmosféry dávno minulých, neznámých časů, jejichž oponu už nikdo neodhrne.

Společně sledovali tok neznámých bezejmenných říček na horských úbočích, jež rovněž neměly jméno a vzpínaly se tak vysoko, že před východem slunce v jejich tichu prozpěvovali andělé. Společně pili z jezer temně modrých jako Wolfovy oči a usínali si navzájem v objetí, aby po probuzení zjistili, že osikám už zbarvilo listí první políbení zimy.

Nakonec se pustili za zapadajícím sluncem zpátky do kraje San Juan. Asi hodinu pomalé jízdy od farmy Caleba a Willow si Jessica s Wolfem vystavěli na březích čiré říčky Columbine svůj vlastní domov. Tam si Wolfe povídal s mustangy a Jessica lovila duhové pstruhy v hlubokých říčních tůňkách. Tam pod oblohou hlubokou a nespoutanou jako jejich láska stvořili nový život, hochy s Wolfovou plavnou silou a dívenky s Jessičiným ohněm a smíchem.

A ať už žili v letech klidných či bouřlivých, Jessica stále zůstávala sluncem na Wolfově obloze a Stromu, který roste o samotě přinášela světlo a život a žár.