Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Only 3 Jenom ty

1.

Canyon City, Colorado

Sklonek léta 1867

Bez peněz, bez špetky štěstí, udělala osamělá a vyděšená dívka, známá pod jménem Evening Star neboli Večerní hvězda, podle svého soudu jedinou věc, která jí mohla zajistit další účast v partii pokeru.

Vsadila do hry sama sebe.

Nejprve však závratnou rychlostí promíchala karty a nenápadně je seřadila, jak ji to kdysi naučila Donna Lyonová. Přitom se snažila nehledět na tmavovlasého cizince, který si bez varování přisedl k jejímu stolu v saloonu. Cizincův drsně pohledný zevnějšek ji vyváděl z míry.

Psanci jako Raleigh King a Jericho Slater by z míry vyvedli každou dívku, i kdyby na to byli sami. Eve rozhodně nepotřebovala, aby se jí před pohledným cizincem roztřásly ztuhlé ruce ještě víc.

Tajně se zhluboka nadechla, aby opět našla špetku rozvahy, a prohlásila: „Každý pět karet. Vklady na stůl.”

„Tak moment, mladá dámo,” namítl Raleigh King. „Kdepak je váš vklad, co?”

„Sedí přímo před vámi.”

„He?”

„Já jsem ten vklad, pane Kingu.”

„Vy vkládáte do hry sebe?” vytřeštil Raleigh nevěřícně oči.

Reno Moran se bez té otázky obešel. Dobře si všiml, že děvče si ke karetnímu stolu sedalo se zarputilým odhodláním. A právě spojení jejího zarytého pohledu a nepatrně rozechvělých rtů ho přilákalo z opačného konce místnosti.

Neměl tušení, co téhle situaci předcházelo, ale bylo mu jasné, že dívka myslí smrtelně vážně každičké slovo.

„Ano. Sázím sama sebe.”

Eve se rozhlédla po klenotech a mincích, jež měl každý z mužů před sebou na hromádce.

„Mám stejnou cenu jako momentální vklad každého z vás!” dodala povýšeně.

Potom všechny přítomné obdařila zářivým a přitom prázdným úsměvem a pokračovala v míchání.

V místnosti se zvolna rozhostilo ticho, následované šeptáním mužů u okolních stolů, kteří se navzájem přesvědčovali, že slyšeli skutečně správně.

Z šepotu Reno vyrozuměl, že o tu dívku stála spousta mužů, ale žádný z nich neuspěl. Linii jeho černého knírku zvlnil cynický úsměv. On sám v té partii nic nového neviděl, děvčata muže škádlila a slibovala, a potom jim své tělo zase donekonečna odpírala.

Od karet v dívčiných rukou zdvihl zrak k její tváři. V matném přítmí saloonu jí z očí zářilo ryzí čiré zlato, ladící se světlem lampy, jež se jí prodírala zlatohnědou hřívou. Šaty měla střižené dost cudně, ale zato z nachového hedvábí, jež nutilo muže k představám, jaké by asi bylo rozepínat tu spoustu maličkých lesklých knoflíčků a hladit zářivou pokožku pod látkou.

Tyhle myšlenky Rena podráždily. Byl přece už dost starý, aby měl kapku rozumu. Učily ho a škádlily ty nejzkušenější cvičitelky, jaké vkročily na zem od chvíle, co Eva dala Adamovi pojíst ze zakázaného ovoce.

Slater se podíval na Rena a chrastivě promíchal hromádku perel a zlatých mincí, jež na Eve před chviličkou vyhrál.

„Hádám, že tohle by se mohlo rovnat tomu prstenu, co jste vyhrál na Raleighovi. A rozhodně to bude proklatě lepší pokoukáníčko než ten deník, co ti zbejvá,” ušklíbl se na Raleigha.

„Tak to se teda, k sakru, pleteš,” odsekl Raleigh. „Mám totiž hlášku vod spolehlivýho zdroje, že v tomdle starým deníku je vo prav dic ká španělská mapa s místem, kde je schovanej jistej poklad, co má větší cenu než všechny perly Orientu!”

Slater na knihu pohlédl bez valného zájmu, ale proti Raleighovu tvrzení nic nenamítal.

Reno zvedl elegantní starožitný prsten, který v předchozí partii vyhrál na Raleighovi. Prohlížel si něžný lesk smaragdů zasazených do zlata tak ryzího, že na něm zůstávaly otisky jeho prstů.

Kameny byly kvalitní samy o sobě, ale bylo to především zlato, co upoutalo Renovu pozornost. Neznal krásnější pocit, než držet a potěžkávat zlato. Ženská těla byla hebká a líbezná, ale ženy jsou nestálé jako jarní vítr. Zlato je neměnné, nepodplatitelné, nikdy se nakonec neukáže horší, než slibovalo na první pohled.

Reno si mlčky poměřil prsten s děvčetem, jehož jméno bylo stejně nepravděpodobné jako nevinnost v jejích zlatavých očích.

Renovy pochyby vyslovil nahlas právě Raleigh.

„Chm,” zahučel na Evinu adresu. „Tak vy si představujete, že máte cenu jako ten prsten, perly i mapa pokladu? Tak to teda musíš znát namouduši fajnový triky.”

Věnoval Eve jednoznačně urážlivý úsměv.

„Jen tý slečince dejte, co sama chce,” prohlásil Slater bez zájmu. „Tak nebo tak, nakonec stejně zaplatí. Při těch cenách v Denveru by si to mohla za měsíc odpracovat.”

Eve se musela nesmírně ovládat, aby se neotřásla hnusem už při pouhé představě, jak je třeba jen na jedinou noc vydaná na milost muži typu Jericho Slatera.

V duchu si nakázala, že si nesmí dělat starosti. Žádný dluh splácet nebude, protože prohrát nemá v úmyslu.

Výjimečně v ní rozhodnutí podvádět při kartách nebudilo zoufalství. Kdyby nic jiného, podvedením Slatera a jeho bandy by dosáhla jisté formy primitivní spravedlnosti. Všecičko na stole, co mělo nějakou cenu, ukradl před pár dny Raleigh King. Pokud by jí podvody pomohly získat všechno zpět, pak podvádět bude.

Litovala jedině toho, že nemá možnost pomstít se mnohem hůř, protože šlo zároveň o vraha Dona a Donny Lyonových.

S hranou nedbalostí pokračovala Eve v míchání karet a čekala, až třetí hráč odsouhlasí její překvapivý vklad. Když se souhlas stále neozýval, obezřetně na něho jukla zpod hustých řas.

Zelenooký cizinec si k jejich stolu přisedl už před hodinou, těsně předtím, než Eve rozehrála první partii. Stačil jí jediný pohled, aby jí o cizinci byly naráz jasné hned dvě věci: v životě ještě neviděla přitažlivějšího muže a v životě ještě neviděla muže nebezpečnějšího.

Měla podezření, že cizincův rozvláčný virginský přízvuk klame stejně jako zdánlivá ledabylost jeho pohybů. V zelených očích nebylo totiž po lenivosti ani památky. Ostražitost k němu patřila stejně nerozlučně jako černé vlasy a svalnaté tělo.

Přesto Eve její šestý smysl našeptával, že tento člověk je kdovíproč jiný než Slater a Raleigh, což byli cyničtí surovci, kteří bezohledně zraňovali či ničili všechny, kdo byli slabší než oni.

„A ještě něco,” upozornil Slater mrazivě. „Dávej si zatracenej pozor, aby všechny karty, co rozdáš, byly jen z toho paklíku na stole.”

Eve se přinutila k úsměvu, přestože útroby ji studily jako led. Neměla nejmenší pochyby, že Slater by ženu přistiženou při podvádění v kartách zabil stejně bleskově, jako kdyby podváděl muž.

„Chcete mě obvinit z podvodu?” zeptala se Eve.

„To bylo akorát varování!” sykl Slater.

Reno o kousek poposedl. Tím pohybem si posunul pažbu své šestiranné pistole blíž k levé ruce. Mlčky posuzoval kočičí eleganci děvčete s odhodlaným pohledem a něžnými ústy.

„Jste si jistá, že skutečně chcete vsadit sama sebe, slečno… Jakže se jmenujete?” zeptal se Reno, i když to věděl velmi dobře.

„Star,” odpověděla tiše. „Jmenuju se Evening Star.”

Evin hlas zněl daleko klidněji, než odpovídalo jejímu vnitřnímu rozpoložení. Lhala o svém jméně tak často, že už je dovedla vyslovit i bez zaváhání. Ostatně, tahle lež nebyla důležitá. Mezi živými není jediný člověk, který si ji pamatuje jako Evelyn Starrovou Johnsonovou.

„Tak dobrá, slečno Star,” zapředl Reno. „Ale jste si jistá, že víte, co děláte?”

„Co je vám po tom?” zaútočil Raleigh. „Je přeci dost stará, aby měla všechno nářadí, co mužskej potřebuje, a je dost pěkná, aby se s ním mužskýmu dobře zacházelo, ne?”

„Slečno?” opakoval Reno, který druhého hráče ignoroval.

„Jsem si jistá.”

Reno pokrčil rameny. Tvářil se lhostejně. Pod stolem však nenápadně sevřel svou šestirannou pistoli.

Šum v saloonu se změnil na hlasitý ruch, jak muži postupně opouštěli své sklenky u baru a shlukli se kolem karetního stolku, kde vklad do hry tvořila šňůra perel, starožitný smaragdový prsten, španělská mapa s pokladem…

A děvče jménem Evening Star. Reno byl přesvědčený, že prsten je pravý, pochybnosti měl spíše o perlách a mapě, a v duchu se nestačil divit, jak mohlo to děvče s neuhýbavýma zlatýma očima a rozechvělými rty skončit coby vklad u karetního stolku v jednom z nejhanebnějších saloonů Canyon City.

„Pět karet,” oznámila Eve tiše. „Rozdávám já. Platí?”

„Na tom sme se přeci už dohodli,” zavrčel Raleigh netrpělivě. „Rozdávejte.”

„Vy už se namouduši nemůžete dočkat, kdy přijdete o zbytek peněz, co?” popíchl ho Reno vlídně.

„Takhle hele, ty jeden všivej…”

„Sklapni, Raleighu!” okřikl kumpána Slater. „Nech se laskavě odprásknout tak, aby to nikoho neotravovalo. Sem sme přišli hrát karty!”

„Esli tady bude nějaká střílečka, tak to odskáče jedině tenhle drzej frajer!” odsekl Raleigh.

„Já tu žádný drzý frajery nevidím,” usmál se lenivě Reno. „Vy snad jo?”

Renův vlčí úsměv a Slaterovo důrazné varování před střílením Raleighovi dost pozdě prozradilo, že nebezpečnost toho zdánlivě lhostejného cizince výrazně podcenil.

„Sem to nemyslel jako urážku,” zahučel proto neochotně.

„Nikdo se taky neurazil,” ujistil ho Reno přátelsky.

Oba samozřejmě lhali.

Jak se blížil okamžik, kdy přestane s mícháním a začne rozdávat, zdálo se Eve, že se snad zalkne. Kdyby to šlo, okamžitě by vyskočila a utekla jak z toho špinavého saloonu, tak ze společnosti těch tří nebezpečných mužů. Jenže to bohužel nemohla.

Neměla kam jít, neměla čím zaplatit za cestu, v žaludku jí kručelo hlady, ale především jí v krvi plála pomstychtivost jako neředěná kyselina. Raleigh King zavraždil jediné dva přátele, jaké kdy měla.

Eve se v duchu pomodlila, aby zelenooký cizinec byl skutečně tak znuděný, jak se tvářil, a začala pečlivě a bleskovým tempem rozdávat karty. Kladla je po jedné lícem dolů, postupně před každého muže i před sebe, jen to šustilo.

Slater a cizinec nespouštěli z Eviných rukou zrak. Raleigh sledoval místečko, kde se rudé hedvábí vzdouvalo přes její ňadra. Přestože měla jen velmi cudný výstřih, nebylo pochyb, že pod látkou se skrývá žena.

Při rozdávání se Eve pečlivě vyhýbala pohledu na Jericho Slatera, protože jí bylo jasné, že z jeho ledově modrých očí by vyčetla, že další podvody s vydělením dobrých karet pro sebe jí neprojdou. S prsty ještě rozedřenými a plnými puchýřů od kopání hrobu pro Dona a Donnu Lyonovy neměla prostě na tu správnou rychlost, aby převezla hráče Slaterova formátu.

A zrovna tak si uvědomila, že derringer skrytý v kapse jejích rudých hedvábných šatů by jí nebyl dvakrát platný proti zbraním většího kalibru, jimiž byl vybavený Slater i Raleigh.

Musí to vyjít, říkala si Eve zoufale, aspoň jedinkrát musí slabost vyhrát nad krutostí a silou.

Eve se na zelenookého cizince už ani nepodívala. Tak pohledný muž by ji zneklidnil za každých okolností, natož když její život závisí na maximálním soustředění.

Před každým z hráčů teď lícem dolů leželo pět karet. Eve odložila paklík a zvedla své karty, celá nedočkavá, co sama sobě dala. Koutkem oka pozorovala cizince. Pokud ho získané karty nějak vyvedly z míry, nedal to najevo jediným mrknutím smaragdově zeleného oka.

Eve nepřekvapilo, když Slater zahájil trumfování, protože mu dala dva páry. Zrovna tak se nedivila, když Raleigh navýšil, neboť mu dala řadu. Cizinec na tento vývoj situace čekal stejně klidně jako Eve.

Beze slova vytáhla pro oba kartu, o kterou si řekli, a odložené karty zastrčila dospodu paklíku. Dopřála si mžiknutí do obličeje obou mužů, kteří teď soustředěně prohlíželi své karty.

Cizinec se držel dobře. Ve tváři se mu nekmitl ani náznak emoce, když si bral jednu novou kartu.

A zrovna tak nic neprozrazoval ani Evin výraz.

Její karty byly nezajímavé. Svršek, devítka, šestka, trojka a dvojka. Absolutní zmatek. Nejlepší na těch kartách byl fakt, že zamaskovaly třas jejích prstů, když čekala na další hru.

Milý Bože, kéž je ten cizinec stejně rychlý jako hezký. Nerada bych si vzala jeho smrt na svědomí.

Ovšem Raleighova smrt byla dočista jiná záležitost. Tady Eve žádné zábrany nepociťovala. Každý, kdo dokázal umučit starce k smrti, zatímco jeho umírající manželka jen bezmocně přihlížela, si zasloužil mnohem bolestivější konec, než jaký ho pravděpodobně stihne z cizincova šestiranného koltu.

Slater začal přihazovat tím, že do banku vhodil dvě zlaté dvacetidolarovky. Raleigh ohlásil trumf a navýšil sázku. Totéž udělal i cizinec.

Eve přihodila a čekala, kdy vypukne přestřelka.

Při posledním kole sázek Slater přistrčil doprostřed stolu šňůru perel. Raleigh udělal totéž s deníkem. Reno přidal do banku prsten.

„Vyvolávejte,” pravil Reno chladně.

Slater rozložil své karty na stůl rozevřené do vějíře. „Full house. Králové a esa.”

Slaterovy modré oči začaly oceňovat Evinu postavu stejným způsobem, jakým Reno hodnotil klisnu, kterou měl zájem koupit.

Raleigh zachrčel a ukázal líc svých karet.

„Čtyři devítky a královna,” prohlásil vítězoslavně. „Jak to vypadá, slečinka je moje.”

„A co vy?” vyhrkla Eve chvatně a obrátila se k cizinci.

Reno jí věnoval velmi zvláštní pohled. Pomalu a postupně začal pravou rukou pokládat karty na stůl a současně nechával levičku připravenou na pažbě svého koltu.

„Desítka srdcová,” ohlásil Reno. „Svršek. Král. Eso.”

Při obracení poslední karty sledoval pozorně Slaterovy ruce. Na stole se zaskvěla rudá barva karet jako krev.

„Srdcová královna.”

Na vteřinku zavládlo absolutní ticho. Potom se Raleigh se Slaterem vrhli na své pistole. Slater byl sice mnohem rychlejší než jeho kumpán, ale nebylo mu to nic platné.

Reno zaútočil s ohromující rychlostí. Než Slater stačil kolt vytáhnout, Reno převrátil karetní stůl, udeřil Slatera pravicí a levou rukou vytasil kolt.

Eve shrábla prsten, perly, mince a deník dřív, než cokoli z toho stačilo dopadnout k zemi. V mžiku se rozběhla k zadnímu východu ze saloonu a proletěla kolem čumilů, kteří byli vývojem událostí příliš zaskočeni, než aby se ji snažili zarazit. Těsně u dveří riskla ohlédnutí přes rameno, udivená, že neslyší žádné výstřely.

Slater naráz pochopil, že cizinec má vrch. S pažemi odtaženými od boků upíral na Rena zmijí pohled.

Raleigh nebyl dost bystrý ani chytrý jako jeho společník a upřímně věřil, že dokáže tasit a střelit rychleji než cizinec. Zemřel dřív, než si stačil svou chybu uvědomit.

Když v místnosti třeskla prudká exploze výstřelu, postoupil mezi Eve a Rena jistý Steamer. Eve s hrůzou sledovala, jak Steamer vytahuje kolt se zjevným úmyslem střelit Rena do zad.

Eve nezbýval čas, aby ze skryté kapsy stačila vytáhnout svůj derringer, pouze do ní vrazila ruku, sevřela pistolku a zmáčkla spoušť. Vrstvy rudého hedvábí sice kulku nezpomalily, ale uspěchaný výstřel bezmála minul cíl.

Kulka bolestivě škrábla Steamera na stehně. Polekaně zavyl, trhl paží a jeho výstřel zamířil ke stropu.

Než Steamer stačil zmáčknout spoušť podruhé, Reno se obrátil, plavně zvedl paži a střelil. A ještě než se Steamer zhroutil mrtev k zemi, Reno už opět stál tváří v tvář Slaterovi.

V šoku nad cizincovou vražednou rychlostí Eve ještě chvíli stála jakoby vrostlá do podlahy, ale konečně v ní převládl pud sebezáchovy. Vrhla se k nejbližší stáji.

Na tuhle chvíli se připlavila dokonale. Otřískaný krytý vůz, jenž patřil původně Lyonovým, vyměnila za odrbané sedlo a sedlové vaky. Překvapeně se přesvědčila, že jakmile povolí uzdu, mírný starý hřebec jménem Whitefoot dokáže cválat rychle a vytrvale.

Whitefoot byl osedlaný a připravený k jízdě. V sedlových vacích se skrýval veškerý Evin majetek, za sedlem visela srolovaná přikrývka. Později si najde chvilku, aby se převlékla do jezdeckého. Momentálně však záleželo víc na rychlosti než cudnosti. Vrazila si prsten na prsteníček, šňůru perel si přehodila kolem krku a zbytek výhry strčila do sedlového vaku.

V zběsilém víru rudého hedvábí se Eve vyhoupla do sedla, obrátila Whitefoota doslova na místě a v plném trysku zamířila ven z města. Než Whitefoot dorazil k oknům saloonu, rudá sukně se Eve vykasala až po stehna.

Koutkem oka Reno zahlédl rozvířený rudý oblak a neuvěřitelně dlouhou nohu oděnou do pantalonů z tak teninké bavlny, že už klidně mohla být rovnou nahá. Pravidelný dusot koňských kopyt zaplašil nepřirozené ticho, jež se rozhostilo po třesku výstřelů.

Slater se ponuře usmál na cizince, jenž ho sledoval přes hlaveň svého šestiranného koltu.

„Koukám, že nás převezla oba,” poznamenal klidně.

„Vypadá to tak,” souhlasil Reno.

„Vaše přítelkyně?”

„Ani náhodou.”

Slater zavrčel. „Jedině dobře. Museli jsme se zbláznit, že jsme se dali zblbnout tím kouskem červenýho hadru.”

Reno neodpověděl.

Slater umlkl. V téhle partii záleželo na rozdávajícím, a tím byl muž s koltem v hrsti.

Aniž by spustil zrak ze Slatera, posoudil Reno ostatní muže přítomné v saloonu. Raleigh a Steamer byli po smrti.

„Vaši kamarádi?” zeptal se Reno.

„Nijak extrovní. Pitomce si za kámoše nevybírám.”

„Ale jezdíváte s nimi.”

„Kdepak,” opravil ho Slater. „Oni jezdívají se mnou.”

Reno se jedovatě pousmál.

„Hm, tak teď vás bude v tom houfu míň,” poznamenal, „ale neřekl bych, že dlouho. Bůh musí mít obzvláštní slabost pro hlupáky a ovády, jinak by jich nenadělal tolik, k sakru.”

Renovy ledově zelené oči bez mrknutí spočítaly muže v saloonu. Tři z nich byli zlatokopové. Zbytek patřil ke Slaterově bandě. Všichni si dávali náramný pozor, aby Renovi nezavdali příčinu ke střelbě.

„Nemenujete se náhodou Reno?” zeptal se Slater.

„Občas mi tak říkají.”

Mezi muži v saloonu přeběhla vlnka vzrušeného šepotu. Všichni naráz ucouvli a vytvořili tak Renovi tolik prostoru, kolik si jen mohl přát, a ještě víc, aby si pojistili aspoň špetku bezpečí.

Slater se ani nehnul, pouze přikývl, jako by si právě potvrdil nějaký soukromý dohad. „Hned mě to napadlo,” zahučel. „Takhle reagovat dokáže tady na Západě jen málo chlapů.” Odmlčel se a pak se s neskrývaným zájmem zeptal: „Ještě pořád je vám v patách Zabiják z Yumy?”

„Není.”

„Škoda. Sem slyšel, že je rychlej. Namouduši rychlej.” Reno se usmál. „To jste slyšel dobře.”

„Zastřelil jste ho?” vyzvídal Slater. „To proto vás už nepronásleduje?”

„Neměl jsem důvod ho zabíjet.”

„To já mám.”

„Doneslo se mi to. Jen mě mrzí, že jste nebyl se svým dvojčetem Jedem, když umíral. Wolfe mohl udělat pořádek naráz a jednou provždy.”

Slater znehybněl jak chřestýš před útokem. „Vy jste byl ten třetí. Ten se šestiranným koltem.”

Přestože to nevyslovil jako otázku, Reno přikývl.

„Byl jsem u toho. Nejlepší dílo, jaké jsem kdy odvedl. Spousta lidí má teď klidnější spaní, když jsou Jed a jeho kumpáni pod kytičkami.”

Ze Slaterovy nehybné tváře sálala nenávist.

„Lehněte si obličejem k podlaze, mládenci!” nakázal Reno tiše. „Začínám si připadat kapku nervózní, tak pozor na to, abyste mě něčím nevylekali, až vám budu brát kolty.”

Ozvaly se tlumené zvuky, jak se muži pokládali na podlahu saloonu. Reno mezi nimi rychle prošel a vybral od nich zbraně. Celou tu dobu nespouštěl pohled ze Slatera, jehož pravá ruka se po centimetrech plížila k opasku.

„Až vám zabavím tohle staré železo,” oznámil Reno přátelsky, „budu ještě chvíli čekat před saloonem, než odjedu. Kdo věří, že mu osud přeje, jen ať zkusí zvednout hlavu a přesvědčit se, zda jsem už odjel.”

Nezdálo se, že by se kterýkoli z mužů nemohl dočkat, kdy už bude moct využít Renovu nabídku.

„Slatere, povídá se, že za přezkou opasku schováváš šerednou malou pistolku,” pokračoval Reno. „Možná to pravda je, možná že není. Moc nerad střílím do bezbranného člověka, ale není to zase tak zlé, jako se nechat střelit do zad kojotem, co bije ženské a podvádí u karet tak ostudně, že by se nad tím i Satan propadl hanbou.”

Slaterova ruka strnula na místě.

Reno prošel přes saloon k východu, cestou sbíral kolty a vysypával jim zásobníky na podlahu. Každý jeho krok doprovázel třesk kulek, jež dopadaly na prkna a s poskakováním se kutálely do koutů.

Když uplynulo několik minut naprostého ticha, jeden z mužů odlepil obličej od podlahy a rozhlédl se kolem sebe.

„Už odjel,” poznamenal. „Mrkni se na ulici.”

„Mrkni se sám.”

Než Slaterovi kumpáni sebrali odvahu vyhlédnout před saloon, byl už Reno čtyři míle za městem a tryskem hnal koně ve stopách dívky jménem Evening Star.

2.

Sotva Eve ujela dvě míle, přitáhla Whitefootovi uzdu, zpomalila a začala se rozhlížet po známkách, které jí popsala umírající Donna Lyonová.

Před sebou však viděla pouze strmě se zvedající úbočí předhůří Skalnatých hor. Nebyl zde jediný průsmyk či ve stínu utopené údolí, jež by vypadalo vstřícněji nebo průchodněji než okolní skály. Po pravdě, kdyby nevěděla, že pod zlověstně trčícími štíty nějaká cesta na opačnou stranu předhůří existuje, v životě by ji nenapadlo po ní pátrat. Ty rozeklané kamenné štíty se zabodávaly do modré odpolední oblohy jako nože a jen tu a tam nějaká nepravidelnost ve skalním masivu napovídala, že možná jde o uzounký průsmyk, i když daleko pravděpodobněji je i tam skála jednolitá jako stěny vězení.

Široko daleko nebylo vidět žádného jezdce. V dohledu nestála žádná farma ani obydlí. Kromě Whitefootova hlubokého oddechování tu zněly jen protáhlé vzdechy větru vinoucího se kolem žulových štítů. Kolem některých vyšších vrcholků se shlukly perlově zářivé mraky a prozrazovaly, že časem lze čekat jednu z bouří, jež ve Skalnatých horách patří k letním měsícům téměř neodmyslitelně.

Eve doufala, že vytrvalý silný déšť by mohl zamést její stopy, ale natolik jí štěstí nepřálo. Zatím nic nenasvědčovalo tomu, že by mraky mohly zhoustnout natolik, aby jí při útěku pomohly.

„Promiň mi, Whitefoote, ale musíme utíkat dál,” řekla hlasitě a popleskala hřebce po rozpálených hnědých plecích.

Pohledem znovu propátrala okolí v naději, že zahlédne El Oso, kupu kamení ve tvaru vztyčeného medvěda, o které se zmiňovala Donna i starý deník.

Jenže nikde podobnou hromadu balvanů neviděla. Nikde nebyl jediný náznak, který by Eve prozrazoval, kterým směrem by měla jít, aby našla vjezd do úzkého průsmyku, jímž by se dostala na opačnou stranu mohutných kamenných valů.

Vystrašeně se obrátila a zadívala se na stezku za svými zády. Zvlněná země se táhla v nejrůznějších odstínech zeleně až k obzoru, jenž se s ní sléval v mlžném třpytivém oparu.

Náhle Eve ztuhla, zastínila si oči a zahleděla se na vzdálený konec stezky.

„Proklatě!” zahučela. „Na tu dálku těžko říct, jestli to jsou lidé nebo hejno vysoké či mustangů nebo něco úplně jiného.”

Co však nerozeznal její zrak, vytušila šestým smyslem. Se srdcem zaklíněným až v krku pobídla Whitefoota do klusu. Osobně by dala přednost cvalu, ale cesta tam byla příliš příkrá. Když hnala Whitefoota trochu rychleji, mohla by ještě před západem slunce zůstat bez koně.

Země sejí vlnila před očima a skály se míhaly kolem ní, jak Whitefoot poctivě sledoval nezřetelnou stezku, jež běžela rovnoběžně s předhůřím Skalnatých hor. Místy se rozšiřovala natolik, že by jí pohodlně projel povoz, jinde se zase rozbíhala na množství cestiček vedoucích k úkrytům ve skalách, kde mohli cestující tábořit mimo dosah všudypřítomného větru.

Kdykoli Whitefoot vyběhl na pahorek, Eve se ohlédla přes rameno. Pokaždé zjistila, že pronásledovatelé jí jsou o něco blíž. Pokud něco nevymyslí, dostihnou ji dávno před setměním. Už při té pouhé představě ji zalévala ledová hrůza, vedle níž vichr svištící ze zasněžených štítů připomínal jarní vánek.

Konečně se Whitefoot přiblížil k průrvě, před níž se tyčila zvláštní kupa balvanů podemílaná potůčkem statečně se deroucím skrze kamenité podloží. Kameny Eve medvěda dvakrát nepřipomínaly, ale Donna ji upozornila, že Španělé, kteří mapu kreslili, žili v divočině už tak dlouho, že si začali představovat ledacos.

Eve navedla Whitefoota kolem balvanů, jež mohly i nemusely být El Oso. Jakmile je minula, vjela s koněm přímo do potůčku a pokračovala v jízdě proti proudu tak dlouho, dokud se dno nestalo příliš kamenité. Teprve potom dovolila hřebci, aby se s cákáním vyhrabal po břehu na kamenitou zem. Po koňských kopytech zůstávaly na oblázcích škrábance a po každém kroku se kolem nich rozstřikovaly kamínky, ale pořád to bylo lepší než jasná stopa, kterou za sebou nechával v měkčí hlíně.

Klikatě, chvílemi po břehu potůčku a chvílemi prostředkem jeho toku, vedla Eve koně hlouběji a hlouběji do divokých hor, zalévaných sytým zlatem odpoledního slunce. Nohy měla od ztvrdlé kůže starého sedla celé odřené a prochladlé od vichru, ale neodvážila se zastavit ani na tak dlouho, aby se převlékla do starých šatů po Donu Lyonovi.

Kdykoli se ukázal méně strmý úsek, Eve zavedla Whitefoota nazpátek do potoka. Naposledy urazili vodou víc než míli, než konečně našla skalnatý břeh, na němž nezůstanou otisky kopyt.

Podívala se do deníku a nešťastně se rozhlédla kolem sebe. Byla na samé hranici popsaného území. Zanedlouho se bude muset stočit do dlouhého klikatého údolí táhnoucího se na západ a držet se řeky až vysoko k jejím pramenům pod horskými štíty, jež tvoří přirozený předěl mezi dvěma horskými masivy.

Než však tu hranici překročí, musí setřást své pronásledovatele.

Slater se postavil ve třmenech a zadíval se na cestu, kterou sem dorazil. Veškerý pohyb v okolí měl na svědomí vítr, ale on se přesto nemohl zbavit pocitu, že ho někdo sleduje. Slater byl navyklý řídit se svými instinkty, ale začínal mít plné zuby toho mrazení v zádech, když tu očividně nebylo nic než pustina táhnoucí se až ke Canyon City.

„No?” zavrčel netrpělivě, když se tryskem vrátil jeho nejlepší zvěd, jinak poloviční Komanč.

Drzý medvěd si přiklopil ústa pravou dlaní a potom palcem téže ruky ukázal přes rameno na říčku.

„Už zase?” vybuchl Slater zhnuseně. „Ten její zatracenej kůň je nejspíš zkříženej s rybou!”

Drzý medvěd pokrčil rameny a vykreslil znak vlka.

Slater si odfrkl. Ukázku dívčiny mazanosti si vychutnal už u karetního stolku. Nepotřeboval další ujištění, že je rychlá a ostražitá jako kojot.

„Nezahlíd jsi někde ty její rudý šaty?” zkusil ještě.

Drzý medvěd důrazně naznačil zápor.

Slater vzhlédl k oblakům. „Bude pršet?”

Komanč dal Francouzovi najevo, že tohle neví ani manitou.

„Drzej medvěde,” huhlal Slater, „jednou to se svou drzostí přeženeš. Prolez to tady celý znovu a koukej ji najít. Slyšel jsi?”

Míšenec se usmál a předvedl přitom dvě zlaté korunky, dvě díry a přeražený zub, který ještě nebolel tolik, aby musel jít ven.

Roztřesená chladem a strachem sledovala Eve, jak se Komanč vrací k břehu potoka a pátrá po jejích stopách. Když sesedl, zatajila dech a odvrátila oči stranou, aby na sebe dlouhým upřeným pohledem nějak neupozornila.

Po pár minutách však pokušení dívat se bylo už nesnesitelné. Eve opatrně vyjukla z keřů a balvanů, které tvořily nepravidelné ostrůvky na dlouhém svahu, jenž se zvedal nad vodním proudem. Temné vytí vichru a brumlání hromu za dalekým horským štítem utopilo zvuky kroků i hlasů, jež by sem od mužů hluboko dole jinak zaléhaly.

Slater, Drzý medvěd a pět dalších mužů pročesávali břehy divoké říčky. Eve se pousmála, bylo jí jasné, že vyhrála. Pokud její stopy neobjevil Drzý medvěd, nenajde je už nikdo. Komančský míšenec byl v kraji proslulý svými stopařskými schopnostmi téměř stejně jako svou pověstí o divošsky krutém používání nože.

Trvalo ještě hodinu, než se Slater se svou bandou konečně vzdal. Mezitím už zavládla téměř úplná tma, začal se snášet mírný déšť a pronásledovatelé svými koňmi rozdupali veškeré stopy, které na břehu Whitefoot možná zanechal.

S bolestivě zatajeným dechem sledovala Eve, jak Slaterova tlupa nasedá na koně, odjíždí po proudu říčky a ztrácí se z dohledu. Potom sešplhala po svahu k úkrytu v houští, kde trpělivě čekal Whitefoot s hlavou v polospánku skloněnou ke kolenům.

„Chudáčku,” pošeptala mu. „Já vím, že máš kopyta od těch ostrých kamenů hrozně otlučená, ale kdybys měl podkovy, Drzý medvěd by nás určitě našel.”

Navzdory horečné touze dostat se přes Velký kaňon do San Juan Mountains a odtud do kamenného bludiště popsaného Španěly v deníku si Eve uvědomila, že po pár mílích cesty se bude muset utábořit na noc. Whitefoot si nutně musí odpočinout, jinak by se mu těžko podařilo dopravit ji přes Velký předěl.

Jakmile bude mít přechod za sebou, někde mezi vrcholkem a skalnatými kaňony, jež popisuje deník, musí vymyslet způsob, jak Whitefootovi obstarat podkovy, koupit mu pytel obilí a sehnat si dostatek zásob, jež bude potřebovat na tu dlouhou pouť.

Co však bude Eve potřebovat ze všeho nejvíc, to je koupit si služby člověka, jemuž by mohla důvěřovat, jenž by jí kryl záda, zatímco ona bude pátrat po ztraceném dolu Cristóbala Leona jinak předka Dona Lyona potomka španělských šlechticů a držitele královského povolení hledat zlato v državách španělské koruny v rámci Nového světa.

To si snad rovnou můžu přát, aby se mi zjevila víla, než bych se dočkala služeb silného muže, jemuž bych mohla svěřit zlato. Slabí muži ženy hýčkají a silní je ničí.

Není divu, když ženě nejde do hlavy, co Bůh sledoval tím, že stvořil muže.

Jakmile Slater zmizel z dohledu, spustil Reno dalekohled, sesunul se po břiše ze skalní římsy a vrátil se k místu, kde čekal jeho kůň a tři koně naložení zásobami na zimu. Klisna zachytila pach svého pána a černé nozdry se jí vzduly. Něžně zafrkala a natáhla k němu hlavu, aby si vyloudila pomazlení.

„Nazdar, Darling. Stýskalo se ti po mně?”

Hebké pysky mu přejížděly po prstech a nechávaly po sobě příjemně vlahý pocit.

„No jo, teď už sama nebudeš. Drzý medvěd má téhle hry na schovávanou dávno plné zuby. Když sebou hodíme, najdeme její stopu ještě před západem slunce.”

Reno se vyhoupl do sedla, popleskal šedé klisně šíji mohutnou dlaní v kožené rukavici, a zamířil s ní ke strmému svahu. Kůň kličkoval strží, jež spadala přibližně k místu, kde Drzý medvěd ztratil dívčinu stopu. Mezci s nákladem následovali koně bez jakýchkoli povelů.

„Když nám vážně bude přát štěstí,” řekl Reno, „tak ještě před úsvitem zjistíme, zda ta liška zná víc triků než podvodně rozdávat karty a chystat léčky, při kterých se chlapi navzájem zabíjejí.”

Zamračená a navzdory odjezdu pronásledovatelů neklidná Eve držela Whitefoota za uzdu a napínala sluch. Neslyšela nic než tiché šumění dešťových kapek klouzajících po listí.

Konečně se obrátila a vedla Whitefoota k téměř neznatelnému otvoru u paty útesu, kde podle rad v deníku bylo vhodné místo na táboření. Našla tam úkryt před deštěm, potůček uprostřed mechu a kapradin a dobrý výhled do okolní krajiny. Chybělo jí jen jediné: aby ji někdo hlídal, zatímco bude spát.

Než se Eve a její hřebec dostali k tábořišti, snesla se úplná tma. Plochý bílý kotouč měsíce ozařoval vrcholky štítů.

Eve, kterou stravoval pocit tak hluboké samoty, jaký od smrti Dona a Donny Lyonových ještě nezažila, se postarala o Whitefoota a tiše mu přitom povídala. Potom něco snědla a zhroutila se na tenkou přikrývku, kterou se jí podařilo zachránit z vozu nešťastných cikánů. Naráz usnula, příliš vyčerpaná žalem a nebezpečím posledních týdnů, než aby si ještě dokázala dělat starosti s hlídkou.

Když se za úsvitu probudila, spatřila cizince se zelenýma očima a rychlým šestiranným koltem, jak se nevzrušeně probírá obsahem jejích sedlových vaků.

Ze všeho nejdřív Eve napadlo, že ještě pořád sní, protože mužův obviňující pohled ji pronásledoval všemi sny, nutil ji neklidně se převalovat a házet sebou ze spaní. Ve snu se snažila sblížit se s cizincem tím, že mu pokaždé rozdala co nejlepší karty, ale kdykoli spatřil královskou fleš, odhodil karty a odešel od karetního stolku a nechal ji tam sedět samotnou.

Teď byla Eve vzhůru a přiblížit se nebezpečnému cizinci, který se jí hrabal v sedlových vacích, bylo to poslední, oč stála. Pod přikrývkou sunula nenápadně ruku k pistoli, která patřila mezi Donniny nejoblíbenější. Právě podle Donnina příkladu se Eve naučila spát se zbraní po boku, zvlášť když Donna měla prsty už příliš pokroucené, než aby dokázaly zbraň udržet.

Teninkou švírkou mezi víčky Eve pozorovala vetřelce. Dýchala pořád stejně rovnoměrně a navenek se ani nepohnula. Nepřála si, aby pistolník, který tak chladnokrevně kramařil v jejích věcech, poznal, že už je vzhůru. Až příliš dobře si pamatovala, jak bleskově uměl tasit a střílet.

Muž vytáhl ruku ze zavazadla a s tichým šustěním se z něj vysypaly perly, lesknoucí se v bledém ranním světle jako krůpěje měsíčního svitu. Pohled na náhrdelník ležící na jeho štíhlé ruce s dlouhými prsty Eve uchvátil. Kontrast mezi hebkou a světlounkou perletí a osmahlou pevnou rukou zavinil, že pocítila zvláštní zašimrání v břiše. Když přesýpal chladivé elegantní šňůry mezi prsty, projela jí další vlnka toho podivného pocitu.

Skrytým tábořištěm vzdychaly poryvy větru, v němž se okolní borovice se šepotem nakláněly blizoučko k sobě. Pod pohupujícími se větvemi se míhala sluneční zář a střídavě odhalovala a opět skrývala cizincovy rysy.

Eve se snažila odtrhnout od něho pohled, ale bylo to vyloučeno. Připomněla si, že v životě potkala mnoho přitažlivějších mužů, mužů s pravidelnějšími rysy, mužů s něžnýma očima a ústy zvyklými se usmívat. Neexistoval jediný důvod, proč by tento lhostejný cizinec měl tak hluboce vzrušit její smysly. A už vůbec neexistoval důvod, proč by ji měl pronásledovat i ve snech.

A přece tomu tak bylo. Protože tentokrát její pozornost navíc neupoutávala nebezpečná partie pokeru, byla Eve ještě zvědavější, než když si poprvé přisedl ke stolu a zapojil se do hry.

Reno si ještě jednou přesypal navlečené perly po dlani, opět je vrátil do sáčku z jemné kozlečiny a strčil si ho do kapsy své kazajky.

Další předmět, na který narazil v sedlovém vaku, byl dlouhý kus měkké kůže ovinutý kolem jakéhosi předmětu a převázaný odřenou koženou tkanicí. Reno zvědavě balíček vytáhl a rozbalil. S tichým cinknutím se mu do dlaně vysypaly dvě dlouhé tenké kovové tyčky s vrubem na tupém zakončení.

Ať se propadnu, pomyslel si Reno. Španělské jehly. To by mě zajímalo, jestli s nimi umí zacházet.

Potom nahmatal odřenou a popukanou kůži na deskách španělského deníku. Otevřel ho, chvatně jím zalistoval, aby se přesvědčil, že je to ten správný, a přemístil ho do vlastního zavazadla.

Zbytek předmětů v dívčině sedlovém vaku vzbudil v Renovi upřímné rozpaky, pokud šlo o zabavení výhry, kterou mu ta krásná maličká podvodnice upřela. Nebylo tam totiž nic víc než chlapecká kazajka, nachové šaty, další šaty ušité ze čtyř pytlů a chlapecká nabíraná bílá košile s černými kalhotami. Po zlatém prstenu tam nebylo ani stopy stejně jako po hrsti mincí, které se jí podařilo shrábnout současně s prstenem.

Bylo zřejmé, že ji opustilo štěstí. Ovšem na druhou stranu…

„Přestaň natahovat ruku po té pistoli,” pravil Reno, aniž by se obtěžoval zvednout hlavu. „Jinak tě z těch přikrývek vytáhnu a dám ti lekci slušného chování!”

Eve ohromeně znehybněla. Až do tohoto okamžiku by přísahala, že muž ani netuší, že se vzbudila.

„Kdo jste?” vydechla.

„Matt Moran.” Během odpovědi cpal její oblečení zpět do sedlového vaku. „Ale většina lidí mě zná jako Rena.”

Eve rozšířila oči do polekaných kalužinek zlata. O muži jménem Reno už pochopitelně slyšela. Byl to pistolník, ale sám přestřelky záměrně nevyhledával. A nenechával se ani najímat jako zabiják. Jednoduše jezdil krajem a divočinou a během vysokohorského léta pátral po rýžovištích zlata a v zimě po španělském zlatu ukrytém v červených pouštích.

Na několik šílených vteřin Eve zauvažovala o tom, že skočí do podrostu a bude se schovávat tak dlouho, dokud Reno neodjede, ale okamžitě ten nápad zavrhla.

Renova zdánlivě lenivá elegance ji už nemohla ošálit. Viděla ho při akci v saloonu, ruce se mu kmitaly tak střelhbitě, že člověk ten pohyb ani pouhým okem nezachytil. Lyonovi častokrát chválili Eviny obratné prsty, ale nyní neměla pochyb, že muž zvaný Reno je mnohem rychlejší než ona. Chytil by ji dřív, než by od svých přikrývek udělala třetí krok.

„Asi se nepletu, když předpokládám, že o mém prstenu mi dobrovolně nepovíš?” zeptal se Reno po chvilce.

„O vašem prstenu?” vybuchla Eve rozhořčeně. „Patřil přece Donu a Donně Lyonovým!”

„Dokud jsi jim ho neukradla a neprohrála s Raleighem Kingem, od kterého jsem ho vyhrál zase já,” poznamenal Reno a střelil po ní očima studenýma jak střípky zeleného ledu. „Takže teď je to můj prsten.”

„Já ho neukradla!”

Reno se rozesmál.

Nezněl to dvakrát přátelský smích.

„No jistě, gata,” přisvědčil jízlivě. „Tys ten prsten neukradla. Tys ho akorát vyhrála v kartách, je to tak? A nerozdávala jsi náhodou ty?”

Eve proklál šíp vzteku a naráz zaplašil ten podivný pocit, který ji stravoval od chvíle, kdy viděla Renovu dlaň tak něžně hladit perly. A hněv v ní vzbudil vědomí akutního ohrožení, takže se opět pod přikrývkami posunula blíž k pistoli.

„Po pravdě,” pronesla úsečně, „o ten prsten přišel umírající muž, kterému přitom mířila pistole na hlavu.”

Reno se na ni zhnuseně podíval a pokračoval v prohrabování sedlového vaku.

„Jestli mi nevěříte…” spustila. „Ale věřím ti, to víš, že ti věřím,” skočil jí do řeči. „Jen mě dost udivilo, proč se vychloubáš tak sprostým lupičstvím.”

„Tu pistoli jsem ale nedržela já!”

„Měla jsi kumpána, co?”

„K čertu, proč si nenecháte nic vysvětlit?” zlobila se Eve. Štvalo ji, že Reno ji považuje za zlodějku.

„Ale vždyť tě poslouchám. Akorát že neslyším nic, čemu by se dalo uvěřit.”

„Tak zkuste držet klapačku. Možná byste se divil, co všechno byste se mohl dozvědět, kdybyste chvíli vydržel se zavřenou pusou.”

Reno povytáhl jeden koutek úst, ale to byla jediná známka, kterou prozradil, že Eve vůbec slyšel. Téměř roztržitě se přehraboval ve vaku a pátral po prstenu. Jeho pozornost pak plně zaměstnal chladivý, s ničím nezaměnitelný dotyk zlatých mincí. „Neřekl bych, že jsi stačila něco utratit,” prohlásil s uspokojením. „Když uvážím, o kolik jsem na téhle výhře mohl tratit, kdybych…”

Věta nečekaně dozněla, protože Reno odhodil sedlový vak stranou a jako útočící had bleskovým skokem přistál vedle Eve a vyškubl jí pistoli z prstů.

Než se Eve stačila vzpamatovat, prudce ji zvedl z přikrývek a lomcoval s ní jako s pytlem mouky. Zmocnil se jí příšerný strach. Bez dalšího rozmýšlení trhla kolenem rychle a tvrdě do Renova rozkroku, jak ji to učívala Donna.

Reno však zarazil úder dřív, než mu stačil ublížit. Když mu Eve zaútočila na oči, zaryl se jí tváří do hrdla a padl s ní k zemi.

Zčistajasna si Eve uvědomila, že leží na zádech, neschopná jediného pohybu, bez naděje se bránit, protože jediné, čeho byla schopna, bylo přidušené lapání po vzduchu. Renovo mohutné tělo ji celou zakrývalo a vytlačovalo jí vzduch z plic i vzpurnost z těla. Ani přikrývky nijak nezměkčily tvrdé kameny, jež se jí zarývaly do zad.

„Pusťte mě!” zasípala.

„Vypadám snad jako trouba?” zeptal se suše. „Bůhví, jaké další odporné triky tě maminka naučila.”

„Maminka mi umřela dřív, než jsem si ji dokázala zapamatovat.”

„Cha cha,” ušklíbl se Reno, jehož to očividně nedojalo. „Takže teď uslyším, žes chudinka malá sirota, o kterou se nemá kdo postarat.”

Eve zaskřípěla zuby a ze všech sil se snažila nevybuchnout. „Vlastně ano.”

„Chudinka malá gata,” procedil Reno chladně mezi zuby. „Přestaň mě krmit tak smutnými historkami, nebo budu smutný a rozpláču se nad tebou.”

„Mně by stačilo, kdybyste mě pustil.”

„A proč bych to dělal?”

„Jste strašně těžký. Nemůžu se ani nadechnout.”

„Vážně?” Reno se zadíval na zardělou, krásnou a nahněvanou tvářičku, kterou měl sotva pár centimetrů od svého obličeje. „To je zvláštní,” pronesl hrdelně, „že máš pořád dost dechu na to, abys mě krmila výmysly.”

„Poslyšte, vy jeden nesnesitelný a samolibý pistolníku!” usykla Eve mrazivě, ale hned se opravila. „Kdepak pistolník. Jste obyčejný zloděj, který se živí okrádáním slabších, kteří se nemůžou…”

Reno zbavil Eve řeči velmi účinně a jednoduše — přiklopil jí ústa svými rty.

Na okamžik strnula v takovém šoku, že se nevzmohla na nic víc, než pod tíhou jeho horkého těžkého těla doslova zkamenět. Jenže hned nato ucítila, jak jí sebejistě páčí jazykem rty, a zpanikařila. Začala se svíjet, kopat, zkoušela ho ze sebe shodit, samým zděšením zapojila do obrany každou špetičku síly, kterou v sobě nalezla.

Reno se jenom smál, ale ústa jí nepustil, a navíc ji schválně tiskl k zemi stále větší vahou, a změnil tak její vášnivou obranu na dětinské pošťuchování. Přitom jí nepřestal jazykem smyslně propátrávat vnitřek úst.

Evin zběsilý a marný zápas neměl jiný výsledek, než že ji vyčerpal a téměř udusil. Když se však zoufale pokusila nadechnout, neuspěla, protože Reno byl příliš těžký a nedovolil, aby si do plic ukradla třeba jen jediný doušek vzduchu. Svět kolem ní začal šednout, černat a nakonec se propadl v prudké závrati do ztracena.

Tichounký polekaný sten, který Eve unikl, když už neodvolatelně omdlévala, dokázal víc, než všechen její předchozí boj. Reno nadzvedl hlavu a horní polovinu těla, aby jí umožnil naplnit si plíce.

„Tak tohle byla tvoje druhá lekce,” pravil nevzrušeně, když na něho Eve po chvíli opět soustředila pohled.

„Jak… jak… to myslíte?” zajíkla se.

„Jsem rychlejší než ty. To byla první lekce. Jsem silnější než ty. To byla druhá lekce. A ta třetí…”

„Cco?”

Reno se zvláštně usmál, zadíval se na Eviny rozechvělé rty a chraptivě přiznal: „Tu jsem zase dostal já.”

Najednou Eve pochopila, proč se jí ten úsměv zdál podivný. Byl příliš něžný, než aby patřil k muži, jakým byl Reno Moran.

„Poučil jsem se, že máš chuť žhavější než whisky a sladší než víno,” řekl prostě.

Než se Eve vzmohla na odpověď, Reno k ní sklonil hlavu podruhé. „Tentokrát mi to oplatíš, gata. Mám to rád hluboko a vášnivě.”

„Ale co?” nechápala Eve. Měla dojem, že mu nerozumí ani slovo.

„Tvůj jazyk,” vysvětlil jí rovnou do úst. „Připrav si ten svůj šikovný jazýček a pusť se do práce.”

Na vteřinku Eve věřila, že ji klame sluch.

Reno si její chvilkovou nehybnost vyložil jako souhlas. Sehnul hlavu, ponořil se jí opět hluboko do úst a chraptivě při tom zasténal slastí.

Eve však unikl pouze sten nepředstíraného překvapení nad jeho vlahou něhou. Na zlomek vteřinky si připadala jako perla zlehýnka držená na silné teplé dlani. Potom si však připomněla, co se s ní děje a kdo je Reno a všechna ta varování, jež jí Donna Lyonová kladla na srdce, pokud jde o povahu mužů a o to, co jediné chtějí od žen.

Prudce uhnula hlavou do strany, ale přesto jí ještě horkým kluzkým jazykem stačil pohladit vnitřek úst.

„Ne!” vydechla Eve naléhavě, opět strachy celá bez sebe.

Ale tentokrát se bála sama sebe, protože při laskání Renovým jazykem sejí tělem rozlila podivná slabost.

Donna Lyonová ji varovala před otročením, jež muži od žen bez výjimky vyžadují, ale nikdy Eve neupozornila, že totéž můžou chtít i ženy od mužů.

„Proč ne?” zeptal se Reno tiše. „Líbání se mnou se ti líbí.”

„Nelíbí!”

„Co chceš komu namluvit, gata! Přece to poznám!”

„Jste… jste pistolník a zloděj.”

„Z půlky máš pravdu. Skutečně používám pistoli, ale pokud jde o zlodějnu, tak já si jen beru zpět, co mi po právu patří — perly, prsten, deník a děvče se zlatýma očima.”

„To ale nebyla poctivá partie pokeru,” namítla Eve zoufale, když se k ní Reno sklonil potřetí.

„Za to já nemůžu. Já nerozdával.”

Reno jí lenivě přejel jazykem po ústech a zaslechl, že jí ze rtů unikl poplašený vzdech. „Ale…”

„Pšt,” napomenul ji Reno a skoncoval s Evinými námitkami jednoduchým způsobem: něžně ji začal hryzat do spodního rtu. „Vyhrál jsem tě, tak si tě taky vezmu.”

„Ne. Prosím vás, ne!”

„Nemusíš mít strach.” Reno jí zvolna osvobodil ret. „Bude se ti to líbit. Slibuju.”

„Pusťte mě!” prosila Eve už hystericky.

„Ani náhodou. Jsi moje, dokud si to nerozmyslím.”

S úsměvem ji políbil na zběsile tepající žilku na hrdle.

„Jsi vážně moc hezká,” poznamenal přidušeně. „Stačí mi pár nocí a můžeš běžet.”

„Pane Morane, prosím vás, já neměla v úmyslu tu partii prohrát! Jenže pan Slater si dával moc velký pozor!”

„Já zrovna tak.”

Reno zdvihl hlavu a tázavě se na Eve zadíval.

„Každou kartu, kterou jsem dostal já, jsi brala zespodu paklíku,” řekl. „Proč?”

Eve odpověď přímo vyhrkla ve snaze upoutat Renovu pozornost k čemukoli jinému než k té žhavé smyslné touze, jež mu změnila oči na dva sálající uhlíky.

„Protože Raleigha Kinga a Jericho Slatera jsem znala,” přiznala se. „Vás ale ne.”

„Takže jsi to zaonačila tak, aby mě zabili, zatímco ty bys vzala s bankem do zaječích.”

Eve se neubránila provinilému ruměnci.

„Nechtěla jsem, aby to dopadlo právě tak,” bránila se.

„Ale málem to tak dopadlo, a tys nehnula, k čertu, ani prstem, abys tomu zabránila.”

„Zasáhla jsem Steamboata, když na vás tasil!”

„A čímpak?” odfrkl si R*eno pohrdavě. „Tos po něm hodila zlatou minci?”

„Střelila jsem ho svým derringerem. Nosívám ho v kapse sukní.”

„Šikovné. Musela sis vystřílet cestu od hodně karetních stolků?” zajímal se Reno.

„To ne.”

„Podvádět umíš prvotřídně, co?”

„Nepodvádím! Aspoň normálně ne! Jenom jsem…”

Umlkla.

Pobavený a maličko znuděný Evinou snahou prokázat svou nevinu, když přitom oběma bylo proklatě jasné, že se provinila, Reno jen ironicky povytáhl jedno černé obočí a čekal, co bude následovat.

„Až pozdě jsem zjistila, že Slater o mém podvádění ví,” přiznávala se Eve nešťastně. „Věděla jsem, že podvádí taky, ale nedokázala jsem ho při tom přistihnout. A tak jsem pořád hlídala Slatera, a nakonec jsem prohrála s vámi.”

„Prsten se smaragdy,” přikývl Reno. „S těmi kartami, cos měla, bys další kolo nevydržela. Musel jsem tedy hru ukončit dřív, než by se Slaterovi podařilo získat full house.”

Eve překvapeně zamžikala, protože tak mazaný tah od Rena nečekala. „Vy jste profesionální hráč?”

Zavrtěl hlavou.

„Jak jste tedy mohl poznat, co má Slater za lubem?”

„Jednoduše. Kdykoli rozdával on, bez výjimky vyhrál. Tys pak začala nápadně prohrávat a mně vycházely karty, které bych správně neměl mít.”

„Vaše maminka vychovala chytrý děti, co?” zamumlala Eve. „Ale, já jsem jedno z těch tupějších,” prohodil Reno ledabyle. „Měla bys vidět mé starší bratříčky, obzvlášť Rafe je třída.”

Eve svraštila čelo marným úsilím představit si člověka rychlejšího než Reno. Nesmysl.

„Vysvětlování skončilo?” zeptal se Reno zdvořile.

„Proč?”

„Pro tohle.”

Opět se shýbl, aby jí přitiskl rty na ústa, ale když pocítil, jak se pod ním celá napjala a přichystala se k obraně, opět ji drtivě přimáčkl k zemi a připomněl jí lekci, z které si už vzala ponaučení: že jakmile přijde na měření sil, nemá proti Renu Moranovi sebemenší šanci.

Eve se opatrně uvolnila, protože chtěla vyzkoušet, zda ji Reno třeba nepustí, pokud se přestane bránit. V mžiku se ta vražedná tíha nadzvedla a místo ní zůstal jen znepokojivě smyslný dotek dvou těl, tisknoucích se k sobě od ramenou až po špičky nohou.

„A teď mi polibek oplatíš,” pošeptal jí Reno.

„A potom mě pustíte?”

„Potom se spolu zkusíme dohodnout.”

„A když vás nepolíbím?”

„V tom případě si vezmu, co už je beztak moje, a vykašlu se na to, co chceš ty.”

„To byste neudělal,” šeptla zděšeně.

„Chceš se vsadit?”

Eve vzhlédla k těm chladným zeleným očím, jež se vznášely tak blizoučko nad jejím obličejem, a uvědomila si, že nikdy neměla dovolit, aby si Reno Moran přisedl k jejímu karetnímu stolu.

Většinou dokázala lidi dobře odhadnout, ale v případě tohoto muže šeredně selhala. Ani teď se nedokázala rozhodnout, zda Reno blufuje nebo jí říká ryzí pravdu.

V hlavě jí zazněla moudrá rada Dona Lyona: Když nepoznáš, zda protivník blufuje, a nemůžeš si dovolit prohrát vklad, odlož karty a čekej na lepší rozdání.

3.

Eve pozvedla rozechvělé rty, aby Renovi dala vynucený polibek. Kratičce mu je přitiskla na ústa a s rozbušeným srdcem se zase honem stáhla.

„Tomu ty říkáš políbení?” zavrčel Reno. Přikývla, protože samým rozrušením se nevzmohla na slovo.

„Taky mě mohlo hned trknout, že budeš podvádět s tělem navlas stejně jako s kartami,” prohodil znechuceně.

„Ale vždyť jsem vás políbila!”

„Jo, jako vyjevená panna na první schůzce! Tak hele, ty jsi panna asi tolik jako já vyjukaný kluk z ranče!”

„Ale já… já jsem,” vykoktala.

Reno cosi přidušeně zahuhlal a úsečně dodal: „Víš co, ten pohled právě narozenýho štěňátka si šetři na někoho jiného. Muži v mém věku se už v ženských vyznají natolik, aby prokoukli všechny jejich triky, a mají za sebou proklatě tvrdou školu života!”

„V tom případě jste se v ní toho moc nenaučil. Já vážně nejsem to, zač mě máte.”

„Já zrovna tak,” pronesl suše. „Na ten nevinný kukuč nedám už od chvíle, kdy jsem sám přišel o nevinnost. A to už bude hezky dlouho.”

Eve otevřela ústa, aby opět připomněla svou nevinnost, ale stačil jí jediný pohled do Renova obličeje, aby si uvědomila, že jeho názor už ničím nezmění. A v těch ledově zelených očích a pevně stisknutých rtech pod knírkem nenašla nic, co by jí mohlo zaručit soucit. Považoval ji za holku ze saloonu, lacinou, prohnanou a zkaženou couru.

A co hůř, nemohla mu to mít tak úplně za zlé. Skutečně ho podvedla. Přestože původně neměla v úmyslu při své hře se Slaterem ohrozit Renův život, nakonec to tak dopadlo, a on přežil jen díky své nadpřirozené zručnosti v zacházení se zbraní. A dokonce ho ani neznala a nemohla tedy tušit, že bude schopný vystřílet se z pasti, do které ho vlákala.

A aby mu do té rány ještě přisypala sůl, utekla právě s tím bankem, kvůli kterému podváděla.

Jeden polibek jí tedy nepřipadal jako zvlášť krutý způsob omluvy muži, který si ji nepochybně zasloužil.

Eve opět zvedla hlavu a přitiskla rty na Renova ústa. Tentokrát se však neodtáhla už po vteřině, ale postupně zesilovala tlak svých rtů, seznamovala se s jejich hladkou pružností v tichu, jež rušil jen šílený buchot jejího vlastního srdce.

Když Reno nepodnikl jediný pokus, jak polibek prohloubit či naopak ukončit, Eve zaváhala a rozmýšlela se, jaký krok od ní asi čeká. Přestože jí to Reno nevěřil, skutečně mu o své nevinnosti nelhala. Několikrát nebyla dost mrštná, aby unikla políbení od nějakého kovboje, ale to nebyla ani příjemná, ani inspirující zkušenost. Ti muži ji vždycky jen drsně popadli, ona se jim vykroutila a to bylo všechno. Pokud někdo z toho zážitku získal smyslné potěšení, pak to nebyla ona.

Ale Reno na ni teď neútočil a Eve k tomu polibku svolila, pouze nevěděla, jak na to. To vědomí jí dělalo těžkou hlavu skoro stejně jako objev, že líbání s Reném ji naprosto nečekaným způsobem vzrušuje. Líbilo se jí to. „Reno?”

„Jen pokračuj. Však já z tebe pořádnou pusu nakonec vymáčknu.”

Eve kradmo položila paže kolem jeho krku, protože držet hlavu nahoru ji už unavovalo. Zpočátku se styděla pověsit se na něho celou svou vahou, ale pokušení bylo příliš velké, než aby vydržela dlouho odolávat. Tlak jejích paží mu na krku zesílil, protože mu postupně svěřovala stále větší díl své tíhy.

„Líp!” přikázal Reno chraptivě.

Rty měl těsně u Eviny tváře. Teplo jeho dechu jí po těle rozesílalo oslnivé vlnky vzrušení. Sama však na okamžik přestala dýchat, a když se jí dech opět vrátil, byl trhaný a rychlý. Prohnula záda do oblouku, aby dosáhla na Rena.

První dotek jeho rtů jí byl už známý stejně jako první zamrazení slasti, jež jí naráz bleskla tělem. Hedvábný kartáček jeho knírku nad horním rtem ji rovněž hladil tak příjemně, že si to doposud nedokázala představit. Kdykoli jej pocítila, vlnky vzrušení se vzedmuly a dech měla ještě přerývanější.

„To by mě v životě nenapadlo,” zašeptala Eve.

Byli u sebe tak blízko, že při každém slovu ji Renův knírek něžně pohladil. Bylo to stejné, jako by k ní mluvil a každým slovem ji polaskal.

„Co by tě nenapadlo?” zeptal se.

„Ze váš knírek připomíná hedvábný kartáček.”

Eve udivilo, že Renovým tělem proběhla náhlá křeč, ale neměla čas o tom dál uvažovat, protože jí pažemi začal klouzat podél těla. Naráz se celá napjala, protože čekala, že ji hrubě popadne a bude nutit k věcem, o které ona nestojí.

Ale Reno ji k ničemu nenutil. Docela obyčejně ji objímal, aby se nemusela natahovat, pokud se mu chtěla přiblížit k ústům. Pomalu se uvolnila a zůstala Renovi ležet poddajně v náruči.

„Pořád ještě čekám na své políbení,” upozornil ji Reno.

„Mám dojem, že jsem vás políbila, a ne jedinkrát.”

„A já mám dojem, že jsi mě nepolíbila ani jednou.”

„A co jsem podle vás právě dělala?”

„Škádlila mě,” odsekl stručně. „Docela příjemně, ale já si představoval něco docela jiného, a ty to víš stejně dobře jako já.”

„To tedy nevím. Neumím číst myšlenky!” odsekla, naštvaná, že jeho ten pomalý a vlahý polibek zřejmě ani náhodou nevyvedl z míry tolik co ji.

„Jako bys nevěděla, co jsi. Jsi děvče ze saloonu s rychlýma rukama, které mi slíbilo jednu věc, kterou mi teď odmítá dát poctivý polibek.”

Eve se už už chtěla Rena jízlivě zeptat, jak podle něho poctivý polibek vypadá, ale tu si vzpomněla, co jí říkal o líbání.

Mám to rád hluboko a vášnivě. Připrav si ten svůj šikovný jazýček a pusť se do práce.

Eve honem, než ji opustí odvaha, přitiskla ústa na Renovy rozevřené rty a dotkla se jazykem jeho jazyka. Ten sametový dotek byl příjemný a sám vyzýval k dalšímu prozkoumávání. Kradmo mu znovu přejela špičkou jazyka po špičce toho jeho a navíc mu obkroužila vnitřek jeho úst. Při tomhle dalším výzkumném kroku zjistila, že zespodu má Reno jazyk neuvěřitelně hlaďounký a hedvábný.

Vůbec si nevšimla, jak Reno postupně zesiluje své objetí a jak se mu zrychluje dech. Nevšimla si, že s každým úderem splašeného srdce je do polibku vtahována pořád hlouběji. Uvědomovala si jen tolik, že chuť a žár Renových úst na ni působí opojněji než francouzská brandy, na kterou si Don a Donna Lyonovi tolik potrpěli.

Eve si nad vzrůstající žádostivostí, jež se jí zmocnila, vůbec nelámala hlavu. Jednoduše objala Renovu šíji ještě pevněji a snažila se přitisknout se k němu co nejúžejí, splynout s jeho rty ještě víc a hlouběji.

Náhle ji země opět začala tvrdě tlačil do zad. Reno na ni znovu spočinul plnou vahou a přikrýval jí tělo jako hřejivá, těžká pokrývka.

Tentokrát se Eve nebránila, protože v téhle poloze se mohla k Renovi přitisknout co nejblíž. Prsty mu zabořila do vlasů a přitom mu shodila černý klobouk. Začala mu pročesávat hřívu rukou a vychutnávala její hustá, hebká a rozpálená vlákna.

Reno přesunul váhu svého těla a nahrbil se nad níj ako obrovská kočka, čímž Eve němě naznačil, že se mu nesmírně líbí, jak ho škrábe nehty na hlavě a na šíji a na zaťatých ramenních svalech. Navíc se mu líbila i její chuť, sladkost a žár, jenž v něm každou vteřinou rozdmýchávala do pořád vyšších plamenů.

Pak se Eve zabořil jazykem hluboko do úst a vměstnal se jí mezi stehna, rozpáčil je od sebe tak daleko, až cítila tlak jeho vzrušeného údu v hebkém místečku, které příroda vytvořila právě pro něj. Tělo se jí při tom doteku zazmítalo nedočkavou slastí a on vší silou potlačil výkřik, kterým se mu ta nesnesitelná zvířecká touha zmocnit se Eve drala na jazyk. Původně neměl v úmyslu se tolik vzrušit. V žádném případě jí nechtěl prozradit, jak zoufale po ní touží.

Jenže teď už bylo příliš pozdě. Eve musela přesně pochopit, co ten vzdutý sval drtící ji v rozkroku znamená, a přesně ví, jak toho využít proti němu, kdykoli se jí zachce. Teď už se musel přesvědčit o jediné věci, a sice jak daleko ho nechá zajít, než se ho pokusí zarazit.

A co mu nabídne jako úplatek, aby ho zarazila.

Reno opět pohnul kyčlemi a ještě důvěrněji se zavrtal do Evina poddajného těla. V břiše se jí rozhořel plamínek sladkého ohně a donutil ji zasténat. Podvědomě zesílila své objetí ve snaze udržet ho u sebe co nejblíže. Odměnil ji vláčným zakroužením boků a jejich nárazy do intimní části jejího těla, zatímco ve shodném rytmu jí jazykem útočil do úst.

Dlouhými prsty sjel Eve od ramen ke krajkové spodní košilce a spodním kalhotám s dlouhou nohavičkou, v nichž spala. Pohladil ji po žebrech až k boku a znovu vyjel rukou nahoru a nezastavil se, dokud mu dlaň nezaplnilo její ňadro. Natáhl palec, vyhledal sametově tvrdou bradavku, přitlačil na ni a smyslně, krouživě ji bříškem palce objel dokola.

Eve proklál šíp rozkoše a neuvěřitelně ji zaskočil. Proti své vůli se prohnula v zádech a zesílila tak dráždivý tlak jeho ruky. Zasvíjela se pod ním jako divoká kočka.

S vítězoslavným zachrčením Reno pokračoval v laskání, uchopil Evinu bradavku a něžně ji převaloval mezi prsty. Přitom vpíjel sluchem ty steny bolestné rozkoše, které se jí řinuly z úst. Když už nedokázal déle odolat, odtrhl se jí rty od úst a po hrdle jí vysázel žhavou cestičku z polibků až dolů k ňadru, kde vyhledal tu bobulku, jež jako by se pod jeho laskáním vyzrále nalila.

Tekutý žár Renových úst se jí propaloval teninkou košilkou až na nahou kůži. Omámená, znejistělá, protože netušila, co se s ní děje, zápasila o dech a svůj boj opět prohrála, protože jí rty potáhl za bradavku a zažehnul v ní prudký požár připomínající švihnutí blesku. Přesunul ruku a rozvázal jí tkanice. Najednou si uvědomila hrozící nebezpečí Reno jí chce odhalit intimní části těla, které ještě v životě muži neukázala.

„Ne!” vyjekla Eve.

Než stačila pronést další slovo, Reno se jí opět vrhl na ústa a vrazil jí jazyk hluboko dovnitř, čímž jí zamezil dýchání i řeč. Lačné kmitání jeho jazyka o její ji strhlo do závratě, svět opět zmizel v rozvířené propasti. S realitou ji opět spojovalo jen kotevní lano Renova žáru a tělesné síly.

Než opět pozvedl hlavu, tiskla se k němu zcela bezvýhradně a její instinktivní protest utonul pod omamnou slastí, kterou ji zahrnoval.

Reno jediným plavným pohybem svlékl Eve košilku a odhalil tak smetanově bílé obliny s korálově rudými vrcholky. Touha ho nutila dýchat přerývaně, ale stejně nepřestal laskat Eve rty na ňadrech, jež se jí samým vzrušením vzdouvala a chvěla, lesklá žárem obou jejich těl. Zdála se tak útlá, vypadala tak mladičce, že ho překvapilo, jak žensky dokáže reagovat.

Aniž by se řídil rozumem, shýbl se Reno opět k Eviným ústům.

„Reno, ne, já…”

Vyrazila ze sebe zajíkavý výkřik, zpola zděšený a zpola vášnivý, ale on její odpor nevnímal. Pomalu jí vklouzl dlaněmi pod záda a začal ji znovu líbat, dlouze a naléhavě. Napínala se mu vstříc a z hrdla jí unikl hluboký sten.

„Co to se mnou děláš?” vydechla zesláble.

Reno jí odpověděl tím, že jí sjel lačnými rty opět k ňadrům a strhl ji do dalšího rajského vytržení.

Rozkoš však byla tentokrát ještě zběsilejší než poprvé, vyrvala Eve z úst další výkřik a přiměla ji dychtivě se vzepnout vstříc muži, který ji svým ďábelským laskáním držel v zajetí těla i smyslů.

A potom Eve ucítila Renovu ruku mezi nohama.

Naráz v ní vybuchl děs, rozmetal rozkoš a uhasil žár její vášně sprchou ledové jistoty, že Rena nezarazí nic na světě, aby sejí nakonec nezmocnil.

„Víc už ne!” zanaříkala zoufale a snažila se mu vykroutit. „Ne! Dost! Říkal jsi polibek, a já tě políbila přesně tak, jak jsi chtěl, nemám pravdu? Já svou část smlouvy dodržela. Prosím tě, přestaň. Reno, prosím!“

Pomalu a nesmírně neochotně zvedl Reno hlavu. Poslední zdlouhavý a smyslný kontakt jeho rtů s jejím ňadrem ji zahltil bezmocnou vlnou touhy. Zavřel oči a zaťal zuby, aby hlasitě nezasténal. Ruku, kterou jí vtiskl do rozkroku, mu obklopil žár, jenž tak rychle nevykřesal ještě z žádné ženy. Napjal prsty a vychutnával ten vášnivý oheň. Eve vykřikla, ale nebylo to jen strachy.

„Proč bych měl přestávat, gata?“ zeptal se Reno chraptivě a zkoumavě se jí zahleděl do tváře. „Chceš to stejně tolik jako já, k čertu!”

Opět ji polaskal prsty a ona opět bezmocně vykřikla, protože ve spodních kalhotách neměla v rozkroku sešitý šev, takže jeho ruku nedělila od těžiště jejího ženství ani teninká bariéra látky, jež by utlumila k zešílení dráždivý dotek jeho pokožky.

Eve chytila Rena za zápěstí a snažila se odtáhnout mu ruku ze svého rozkroku, ale marně. Byl pochopitelně mnohem silnější než ona.

„Slíbil jsi, že přestaneš, když ti dám poctivé políbení,” naříkala Eve přerývaně. „Copak to nebyla poctivá pusa? Vážně ne?” Z hlasu jí čišelo nepředstírané zoufalství a odpor jejího těla napjaté svaly a nehty zarývající se mu do zad vypovídal zcela jednoznačně.

Ale současně s tím plála ohněm, jenž Rena obklopoval, vábil a stravoval s každou další vteřinou laskání.

„Kdyby ten polibek byl poctivý, tak bych se v téhle chvíli s tebou už miloval a ty bys ty svoje ostrý drápky do mě zarývala z dočista jiného důvodu. A můžeš vzít na to jed, že by se nám to oběma zamlouvalo!” odsekl Reno důrazně.

„Copak jiný druh poctivosti neznáš?” nedala se Eve. „Myslíš si, že děvče se musí dát každému muži, který o ni projeví zájem?”

„Ale ry jsi mě chtěla.”

„A teď tě zase nechci! Že bys neuměl držet slovo, pistolníku?”

Reno se zhluboka nadechl a v duchu si vynadal do tisícinásobných bláznů za to, že tolik touží po zkušené maličké podvodnici ze saloonu Gold Dust. Vzpomněl si, jak ho kdysi mučila světová přebornice v tahání mužů za nos, jistá Savannah Marie Carringtonová. Připoutala ho k sobě tisícem smyslných uzlíků a potom z něho vylákala spousty slibů, než mu dovolila, aby jí opět třeba jen políbil ruku.

Ale pokaždé když se nedočkala slibu, o který doopravdy stála usadit se s ním v Západní Virginii , naprosto klidně si zapnula živůtek a odešla. Pro Rena nebylo vyléčení z téhle vášně nijak jednoduché, aspoň zpočátku trpěl jako zvíře. Ale vzal si z toho ponaučení. Savannah Marie byla skvělá učitelka.

„Neslíbil jsem, že přestanu,” pronesl Reno chladně. „Řekl jsem jenom tolik, že po prvním polibku začneme vyjednávat dál. Nabídni mi tedy něco, gata. Nabídni mi něco podobně zajímavého.”

Reno opět pohnul prsty, přitiskl se k Eve a polaskal ji. Znovu se ho marně pokusila odstrčit.

„Důl!” vydechla Eve. „Zlatý důl obou Lyonových!”

„Španělský poklad?”

„Ano!”

Reno pokrčil rameny a opět se k Eve přitiskl.

„Ten jsem už vyhrál, zapomnělas?” ušklíbl se.

„Jenom ten deník. Bez symbolů ti nebude nic platný,” vyhrkla chvatně.

Zarazil se a chvíli ji pozoroval přes oponu spuštěných řas. Třebaže předtím jeho polibky dychtivě přijímala, nyní se zřejmě stejně dychtivě toužila zbavit jeho doteku.

Reno prudce uškubl rukou z Evina těla. Ať se propadne, jestli se nechá škádlením vybičovat k touze po děvčeti, které po něm netouží! Tohle patří mezi chyby, jichž se chytrý muž víckrát než jednou nedopustí!

„Jaké symboly?” zeptal se nedůvěřivě.

„Ty, které předek Dona Lyona vyryl podél cesty, aby označil slepé uličky, nebezpečí a zlato a vůbec všechno, co by při hledání pomohlo.”

Reno se zvolna stáhl zpět a Eve tak téměř osvobodil. Dával si však pozor, aby na ni pořád dosáhl. Však už ji utíkat viděl. Byla nepěkně rychlá, v tomhle směru mohla soupeřit s kočkou. „Tak dobře, gata, vyprávěj mi o španělském zlatu.” „Jmenuju se Eve, ne kočka,” upozornila ho důstojně. Drapla svou košilku, kterou Reno předtím odhodil stranou, a honem si ji navlékla.

„Eve, jo? No, ani mě to nepřekvapuje. Tak pozor, já nejsem žádný Adam, tak ne abys mi zkoušela nabízet jablka.”

„Tvoje škoda, ne moje,” zamumlala. „Lidé říkají, že můj jablkový koláč je nejlepší nejen na západ od Mississippi a na sever od hranice Masonu s Dixonem, ale možná prý i na jih.”

Eve spěšně pozapínala košilku, ale prsty při tom měla podivně neohrabané. Velmi dobře si uvědomovala, že vyvázla jen o vlásek. A byla pistolníkovi k smrti vděčná, že dodržel slovo.

„Mě osobně zajímá víc zlato než jablkový koláč,” zavrčel Reno. „Na to nezapomínej!” Pohladil Eve po stehně. Bylo v tom stejně něhy jako hrozby.

„Don Lyon byl potomek španělského šlechtice,” odváděla Eve honem jeho pozornost. Potom přestala očima hlídat Renovy ruce a pohlédla mu přímo do tváře, čistě aby mu připomněla jejich dohodu. Pomalu raku odtáhl.

„Jeden z jeho předků měl královské svolení hledat zlato v Novém Mexiku,” vysvětlovala Eve. „Další předek byl zase důstojníkem vojáků, kteří měli hlídat zlatý důl, jenž patřil jezuitskému knězi.”

„Jezuitovi, ne františkánovi?”

„Ne. To bylo ještě předtím, než španělský král vykázal jezuity z Nového světa.”

„Takže už hodně dávno.”

„První zápis v deníku se datuje do padesátých nebo osmdesátých let šestnáctého století,” prozradila Eve. „Těžko říct, inkoust je vybledlý a stránky potrhané.”

Když se Eve na chvilku odmlčela, Reno jí dlaní okamžitě zabloudil k bříšku. Roztáhl prsty a polaskal ji po kyčli.

Leknutím chraptivě vydechla. Jako by tam odměřoval prostor, kde začne vyrůstat dítě.

„Pokračuj,” vybídl ji Reno. Uvědomil si, že hlas mu zní nepřirozeně hrdelně, ale nemohl si pomoct zrovna tak, jako nedokázal potlačit mocný proud své touhy, i když věděl, že jen hlupák a sebevrah by stál o vypočítavou holku ze saloonu.

Žár jejího těla byl jako droga, která mu pronikla kůží a vstřebala se do krve a s každým dalším úderem srdce mu připomínala, že je to jen další kočička, která pomocí vábničky svého těla nakonec dostane přesně to, co chce.

Tu Renovi došlo, že Eve mlčí. Zvedl hlavu a zjistil, že ho svýma žlutýma kočičíma očima upřeně pozoruje.

„Tak rychle jsi na to své slovo zapomněl?” zeptala se Eve.

Reno navztekaně stáhl ruku.

„Muselo to být kolem roku patnáct set osmdesát,” pokračovala Eve.

„Spíš osmnáct set šedesát sedm,” odsekl Reno.

„Cože?”

Reno neodpověděl a zadíval se na jemnou bavlněnou látku její košilky, která spíš zdůraznila než skryla ladné tvary Eviných ňader.

„Reno?”

Podíval se na ni a Eve se zděsila, že tu nebezpečnou hru, kterou začala, možná prohrála předem. Renovy zelené oči zbělaly vnitřním žárem.

„Teď je rok osmnáct set sedmašedesát,” řekl, „je léto, my jsme na východní straně Skalnatých hor a já se snažím rozhodnout, jestli mám ještě náladu na další pohádky, než si konečně vezmu svou výhru, víš?”

„Tohle není žádná pohádka! Všechno je to v deníku! Byl to kapitán Leon a další muž jménem Sosa.”

„Sosa?”

„No ano,” přisvědčila Eve rychle. „Gaspar de Sosa. A jezuitský kněz a hrstka vojáků.” Oponou hustých hnědých řas Rena ostražitě sledovala a v duchu se modlila, aby jí uvěřil. „Poslouchám,” ušklíbl se. „Nijak zvlášť trpělivě, aby bylo jasno, ale poslouchám.”

Reno ovšem zapomněl dodat, že neposlouchá příliš pečlivě. Trasu výpravy Espeja i Sosy se snažil objevit nejednou, protože obě expedice nalezly zlaté a stříbrné doly, jež vydávaly nezměřitelné bohatství. A všechny tyto doly se „ztratily” dřív, než se jejich zásoby vyčerpaly.

„Sosa a Leon dostali od krále svolení vyhledávat ložiska a zahájit těžbu v nových dolech,” svěřovala Eve a samým soustředěním se až mračila, aby nezapomněla nic z toho, co se dozvěděla od Lyonových i ze starého deníku. „Jejich výprava směřovala stále na sever, až dorazila na území Jutahů.”

„Dnes je nazýváme Utahové,” připomněl jí Reno.

„Sosa šel ve stopách Espeja, který označil zemi jménem Nové Mexiko,” vyhrkla Eve, „a taky on to byl, kdo cesty, jež vedly z dolů do Mexika a zpátky, pojmenoval Stará španělská stezka.”

„To od nich bylo ale hezké, že psali deník anglicky, aby sis to mohla přečíst, co?” zaryl Reno jízlivě.

„Co tím chceš naznačit?” střelila po něm Eve rozzlobeným pohledem. „Psali to samozřejmě španělsky, a navíc proklatě zvláštní španělštinou. Čert aby to po nich luštil.”

Reno prudce zvedl hlavu. Tentokrát ho Evina slova výjimečně zaujala víc než její tělo.

„Ty umíš číst starou španělštinu?” podivil se.

„Don mě to stačil naučit ještě předtím, než mu zrak zeslábl natolik, že nerozeznal písmena. Předčítala jsem mu z deníku a on se snažil rozpomenout se, co všechno jeho otec a dědeček o kterém zápisu vykládali.”

„Rodinné pohádky a pověsti. To je toho.”

Eve se nedala vyvést z míry. „Potom jsem vždycky zapsala všechno, nač si Don při poslouchání deníku vzpomněl.”

„Copak to nemohl zapsat sám?” „V posledních letech života už ne. Na to měl příliš pokroucené ruce.”

Eve si podvědomě propletla své vlastní útlé prstíky a vzpomínala, kolik bolesti staří manželé zkusili během mrazivých zim. Donna měla klouby jen o trochu lepší než její manžel.

„Řekla bych, že za mlada příliš často přezimovali v táborech zlatokopů, kde bylo víc whisky než dříví na oheň,” řekla chraptivě.

„No dobrá, Eve Lyonová. Pokračuj ve vyprávění.”

„Nejmenuju se Lyonová. Byli to moji zaměstnavatelé, ne pokrevní příbuzní.”

Renovi neušlo, že Eve se maličko změnil hlas a tělo se jí ostražitě napjalo. Moc rád by věděl, zdali lže.

„Zaměstnavatelé?” nechápal.

„Oni…” Eve uhnula pohledem. Reno vyčkával.

,,Před pěti lety mě koupili na sirotčím trhu v Denveru. ” přiznala se tiše.

Ve chvíli, kdy Reno už už otvíral ústa, aby utrousil jedovatou poznámku o tom, že těmi srdcervoucími povídačkami v něm marně zkouší vzbudit soucit, si náhle uvědomil, že Eve může docela klidně říkat pravdu. Neexistoval jediný důvod, proč by ji Lyonovi nemohli na denverském sirotčím trhu skutečně koupit, jako by byla plát slaniny.

Taková věc by se nepřihodila poprvé. Reno se doslechl o mnoha podobných případech. Někteří ze sirotků našli dobrý domov, ale většinou měli smůlu. Museli pracovat, doslova dřít, u těch farmářů či obyvatel měst, kteří sice neměli na zaplacení služebné či čeledína, ale další ústa ještě jakžtakž uživili.

Reno tedy zdráhavě přikývl. „Jo, možné to nejspíš je. Nejspíš měli strach, že se už sami o sebe nedokážou postarat.”

„Sotva se šourali, natož aby mohli hrát karty. Zvlášť Don byl na tom špatně.”

„Takže oni byli profesionální hráči?”

Eve na vteřinku přivřela oči a vzpomněla si na svůj strach a zahanbení, když ji hráči poprvé chytli při podvodu. Bylo jí čtrnáct, a byla tak nervózní, že při míchání karty upustila a ty se rozsypaly na zem. Hráči jí pomáhali se sbíráním a jeden z nich si povšiml zdrsnělých hran u es, králů a královen. „Byli prostě hráči,” hlesla nezvučně.

„Podvodníci.”

Zamžikala. „Někdy.”

„Když věřili, že jim to projde,” dodal Reno a ani se nesnažil skrýt svoje pohrdání.

„To ne,” namítla Eve tiše. „Jen když museli. Druzí hráči bývali většinou příliš opilí, než aby si všimli aspoň toho, jaké karty drží, takže jim už vůbec nevadilo, kdo rozdává.”

„A tak ten milý dědoušek s babičkou tě naučili švindlovat a vlastně krást,” uzavřel to Reno.

„Jenže kromě toho mě naučili mluvit a číst španělsky, skvěle jezdit na koni, vařit, šít a…”

„Podvádět v kartách,” dořekl. „A vzal bych na to jed, že tě naučili ještě spoustu dalších triků. Kolik si účtovali za hodinku ve tvé společnosti?”

Hlasem ani mrknutím oka Reno neprozradil vztek, který mu vřel v útrobách při pomyšlení na Evino krásné tělo, jež si mohl za hrst mincí koupit každý otrapa, který na ně dostal chuť.

„Cože?” nechápala Eve.

„Kolik si tvoji zaměstnavatelé účtovali, aby ti mohl mužský pod sukně?”

Na okamžik byla Eve v takovém šoku, že ztratila řeč. Ruka se jí však kmitla jako blesk a jen málokdo by dokázal tu ránu odrazit. Reno však mezi ty výjimky patřil, ale stihl to jen taktak. Těsně předtím, než se dlaní stačila dotknout jeho tváře, ji chytil za zápěstí a jediným navztekaným škubnutím ji srazil na přikrývku.

„Tak tohle už nikdy nezkoušej!” upozornil ji rozzuřeně. „Myslíš si, že neznám ty husičky s naivně vykulenýma očima, co si představujou, že mají právo se urazit, jakmile muž naznačí, že nejsou zrovna stoprocentní dámy? Až na mě příště takhle zvedneš ruku, tak přestanu být džentlmen.”

Eve ze sebe vyrazila zvuk, jenž mohl být stejně dobře vzlyknutím i zasmáním. „Džetlmen a ty? Cha, žádný džentlmen by na dámu nikdy nepoužil násilí jako ty, nemyslíš?”

„Ovšem ty taky nejsi dáma!” odsekl Reno. „Jsi coura, kterou koupili na sirotčím trhu a prodávali každému, kdo byl ochotný sáhnout do kapsy pro dolar!”

„Takhle jsem si peníze nikdy nevydělávala!”

„Takže jsi zájemce obšťastňovala zdarma?” ušklíbl se Reno jedovatě. „Ale oni stejně byli tak vděční, že ti na nočním stolku nechali pokaždé dáreček, je to tak?”

„Mně se pod sukni žádný muž nikdy nedostal, ani zadarmo, ani za peníze!” sykla Eve mrazivě.

Reno se odvalil a pustil ji. Než se však stačila odtáhnout, položil jí dlaň shora na rozkrok, kde pod teninkým plátnem prosvítalo husté ochlupení. „Ale vždyť to není pravda, gata. Já se ti pod sukně dostal, a jsem muž.”

„Táhni k čertu, pistolníku!” procedila Eve zaťatými zuby. Hlas jí zněl pevně navzdory slzám vzteku a ponížení, jež jí svíraly hrdlo.

Reno však viděl jenom ten vztek a v duchu si říkal, že by nebylo dvakrát moudré obracet se k té holce ze saloonu zády, dokud nevychladne. Eve byla rychlá jako divoká kočka, a než by se stačil vzpamatovat, klidně by dokázala popadnout dvouhlavňovku a celou ji do něho naráz vyprázdnit.

„Nejradši bys ze samé nenávisti vraždila, co?” zeptal se jedovatě. „Tak se zklidni, na vztek ještě nikdo neumřel. Můžeš mluvit dál.”

Eve však Rena pouze mlčky pozorovala škvírkami svých zlatých očí. Významně přikývl.

„Když tedy nemáš na povídání chuť,” vzdychl si, „budu muset vykoumat způsob, jak ti ten prolhaný jazýček rozvázat.”

4.

Sosa skutečně našel zlato,” zasykla Eve celá roztřesená vzteky. „Zaplatil králi a úplatky se mu podařilo přesvědčit ostatní důstojníky, aby si pravdu o dolech nechali sami pro sebe.”

Reno uhnul před Evinými zardělými tvářemi a zbledlými rty pohledem, jelikož se až zastyděl, jak nevybíravě ji nutí k řeči. Hned nato ale v duchu sám sebe proklel, že si vůbec dělá těžkou hlavu kvůli nějaké holce ze saloonu, která ho bezostyšně předhodila zabijákům, sama ukradla jeho výhru a vzala do zaječích.

„A ta pravda o dolech byla jaká?” udeřil na Eve rázně.

„Ze na seznamu pro výběrčí daní nebyly zapsané všechny doly. Ty stříbrné ano, potom důl na tyrkys a ještě dva zlaté doly. Ale ten třetí ne, ten si nechal pro sebe.”

„Pokračuj.”

Přestože Reno se na Eve ani nedíval, měla dojem, že vůbec poprvé ho její vyprávění zajímá. Tajně si úlevou oddechla a mluvila dál.

„Tajemství o zlatém dolu znal pouze Leonův nejstarší syn a potom nejstarší syn toho syna, a tak to pokračovalo, dokud se deník na začátku století nedostal do rukou Dona Lyona,” líčila Eve historii pokladu. „Mezitím Španělsko už dávno ztratilo na Západě moc, z Leona se stal Lyon a jeho rodina mluvila častěji anglicky než španělsky.”

Reno opět stočil pohled k Eve, protože vycítil, že hlas se jí chvěje potlačovaným vzrušením. „Pokud však rodina věděla o zlatém dolu,” poznamenal, „proč si Don Lyon musel vydělávat na živobytí švindlováním v kartách?”

„Asi před sto lety o doly přišli,” vysvětlila Eve prostě.

„Před sto lety. Tedy v době, kdy odtud vyhnali jezuity?”

Eve přikývla.

„Rodina měla s jezuity těsné kontakty,” pravila. „Měli tehdy štěstí, že díky včasnému varování stačili ukrýt všechno zlato, jež bylo vytaveno, ale které nestihli vyvézt ze země. Důl dokonale zamaskovali a uprchli přes hory na východ země. Putovali daleko a usadili se až v anglických koloniích.”

„Copak se žádný z Leonova rodu nepokusil vrátit se pro ukryté zlato?” divil se Reno.

„Zkusil to Donův pradědeček i jeho dědeček i jeho otec. Žádný z nich se však nevrátil,” pokrčila Eve rameny. „Don sice po zlatém dolu toužil, ale umřít pro něj se mu nechtělo.”

„Nebyl to tedy žádný hlupák.”

Smutně se pousmála. „V jistém směru ano. Ale jinak byl pro tenhle svět trochu moc něžný.”

„Něžný podvodný karbaník?” nezdržel se Reno jízlivosti.

„Proč myslíš, že švindloval? To byl totiž jediný způsob, jak se ubránit mužům tvého typu!”

„Karbaník, který hraje tak špatně, by si měl hledat jiné zaměstnání, ne?”

„Takhle jsem to nemyslela,” povzdychla si Eve. „Don byl hodně drobný, neměl dost síly, aby se mohl pustit do rvačky, ani dost mrštnosti, aby dokázal tasit revolver dřív než protivník, ale ani dost chamtivosti, aby se z něho mohl stát dobrý profesionální podvodník. Bylo v něm víc laskavosti než síly.

Ke mně a k Donně byl moc hodný, i když jsme byly ještě slabší než on, což klidně mohl využít. To ovšem o silácích, na které jsem zatím narazila, říct nemůžu!”

Reno lišácky povytáhl obočí. „Mám dojem, že kdybys švindlovala pro mě a ne proti mně, možná bych na tebe byl hodnější i já.”

Evin úsměv byl nepatrný a chladný jako pramínek vody ukrytý pod skálou. „Asi mi nerozumíš, pistolníku.”

„Moc bych na to nesázel, holko ze saloonu.”

Pohodila hlavou a husté zlatohnědé kadeře se jí rozvlnily po ramenou.

„Myslela jsem, žes jiný než Raleigh King, ale to jsem se proklatě spletla,” povzdechla si. „Nemáš sebemenší ponětí, jak to vypadá, když se člověk musí sám protloukat světem, který je silnější, nemilosrdnější a vůbec krutější, než kdy dokáže on sám.”

„Těžko mě přinutíš k lepšímu chování tím, že mě budeš přirovnávat k Raleighu Kingovi.”

„Nechci tě nutit vůbec k ničemu.”

„Tak radši pokračuj.”

Eve střelila po Renovi pohledem a polkla hněvivou odpověď, která ji svrběla na jazyku. V Renových očích ani v linii jeho pevně stisknutých rtů nebylo ani stopy po něžnosti či aspoň ohleduplnosti. Byl nahněvaný tak strašně, že byl zralý vraždit. Když opět promluvil, čišel mu z hlasu stejný chlad jako z ledově zelených očí.

„Buď ráda, že si Raleigh opravdu zasloužil zabít,” prohlásil Reno důrazně. „Kdybys mě vlákala do léčky, abych oddělal venkovského mládence, dovolil bych, aby si na tobě smlsnul Slater. A to by se ti určitě nezamlouvalo. Slater nepatří k těm laskavým mužům, na které si tolik potrpíš.”

„Těžko by byl horší než Raleigh King,” zahučela Eve ponuře při vzpomínce na večer, kdy se opozdila s návratem z jednoho ze saloonů v Canyon City a zjistila, co Raleigh mezitím provedl Lyonovým. „Kdepak, horší nemůže být nikdo!”

„Pokud jde o Slaterovu pověst ohledně děvčat ze saloonu, je natolik nechutná, že ji radši nebudu opakovat ani před tak protřelou holkou, jako jsi ty.”

„Jestlipak Slater někdy mučil starce, který se snažil prodat zlatý prsten, aby mohl koupit lék pro svoji nemocnou ženu?” vybuchla Eve rozrušeně. „Jestlipak Slater někdy páčil ze starce tajemství tím, že mu strhával jeden nehet po druhém, zatímco starcova žena jen bezmocně přihlížela? A když starý pán zemřel, jestlipak Slater někdy obrátil nůž na starou umírající ženu, a …” Eve se zlomil hlas. Umlkla. Zaťala pěsti a vší silou se snažila ovládnout.

„Co mi tím chceš říct?” otázal se Reno tiše.

„Raleigh King umučil Dona Lyona k smrti, jen aby z něho vytáhl pravdu, kde je schovaný prsten a deník s mapou pokladu. Donna se snažila Raleigha zarazit, ale ta příšerná choroba ji tolik oslabila, že se ani neudržela na nohou.”

Reno přimhouřil oči do zlověstných škvírek. „Tak takhle se tedy Raleigh dozvěděl o mapě, ano?”

Eve nešťastně přikývla. „A když skoncoval s Donem, začal mučit i Donnu.” „Proč? Copak nevěřil, že z jejího manžela vytáhl pravdu?” „To bylo pro něho vedlejší,” zašeptala Eve. „Chtěl prostě…”

Hlas se jí vytratil do mlčení plného bolesti. I kdyby se stokrát snažila, těžko by sevřeným hrdlem dokázala popsat všechny ty hrůzy, jež Raleigh provedl Donně Lyonové.

„Nemusíš,” pravil tiše Reno. Něžně přitiskl Eve dlaň přes rty a uzamkl tak všechna trpká slova, jež se chystala vyslovit. „Tak mám dojem, že nakonec si se Slaterem neměli co vyčítat,” poznamenal mírně.

Eve Rena popadla za ruku, ale neodstrčila ji.

„Pověz mi,” pravila naléhavě, „zabil jsi Raleigha, viď?”

Reno přikývl.

Dlouze si vydechla a zašeptala: „Díky. Neuměla jsem si představit, že bych to sama dokázala.” Z Renova výrazu se naráz vytratil všechen soucit. „Tak proto jsi mě vlákala do léčky?” udeřil na ni. „Jakápak léčka? Vůbec nešlo o tak chladnokrevnou past, z jaké mě podezříváš.”

„Ale uviděla jsi příležitost a využilas ji!”

Eve křečovitě stiskla rty. „To ano.”

„A pak jsi shrábla bank a utekla.”

„Ano.”

„A mě jsi tam nechala, aby mě oddělali.”

„To ne!”

Reno ze sebe vyrazil rezavý zvuk, který se ani zdaleka nepodobal smíchu. „Nechtěla bys konečně vyklopit pravdu, gatal Budeme pořád kolem toho obíhat?”

„Kolem čeho?”

„Mluvil jsem o pravdě.”

„Pravda je taková, že jsem ti zachránila život,” odsekla Eve.

„Zachránila, jo?” poškleboval se Reno. „Děvče, vždyť jsi se ze všech sil snažila, aby mě odpráskli!”

„Když jsem nezaslechla ani jeden výstřel…” spustila.

„Zklamalo tě to?” skočil jí do řeči.

„Obrátila jsem se, abych se přesvědčila, co se děje,” nedala se vyrušit Eve. „Pak Raleigh tasil zbraň a tys po něm vystřelil, a vtom jistý Steamer vytáhl pistoli a chtěl tě střelit do zad. Ale já ho zasáhla dřív.”

Reno se nečekaně rozesmál.

„Jsi vynikající, gata, jsi skutečně vynikající. Ty nevinně rozevřené oči a vážné, rozechvělé rty, no to je vážně prvotřídní!”

„Ale…”

„Šetři si ty rtíky na něco lepšího, než jsou lži,” poradil jí Reno a opět se k Eve naklonil nebezpečně blízko.

„Ale já Steamera vážně postřelila!” bránila se.

„Hm, hm. Ale původně jsi mířila na mě. To proto ses vůbec ohlížela, víš? Potřebovala jsi mít stoprocentní jistotu, že za tebou nepojedu, abych ti sebral svoji výhru.”

„Ne! Tak to vážně nebylo! Já jsem…”

„Už dej s těmi hrátkami pokoj,” usekl ji Reno stroze. „Moje trpělivost má taky svoje meze.”

„Proč mi tedy nemůžeš uvěřit?”

„Protože muž, který uvěří lhářce, podvodnici a holce ze saloonu je tak hloupý, že se těžko může jmenovat Reno Moran.” Opět Eve stiskl horní část stehna. A opět v sobě nenašla dost sil, aby se od jeho doteku odtáhla.

„Nejsem žádná lhářka!” bránila se rozzlobeně. „Hnusí se mi, že jsem tak slabá, že prostě musím podvádět, a navíc jsem byla vlastně jen služka, která byla nucená poslouchat a plnit příkazy svých pánů, ať už šlo o švindl v kartách nebo o oblečení, které jsem si k tomu musela brát!”

Eve se rozpálila vztekem doběla a chrlila ze sebe věty takovým tempem, že Reno prostě neměl šanci dostat se ke slovu.

„I kdybych stokrát říkala pravdu, ty o mně věříš jen tomu nejhoršímu!” obvinila ho. „Takže ti možná nebude dělat potíže představit si, že ze všeho nejvíc mě na včerejší události mrzí jenom to, že jsem Steamerovi nedovolila, aby tě do zad skutečně střelil!”

Reno na okamžik povolil své sevření a Eve víc nepotřebovala. Vytrhla se mu zpod rukou tak rychle, až ho polekala.

Vyskočila a zvedla s sebou i přikrývku, do které se chvatně celá zavinula, takže Reno z ní viděl jen tváře rozhořelé ruměncem vzteku a ponížení.

Chvíli uvažoval o možnosti, že Eve přikrývku sebere. Líbil se mu pohled na sametové stíny pod starým teninkým plátnem jejího spodního prádla. Její vztek ho překvapil a navíc i zaujal. Ženy přistižené při lži se většinou začaly chovat pokorně a dychtily vysloužit si odpuštění co nejkajícnějším vystupováním.

Pro dívku jménem Evening Star však tohle pravidlo neplatilo. Upírala na něho pohled plný vražedné nenávisti.

Reno si neochotně přiznal, že ať se dá o Eve povědět cokoli a nic z toho nebylo dobré má v sobě jiskru. A tu on obdivoval u mužů, žen i koní.

„Hlavně se v ničem neunáhli!” varoval ji přátelsky. „Klidně bych se mohl sebrat a nechat tě tady Slaterovi.”

Eve pocítila, že při pomyšlení na Jericho Slatera ji proklál šíp strachu. „Škoda, žes ho taky nezastřelil,” posteskla si tiše. Reno to však zaslechl. Měl stejně bystré uši jako rychlé ruce. „Nejsem nájemný vrah.”

Eve sebou při ostrém štěknutí jeho odpovědi trhla. „Já vím.”

Ledovým zeleným pohledem si dlouho a zkoumavě prohlížel její tvář, než přikývl.

„Tak si dej pozor, abys na to nezapomínala,” usekl stroze. „A už se nikdy neopovažuj dělat ze mě kata!”

Svěsila hlavu.

Reno se zvedl pomalým plavným pohybem, jenž Eve připomněl kočku, přestože jako kočka připadala ona jemu.

„Obleč se!” vybídl ji. „O zlatém dole Lyonova rodu si mužem povídat i při tom, co budeš chystat snídani.”

Náhle se zarazil. „Umíš snad vařit, ne?”

„Jak jinak? Každé děvče to umí.”

Usmál se při vzpomínce na jistou rusovlasou britskou šlechtičnu, která po sňatku s Wolfem Lonetreem nedokázala uvařit ani vodu.

„Každé ne,” namítl tedy.

Náznak pobavení v jeho úsměvu Eve zaujal. Bylo to nečekané jako letní den v prosinci. „Kdo to byl?” vyhrkla dřív, než se stačila zarazit. „Koho myslíš?”

„To děvče, které neumělo vařit.” „Britská dáma. Nejhezčí osůbka, jakou kdy mužský viděl. Vlasy jak oheň a oči jako dva akvamaríny.”

Eve si v duchu řekla, že ten nepříjemný pocit, který se jí vplížil do útrob, přece nemůže být žárlivost.

„A proč to tak dopadlo?” prohodila ledabyle.

„Jak to myslíš?”

„No, když byla tak hezká, proč ses s ní neoženil?”

Reno se protáhl a z výšky se zahleděl na Eve, která vedle jeho převysoké postavy vypadala jako holčička.

Neucouvla ani o píď. Prostě jen stála a čekala na odpověď, jako kdyby oba byli stejně vysocí a silní, jako kdyby ji nemohl přelomit vejpůl jak suchou větvičku.

V tomhle směru mu Eve silně připomněla Jessiku a Willow. Při tom pomyšlení se nespokojeně zamračil. Jessica ani Willow nebyly typ dívek, které podvádějí, kradou nebo pracují v saloonu.

„Že by tak krásná šlechtična neměla zájem o obyčejného pistolníka?” dorážela Eve.

„Nejsem pistolník! Jsem prospektor. Ale to nebyl hlavní důvod, proč o mě Jessi nestála.”

„Potrpěla si na džentlmeny?” nepřestávala rýt Eve.

Reno zvedl svůj klobouk a vrazil si ho hluboko do očí, jen aby nějak skryl podráždění. „Já jsem džentlmen.”

Eve se podívala na střechu Renova černého klobouku a odřenou koženou kazajku s vlněnou podšívkou. Kalhoty měl tmavé a bylo na nich znát, že už mají leccos za sebou. Vysoké boty na tom byly podobně. K nim měl připevněné ostruhy se zaoblenými špičkami. Nikdo je neblýskal už tak dlouho, že ztratily i poslední zbytek kovového lesku.

Na Renovi se nic nelesklo a neblýskalo, což platilo i pro pažbu šestiranného koltu, který nosil u pasu v pouzdře, jež také sloužilo spíše praktickému účelu než parádě. Jen kulky v koltu musely být vražedně lesklé.

Na první pohled bylo jasné, že Reno není džentlmen. Každým coulem vypadal jako nebezpečný pistolník, za jakého ho Eve považovala, jako člověk stvořený spíše pro zlověstnou noční tmu než pro bezstarostné denní světlo.

Neplatilo to pouze pro oči. Měl je zářivě zelené jako jarní listí, v jeho sluncem osmahlé tváři připomínaly čirý a nezkalený, jemně broušený křišťál.

Ovšem tu zář v jeho pohledu rozeznal člověk jen zblízka, a Eve silně pochybovala, že přiblížit se k Renovi smí hodně lidí. Čin že o to stojí.

„Jessi se vdala za jednoho z mých nejlepších přátel,” vysvětlil Reno rázně. „Jinak by mi bylo velkým potěšením, kdybych se o ni mohl ucházet.”

„Ucházet se…” Eve sklopila oči k zmuchlaným přikrývkám, na nichž poprvé okusila chuť vášně.

„Takže se ucházíš o každou?” zeptala se suše.

„Muž se uchází jen o ženu, kterou si chce vzít za manželku. Tohle,” Reno ukázal palcem na přikrývky, „bylo jen menší poležení s holkou ze saloonu, aby člověku lip chutnala snídaně.”

Eve vyprchala z tváří všechna krev. Nenapadla jí však žádná jiná odpověď, než která by Renovi jeho nízké mínění o jejím charakteru ještě potvrdila. Mlčky se obrátila ke svému sedlovému vaku, vytáhla z něj košili a džíny, a zamířila pryč.

Renova paže za ní vystřelila hbitě jako útočící chřestýš a zarazila ji. „Kampak?” zajímal se.

„Dokonce i holky ze saloonu potřebují soukromí.”

„Máš smůlu, protože já tě nehodlám spustit z dohledu.”

„V tom případě ti budu muset počurat boty!” oznámila mu se sladkým úsměvem. Na okamžik se zdálo, že Reno ztratil řeč. Nakonec ale zaklonil hlavu a rozesmál se.

Eve se mu vyškubla a pustila se do blízkého hájku. Za ní se neslo Renovo volání. „Ať ti to netrvá moc dlouho, gata, jinak si tě přijdu ulovit a nestačila by ses divit!”

Když se Reno vrátil z lesa s náručí suchého dřeva, uznale si povšiml malého, žhavého, téměř neviditelného ohníčku, který Eve mezitím rozdělala. Ohnišťátko nebylo větší než klobouk a kouř z něho se beze stopy rozplynul sotva pár desítek centimetrů nad zemí.

Shodil topivo vedle ohně a přidřepl k nízkým veselým plamínkům. „Kdo tě naučil rozdělávat takový oheň?” prohodil. Eve vzhlédla od pánve, na které se škvířila slanina a v horkém tuku zahnědaly okraje lívance. Od chvíle, kdy se vrátila z lesa převlečená do pánského oblečení, nepronesla jediné slovo, pokud jí Reno nepoložil přímou otázku. Mlčky se pustila do přípravy snídaně a tvářila se, že jeho pozorný pohled nebere na vědomí.

„Jaký oheň?” zeptala se s odvrácenýma očima.

„No takový, co nepřiláká pozornost každého indiána nebo psance na padesát mil daleko,” vysvětlil Reno jednoduše.

„Donna mě přetáhla rákoskou jen párkrát, ale jednou to bylo právě kvůli tomu, že jsem přiložila mokré dříví na oheň. Už nikdy jsem to neudělala.”

Eve celou tu dobu hleděla do země.

Rena to podráždilo. Měl už plné zuby toho, jak v něm vzbouzela pocit, že urazil něžné city nějaké ostýchavé domácí květinky. Byla karbanice, švindlířka a prodejná děvka, žádné hýčkané dítě puritánských rodičů.

„Byl na Lyonovy vydán zatykač?”

„Nebyl. Jinak by si jen těžko dávali pozor, aby ke svému ohni nepřilákali zloděje, psance a pistolníky z širého okolí, nemyslíš?” Reno jen něco neurčitého zabručel.

„Prostě by jim stačilo zastřelit srnu a celou ji opékat,” pokračovala Eve zahořkle, „a potom oloupit každého, kdo by se vůní masa nechal přilákat do jejich tábora.”

„Když už jsi u lákání na vůni, jestlipak ti Donna prozradila rozdíl mezi octem a medem, když jde o mouchy?”

„Samozřejmě, a od té doby se mažu octem denně. Kterépak normální děvče by chtělo přitahovat mouchy!”

Renovi pod tmavým knírkem bleskl úsměv. Na okamžik si zkusil představit, jak by se Jessice a Willow Evin mrštný a pohotový jazýček zamlouval ovšem jen do chvíle, než by je podvedla, obelhala nebo okradla. Pak by jim i jejich naštvaným manželům musel složitě vysvětlovat, proč k nim přivedl holku ze saloonu v šatech z rudého hedvábí.

Eve vytáhla z pánve plátek slaniny a položila ji na otřískaný plechový talíř.

Reno si v duchu přiznal, že v této chvíli Eve zdaleka nepřipomíná couru. Daleko spíš vypadala jako ztracené dítě, unavené, smutné a otrhané. Bylo znát, že její šaty dřív nosíval chlapec byly příliš úzké přes boky a hruď a všude jinde zase příliš volné.

„Z čí šňůry na prádlo jsi štípla to oblečení?” zeptal se, čistě aby řeč nestála.

„Patřilo Donu Lyonovi.”

„Páni, ten byl ale vážně mrňavý.”

„To byl.”

Náhle se Reno zarazil, protože ho cosi napadlo.

„Když jsem přijížděl do Canyon City, nezahlédl jsem na hřbitově jediný nový hrob, a ty mi přitom tvrdíš, že Raleigh King oba Lyonovy zabil.”

Eve však na jeho nevyslovenou otázku nereagovala.

„Víš moc dobře, gata, že dřív nebo později tě přistihnu při lži.”

„Nejsem žádná lhářka!” vyhrkla sevřeným hrdlem. „Pohřbila jsem je v našem táboře.” „Kdy?”

„Minulý týden.”

„Čím?”

„Lopatou.”

Bleskově, až se Eve polekala, se Reno napřímil a popadl ji za jednu dlaň. Stačil mu jediný pohled a hned ji zase pustil.

„Pokud jsi karty tak zručně rozdávala i s těmi puchýři,” povzdechl si Reno, „tak si radši nepředstavuju, jak budeš hrát, až se ti ruce zase zahojí.”

Eve neřekla ani slovo a vrátila se k přípravě snídaně.

„Měla bys je umýt mýdlem a horkou vodou,” dodal ještě Reno. Eve polekaně vzhlédla. „Ty lívance?”

Proti své vůli se musel usmát. „Ruce. Jessi tvrdí, že vymytím ran se zabrání infekci.”

„Myla jsem se večer před spaním,” odsekla Eve. „Na špínu si nepotrpím.”

„A měla jsi šeříkové mýdlo.”

„Jak to víš? Aha, našel jsi ho, když ses mi kramařil v sedlovém vaku.”

„Ale ne, ňadra ti voněla jak jarní kvítí.”

Eve ve tvářích celá zrůžověla. Při vzpomínce na Renova ústa na svých prsou jí srdce udělalo kotrmelec. Vidlička, kterou obracela slaninu, se jí smekla po pánvi a rozpálený omastek jí vystříkl na hřbet ruky.

Než vůbec stačila zaregistrovat bolest, už k ní přiskočil Reno, aby se ujistil, že popálenina nebude moc zlá.

„Jsi v pořádku,” řekl po chvilce. „Pár vteřin to bude štípat, ale za chvilku se to zahojí.” Mlčky přikývla.

Obrátil jí ruku dlaní nahoru a ještě jednou si prohlédl puchýře. Beze slova ji pak uchopil i za druhou ruku a prohlédl si ji stejně pozorně. Nebylo pochyb, že až donedávna tvrdě fyzicky pracovala. „Takhle sis ruce nemohla zřídit za den,” poznamenal Reno tiše.

Ta nečekaná něha v jeho hlase zavinila, že Eve začaly pálit oči, a to mnohem víc než popálená kůže na rukou. Přelila se přes ni vlna vzpomínek a celou ji rozechvěla. Chystání Lyonových na pohřeb a kopání jejich hrobu, to byl zážitek, na který tak rychle nezapomene.

„Když já je nemohla nechat ležet jenom tak,” zašeptala. „Obzvlášť potom, co Raleigh udělal Donně… Pohřbila jsem je společně. Myslíš, že jim moc vadí, že nemají každý svůj hrob?”

Reno jí pevně stiskl ruce a zahleděl se na její skloněnou šíji. Mocná vlna soucitu, jež ho zahltila, byla stejně nečekaná jako nevítaná. Mohl si stokrát připomínat, že to je pouze holka ze saloonu, pořád pronikala jeho obrannými valy stejně snadno, jako mu vůně jejího šeříkového mýdla pronikala do každičkého póru těla.

Zhluboka se nadechl a snažil se fyzickou touhu po Eve potlačit. Nadechnutí mu příliš nepomohlo. Hebké zlaté vlasy jí voněly stejně šeříkově jako ňadra. On sám neměl slabost pro žádnou konkrétní vůni, ale teď se nemohl zbavit podezření, že vůně šeříku ho bude pronásledovat stejně neodbytně jako vzpomínka na její bradavky vzpínající se mu dychtivě ke rtům.

Reno toužil po Eve mnohem víc než v posledních mnoha letech toužil po kterékoli jiné ženě. Byl si však jistý, že jakmile by tuhle jeho slabost odhalila, udělala by mu ze života peklo. Pustil tedy její ruce a obrátil se k ohni.

„Vyprávěj mi o tom mém zlatém dole,” vybídl ji.

Eve zavřela na okamžik oči a zahnala Lyonovy z hlavy přesně stejným způsobem, jakým ji Donna učila zahánět všechny starosti, které se nedaly vyřešit.

„O tvé polovičce dolu,” opravila ho a čekala na výbuch vzteku. Nemusela čekat dlouho.

„Cože?” zařval Reno a okamžitě se obrátil zpátky k ní.

„Pokud ti nerozluštím symboly na mapě, v životě ten důl sám nenajdeš.” „Na tvém místě bych na to nesázel.”

„Musím sázet na své znalosti, nemám jinou šanci. A ty se beze mě jednoduše neobejdeš,” stála na svém sebejistě Eve. „Můžeš si vybrat, buď nic, nebo půlku zlatého dolu, který beztak po právu patří jenom mně.”

Rozhostilo se ticho, jež předchází okamžiku, kdy letní oblohu rozetne oblouk blesku z černých mraků. Pak se Reno usmál, ale v tenké křivce jeho rtů se neobjevila ani stopa veselosti. „Tak dobře,” souhlasil. „Polovinu dolu.”

Tichounce si vydechla úlevou.

„A celé děvče,” dodal Reno důrazně.

Ta sladká úleva sejí v hrdle proměnila v zátku. „Cože?” vyhrkla. „Slyšela jsi dobře. Dokud nenajdeme důl, budeš mi po vůli, kdy se mi zachce a jak se mi zachce.”

„Ale já myslela, že když ti povím o dolu, takže to ostatní…”

„Žádné ale mě nezajímají!” procedil Reno chladně mezi zuby. „To věčné handrkování s tebou mi začíná lézt na nervy, protože jde o moji výhru, ne? Kromě toho jsi na mně závislá stejně jako já na tobě. V té poušti bys víc jak dva dny sama nepřežila. Neobejdeš se bez mě…”

„Ale já nejsem, zač mě máš, já…”

„Jasně že jsi,” nenechal ji domluvit. „Teď se tu kroutíš jako červ na háčku a zkoušíš vykoumat způsob, jak porušit dané slovo. Jenže to bys dokázala zase jenom podvodem.”

Eve zavřela oči. To ovšem byla chyba. Slzy, které se až do nynějška snažila skrývat, jí vyklouzly zpod řas.

Reno jen přihlížel, drsně v sobě zdusil každou jiskřičku soucitu a vytrvale sám sebe přesvědčoval, že slzy patří do běžné výzbroje každé ženy. Přesto bylo skoro nemožné ubránit se něžným citům. Čím déle byl s Eve, tím těžší pro něho bylo nezapomenout, jak je ta mrňavá coura prohnaná.

Vůbec poprvé v životě pociťoval Reno vděčnost za ty předchozí kruté lekce, jimiž ho ženy poučily o svém chování k mužům. V jistém období raného mládí by se nechal Evinými stříbřitými slzami a zbledlými rozechvělými rty dokonale ošálit.

„No?” zabručel neomaleně. „Tak platí?” Eve se podívala na snědého mohutného pistolníka, který ji pozoroval očima tvrdýma jako nefrit. „Já…” Hlas se jí zlomil.

Reno vyčkával jako číhající šelma.

„Spletla jsem se v tobě,” zanaříkala Eve po chvíli. „Nemám dost síly, abych nad tebou měla šanci vyhrát, takže si ode mě vezmeš, co budeš chtít, navlas jako Slater nebo Raleigh.”

„V životě jsem se nezmocnil ženy násilím!” prohlásil Reno důrazně. „A nikdy to taky neudělám!”

Eve vydechla dlouho zatajovaný dech. „Čestně?”

Reno proti své vůli pocítil s Eve vlnu soucitu. Holka ze saloonu sem, holka ze saloonu tam, žádné děvče si nezaslouží tak hrubé chování, jakým prosluli Slater s Raleighem Kingem.

„Dávám ti svoje slovo.”

Renovi neušlo, jak z Eviných zlatých očí odplula úzkost, a usmál se. „To ovšem neznamená, že se tě nebudu dotýkat,” pokračoval. „To znamená jen tolik, že až si tě vezmu a taky že to udělám budeš křičet rozkoší, a ne radostí.” Evinu zsinalost nahradil šarlatový ruměnec.

„Tak platí?” zeptal se Reno.

„Nedotkneš se mě, jedině…” ,,Nevez,mu si tě,” opravil ji okamžitě. „V tom je podstatný rozdíl, holko ze saloonu. A pokud se ti má nabídka nelíbí, můžeme se vrátit k původní dohodě že dostanu celý důl a celou holku. Rač si vybrat.” „Jsi úžasně velkorysý,” procedila Eve mezi zuby.

„O tom nepochybuju. Ale taky mám kapku zdravého rozumu. Nebudu tě držet dlouho, jen do té doby, než najdeme důl. Platí?”

Eve se na Rena dlouze zahleděla. Připomněla si, že ten muž nemá sebemenší důvod jí věřit, má mnoho důvodů si jí nevážit, a navíc je dost silný, aby si vzal, co se mu zlíbí, a to bez ohledu na její protesty. Přesto se zdá, že je ochotný jednat s ní lépe, než by za stejných okolností jednal kterýkoli host ze saloonu Gold Dust. „Platí,” povzdechla si.

Když se Eve otočila, aby dovařila snídani, Reno po ní skočil se svou obvyklou rychlostí. Sevřel jí zápěstí jako do svěráků, až celá ztuhla. „Ještě něco,” řekl. „Ano?” šeptla Eve. „Tohle.” Zavřela oči a čekala, kdy na rtech ucítí dotek jeho horkých úst. Místo toho cítila, jak jí z prstu sjíždí prsten Dona Lyona.

„Prsten a perly si nechám tak dlouho, dokud nenajdu ženu, která mě bude milovat tolik jako své vlastní pohodlí,” sykl Reno. A jedovatě dodal: „To je ostatně stejně pravděpodobné, jako že objevím kamennou loď, suchý déšť a světlo, při kterém nevrhají věci stín.”

Strčil si prsten do kapsy a zamířil pryč. „Jdu sedlat. Na Calův ranč je to přes Kaňon hezky dlouhá cesta.”

„Proč jedeme právě tam?”

„Cal spoléhá, že mu přivezu zásoby na zimu. A na rozdíl od spousty lidí, které jsem potkal, já dané slovo vždycky dodržím.”

5.

Za Velkým kaňonem se mohutný val horského masivu zvolna měnil, zalomil se do řetězů a hroznů rozeklaných štítů trčících z kamenného cimbuří k nekonečné modři oblohy.

Dokonce i teď, ke konci srpna, se horské vrcholky bělaly třpytnými sněhovými pláněmi. Po strmých svazích se řítily potůčky, čerpaly sílu z tajícího sněhu a ledu, slévaly se a ve sluneční záři proudily do údolí jako tekuté diamantové provazy. Svěží zeleň osik a temnější zeleň borovic, jedlí a smrků vytvářela na úbočích sametový koberec. Na pasekách přispívaly k různým odstínům lesní fresky svou zářivě zelenou barvou keře a dlouhé traviny.

Když Reno s Eve projeli prvním průsmykem za Canyon City, nacházeli jen pramálo stop po cestujících, a ještě méně známek o trvalých obyvatelích kraje. Zato divoké zvěře tam bylo víc než dost. Kdykoli Reno s Eve vjeli do dalšího neobydleného údolí, míhala se před nimi prchající stáda mustangů jako pestré mraky v rozbouřeném vichru. Vysoká zvěř se utíkala skrýt do podrostu podél cesty a bázlivě za nimi vykukovala.

Přestože měla z člověka strach, vysoká nebyla při útěku tak rychlá jako mustangové. Ticho protkávaly nitky zvučných pronikavých skřeků, to jak orli kroužili vysoko ve větru a sledovali krajinu.

Reno byl ještě ostražitější než zvěř. Nestalo se, že by vypnul pozornost třeba jen na vteřinku, pořád jako by očekával útok. Nikdy se nevydal přes otevřenou mýtinu, radši hledal složitou objížďku v podrostu okolního lesa. Ani jednou nepřejel přes hřeben kopce, aby se nejprve opatrně nerozhlédl kolem, než se vystavil případným pohledům v okolí či z opačné strany. Teprve když se ujistil, že poblíž nečíhají indiáni ani psanci, troufl si ukázat se proti jasnému nebi.

Pokud se tomu dalo zabránit, nevjel do úzkého kaňonu. A když už nebylo vyhnutí, připravil si svůj šestiranný kolt ke střelbě a pušku opakovačku přidržoval druhou rukou přes sedlo. Často se v průběhu dne vrátil kus cesty po vlastních stopách, našel si vhodný úkryt a nenápadně vyčkával a pozoroval krajinu, zda jisté známky nenapoví, že je někdo sleduje.

Na rozdíl od většiny ostatních jezdců držíval Reno uzdu v pravé ruce a levou měl volnou, aby kdykoli mohl sáhnout pro šestiranný kolt, jenž míval vždy v dosahu, dokonce i ve spaní. Každý večer překontroloval zbraně a vyčistil z nich nalétaný prach i vlhkost, kterou do nich nafoukaly odpolední bouřky, jež kolem horských vrcholků zuřily téměř ustavičně.

Reno svoji opatrnost nijak zvlášť nezdůrazňoval, vlastně svá opatření prováděl podvědomě. Žil sám v divočině už tak dlouho, že si své návyky ani neuvědomoval, patřily prostě ke způsobu života, který byl pro dané podmínky nezbytností. Opatrnost byla stejně samozřejmou dovedností jako jízda na statném ryzákovi jménem Darling.

Podle Eve nebyl Darling miláček ani náhodou. Byl to jen zpola zkrocený mustang mrzutý jako rosomák a ostražitý jako vlk. Pokud se ke klisně přiblížil někdo jiný než Reno, přitiskla uši k lebce a hledala, kam by mu zahryzla bílé zuby. S Reném však byla ta potvora ztělesněná něžnost a zdravila ho vždy bouřlivým mazlením. Darling neustále větřila, zda ve větru neucítí pach nebezpečí. I teď měla zvednutou hlavu, vztyčené uši a s rozechvělým chřípím nasávala vzduch.

Před nimi se na sluncem zalité loučce ozval rezavý ptačí křik, který utichl ve chvíli, kdy pták odletěl hlouběji do lesa. Poté se rozhostilo absolutní ticho.

Eve ani nečekala na Renovo znamení a automaticky se ukryla. Jakmile pták zaletěl do lesa, přitáhla Whitefootovi uzdu, zavedla ho do podrostu a vyčkávala. Se zatajeným dechem a bez jediného pohybu pozorovala přes oponu jehličí a kapradí loučku před sebou.

Na paseku pomalu a obezřetně vešel osamělý mustang. Na těle měl znát zpola zahojené rány po nedávném boji. Sklonil se k potoku a pil, ale každou chvíli přestával, aby zvedl hlavu a zavětřil. Navzdory poraněním vypadal zdravě a silně, zřejmě zrovna dosáhl vrcholu své fyzické zdatnosti.

Uchvácená svalnatou krásou mladého hřebce se Eve předklonila v sedle. Slabounké zavrzání tvrdé kůže nemohlo doletět dál než k Whitefootovým uším, ale přesto hřebec strnul, jako by vytušil cizí přítomnost.

Konečně divoký kůň opět pokračoval v pití. Po chvíli vzhlédl a pomalu se vzdálil od potůčku, aby se začal popásat na trávě. Ani při pasení však nepřestával větřit, neuběhla většinou ani minuta, aby nestrnul v pozoru a se zdviženou hlavou nepátral ve vzduchu po nepřátelích. Ve stádu by tohle ustavičné hlídání nutné nebylo, protože o pozornost by se tam mohlo podělit víc uší a očí a nozder. Ovšem hřebec byl tady sám.

Eve napadlo, že Reno je mustangovi velmi podobný připravený k boji, stále na číhané, nevěřící nikomu a ničemu, stoprocentní samotář.

Eve za sebou vytušila pohyb. Když se obrátila v sedle, spatřila, že se k ní z lesa tichounce přibližuje šedák.

Větvemi zavanul větřík a z jejich tenkých zelených jehliček vyloudil tlumený povzdech. Whitefoot se ošil, pach hřebce ve větru ho zneklidňoval. Eve tiše pohladila hřebce po šíji, aby ho ukonejšila.

„Kde jsou koně s nákladem?” zeptala se Eve potichu, když se Reno zastavil vedle ní.

„Uvázal jsem je na stezce kus cesty odtud. Kdyby se k nám něco plížilo z té strany, spustili by povyk.”

Reno se postavil ve třmenech a rozhlédl se po louce. Po minutce se opět spustil do sedla.

„Nikde žádná klisna,” poznamenal tiše. Pod knírkem se mu rty zvlnily do mírného úsměvu. „Podle těch ran bych soudil, že mládenec právě dostal první životní lekci, pokud jde o ženské.” Eve se na Rena tázavě zadívala.

„Když si má klisna vybrat mezi starým hřebcem, který zná tu nejlepší pastvu, a mladým bláznem, který tolik baží po klisně, že ani nepozná, kde je ten správný konec, rozhodne se ta proklatá ženská samozřejmě pro toho starého a jistotu, jež k němu patří.”

„Klisna, která uvěří slibům mladého bláznivého hřebce s hlavou plnou páření, by jen těžko přečkala zimu.”

„Teď jsi promluvila jako pravá ženská.”

„Tak si to zkus představit!” odsekla Eve.

Reno se neochotně usmál. „Jo, máš pravdu.”

Eve se podívala na hřebce a obrátila oči zpátky k Renovi. Vzpomněla si na slova, s nimiž strčil do kapsy zlatý prsten se smaragdy, který jí stáhl z ruky.

„Jak se jmenovala?” zeptala se.

Reno v němé otázce jen povytáhl jedno černé obočí.

„Ta žena, která dala přednost pohodlí před tvojí láskou,” upřesnila Eve. Reno zaťal čelisti, až se mu několikadenní strniště naježilo.

„Proč myslíš, že byla jenom jedna?” otázal se chladně.

„No, nepřipadáš mi jako muž, který se nechá nachytat dvakrát.” Renovi povyjel koutek úst nahoru. „Tak v tomhle jsi se trefila do černého.”

Eve čekala a mlčela, ovšem ze zlatých očí sejí sypal doslova vodopád otázek.

„Savannah Marie Carringtonová,” zavrčel Reno konečně.

Hlas se mu změnil téměř hmatatelně. Nezněla v něm ani láska ani nenávist, jen pohrdání, z něhož až mrazilo.

„Co ti provedla?” nedala se odbýt Eve.

Jen pokrčil rameny. „Prostě to, co mužským provádí většina žen.” „A to je co?”

„Měla bys to vědět, gata.” „Protože jsem žena?”

„Protože jsi proklatě dobrá, pokud jde o ženské škádlení, kterým dokážeš chlapa rozpálit a potrápit natolik, že říká a dělá úplně všechno, co chceš.” Reno s přimhouřenýma očima dodal: „No, skoro všechno, co chceš.”

„A co bys neudělal? Nemiloval bys ji?”

Nevesele se zasmál. „K čertu, zrovna to byla věc, kterou jsem udělal.”

„Ještě pořád ji miluješ,” pochopila Eve.

Znělo to velmi vyčítavě.

„Moc bych na to nespoléhal,” zavrčel Reno a střihl po ní kradmým pohledem.

„Proč?”

„Jsi vždycky tak všetečná?”

„Zvědavá,” opravila ho Eve bez váhání. „Jsem přece kočka, tos zapomněl?”

„To jsi.”

Reno se opět postavil ve třmenech, aby zkontroloval okolní krajinu. Hřebec se hladově pásl a zřejmě ho nedráždil žádný z okolních pachů a zvuků, jež se k němu donesly. Ptáci nad travnatou pasekou mírumilovně prozpěvovali a poletovali. V křovinách lemujících mýtinu nešustilo nic podezřelého ani neobvyklého.

Reno otočil klisnu zpět. Byl připravený opět pokračovat v cestě za Calebem a Willow, kteří bydleli v San Juan Mountains.

„Reno? A co po tobě chtěla? Abys někoho zabil?”

Usmál se sevřenými rty. „Dalo by se to tak říct.”

„A koho?”

„Sebe.”

„Cože?” nechápala Eve. „To přece nedává smysl!”

Zahučel si pod vousy nějakou kletbu a ohlédl se přes rameno po dívce, jejíž zlaté vlasy, hebká ňadra a šeříková vůně ho strašily i ve spaní.

„Savannah Marie chtěla žít v Západní Virginii, kde naše rodiny vlastnily před válkou plantáže,” vysvětlil Reno a usekával přitom podrážděně slova. „Ale já potřeboval skutečný Západ. Dostal jsem se do míst, kam žádný člověk ještě nevkročil, pil jsem z potoků čistých jak boží úsměv, projížděl jsem průsmyky, jimž lidé ještě ani nedali jména… a v rukou jsem držel zlaté nugety, zářivé jak ztuhlé slzy slunce.”

Eve ani nedýchala, tiše poslouchala, jak Reno hovoří, a v duchu žasla, protože hlas se mu chraptivě rozezněl přehlubokým citem.

„Když jsem Savannah Marii opustil poprvé,” svěřoval se Reno, „stýskalo se mi po ní tak strašně, že jsem málem uštval dva koně, jak rychle jsem se za ní vracel.”

Najednou se odmlčel.

„Ale ona už na tebe nečekala?” zkoušela hádat Eve.

„Ale kdepak, čekala,” zapředl, ale neznělo to nijak mile. „Tehdy jsem pořád ještě byl široko daleko ta nejlepší partie. Přiběhla mi naproti a modré oči se jí leskly slzičkami štěstí.”

„A co se tedy stalo?”

Pokrčil rameny. „Obvyklý trik. Její rodiče pořádali večírek, my dva se šli spolu projít do zahrady a ona mi dala jen tolik, aby mě patřičně rozdivočila.” Eve křečovitě sevřela uzdu. Pohrdání šlehalo z Renova hlasu jak hořící kyselina.

„Pak se mě zeptala, jestli jsem ochotný založit s ní rodinu a chovat koně na ranči, který vybudoval její otec u Stone Creek. Prosil jsem ji, aby si mě vzala a vydala se se mnou na Západ, na pozemky větší a zelenější než nějaké stísněné loučky u Stone Creek.”

„A ona odmítla,” dopověděla šeptem Eve.

„Ach, ne okamžitě,” poškleboval se Reno. „Nejdřív mi špitala do ouška, jaká by to byla legrace, kdybychom spolu žili na tatínkově ranči. Stačilo kývnout a dostal bych od ní všechno, nač bych si pomyslel. Přitom bych si připadal jako prodaný, k čertu!”

Reno zavrtěl smutně hlavou.

„Proti zamilovaným mládencům by měli vydat zákon. Ale mohla mě škádlit sebevíc,” pokračoval, „byl jsem dost chytrý, abych jí neslíbil nic, co bych nemohl dodržet a nezbláznit se. Začal jsem vyrážet na cesty a vracel se zpátky vždycky s novou nadějí. No a pokaždé jsem odjel na delší dobu a pokaždé na mě Savannah Marie věrně čekala.

Reno si sundal klobouk, pročísl si dlouhými prsty hřívu a rázně si klobouk opět nasadil.

„Jenže jednou jsem se zase vrátil a našel ji třetí měsíc vdanou a čtvrtý měsíc těhotnou s mužem, který byl dvakrát tak starý co ona.”

Eve zděšením vyjekla. Reno se k ní obrátil a věnoval jí zvláštní úsměv. „Pro mě to byl taky šok,” souhlasil. „Byl jsem z toho dočista vedle, zaboha jsem si nemohl srovnat v hlavě, jak se takový dědek Murphy mohl dostat Savannah pod sukně během pouhých pár měsíců, když já se jí dvořil celé roky. Tak jsem se jí na to rovnou zeptal.”

„A co odpověděla?”

„Žena prý chce od muže pohodlí a jistotu a muž od ženy zase sex a děti,” objasnil Reno stroze. „Starý Muiphy byl pěkně zazobaný. Když ho rozvášnila natolik, že ji připravil o panenství, souhlasil nakonec i se sňatkem, protože slušný chlap se s děvčetem, co zkazil, vždycky ožení.”

„Tak bych řekla, že v ní bylo vášně jako v kupeckých vážkách.”

„Jo, to by odpovídalo,” přisvědčil Reno suše. „Ale zase to pro mě byla skvělá škola.”

„Všechny ženy nejsou takové.”

„Za celý svůj život jsem poznal jenom jednu dívku, která se vdala z lásky, a ne pro snubní prstýnek!” prohlásil Reno důrazně.

„Jessi s rudými vlasy a očima jako drahokamy?” hádala Eve. Zavrtěl hlavou. „Jessi ulovila Wolfa hlavně proto, aby ji nedonutili k svatbě s nějakým zhýralým anglickým lordem.” „A kruci,” zamumlala Eve.

„Wolfe měl zpočátku stejný názor,” poznamenal Reno s úsměvem. „Ale nakonec se s tím smířil.”

„Ale tys Jessi přece odpustil, že jí šlo víc o její vlastní prospěch než o Wolfův,” poukázala Eve.

„Na mně ale nebylo, abych jí odpouštěl. To záleželo na Wolfovi, a ten to udělal. Tím to skončilo.”

„Ale Jessi máš rád.”

Při tom vytrvalém vyptávání své společnice projel Renem záblesk vzteku. O Jessi a Wolfovi a Willow a Calebovi nepřemýšlel rád. Jejich očividné štěstí v něm vyvolávalo dohady, jestli snad sám o něco nepřichází, zda by si neměl také najít ženu a riskovat, že se spálí i podruhé.

Jednou spálený, dvojnásob vystrašený, připomněl si přísloví. A navždy vychladlý.

Reno rázně otočil koně, takže se ocitl Eve po boku. Oba koně stáli tak blízko u sebe, že stehnem se otíral o Evinu nohu. Než se stačila odtáhnout, vztáhl ruku a srazil jí klobouk dozadu, takže jí zůstal viset na zádech na kožené šňůrce přehozené přes hrdlo. Objal ji kolem krku a kolem svítivě zářivých copů.

„Už jsem stačil pochopit, že nedostatek síly ženy vynahrazují větší dávkou lstivosti,” zavrčel rozzlobeně. „Ale pochopit něco přece nenamená, že to člověk musí mít automaticky rád.” Pohledem sklouzl od Eviných neobvyklých očí k plnému spodnímu rtu.

„Na druhou stranu,” pronesl temně, „dovedu pochopit i to, že pro ženy se dá najít lecjaké využití. Obzvlášť pro děvčata se zlatýma očima a rty roztřesenými strachem nebo vášní, jimiž zvou muže, aby je ochránili a přitom se jich zmocnili.”

„Nikoho nevyzývám!” vyhrkla chvatně.

„Už jsem tě ochutnal. Jsi horká a sladká. A tys ochutnala mě.”

Při výrazu v Renových očích se Eve zatajil dech.

Usmál se, protože ze zběsile tepající žilky na hrdle dobře vyčetl, co se v ní odehrává.

„Mysli na to, gata. Já na to rozhodně myslím.”

Reno pustil Eve a patami pobídl koně do klusu.

„Hoď sebou, Darling, od Calova ranče nás dělí ještě hezký kus cesty.”

Přestože oheň v táboře byl nizounký, jeho plameny Eve fascinovaly. Podobně jako její myšlenky, i plameny neustále měnily tvar, byly nehmatné a přitom velmi skutečné.

Rozhodně neměla v úmyslu zařídit se podle Renovy rady a přemýšlet o své nečekaně objevené smyslnosti. A přesto o ní přemýšlela, a přemýšlela i o něm. Z toho by jí však mohlo hrozit nebezpečí. Od temné stěny borového lesa, jenž obkružoval místo na táboření, se ozvalo zahoukání sovy. Eve sebou polekaně trhla.

„To nic, jen sova,” řekl Reno za jejími zády.

Eve vyskočila podruhé a vztekle se k němu obrátila.

„Mohl bys s tím plížením jednou přestat?” utrhla se na Rena.

„Každý, kdo takhle zamyšleně zírá do plamenů, musí počítat s tím, že ho čas od času někdo zaskočí.”

„Přemýšlela jsem,” upozornila ho strojeně.

Reno se sklonil k ohni, zvedl malou otřískanou kávovou konvici a nalil si z ní do šálku. Potom si přidřepl k Eve, uznale srkal kávu a sledoval, jak jí zář plamenů hází do vlasů hořící zlatavé odlesky.

„Tak schválně, na co jsi myslela?” zeptal se.

Eviny tváře zalil žár, protože myslela na tu chvíli, kdy ji Reno líbal na ústa, na šíji, na ňadra… Byla příliš čestná, než aby si zapírala, že ji přitahuje. Ostatně, kdyby tomu tak nebylo, nikdy by s ním neuzavřela ten nemožný obchod o polovině dolu.

To ovšem znamenalo, že se ocitla v nezáviděníhodné situaci, kdy nemohla tak úplně věřit vlastním reakcím. Vinou toho se chovala podrážděně a roztržitě, protože jakmile šlo o jednání s lidmi, celý život se mohla bezpečně řídit svými instinkty. Lyonovi se na ni v tomhle směru naučili spoléhat. Často vynášeli její schopnost nahlédnout pod povrch kamenných obličejů ostatních hráčů karet a odhalit, jaké emoce se tam zrovna skrývají.

Ale současně Donna nejednou varovala Eve před rozdíly v mužské a ženské povaze.

Muž chce od ženy jenom jedno, tak na to nikdy nezapomínej. Než mu to dáš, měla bys být už radši vdaná, jinak práskne do bot a najde si jiné hloupé děvče, co kvůli němu ve jménu lásky roztáhne nohy.

„A na co teď?” zeptal se Reno suše.

Náhlý ruměnec na Eviných tvářích v něm probudil zvědavost, zda náhodou nemyslí na ten okamžik, kdy podlehl své touze, zapomněl na zdravý rozum a pokusil se ji svést.

Bůh ví, že on sám na to myslel skoro na každém kroku. Když se zrovna neohlížel přes rameno, zda se za nimi nemíhají zlověstné stíny, rozjímal o těch minutách, kdy poprvé vdechl vůni šeříku a okusil sametovou plnost její bradavky.

Ale zůstával u vzpomínek a rozjímání, zarytě odolával pokušení u večerních táboráků, kdy oheň kolem sebe šířil útulnou teplou zář a na černém nebi se třpytily hvězdy. Nedokázal se zbavit pocitu, že ho někdo sleduje. Válet se na zemi s holkou ze saloonu, to byla přesně ta situace, která by se pro oba mohla stát osudnou zvlášť pokud je jejich pronásledovatelem Slater.

A kdyby snad na ochlazení vášně tohle nestačilo, byl tu ještě fakt, že už zítra dojedou na ranč. Kdykoli si uvědomil, že do sestřina domu přivede holku ze saloonu, svědomí mu vždycky pěkně zatápělo.

A přesto…

Reno se obrátil a pohlédl na mlčící dívku, jež na něho upírala oči v barvě roztaveného zlata.

„A do třetice: nač myslíš teď?”

„Ech, myslela jsem na Donnu Lyonovou,” přiznala Eve, ale byla v tom jen polovička pravdy. S tou druhou nebyla ochotná se svěřovat. „A o tom, co znamená role partnera.”

Reno stiskl rty. Švihl zápěstím a posledních pár kapek kávy vyletělo ze šálku obloukem do tmy.

„Zlato, co?” zahučel jízlivě. „Hned mě to mělo napadnout. Ženské nemají v hlavě nic než peníze. No, než najdeme nějaké zlato, ještě si hezky dlouho počkáme.”

„A počkáme si ještě mnohem déle, pokud mi nedovolíš, abych se podívala do deníku Cristóbala Leona,” upozornila ho rázně Eve.

Reno si promnul strniště na bradě, ale neodpověděl jediným slovem.

„Neříkej, že máš strach, abych ti s deníkem neutekla,” ušklíbla se Eve. „Dokonce i kdyby měl chudák Whitefoot podkovy, stejně by vedle tvého mustanga neměl šanci.”

Reno z ní nespouštěl pohled. V záři ohně měl oči průzračné jako jarní potůček. Beze slova vstal a odešel. Když se po minutě vrátil, nesl deník. Stále beze slova se posadil se zkříženýma nohama k ohni a deník otevřel.

Eve se ani nehnula. Netrpělivě se po ní ohlédl. „Chtěla jsi deník. Tady je.”

„Děkuju,” přikývla Eve a natáhla ruku.

Reno zvolna zavrtěl hlavou. „Pojď si pro něj sama,” vybídl ji. Výraz v jeho očích ji nabádal k obezřetnosti. Opatrně se k němu přesunula a sedla si vedle něho. Když se naklonila přes jeho paži a natáhla krk, dokázala rozeznat vybledlé pavouci písmo.

A dia venteuno del ano de 15…

Počáteční slova znala tak důvěrně, že by je mohla číst se zavřenýma očima. „Dne…”

„Hele, stíníš mi,” přerušil ji Reno. „Ach. Tak to promiň.”

Eve se narovnala, opět nakoukla do deníku a nešťastně si povzdechla. „Takhle tam zase nevidím.”

„Tumáš,” podal jí Reno deník. „Díky.”

„Rádo se stalo,” zazubil se zlověstně.

Než Eve vůbec stačila deník pořádně sevřít v prstech, Reno se k ní shýbl a posadil si ji na klín zády opřenou o svůj hrudník. Když se pokusila uniknout, pevně ji přidržel. „Pospícháš někam?” zavtipkoval.

„Tak se přece nedá číst!” postěžovala si Eve.

„Co kdybys ten deník otevřela?”

„Cože?”

„Deník,” vysvětlil suše. „Přes desky se vážně nečte snadno.” Eve se znovu pokusila vstát, ale Reno si ji přidržoval s ledabylou lehkostí.

„Řekl jsem, že tě nebudu k ničemu nutit,” připomněl jí, „ale taky jsem řekl, že tě nenechám na pokoji. Jsem zvyklý držet slovo. A co ty? Držíš své slovo jako žena nebo jako holka ze saloonu?”

„Držím své slovo, tečka,” procedila Eve skrze zuby.

„Tak to dokaž a pusť se do čtení. Máš na to dost světla, nebo ne?”

Zabručela na souhlas, nadechla se a otevřela deník na první stránce. Zaostřit pohled na písmena však zaboha nesvedla, dokázala myslet jen na dotek Renova těla po celé délce svých zad, kyčlí a stehen.

Reno ji celou ovinul pažemi, vzal jí deník z rukou a přidržel ho. „Čti nahlas,” vybídl ji.

Mluvil tak nedbale, jako by s děvčetem na klíně čítal knihy večer co večer.

A možná ano, řekla si v duchu Eve.

„Měl bych možná zdůraznit,” protáhl sladce, „že pokud mě tvé předčítání nebude zajímat, vždycky si můžu najít lepší náhradní zábavu.” Smyslná hrozba v jeho hlase vyzněla naprosto jednoznačně.

„Dvacátého prvního dne roku patnáctistého…” spustila Eve rychle a doufala, že Renovi ujde rozechvění v jejím hlase. „Tady je to rozmazané, takže nepoznám, jestli rok je… je…”

Hlas sejí zlomil, protože ucítila, že Reno jí odtáhl límec kabátku od šíje, a teď jí z jeho horkého dechu mrazilo v zádech. „Co to vyvádíš?” zlobila se.

„Čti dál.”

„Tady se prostě píše jen o tom…” Zašimrání knírku na šíji vyrazilo Eve dech.

„Čti.”

„Nemůžu. Rozptyluješ mě.”

„Za chvíli si na to zvykneš. Čti.” „..

„kdo vedl výpravu a kolik měla lidí a jak vyzbrojených a…” Eve uvízl dech v hrdle, protože Renovy zuby zkoušely hebkost její kůže s úchvatnou jemností.

„Pokračuj,” zašeptal. „.. .a co bylo jejím cílem.”

Špičkou jazyka jí obkroužil linii vlasů. Cítila, jak se jí zmocňuje třas, a sama nevěděla, zda za to může strach nebo nedočkavost.

„No a co bylo jejím cílem?” naléhal.

Eve si připomněla, že obchod je obchod. Dala souhlas k tomu, že se Reno může pokoušet ji svést.

S jeho úspěchem však nesouhlasila.

„Zlato, pochopitelně,” usekla. „Copak Španělé někdy chtěli něco jiného?”

„To já nevím. Ty máš ten deník, tak předčítej.”

„To jsme si ale nedomluvili.”

Žár Renových úst na šíji nutil Evino srdce ke kotrmelcům. Žhavými rty a ostrými hranami zubu jí vysílal do nervů tekutý oheň.

Reno cítil, že se Eve zachvěla jako v záchvatu zimnice, a opět by strašně rád věděl, jestli za to může strach či vzrušení, protože v jejích topasových očích, jež na něho upírala během dlouhých dnů na cestě, vyčetl obojí.

Pokud jde o Rena, tam bylo jasno, zda jím zmítá strach nebo vášeň. Chuť Eviny nahé kůže a dotek jejích kyčlí mezi jeho stehny mu nabídly tak příjemný zážitek, aby neodvolatelně vzplál. Lehce se zavrtěl, aby zesílil slastný tlak jejího těla na svůj vzrušený rozkrok.

„Oni Španělé měli navíc křtít indiány,” drmolila Eve o překot. Zkusila sklouznout mu z klína, ale každým pohybem ten intimní kontakt ještě umocňovala.

Nakonec radši zůstala zcela tichá a nehybná.

„Vážně?” protáhl lenivě.

„Ano. Stojí to v deníku.”

„Ukaž.”

Eve se snažila najít správnou stránku, ale ruce se jí třásly a Reno navíc držel deník v takovém úhlu, že vůbec nemohla listovat.

„Překážíš mi palcem,” postěžovala si.

Reno jen něco tázavě zavrčel, ovšem tím zvukem ji vzrušil stejně jako tělesným dotekem.

„Nemůžu obracet stránky,” vysvětlovala.

Konec věty však zanikl v přidušeném vyjeknutí, protože jeho knírek ji hladil po šíji jako hebký kartáček. Po celé délce paží jí naskočila husí kůže.

„Tak drž deník sama,” souhlasil chraptivě. „Ale jestli mi ještě jednou zkusíš slézt z klína, pro jistotu si na tebe lehnu.”

Eve si od Rena převzala deník a začala jím listovat tak zběsile, jako by její život závisel na rychlosti, s jakou nalezne zbytek králových příkazů určených výpravě Cristóbala Leona.

Renovy dlouhé zručné prsty jí začaly rozepínat kazajku.

„Záchrana duší,” vydechla Eve zbrkle. „Měli se snažit o záchranu duší.”

„Mám dojem, že o tom ses už jednou zmínila.“

Kazajka se začala rozvírat. Chladní noční vzduch omýval Eve hrdlo. Zavřela oči a snažila se dýchat pomaleji, než jí diktoval rytmus splašeného srdce.

„Někde… někde píše o tom, že hledal cestu ke španělským koloniím v Kalifornii,“ řekla.

„Průzkumník,“ pochválil jí Reno hrdelně. „Člověk podle mého gusta. Pokračuj, gata, přečti mi o neprobádaných pustinách a o pokladech ukrytých v divočine.“

„Vypravili se z Nového Španělska a…“

Eve tiše zalapala po dechu, protože Renovu něžnému dorážení neodolal poslední knoflík kazajky. Obnošená bílá košile, jež patřívala Donu Lyonovi, se v září ohně zatřpytila jako z atlasu.

„Neplaš se“, chlácholil ji Reno. „Nebudu dělat nic jiného, než co sme už spolu vyzkoušeli.“

„Tak tím mě chceš uklidnit?“

„No dobře, výprava tedy dorazila do Nového Španělska,“ znela jediná Renova odpověď. „A potom co?“

„Potom se z východní strany dostali až ke Skalnatým horám…“

Sprudka vydechla, protože prsty jí zlehka začal přejíždet po hrdle a laskal jí zjitřenou pokožku.

„…ale možná to bylo ze západu, já nevím. Nemůžu…“

Reno jí rozepnul první knoflíček u košile.

„…nemůžu se rozpomenout, kterým směrem… směrem…“

Další knoflíček. A další.

„A co objevili?“ zeptal se Reno tiše, když jí rozhrnoval košili. „Zlato?“

Eve pustila deník a honem chňapla po rozevřených polovinách košile. Bylo však pozdě. Reno ji už začal hladit po holé kůži a rozpaloval jí tělo přísliby slasti.

„Hned ne. Nejprve našli… nejprve objevili…“

Hlas se jí zlomil do stenu, protože ňadra se jí pod jeho rukama proměnila ve dvě sopky těsne před výbuchem.

„Přestaň!“ zanaříkala Eve. Ale ani ona sama neměla ponětí, zda to napomíná sebe či Rena. Její vzrušené bradavky se pevně opíraly o Renovi dlaně.

„Neboj se, se mnou to bude hezké,“ vydechl jí těsně u šíje. „Zapálíme spolu zdejší hory, gata. A potom zapálíme i celou noc.“

Eve se od Renových skušených rukou odtáhla tak daleko, že skoro přepadla na zem. „Ne!“

Po několik nejistých vteŕin Eve věřila, že si ji Reno přitáhne zpátky na klín. Potom však zaslechla, že tiše kleje.

„No tak dobře, gata. Když v tom budu pokračovat, tak tě určitě svedu.“ Pokrčil rameny. „Ale nechce se mi do sestřina domu přivést svou milenku.“

Eve si zapínala kazajku prsty rozklepanými vzteky, nikoli vášní. „V tom bych tedy problém neviděla, ani teď ani později,“ sykla.

„V čem?“ „Že bych se stala tvoji milenkou.“

Reno nad hořkostí v jejím hlade zamžikal, ale poznamenal pouze: „Takhle brzy odstupuješ od naší dohody?“

Eve prudce zvedla hlavu a oči jí zahořeli hněvem.

„Souhlasila jsem, že se můžeš pokoušet mě svést!“ pronesla upjatě. „Úspěch jsem ti však neslíbila.“

„Ale já o tom nepochybuju,“ zapředl dráždivě. „A ty mi v tom budeš s ohromnou chutí pomáhat. V živote jsi ještě nesplatila dluhy příjemnějším spůsobem.“

Bíly záblesk jeho úsměvu rozběsnil Eve k nepřítečnosti. „Jen na to nespoléhej, pistolníku. Žádná žena nemá zájem o muže, co s ní zachází jako s courou.“

6.

Eve nesmírně překvapila změna, která se s Renem odehrála hned poté, co vjeli do širokého údolí s farmou, jež patřila Willow a Calebovi. Ty zlověstně přimhouřené oči a dravčí ostražitost se vytratily kdovíkam a nechaly po sobě uvolněný příjemný úsměv. Původně odhadovala, že Renovi musí být přes třicet, ale teď usoudila, že musí být o dost let mladší a zdaleka ne tak tvrdý, jak se zdál.

Už tahle Renova proměna by sama o sobě stačila k tomu, aby se Eve cesta údolí naráz zalíbila, ale bylo v tom víc. Krajina tam byla výjimečně krásná, protože údolí netvořil pouhý průsmyk, ale spíše prostorná nížina mezi horami, jež se v dálce zvedaly do nebetyčné výšky. Stříbřitě modrá řeka se leskla mezi břehy lemovanými hájky. Na vzdáleném konci svěže zeleného údolí se proti safírové obloze zvedal hrozen štítů jako velebně vztyčené prsty na rukou.

Ohrada, jež vyčlenila část nížiny jako pastvinu, nemohla být starší než rok či dva. Buclatý dobytek se spokojeně popásal, přestože Reno a Eve projížděli v jeho těsné blízkosti. Z další pastviny zařehtal statný rezavý hřebec a s ocasem zdviženým jako prapor přiklusal až k ohradě, aby je přivítal.

Sotva ho Whitefoot ucítil, začal neklidně stříhat ušima a zrychlil krok, zatímco Renova klisna se nedala vyvést z míry. Pozvedla hlavu a pozdravila hřebce zvučným zaržáním.

„Letos ne, Darling,” napomenul ji Reno, když tančící klisně přitahoval uzdu. „Jsi nejlepší kůň, na jakého jsem kdy narazil. Na Ishmaelova hříbata budeš mít dost času až potom, co najdem to španělské zlato.”

Darling trucovitě hryzala uzdu, frkala a dokonce nenápadně zkusila vyhodit jezdce ze sedla.

Rozesmátý Reno však zvládl klisnin projev špatné nálady se stejnou lenivou povzneseností, s jakou přistupoval k většině problémů. Vlídně pobídl Darling ostruhami a cvalem zamířil k velkému roubenému stavení, z něhož zrovna vyběhla žena v bílé halence a nabírané zelené sukni.

„Matte?” křikla na přijíždějícího jezdce. „Tos ty?”

„To jsem já, Willy!” smál se Reno.

Zpomalil klisnu do drobného klusu a suše dodal: „Kdyby to byl někdo jiný, Caleb by ho už dávno sundal ze sedla ještě u ohrady, kde jsme obdivovali vašeho arabského hřebce.”

„Přesně tak,” potvrdil Caleb, jenž se objevil ve dveřích.

„Ještě pořád vás otravují Komančové?” zeptal se Reno, když si povšiml Calebovy pušky.

Jeho švagr pokrčil rameny. „Psanci, Komančové, zlatokopové. Dokonce sem zabloudila i tlupa lordů a dam. Během léta začíná být na venkově proklatě rušno, aspoň na můj vkus.”

„Lordové a dámy, povídáš? Vsadil bych se, že Wolfe z toho velkou radost neměl, viď?”

„Wolfe s Jessi tu nebyli,” prozradila Willow. „Ještě pořád se projíždějí po kraji.”

Reno se usmál. Na Wolfově místě by se zachoval navlas stejně vzal by svou krásnou mladou nevěstu do divočiny a trávil by co nejvíce času s ní o samotě.

„Slyšeli jsme, že přejeli na západní stranu,” pokračovala Willow, „propletli se někde tím bludištěm kaňonů. Jessi přísahala, že nevyhlásí konec líbánkám, dokud si neprohlédne všechny ty Wolfovy příšerné schovávačky.”

„Možná je potkám v poušti,” prohodil Reno. „A co Rafe? už se vrátil?”

Willow zavrtěla hlavou a plavá hříva jí v horském slunci zasršela zlatem. „Ještě pořád se někde toulá, hledá průjezd kaňonem, o kterém mu pověděl Wolfe. Prý je tak hluboký a úzký, že jím projde nanejvýš slunce,” vyprávěla Willow.

„Jak stará je tahle novinka?”

„Z minulého týdne. Včera se tu zastavil dráteník, který ho potkal v Rio Verde.”

„Stejně se tu ukázal jen kvůli Willowiným sucharům,” poznamenal Caleb nevlídně. „Tvrdil, že by mu stály i za stomílovou zajížďku.”

„K čertu,” brblal Reno, „a já doufal, že nalákám Rafa na menší výpravu za zlatem.”

Willow stočila pohled od bratra k nákladním koním a útlému jezdci, který zrovna vjížděl do dvora.

„Ty sis najal chlapce jako pomocníka?” podivila se.

Caleb si okamžitě povšiml, jak divně se Reno zatvářil.

„No, ne tak přesně,” přiznal se Reno. „To je můj, echm, partner.”

Eve mezitím dojela tak blízko, že to zaslechla. Zastavila unaveného koně vedle Renovy klisny a ujala se vlastního představování, protože Reno se k tomu očividně neměl.

„Jmenuju se Eve Starrová,” řekla tiše. „A vy jste určitě Renova sestra.”

„Ach božíčku. Moc se omlouvám, slečno Starrová. Ano, jsem Willow Blacková a taky už bych mohla mít víc rozumu, než vidět v každých kalhotách rovnou mužského. Však Jessi i já kalhoty k jízdě taky nosíme.”

Caleb se podíval na Evinu obnošenou pomuchlanou pánskou košili a vyrudlé černé kalhoty a bylo mu jasné, že on sám by si ji s mužem nikdy nespletl. Tvary pod volným oblečením vypadaly příliš žensky, než aby se jimi dal některý muž ošálit.

„Já jsem Caleb Black,” představil se Eve. „Seskočte ze sedla a pojďte dovnitř. Cesta přes Velký kaňon je pro ženu dlouhá a obtížná.”

„No ano, honem dolů,” vybídla ji Willow ochotně. „S jinou ženou jsem si nepromluvila už několik měsíců.”

Willowin vstřícný a velkorysý úsměv působil na Evinu hrdost jak hojivý balzám. Poděkovala úsměvem jí i Calebovi, který byl stejně urostlý jako Reno, ale vypadal mnohem jemněji, zvlášť když se takhle usmíval.

„Díky,” povzdechla si Eve. „Vážně to byla dlouhá jízda.”

„Jen to s tím odpočíváním moc nepřežeň,” upozornil ji Reno stroze, když sesedla. „Zdržíme se jenom tak dlouho, abychom dali do pořádku koně.”

A jako vždycky si Willow nebrala žádné servítky.

„Matthewe Morane, kdepak zůstalo tvoje vychování? A o zdravém rozumu už ani nemluvím!”

„Nemám jistotu, zda nás někdo nesleduje,” vysvětlil Reno. „Nerad bych ho dovedl až k vám.”

„Jericho Slater?” hádal Caleb.

Reno se zatvářil překvapeně.

„Pochop, že lidé tu nemají moc jiných témat k povídání než zase jiné lidi,” připomněl mu Caleb. „Jeden z mých mládenců má komančskou, echm, přítelkyni. Její bratr dělá pro Slatera stopaře.”

„Moc ti toho neujde, co?” zabručel Reno. „Jo, nejspíš mě sleduje právě Slater.”

Dravčí úsměv, jenž Calebovi přelétl přes obličej, přiměl Eve bleskově opravit svůj názor na jeho povahu.

„Vidíš, a já už měl strach, žes zapomněl na moje narozeniny,” zatvářil se Caleb potěšeně. „To bylo od tebe vážně pozorné, že jsi mi přivedl Slatera až k domu. Takových frajerů je dnes už sakra pomalu.”

Reno s tichým smíchem jen zavrtěl hlavou a očividně se smířil s nevyhnutelným.

„No dobře, Cale. Zdržíme se na večeři.”

„Tak lacino z toho nevyváznete,” ujistila ho Willow rychle. „Nezlob se, Willy,” omlouval se Reno. „Ale čeká nás ještě dlouhá cesta.”

„Nač ten spěch?” nedal se přemluvit Caleb. „To máte Slatera tak těsně za zadkem?”

„Ale ne.”

Caleb jen tázavě povytáhl tmavé obočí.

Reno se zavrtěl v sedle a horečně se snažil přijít na odpověď, která by nebyla úplnou lží a přitom nebyla ani pravda: že mu je proklatě proti srsti, aby do sestřina domu přivedl holku ze saloonu.

„Za chvíli už bude taková zima, že se nám hory překročit nepodaří,” zkoušel to. „A taky náš čeká ještě pořádný kus pouště, než se dostaneme aspoň k Abajos.”

„Tak k horám Abajos, říkáš? To jste si na průzkum vybrali hezky osamělý kout světa.”

„My ne, to jezuiti. Tedy, aspoň předpokládám, že jedeme tím směrem,” střihl postranním pohledem po Eve.

„Předpokládáš?” divila se Willow. „Ty to nevíš jistě?”

„Ve čtení středověké španělštiny nejsem nejsilnější v kramflecích. Pokud jde o soukromé kódované značky Leonovy rodiny, to už jsem úplně vedle. Ovšem můj, echm, partner, je v tom honěný.”

„Ach!” Willow se nepřestávala tvářit užasle.

Reno se tvářil, jako by další vysvětlování bylo nebezpečné.

Caleb si zastínil oči a přes louku se zahleděl k nejbližšímu horskému štítu. Vysoko na úbočí hořela hrstka osik jako žlutá pochodeň podzimu.

„Než horské cesty zapadají sněhem, to ještě nějakou dobu potrvá,” prohodil Caleb vlídně. „Zatím zežloutlo jen pár osik na severní straně.”

Reno pokrčil rameny. „Nechtěl bych se sázet, že sníh letos nepřijde hodně brzy.” Jeho sevřené rty prozrazovaly víc než slova. Nehodlal zůstat na ranči ani o minutu déle, než bude nezbytně nutné. „Zlatá horečka, co?” prohodil Caleb, ale žádná výčitka v tom nezněla. „Nakonec není divu.” Reno jen krátce přikývl.

„No,” řekl Caleb, „měl bys brát ohledy na svou společnici. Vypadá dost unaveně, takže bych se moc divil, kdyby ji vyhlídka štvaní se za zlatem nějak blažila. Možná bys ji tu mohl nechat, aby se zotavila, a ty sám můžeš zatím na průzkum.”

Přestože nic z Calebova hlasu či výrazu neprozrazovalo, že mu připadá přinejmenším neobvyklé, aby se divočinou potloukala osamělá dívka s mužem, jenž není ani její manžel, ani snoubenec či pokrevní příbuzný, Eve proti své vůli zrudla. „Ta mapa je moje,” vydechla.

„Ne tak úplně!” odsekl Reno.

Caleb jen povytáhl tmavé obočí.

„To je dlouhé povídání,” zahučel Reno.

„Takové bývá nejlepší,” poznamenal Caleb důrazně.

„A navíc trvá dlouho, než se dovypráví, ne?” přisadila si Willow.

„Willy…” začal Reno.

„Svoje willyování si strč za klobouk, Matthewe Morane!” skočila mu do řeči a s rukama v bok si přísně stoupla před bratra.

„Tak hele, starej se…” začal Reno. Neměl šanci.

„I kdybyste si vyměnili koně bleskově jak Pony Express a cválali až do západu slunce,” uchopila Willow bratra za loket, „stejně byste na tom nevydělali víc než pár mil. Prostě se chvíli zdržíte a basta! Nepoklábosila jsem si s jiným děvčetem, už ani nepamatuju.”

„Holčičko, to je…” ozval se Caleb.

„Ty se do toho nepleť,” napomenula ho Willow. „Matt si prosazuje svou už příliš dlouho. Chová se hůř než horský vlk.” Eve se na Willow dívala se směsicí okouzlení a úděsu, protože ona sama by se takovým dvěma hromotlukům postavit nedokázala. Pokud si Willow vůbec uvědomovala, že její bratr i manžel ji přesahují dobře o třicet centimetrů a jsou nesrovnatelně silnější, břitký jazýček jí to nijak nezpomalilo.

A přitom Eve nevěřila, že ti muži patří k typům, co ucouvnou před kýmkoli, natožpak před drobečkem, kterého by klidně strčili do kapsy.

Když Willow udělala pauzu, aby se nadechla, Caleb a Reno po sobě mrkli. Caleb se usmál a nato se tichounce rozesmál. Reno vydržel trochu déle, ale nakonec se sestřičce přece jen podřídil.

„No dobře, Willy, ale jen na jedinou noc. Za úsvitu vyrazíme.”

Začala ho přesvědčovat, ale pak mu pohlédla do očí a pochopila, že by marně plýtvala dechem.

„A navíc jen za podmínky, že napečeš suchary,” dodal Reno s úsměvem a konečně sesedl.

Willow se smíchem popadla bratra do náruče.

„Vítám tě doma, Matte!”

Reno jí objetí oplatil, ale když se přes Willowinu plavou hlavu zadíval k domu a louce s pasoucím se dobytkem, oči se mu zachmuřily. Vítaný tu sice byl, ale nebyl doma. Neměl domov. A vůbec poprvé v životě mu ta myšlenka byla nepříjemná.

Kuchyně voněla Willowinými sušenkami, dušeným hovězím a jablkovým koláčem Eve si prosadila, že ho přichystá sama. Willow se ani moc nebránila, ochotně souhlasila, že Eve bude radši vystupovat v roli spíš sousedky než hosta.

Rena po návratu ze stájí, kde chystal výstroj na časný ranní odjezd, nijak nepotěšilo, když objevil Eve pobíhat v kuchyni, ale těžko už mohl něco namítat. Eve s Willow vařily, pekly a klevetily jako dvě dávné kamarádky.

Eve se vykoupala a převlékla se do starých šatů, které Reno předtím našel v jejím sedlovém vaku při pátrání po cennějších věcech. Šaty byly pomuchlané, téměř prodřené, úzkostlivě čisté a podle všeho ušité z pytlů od mouky. Látka byla vypraná louhovým mýdlem a vysušená na slunci už tolikrát, že jméno výrobce vybledlo do nečitelných růžových a světle modrých skvrn. Materiál se časem buď srazil, nebo šaty původně nosil někdo jiný, protože přes oblouk boků a prsa přiléhaly Eve až příliš těsně.

Člověk měl chuť obejmout ji v pase dlaněmi a potom z ní sloupnout tu drsnou slupku, aby se dostal k té sametové ženě vespod.

Pořád to však bylo lepší než ty rudé hedvábné šaty, jež na Eve viděl Reno poprvé. Původně měl strach, že je bude ve Willowině domě nosit naschvál, aby se mu pomstila za přiznání, že se mu nechce přivést do sestřina domu milenku ze saloonu.

Tu poznámku nemínil jako urážku, byl to prostě fakt. Ke své sestře pociťoval příliš velkou lásku a úctu, než aby dovolil padlé ženě procházet se jejím domovem.

„Hrome!” vyjekla Willow. „Zapomněla jsem Ethanovy plínky!” „Donesu je,” nabídla se Eve.

„Díky. V pokoji vedle tvého.”

Eve se obrátila a zachytila Renův nesouhlasný pohled. Napřímila se v ramenou, zvedla bradu vysoko do vzduchu a beze slova vyšla ze dveří.

Chladným pohledem sledoval podvědomé kolébání jejích boků, dokud za sebou nezavřela. Teprve potom se podíval opět na sestru a na synovečka, který se právě koupal u příjemného tepla kuchyňských kamen.

Hnědé chlapečkovy oči patřily Calebovi. Přestože nebyl Ethan Black ještě ani půlroční, už teď přerostl většinu desetiměsíčních kojenců. Jeho matka měla co dělat, aby ten cákající a nadšeně dovádějící uzlík vůbec udržela.

„Ukaž,” ozval se Reno, „postarám se o něho. Ty máš na starosti sušenky.”

„Už jsem jich upekla trojitou dávku,” upozornila ho Willow. „V troubě je teď poslední plech.”

„Ty jsou na dnešek. Já mluvím o sušenkách, které si zítra vezmeme na cestu.”

Willow mu se smíchem chlapečka předala.

Reno uchopil měkkou žínku, namydlil ji a začal synovečka omývat. Děcko blaženě broukalo a natahovalo buclaté prstíky po Renově knírku. Reno uhnul, ale ne dost rychle. Malý ho popadl za vousy a začal za ně rvát.

Reno bolestí zamrkal a vymotal prstíky ven. Přitom si však dával záležet, aby hošíčka od hry úplně neodradil. Vzal prstíky, vlepil na ně mlaskavý polibek a pošimral je knírkem. Při pohledu na Ethanova úžasem a nadšením vykulená očka se musel rozesmát.

Dítě zabroukalo a zkusilo knírek znovu ulovit, ale tentokrát Reno už znal dosah hošíkových paží a unikl včas.

„Jsi nejlepší na světě,” chválil Reno synovce. „Nebyl jsem pryč ani měsíc a koukni, oč se ti prodloužily tlapky!”

Ethan zamával pažemi, až voda stříkala do všech stran. Willow zvedla hlavu od mouky, kterou právě prosívala, a při pohledu na synkovo vytržení jen zavrtěla hlavou.

„Rozmazlíš ho,” řekla, ale nezněla z toho sebemenší výčitka.

„Jedna ze dvou radostí v mém životě,” souhlasil s ní Reno. „Ethan a tvoje sušenky.”

S nadšeným zaječením se Ethan vrhl strýčkovi do náruče.

„Dávej přece pozor, človíčku.”

Jemně malého uklidnil, aby se Willowina kuchyně neproměnila v kluzkou bažinu.

Ethan se snažil vykroutit, a když to nešlo, začal zlověstně nabírat. Reno ho honem zabavil tím, že zvedl jednu z drobných ruček, přitiskl si ji na ústa a silně foukl. Vzniklé mlaskavé zvuky malého naráz nadchly.

Nikdo si nepovšiml Eve stojící na prahu kuchyně. Upírala na Rena pohled plný úžasu a touhy zároveň. V životě by ji nenapadlo, kolik něhy se skrývá v tom svalnatém pistolníkovi s neomalenými způsoby a šestiranným koltem. Reno koupající synovečka patřil do zcela jiného světa, do světa, kde je možné absolutně všechno…

Dokonce i to, že v jednom muži může dřímat současně něžnost i síla.

„Kruciš, kloužeš jak úhoř,” postěžoval si Reno.

„Tak ho zkus opláchnout,” poradila mu Willow, aniž by se obtěžovala zvednout hlavu.

„A čím, nevíš? Skoro všechnu vodu mám na sobě.”

Willow se zasmála. „Tak vydrž. Na kamnech je železňák s teplou vodou. Podám ti ji, jen co strčím tenhle plech do trouby.”

„Podat ji můžu i já,” nabídla se Eve a vešla do kuchyně.

Sotva Reno zaslechl za zády její hlas, podivně se změnil, celý se napjal a zostražitěl.

Willow si toho povšimla a v duchu se musela ptát, proč bratr pociťuje před dívkou, jež mu dělá společníka, tak zjevné rozpaky. Mezi dvojicí, která prochází obdobím dvoření či aspoň vzájemné fyzické přitažlivosti, by čekala uvolněnější a přirozenější vztah. Ne snad, že by ti dva spolu flirtovali. Reno se k Eve choval jako k absolutně cizí osobě a navíc k osobě mužského pohlaví.

To ovšem Willow vyvádělo dost z míry, protože Reno byl vůči ženám galantnost sama, obzvlášť když se jednalo o dívku se zlatýma očima, upřímným úsměvem a kočičí elegancí, jež působila vyzývavým dojmem, i kdyby stokrát neúmyslným.

„Díky, Eve,” pravila Willow. „Ethanová osuška se nahřívá na věšáku po straně kamen.”

Koutkem oka Reno sledoval, jak Eve donesla osušku i teplou vodu na opláchnutí miminka. Když se shýbla, prodřená látka na prsou se jí napjala, a odhalila tak všechny křivky, jež doslova braly dech.

Zběsilý šíp touhy, který v tu chvíli Rena bolestivě proklál, ho nepředstavitelně navztekal. Honem od Eve uhnul očima k dovádějícímu bucláčkovi ve své náruči.

„Pravda je, že po Calebovi zdědil oči,” poznamenal Reno a pozorně zkoumal Ethanovu tvářičku, „ale má je posazené navlas jako ty, Willow. Hodně do strany jak divoká kočka.”

„O tobě můžu říct navlas to samé, bratříčku,” zazubila se Willow. „Bůh ví, že stačil jediný tvůj pohled a děvčata ti padala k nohám jak přezrálé meruňky.”

„Teď jistě mluvíš o Rafeovi.”

Willow si odfrkla. „Platí to pro vás oba. Savannah Marie na tom byla, chudinka, jako oslík mezi dvěma mrkvemi.”

Eve mlčky začala pramínkem vody oplachovat namydlené dítě v Renových rukou.

„V jejím případě vůbec nešlo o to, jak vypadáme,” namítl Reno. „Daleko víc se jí zamlouvala farma našeho otce, která sousedila s jejich farmou.” Ostrý tón Renova hlasu způsobil, že Willow zvedla od práce hlavu a pozorně si bratra změřila. „Vážně si to myslíš?” zeptala se.

„Vím to. Savannah Marii nezáleželo na ničem jiném než na svém vlastním pohodlí. S většinou žen je to ostatně podobné.”

Willow začala cosi namítat.

„Tys ovšem výjimka,” ujistil ji Reno spěšně. „Tys byla vždycky jiná. Srdce máš široké jak vrata do stodoly – a rozumu nemáš víc než balík sena.”

Willow se vesele rozesmála.

Eve vzhlédla od děcka a zachytila pohled Renových zelených očí. Nemusel říct jediné slovo, aby poznala, že i ji zahrnul do kategorie žen, které jdou za svým vlastním prospěchem třeba přes mrtvoly, kterým na ostatních nesejde, co by se za nehet vešlo.

„Tedy vážně, Matte,” zavyčítala Willow, „takhle bys mluvit neměl. Kdo tě nezná, málem by uvěřil, že to myslíš vážně.” Pohled, který Reno uštědřil Eve, varoval, že by mu raději věřit měla.

„Nakloň Ethanovi hlavičku dozadu,” požádala ho Eve tiše. Reno poslechl, aby Eve mohla jeho synoveckovi propláchnout černé hedvábné vlásky a nestříkla mu přitom mýdlovou vodu do oček.

Když začal Ethan pokňourávat, Eve se k němu naklonila a něžně ho konejšila, zatímco mu zručně omývala hlavičku. Za chvíli bylo děcko beze stopy mýdla, připravené k zabalení do osušky.

„No tak vidíš, drobečku, nevztekej se. Než se vzpamatuješ, budeš suchý a v teploučku. Vidíš? Hotovo!”

Eve si vzala osušku, kterou měla přehozenou přes rameno, a zvedla malého z mělké vaničky a obalila mu buclaté tělíčko nahřátou látkou. Položila ho na stůl a pustila se do ošetřování se snadností, jež byla sama o sobě velmi výmluvná. Přitom chlapečka škádlila, tahala ho za palečky a prozpěvovala mu říkanky, na které si už dlouhé roky ani nevzpomněla.

„…a tohle prasátko nedostalo nic…”

Ethan vrkal blahem. Hru na prasátka už znal a vášnivě ji zbožňoval.

„…a tohle prasátko kví! kví! kví! Běželo honem domů!”

Ethan se řehonil a Eve se smála spolu s ním. Zavinula ho do osušky a zvedla ho do náruče, aby mu vlepila láskyplnou pusu. Eve zavřela na vteřinku oči, kolébala Ethana na loktech a vzpomněla si na léta, kdy lačněla po citu, po domově, po bezpečí.

Najednou si uvědomila, že v kuchyni vládne podivné ticho. Otevřela oči a zjistila, že Willow ji pozoruje s něžným úsměvem a Reno na ni třeští oči, jako by ještě nikdy neviděl ženu s dítětem v náruči.

„Umíš to s ním skvěle,” poznamenala Willow.

Eve položila Ethana zpátky na stůl a začala ho zručně balit do plenek. „V sirotčinci byla vždycky spousta miminek,” vysvětlila. „Hrávala jsem si na to, že jsou moje… moje rodina.”

Willow si soucitně povzdechla.

Reno naštvaně přimhouřil oči. Kdyby znal způsob, jak Eve zabránit ve vykládání těch srdcervoucích báchorek, neváhal by ho použít. Jenže teď už na to bylo pozdě. Opět mluvila a Willow s oříškovýma očima dychtivě rozevřenýma hltala každé slovo.

„Jenže kromě nich byla v sirotčinci i hromada starších dětí. Pokaždé, když odjel další vůz plný sirotků, odvážel ty nejstarší na Západ. Nakonec přišla řada i na mě.”

„To je mi líto,” šeptla Willow tiše. „Tak smutné vzpomínky jsem v tobě probudit nechtěla.”

Eve mladé ženě věnovala pohotový úsměv. „Ale to je v pořádku. Lidé, co si mě koupili, na mě byli hodní. Měla jsem větší štěstí než ostatní děti.”

„Koupili…”

Willow samým zděšením ani nedopověděla větu.

„Není načase dát Ethana do postýlky?” ozval se Reno úsečně.

Willow tu změnu v tématu přivítala s úlevou. „Jistě,” přisvědčila. „Po obědě ani neusnul, jak dováděl.”

„Mohla bych ho uložit sama?” zeptala se Eve ostýchavě.

„Ale jistě.”

Reno sledoval každý krok odcházející Eve a v duchu jí přísahal krutou pomstu za to, jak trýznila sestřino měkké srdce.

7.

Ethanův pláč doléhal zcela zřetelně až do kuchyně, kde Eve s Willow právě umývaly nádobí od večeře.

„Postarám se o něho,” nabídl se Reno. „Tedy, pokud nemá hlad. Potom bys musela nastoupit ty, Willy.”

Willow se smíchem ždímala hadřík na nádobí. „Klidně za ním běž. Baštil před hodinou a měl bříško jako buben.”

Od dlouhého stolu za dveřmi kuchyně, kde v pokoji studoval Reno se švagrem Leonův deník a zápisky Calebova otce, jenž v padesátých letech devatenáctého století působil jako důstojník v armádě, zazněl Calebův hlas.

„Eve!” volal. „Už jsi skončila s tím nádobím? Mně i Renovi jde z té španělské čmáranice hlava kolem.”

„Už běžím,” odpověděla Eve.

Minutku nato se objevila u stolu. Caleb vstal a odtáhl židli vedle sebe.

„Děkuju,” vzhlédla k němu s úsměvem Eve.

Caleb jí úsměv oplatil a jeho přísná tvář naráz zkrásněla.

„Rádo se stalo,” řekl.

Reno se na ně ode dveří kabonil, ale nikdo si ho nevšímal. Oba už skláněli hlavy nad deníky. Reno se zdráhavě vzdálil do pokoje, kde malý Ethan bědoval nad tou nespravedlností, že už musí ležet, zatímco zbytek rodiny si ještě vesele užívá.

„Dokážeš to rozluštit?” zeptal se Caleb a ukázal na potrhanou stránku.

Stáhla si lampu o kousek níž, naklonila deník a zamračeně studovala pečlivě vykroužené vybledlé písmo.

„Don si myslel, že ty zkratky znamenají, že cesta vede skrz horské sedlo na severozápad,” odpověděla Eve pomalu.

Calebovi to zaváhání neušlo. „A co si myslíš ty?” zeptal se.

„Podle mě to odkazuje k tomuhle.” Obrátila o dvě stránky nazpátek a ukázala prstem na podivné symboly běžící shora dolů po nepopsaném okraji stránky. U jednoho ze symbolů stála skutečně značka, jež velmi připomínala zkratku na předchozí stránce, ovšem písmena byla už tak vyrudlá, že byla téměř k nerozluštění.

„Pokud je to tak,” řekl Caleb, „tak má Reno pravdu. Mohlo by to odkazovat spíš k Abajos než k horskému řetězu Platas.”

Otevřel deník svého otce a chvatně v něm chvíli listoval.

„Tady,” ukázal. „Z tohohle směru připomíná tatínkova mapa to španělské horské sedlo, ale…”

„Ale?”

Caleb opět listoval, dokud nenašel mapu, na níž k otcovým objevům dokreslil svoje vlastní.

„Tyhle hory nazývají Španělé Las Platas,” vysvětlil.

„Stříbrné hory,” přeložila si to Eve.

„Ano. A kde je stříbro, bývá obvykle i zlato.”

Vzrušení, jež se Eve zmocnilo, se zcela jasně odrazilo i v jejím úsměvu.

„Pokud se k nim blížíš tímhle směrem,” ukazoval Caleb, „z dálky ty štíty taky trochu připomínají španělské sedlo. Ale to se dá nakonec povědět o spoustě míst.”

„Takže v Platas se vážně dolovalo stříbro?”

Caleb jen pokrčil rameny. „Prostě někde na téhle straně Velkého kaňonu byly stříbrné doly, ale kde přesně, to nevíme.”

„A bylo to blízko Kaňonu?”

„To neví nikdo jistě.”

Caleb ukázal na nerovnoměrně roztroušené skupinky horských štítů vykreslených na mapě. Některé z nich se zvedaly z rudé západní pouště jako souostroví. Další už tvořily součást Skalnatých hor. U paty jednoho hroznu horských štítů byla zakreslená Calebova farma.

Na úpatí dalších hor byla zřejmě jen pustina, pouze pár otazníků ukazovalo místa, kde před pár stoletími mohli mít Španělé své tábory. Přesto bylo znát, že kraj už lidská přítomnost nesmazatelně poznamenala. Tečkovanými čarami, jež se slévaly jak přítoky k hlavní řece, tu byly naznačeny stezky a cesty vedoucí k jednotlivým horským masivům, procházející kaňony a mířící na jih, kde se rozkládalo území kdysi známé pod názvem Nové Španělsko.

„Ale tady,” ukazoval Caleb do středu širokého údolí mezi kaňony, „týden rychlé jízdy na západ dodnes zůstaly v kameni vyježděné stopy po vozech se stříbrnou rudou.”

„Kam mířily?”

„Dolů k Rio Colorado,” ozval se jim za zády Renův hlas. „Jenže tehdy tu řeku znali Španělé pod jménem Tizón.”

Polekaná Eve zvedla hlavu tak rychle, že se málem srazila s Calebem.

Reno na ni upřeně hleděl a v zelených očích mu jiskřil hněv, který v něm ještě narůstal pokaždé, kdy vyhlédl z ložnice a spatřil Eviny temně plavé vlasy otírající se o Calebovu temnou hustou hřívu, když ti dva soustředěně pročítali staré zápisy.

Renovův hněv však Eve nepřekvapil ani v nejmenším. Vztekal se na ni přece už od chvíle, kdy si Willow prosadila, aby se zdrželi na večeři a přes noc. Co ji však zaskočilo, to bylo miminko spokojeně broukající v jeho svalnaté náruči. Najednou si uvědomila, že po celou dobu jejich pobytu se Reno od chlapečka skoro nehnul.

Kdyby šlo o muže tak něžného a mírného, jako býval její otec, přišla by Eve podobná věc docela samozřejmá, ale u člověka Renova typu to bylo odhalení, které Eve nepřestávalo pořád znovu udivovat. Minulé zkušenosti ji na nic podobného nepřipravily. Tvrdí muži byli uvnitř přesně takoví, jak vypadali navenek prostě tvrdí. Využívali svou sílu ke svému vlastnímu prospěchu a všechno ostatní mohlo táhnout k čertu.

Naneštěstí si Reno svou něžnější polovinu povahy vyhradil pouze pro svoji rodinu. Eve si nedělala iluze o tom, že by něčím ze svého uvolněného, okouzlujícího a rozmarného chování oblažil i holku ze saloonu, ani že by jí projevil onu ochranitelskou láskyplnost, s níž přistupoval ke své sestře.

Reno byl na Eve očividně rozlícený, že se vnutila do Willowina domu a že se k ní Caleb choval dvorně. Eve si to připomněla pokaždé, když zvedla hlavu a spatřila ten naštvaný zelený pohled.

Aspoň že měl tolik slušností, aby svůj hněv nedal před Willow a Calebem najevo. Ne snad, že by to dělal z ohleduplnosti vůči Eve, to jí bylo jasné. Potřeboval se prostě jenom vyhnout otázkám, na které se mu o holce ze saloonu nechtělo odpovídat.

„Tak tam tedy máme zamířeno?” obrátila se Eve k Renovi. „K řece Colorado?”

„Doufám, že ne,” odvětil Reno stroze. „Slyšel jsem, že Španělé znali zkratku odtud přímo do Abajos. Pokud ano a pokud ji objevíme, ušetříme si několik týdnů jízdy.”

Caleb si polohlasem zamumlal cosi o hlupácích, ztracených dolech a bludištích z bezejmenných kaňonů.

Ethana to vůbec nezajímalo. Naklonil se a zkusil ulovit cíp zářivě rudého šátku, kterým si Eve podvázala volně stažený uzel vlasů. Když mu to nevyšlo, hlasitě si postěžoval.

„Na kutě!” křikla Willow z kuchyně.

Eve si sundala šátek z vlasů. Volně podvázané kadeře se jí naráz rozsypaly po ramenou. Honem si kadeře podebrala a opět si je stočila na šíji. Potom z šátku zručně uvázala panenku velký uzel jako hlava, dva uzlíky jako ruce, dole vlající sukýnka. „Tumáš, drobečku,” šeptla Ethanovi. „Mně nemusíš vykládat, jak bývá v noci smutno.”

Chlapeček sevřel panenku s udivující silou. Zamával s ní a spokojeně zabroukal.

Přestože Eve mluvila tak tiše, aby ji nikdo kromě Ethana nezaslechl, Renovi její slova neušla. Přimhouřenýma očima pátral v její tváři po známkách toho, že se snaží vymámit z okolí soucit, ale viděl jen něhu, s jakou sledovala blaženě broukajícího hošíčka.

Reno zamračeně uhnul očima a připomněl si, že všechny ženské a dokonce i protřelé holky ze saloonu mají pro mimina přirozenou slabost, která s jejich základní povahou nijak nesouvisí.

Z kuchyně vyšla Willow, popadla Ethana a zamířila s ním do ložnice. Spokojené broukání se naráz proměnilo v neštástný pláč.

„Jestli chceš, můžu s ním chvíli chodit po pokoji, aby se trochu utišil,” nabídl se Reno.

„Nejdřív ještě chvíli počkáme, jestli nepřestane s pláčem sám od sebe!” rozhodla Willow přísně.

„A co kdybych mu k usínání zazpíval?”

Willow se rozesmála a vzdala to. „Nakonec je dobře, že pojedeš hledat zlato, Matte. Hanebně bys svého synovce rozmazlil!”

Reno s úsměvem doprovodil sestru do ložnice. Chviličku nato se z ložnice ozvaly něžné tóny žalmu, který zpíval Reno příjemným barytonem. Willow se k němu připojila čistým sopránem.

Eve úžasem a potěšením až zalapala po dechu.

„Když jsem je slyšel poprvé, zamávalo to se mnou navlas stejně,” poznamenal Caleb. „A jejich bratr Rafe taky zpívá jako padlý anděl. Ty další tři bratry osobně neznám, ale umím si představit, že na tom budou podobně.”

„Když si představím, jaké by bylo slyšet je v kostele…”

Caleb se neubránil smíchu. „Někde jsem se doslechl, že Moranovi hoši měli sklon spíš k rvačkám než k chození do kostela.” Eve se roztržitě pousmála, ale nepřestala poslouchat. Hudba patřila v sirotčinci k té troše radostí, kterou se dětem podařilo ukrást osudu. Zpěvu vyučoval přísný, nicméně trpělivý varhaník z blízkého kostela.

Se zavřenýma očima si Eve začala tiše prozpěvovat. Slova sice neznala, ale melodie jí byla povědomá. Automaticky sklouzla do druhého hlasu a propletla svůj sytý alt s prostou harmonií sourozenecké dvojice.

Po pár minutách Eve podlehla kouzlu písně natolik, že dočista zapomněla, kde vlastně je. Zesílila hlas a proplétala ho ve zdobných trylcích mezi prostými liniemi melodie dalších dvou hlasů, jako když slunce září nad lesy a mírumilovně tekoucí říčkou.

Sama si neuvědomila, co dělá, dokud si nevšimla, že druhé hlasy neslyší a že zřejmě mlčí už nějakou dobu, zatímco ona zpívá sama. Prudce otevřela oči. Zjistila, že Caleb, Reno a Willow stojí kolem ní a užasle na ni třeští oči. Do tvářejí vtrhl ruměnec. „Promiňte. Nechtěla jsem…”

„Nebuď bláhová,” přerušila ji Willow rázně. „Kdo tě, pro všechno na světě, naučil tak božsky zpívat?”

„Kostelní varhaník.”

„Nemohla bys naučit Caleba zahrát tu melodii na harmoniku?”

„Na to není čas,” zasáhl Reno. „Dneska večer musíme pročíst deníky a za úsvitu vyrážíme na cestu.”

Willow při bratrově strohém projevu udiveně zamžikala. Neušlo jí, že Reno odmítá podporovat Eviny styky se svou rodinou, ovšem zaboha si nedokázala představit důvod.

Výraz v Renových očích jí zmrazil otázku na rtech. „Našel jsem místa, ve kterých se deníky shodují,” pronesl Caleb do trapného ticha.

„Výborně,” přikývl Reno.

„O tom bych pochyboval,” sykl Caleb.

„Proč?”

„Protože pak ti k hledání zlatého dolu zbývá polovička celého Západu.”

Reno si odtáhl židli po Evině druhé ruce a posadil se.

Obklopená oběma hromotluky si Eve připadala hrozně maličká. A protože měřila dost přes metr šedesát, byl to neobvyklý pocit. Většina mužů ji přesahovala sotva o půl hlavy. Zatímco si dávala úzkostlivý pozor, aby se nedotýkala ani jednoho ze sousedících ramen, sáhla Eve po starém španělském deníku.

Současně s ní však totéž udělal Reno. Srazili se rukama, oba ihned ucukli a tlumeně něco zahučeli Eve omluvu a Reno kletbu.

Caleb se odvrátil, aby žádný z hostů nespatřil jeho širokánský úsměv. Uměl si velmi dobře představit, proč je Reno tak podrážděný. Toužit tak zoufale po konkrétní ženě a nemít ji, to by připravilo o náladu i mnohem větší beránky, než byl Reno Moran.

A Reno Moran vypadal přesně jako muž, který touží po konkrétní ženě. A to zoufale až k zbláznění.

„Tak,” odkašlal si Caleb, „tvrdíš nám, že Cristóbalova výprava putovala ze Santa Fe do Taosu.

„Ano,” vyhrkla Eve spěšně.

Opět se natáhla po deníku a v duchu se modlila, aby si nikdo nevšiml, jak hrozně se jí klepou ruce.

V místě, kde se jí dotkl Reno, jí kůže pálila jako oheň.

„Některé z předchozích výprav putovaly nejdřív ze Sangre de Cristos až do San Juans, než se stočily na západ,” vysvětlovala hlasem, který pečlivě nutila ke klidu.

Při řeči obracela stránky a na mapách prstem ukazovala trasy zakreslené dávno zemřelými dobrodruhy.

„Hory přešli přibližně… Nakoukla do Calebova deníku.

„Tady. Museli procházet těsně vedle vašeho ranče.”

„Ani bych se nedivil,” poznamenal Caleb. „Jsme na náhorní plošině, a jenom hlupák by to bral přes štíty.”

„Hlupák nebo člověk, co hledá zlato,” opravil ho Reno. „To je totéž,” nedal se Caleb.

Reno se zasmál. Pokud šlo o hon za zlatem, nikdy se s Calebem neshodl.

„Ale odtud se dá trasa odhadnout jen velmi těžko,” pokračovala Eve. Pod špičkou jejího útlého prstíku se hlavní trasa rozbíhala na mapě do pavučiny nesčetných stezek. „Tenhle symbol značí, že tam je celý rok zásoba vody,” ukázala.

Caleb zvedl deník svého otce a spěšně jím zalistoval. Ve skalnatých kaňonech byla celoroční zásoba vody vzácný jev. Každý vodní zdroj, který jeho otec objevil, se dočkal pečlivého zakreslení a vyznačení na mapě.

„A co je tahle značka?” zajímal se Reno.

„Slepá ulička, past.”

„A ta značka před ní?” vyzvídal dál.

„Nemám tušení.” Reno střelil po Eve pohledem, který neměl daleko k obvinění. „Prozraď mi význam i těch dalších značek, ano?” požádal Caleb, který teď střídavě nahlížel do obou deníků. „Co třeba tahle?”

„To znamená indiánskou vesnici, ale ta značka hned vedle ní znamená, že tam není žádné jídlo,” vysvětlovala Eve.

„Možná se indiáni chovali nepřátelsky,” domýšlel se Caleb.

„Na to je jiná značka.”

„Takže jde pravděpodobně jenom o kamenné ruiny,” usoudil Reno. „Cože?” divila se Eve.

„O kamenná města vybudovaná před dávnými časy.”

„A kdo by je postavil?”

„To nikdo neví,” přiznal Reno.

„A kdy z nich odešli lidé?” nepřestávala vyzvídat dívka.

„Nevíme.”

„A uvidíme některé z těch trosek? A proč dnes žijí indiáni v chýších, a ne v kamenných městech?”

Reno pokrčil rameny. „Třeba se jim nechce v těch skalách šplhat pořád nahoru a dolů, aby si donesli vodu nebo vyšli na lov nebo pracovali na polích.”

„Jak to?” vyjevila se Eve.

„Většina těch měst je vmáčknutá mezi horské štíty stovky metrů nad úrovní údolí.”

Eve nechápavě zavrtěla hlavou. „Nač by si proboha někdo stavěl město na místě, ke kterému by se pak málem ani nedostal?”

„Ze stejného důvodu, z jakého si naši předkové stavěli hrady na kamenných útesech a v nepřístupných skalách,” poznamenal Caleb, aniž by odlepil zrak od otcova deníku. „Mohli se dobře bránit.” Než Eve stačila položit další otázku, dal Caleb oba deníky vedle sebe a v každém z nich ukázal na jednu stránku.

„Tady je místo, kde se popisované cesty rozcházejí,” upozornil.

Reno se honem naklonil k ručně načrtnutým mapám. „Víš to určitě?” ujišťoval se.

„Pokud má Eve pravdu a tahle značka skutečně znamená slepou uličku a tahle opuštěnou vesnici…”

„A co zasněžená hora?” skočil mu netrpělivě do řeči Reno. „Má tam tvůj otec o ní nějakou zmínku?”

„Jen hodně na sever od Chámy. Podle něho tam jsou hlavně skály z červeného pískovce.”

„A co bahenní sopky?”

„Vyhaslé i pořád ještě v činnosti,” přisvědčil Caleb. „Tady a tady.” Ukázal na španělský deník. „V tom se obě mapy shodují.”

„A vrstvy břidlice, jsou tam tenké nebo silné, šikmé nebo vodorovné?” naléhal Reno horečně. „Nebo snad spíš žula? Či rohovec?”

Caleb se opět sklonil k deníku svého otce. Reno také a oba se spolu bavili v termínech, jež Eve připomínaly spíš tajný jazyk než normální řeč. Každou minutou jí bylo jasnější, že Reno netráví všechen čas jen přestřelkami a honbou za zlatem. Měl docela slušné geologické vzdělání. Po chvíli Reno spokojeně vykřikl a krátkým čistým nehtem ukazováčku poklepal na jednu stránku španělského deníku.

„Přesně to jsem si myslel,” prohlásil. „Tvůj otec a Španělé se k téhle úzké horské šíji, která z hlavního masivu vyčnívá hluboko do rovin, přiblížili každý z jiné strany. Španělé se domnívali, že objevili samostatnou náhorní plošinu, ale tvůj otec už věděl, že jde v podstatě jen o druh mostu.”

Caleb se ještě chvilku skláněl nad stránkami a potom souhlasně přikývl.

„A to znamená,” pokračoval Reno, „že pokud existuje v té horské šíji nějaký průchod z jedné strany na druhou, nemusíme se vláčet až k řece Colorado, abychom navázali na Cristóbalovu trasu, můžeme to vzít zkratkou.”

„A kde si ten přechod představuješ?” zajímal se Caleb.

„Tady!”

Eve se předklonila. Spěšně stočené vlasy, které si připevnila na šíji, než dala Ethanoví panenku, se jí uvolnily. Jeden dlouhý pramen se jí svezl z ramenou a rozlil se Renovi po hřbetu ruky. Jednotlivá vlákna se ve světle lampy třpytila jako ryzí zlato, jehož hledání se rozhodl zasvětit celý život. A stejně jako zlato, i dotek Eviných vlasů byl hebký a chladivý.

„Promiň,” zamumlala a honem si vlasy stáhla zpátky do uzlu.

Reno neřekl ani slovo. Natolik si totiž nevěřil. Dobře věděl, že by tak prozradil, jak šíleně mu v žilách bouří krev.

„Možná máš pravdu,” uznal Caleb.

Pozorně porovnával obě mapy.

„Ale pokud se pleteš,” dodal po minutce, „tak se modli, aby tam bylo víc vody, než se zmiňují oba deníky.”

„To proto taky spoléhám, že Wolfovi nebude vadit, když si pár jeho mustangů půjčím jako nákladní koně.”

„Vezmi si ty horské huňaté,” doporučil mu Caleb. „A pro Eve taky vyber horského koně. Její poník by takovou cestu nezvládl.” „Uvažoval jsem o té hnědce,” prohodil Reno. „Letos se neohřebila.”

Caleb přikývl a důrazně prohlásil: „Koně jsou pro tebe ten nejmenší problém.”

„Voda,” připomněl Reno.

„To je problém, ale ne ten nejhorší.”

Eve se k němu tázavě obrátila.

„Ta největší potíž,” oznámil Caleb, „bude hledání dolu pokud to zatracené místo vůbec existuje. Nebo snad čekáte, že narazíte na ceduli s nápisem: KOPAT ZDE?”

„K čertu, to nečekáme. Ale řekl bych, že cestu budou ukazovat cirkusoví šašci a tancující sloni,” ušklíbl se posměšně Reno. „Hlavně mi nevykládej, že jsem bez šancí. Taky by mi to mohlo zlomit srdce.”

Caleb jen se smíchem vrtěl hlavou.

„Tak konec legrácek!” prohlásil po chvilce. „Jak chcete ten důl najít?”

„Takový důl po sobě nechá většinou v zemi díru.”

„Na to bych nespoléhal. Od té doby uběhlo už dvě stě let. To je dost dlouho, aby všechny stopy po dolování zarostly stromy.”

„Jako geolog docela ujdu,” připomněl Reno. „Přesně vím, jaký druh skály hledat.”

Caleb se ohlédl po Eve. „A co ty? Myslíš, že z toho deníku vyčteš návod, kde důl hledat?”

„I kdybych nevyčetla, vždycky zbývají španělské jehly,” odpověděla.

„Cože?”

Eve sáhla do kapsy svých vyrudlých šatů. Vytáhla z ní malý, v kůži zabalený předmět. Když jej rozbalila, s jemným cinknutím se jí do dlaně vykulily dvě tenké kovové tyčky. „Tohle,” vysvětlila.

„Španělské jehly,” prozradil Reno Calebovi, „jsou něco jako proutek, ale místo vody nebo kovů hledají pod zemí ukryté poklady.

“Obrátil se k Eve. „Kde máš ty další dvě?”

Nechápavě zamžikala, ale hned porozuměla. „Don tvrdil, že v jeho rodině se tradovalo, že dvě jehly slouží stejně dobře jako čtyři a dají se lip ovládat.”

„Houby s octem!” zatvářil se Caleb pohrdavě. „Budeš mít z pekla štěstí, když s tím krámem najdeš, kudy se jde ven z pokoje!” „Jak to myslíš?” divila se Eve.

„Zachází se s nimi proklatě těžko,” vysvětlil Reno. „Ale je fakt, že se dvěma jsem to ještě nezkusil. Bůh ví, že horší než se čtyřmi to být nemůže.” Podíval se na obě kovové tyčky. „Už jsi to s nimi zkoušela?”

„Zatím ne.”

Reno natáhl ruku. Pustila mu kovové tyčinky do dlaně tak opatrně, aby mu ani nezavadila o kůži.

„Tak dávej pozor,” vybídl Reno Eve. „Jde o to, že jehly se pořád musejí navzájem dotýkat těmi rozvětvenými konci.”

„Špičkami?” zeptala se Eve.

„Ne. U jejich rozvětvení, jsou propletené, ale dá se jimi snadno pohybovat. Reagují na sebemenší změnu.”

Eve ho zamračeně sledovala. Vrub v každém kovovém ypsilonu byl tak mělký, že při propletení tyček nenabízel žádnou pomoc.

Reno obě tyčky navzájem opatrně přibližoval, až se téměř dotýkaly základnou širokého vrubu. Pomaloučku, aby ten kontakt neporušil, je zvedl do výšky a ukázal je Eve.

„Asi takhle,” vysvětloval Reno. „Prostě se navzájem jen hladí, vidíš? Nesmějí se o sebe opírat.”

„To mi nepřipadá zvlášť složité,” poznamenal Caleb.

„Když to drží jeden člověk, tak o nic nejde. Jenže takhle se to nedělá. Každou jehlu drží někdo jiný.”

„Neděláš si legraci?” nevěřil Caleb. „Půjč mi jednu!”

Eve přihlížela, jak Reno podal švagrovi jednu teninkou kovovou tyčku a druhou si nechal sám. V mohutných mužských dlaních skutečně vypadaly jako šicí jehly.

Velké ty dlaně byly, ale rozhodně ne neobratné. Reno i Caleb předvedli ukázku pozoruhodné pohybové koordinace. Eve viděla, jak oba muži pracují prsty s jemnou přesností, kterou by jim mohla závidět i motýlí křídla.

Caleb neobyčejně rychle navedl vrub na své tyčce do vrubu na té Renově, ovšem udržet oba předměty pouze v lehýnkém kontaktu bylo nesmírně obtížné. Po minutce však Caleb zvládl i tohle.

„Vidíš. Nic na tom není,” pochlubil se.

„Hm,” udělal Reno. „A teď se projdeme kolem stolu.”

Caleb na něho vykulil oči. „A jehly se přitom musejí pořád dotýkat?”

„Na každém kroku,” potvrdil Reno. „Jen zlehýnka, jako by se líbaly. Žádné nárazy.” Caleb jen něco zavrčel. Oba muži stáli, drželi jehly a hleděli si do očí.

„Na třetí,” rozhodl Caleb. „Raz… dva… tři.”

Udělali krok.

Tyčky se naráz rozpojily.

Při druhém pokusu se Caleb pokusil poněkud přitlačit. Krok, a tyčky se zkřížily jako meče. Potřetí tyčky o sebe cvakly, smekly se a rozpojily.

„K sakru,” neudržel se Caleb.

Párkrát si rozvětveným koncem tyčky klepl do dlaně a najednou ji bez upozornění hodil po Renovi. Ten ani nemrknul, zachytil jehlu v letu a roztočil každou rukou jednu tyčku jak žonglér v cirkuse.

Ať už tajemství správného používání španělských jehel spočívalo v čemkoli, nedostatek zručnosti u obou mužů to být nemohl.

„Ještě že jsi o geologii přečetl knih, že by zaplnily univerzitní knihovnu,” poznamenal Caleb. „Tyhle jehly vám budou platné asi jako kobylinec.”

Eve natáhla ruku a zachytila jednu z jehel, kterou si Reno ledabyle pohazoval.

„Smím?” zeptala se.

Otázka byla zbytečná, protože už namířila rozeklaný konec tyčky k Renovi. Držela jehlu mezi palcem a dlaní tak lehce, že by ji ze směru vychýlil pouhý dech.

Reno zaváhal, pokrčil rameny a lhostejně k ní namířil svoji jehlu. Přidržel ji však stejným způsobem jako ona. Vyvážil ji palcem a dlaní.

Eve lehce pohnula rukou, vruby se setkaly a zapadly do sebe jako zmagnetizované.

Ve chvíli, kdy se spojily a znehybněly, rozechvěl oba kusy kovu prudký třas, který vjel těm dvěma až do rukou a nesmírně je vylekal.

Eve vyjekla a jehlu naráz pustila. Totéž udělal i Reno.

Caleb stačil obě tyčky zachytit dřív, než cinkly o podlahu. Potom věnoval Renovi a Eve velmi zvláštní pohled a jehly jim opět vrátil.

„Stalo se něco?” zeptal se.

„Byla jsem nešikovná,” vyhrkla Eve chvatně. „Srazila jsem tyčky k sobě.”

„Mně to moc nešikovné nepřipadalo,” namítl Caleb.

Reno mlčel, zato Eve upřeně sledoval přimhouřenýma zelenýma očima. „Teď to zkusím já,” rozhodl.

Eve nastavila jehlu a nehybně ji držela. „Můžeš.”

Reno se přiblížil svou jehlou blíž, ještě blíž, a teď úplně nejblíž, až jeho tyčka pohladila tu Evinu. Obě jehly rozezmítal třas, jako by jimi projel elektrický proud.

Tentokrát se Renovi i Eve podařilo tyčky udržet, ale křečovitě a rychle přitom lapali po dechu. Stačil by pranepatrný pohyb, aby obě jehly od sebe odskočily.

Nestalo se tak.

„A potřetí,” řekl Reno. Hlas mu zněl nepřirozeně hluboko, připomínal černý samet stejně nepopiratelně, jako byl nepopiratelný ten elektrický výboj, jenž rozechvěl španělské jehly a slepil obě půlky kovu v jeden nevysvětlitelný celek.

„Ano,” souhlasila Eve.

Reno odpočítal a potom k sobě přistoupili.

Obě vidlice se propletly, ale přitom zůstávaly pohyblivé, jako by je u sebe držel slabounký magnet.

Reno záměrně trhl zápěstím. Obě jehly od sebe ihned odskočily.

„Znovu!” požádal.

Jehly to k sobě táhlo, jako by byly živé, dychtivé, jako by lačnily po tom křehounkém poutu, které je přidrželo u sebe a dávalo jim smysl.

„Ať se propadnu,” zašeptal Reno.

Od těch záhadně rozechvělých jehel vzhlédl k ženě, jež měla oči v barvě nejryzejšího zlata.

A najednou zatoužil být zabořený hluboko v Eve, cítit její něžné nepopiratelné chvění podobné tomu, které oživovalo španělské jehly, jež se ve vzájemném kontaktu měnily v jedno, v záhadu sršící životem a vzrušením, spojenou ohnivým výbojem vášně.

8.

Dávno před úsvitem už byla Eve vzhůru, oblečená a tichounce se vykradla z domu. Se sedlovými vaky a přikrývkami v náruči spěchala ke stáji. Čekala, že tam najde Rena chystat koně, protože zaslechla, že Caleb už vstal a vyšel ze spícího domu. Po pár minutách ze stáje skutečně zaslechla tiché mužské hlasy.

Přestože se v noci vyspala pramálo, prožívala Eve příliš velký nepokoj, než aby v pokoji pro hosty, který jí Blackovi přidělili, vydržela třeba jen o vteřinku déle. Sama sebe přesvědčovala, že za to může docela obyčejné vzrušení před nadcházející cestou, jež by ji měla dovést za zlatem, které Leonově rodině patřilo a unikalo už celá staletí.

Ale nebylo to zlato, co Eve strašilo v neklidných snech. Byla to vzpomínka na dvě španělské jehly, jež při doteku sršely záhadným elektrickým proudem.

Dveře stáje byly dokořán. Těsně před nimi dva muži chystali čtyři koně. Na blízkém kůlu ohrady visela lucerna a ozařovala blednoucí noční tmu bílým přísvitem. Když se Eve přiblížila, zaslechla Calebův tichý hlas.

„…sestupují z hor do údolí. Většina z nich má plné ruce práce se stěhováním do zimních tábořišť, takže zvláštní nebezpečí nepředstavují, ale stejně si dávej proklatý pozor. Jejich bojovníci dávají zabrat i řádné armádě a šamani zase vyhlížejí příležitost pro vykonání nového zázraku.”

Reno něco zavrčel.

„A pak je tu ještě to ostatní,” pokračoval Caleb.

„Co myslíš?”

„Ale, prostě mám pocit, že jako tvůj přítel a navíc švagr tě musím varovat před tím, co se může stát, když si mužský vyjede s hezkou holkou do divočiny,” protáhl Caleb lišácky.

„Ušetři si námahu,” okřikl ho Reno. Lhostejně dodal: „No tak, stůj klidně, Darling, a přestaň zadržovat dech, nebo tě naberu kolenem do břicha!”

Eve se usmála. Cestou stačila zjistit, že Renův mustang si před utažením popruhů naplní plíce vzduchem až k prasknutí a nadme se. Když po chvilce zase vydechne, popruhy jsou volné, a jezdci hrozí pád. Kdyby Reno ten zlomyslný trik své klisny dávno neznal, neměl by jednoduchý život.

Ozvalo se zavrzání kůže o kůži, jak Reno pevně utahoval přezky. Darling frkala a nespokojeně podupávala přední nohou.

V tichu ještě nenarozeného úsvitu se každý zvuk rozléhal nepřirozeně jasně.

„Ale přesto,” nedal se odradit Caleb, „bys neměl zapomínat, že jsem jednou vezl hezké děvče do San Juans k jejímu bratrovi, a skončilo to svatbou.”

Řemen pleskal o řemen. Reno sedlal klisnu zručně a bez námahy.

„S Willow to nemůžeš srovnávat,” prohlásil Reno rozhodně. „Eve je kůň s dočista jinou barvou.”

„S moc jinou ne. Jasně, vlasy má tmavší než Willow a oči spíš zlaté než oříškově hnědé, ale….”

„O tom přece nemluvím,” přerušil ho Reno stroze.

„Hele, vyvádíš jako mustang, co poprvé v životě zavětří uzdu,” poznamenal Caleb. Z hlasu mu znělo neskrývané pobavení. Caleb se rozesmál a připevnil sedlové vaky na malého šlachovitého ryzáka, který měl hustou vlnitou hřívu a tak dlouhý ohon, že na prašné zemi nechával cestičku.

Vedle koně stál tiše další ryzák. Oba koně byli dvojčata. Protože bylo skoro vyloučeno je rozeznat, říkalo se jim Huňáč Jedna a Huňáč Dvě, to podle toho, který byl zrovna blíž. Oba hřebečci byli nerozluční, kde byl jeden, zaručeně tam musel být i druhý.

„Trucuješ jak hřebec roček, když mu klisna utíká,” ryl Caleb do Rena vesele. „Wolfe byl zpočátku navlas stejný. Ale nakonec dostal rozum. Chytrý chlap dobře pozná, že ho nakoplo štěstí.”

Reno se tvářil, že nic neslyší.

„Dej na mě,” tvrdil Caleb. „Proti tomu, jak ti dá ta děvenka cestou zabrat, jsou hordy indiánů úplná lahůdka.”

Reno pleskl mustanga do pružné kýty.

„Koukej stát pořádně, Darling,” zahučel. „Mně teď nohy podráží takzvaný kamarád.”

„A navíc umí i vařit,” zdůraznil Caleb. „Ten její jablkový koláč byl jak nebeská mana.”

„Ne!” usekl Reno stroze.

„Kecy. Kdyby ti nechutnal, těžko bys zdlábnul hned tři kusy!”

„K sakru, ty moc dobře víš, že o tomhle nemluvím, takže laskavě přestaň!” .

„Tak o čem jsi tedy mluvil?” vyzvídal Caleb nevinně.

Reno tlumeně zaklel. Protáhl se podél Darling a zamířil k poslednímu koni v řadě, kaštanově hnědé klisně s černými punčoškami, černou hřívou i ohonem a černým pruhem po celé délce páteře.

Teď oba muži pracovali tak blízko u sebe, že si málem šlapali na nohy, takže Renovi se jen těžko předstíralo, že neslyší nic z toho, co mu Caleb vykládá vlídným polohlasem. Chvatně, jako by se ani nemohl dočkat, kdy už bude na cestě, sedlal Reno klisničku a zarytě mlčel.

Přesně v tom okamžiku, kdy Eve usoudila, že se může k mužům připojit zcela bezpečně, ozval se znovu Caleb.

„Willow se Eve moc zamlouvá. Ethan se do ní pobláznil na první pohled a přitom sám dobře víš, jaký má z cizích lidí vítr.”

Reno znehybněl, ruka jako by mu k utahovanému řemení sedla přirostla. Kobylka zafrkala a šťouchla do něho čenichem, protože se jí to vůbec nelíbilo.

„Je chytrá a milá,” pokračoval Caleb. „A taky by byla moc šikovná do ruky, to se musí nechat,” dodal se smíchem.

„Myslíš tuhle kobylku? Možná bych na ni měl přehodit náklad a Eve dát jednoho z Huňáčů.” Caleb se nepřestával smát. „Myslím, že s většinou mužských by hanebně mávala, ale pro tebe by byla jako stvořená.”

„To já mám radši Darling.”

Caleb se smíchy až otřásal. „Vidíš, já si taky dlouho namlouval, že nejlepší kamarády mám v koních, až mi Willow dala lekci.;.”

„Eve není Willow!” přerušil ho Reno ledově.

„V tom máš svatou pravdu, chlapče. Ale stejně se té ohlávce bráníš marně.”

Reno zahučel cosi nechutného.

„Bránit se, to nikam nevede,” tvrdil Caleb zkušeně. „Ale po pravdě, žádný pořádný chlap se nevzdá bez boje, víš?”

Reno jen sykl kletbu a obrátil se přímo ke Calebovi.

„Zasloužil bych si zmrskat za ten nápad, abych Eve přivedl do sestřina domu!” prohlásil důrazně.

Eve zamrazilo. Dobře věděla, co Reno řekne v další větě. Dala by život za to, aby to nemusela slyšet. Ale ještě víc nechtěla, aby ji přistihli poslouchat za dveřmi, i když to nedělala úmyslně. Začala tedy pomalu couvat, krůček po krůčku, tiše, aby ji uvnitř neprozradilo jediné šustnutí.

„Ptal ses mě, kde jsem Eve poznal, a já se ti z odpovědi vykroutil,” zavrčel Reno. „Tak hele, vyklopím ti to na rovinu!”

„Poslechnu si to moc rád.”

„Poznal jsem ji v saloonu v Canyon City.”

Calebův úsměv se naráz vytratil. „Jo, slyšel jsi dobře. Rozdávala zrovna karty v Gold Dust. A u stolu s ní seděl Slater a pistolník Raleigh King.”

„A?” pobídl ho Caleb.

„A já se k nim přidal.”

V následující minutě nebylo slyšet nic než šustění hřebla v hladké koňské srsti. Z dálky sem dolehlo tlumené zabučení dobytka, protože u oblohy se kradmo začal snášet úsvit.

„Tak pokračuj,” požádal Caleb důrazně.

„A ona podváděla, že to svět neviděl.”

Caleb jen mlčky vyčkával.

Ale Reno nepokračoval.

„Ježíši, leze to z tebe jak z chlupaté deky!” zahučel Caleb. „Tak to přece vyklop, člověče!”

„No, a nakonec to vypadalo, že švindluju já. To je všechno.”

„Houby všechno. Znám tě jako své boty, Reno. Žádnou couru bys ke své sestře nepřivedl.”

„Říkal jsem, že Eve tam hrála karty, ne že se tam se všemi válela.” Následovalo napjaté ticho zakončené plesknutím sedlové přikrývky, kterou Reno roztřásal.

„Mluv!” usekl Caleb stručně.

„Když Eve rozdávala, zaonačila to tak, jako bychom se spolu domluvili na podvodu.”

Caleb jen hvízdl mezi zuby.

„Raleigh se vrhl po pistoli a já na něho stačil zvrhnout stůl. Eve drapla bank a utekla ven a nechala mě, abych si to s Raleighem a Slaterem vyřídil sám.”

„Milenka Drzého medvěda se o Slaterovi nezmiňovala, podle ní je po smrti jen Raleigh a Steamer.”

„Slater pistoli netasil.”

Caleb jen zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „Kdyby to tvrdil kdokoli jiný než ty, označil bych ho za lháře.” Bez varování se Reno obrátil a zadíval se do temnoty mimo okruh lampy. „Jen mu to pověz sama, holko ze saloonu.”

Eve na okamžik ztuhla a ucouvla. Chvíli sváděla těžký vnitřní boj s touhou otočit se na patě a uprchnout, ale ruměnec, který jí vtrhl do jinak bledých tváří, se jí potlačit nepodařilo. Nakonec tedy zvedla hrdě hlavu a vkročila do kaluže světla.

„Já ale nejsem to, co si oba myslíte!” prohlásila.

Reno popadl sedlové vaky, které Eve držela, jeden z nich otevřel a vztekle vyškubl ven šaty, které nosila v Canyon City. Splývaly mu z hrsti jako šarlatové odsouzení.

„Tenhle pohled rozhodně nerve srdce tolik jako šaty z pytlů od mouky, ale jinak je proklatě pravdivý,” zavrčel Reno na Caleba.

Evin ruměnec ještě potemněl.

„Byla jsem koupená služka!” namítla přiškrceným hlasem. „Chodila jsem v tom, co mi nařídili.”

„To tvrdíš ty, gata. To tvrdíš ty. Ale já tě v těch šatech viděl v saloonu dávno po tom, co byli tví páni po smrti.”

Reno nacpal šaty nazpátek do jednoho z jejích sedlových vaků, přehodil je přes plot ohrady a pokračoval v sedlání hnedky.

„Snídala jsi?” zeptal se Caleb Eve.

Jen zavrtěla hlavou, měla strach, že hlas ji zradí. A nedokázala se ani podívat Calebovi do očí. Přijal ji do svého domu, ale teď se před ním mohla hanbou propadnout. Toužila být jinde, kdekoli.

„Je Willow už vzhůru?” pokračoval Caleb.

Eve opět jenom zavrtěla hlavou.

„Není divu,” prohodil Caleb přátelsky. „Ethan byl celou noc hrozně mrzutý.”

„Zoubky.”

Bylo to sotva zašeptání, ale Caleb to zaslechl. Reno tlumeně zaklel, ale v nehybném tichu počínajícího úsvitu se to rozlehlo jak hlasitý křik.

„Hřebíček,” zašeptala Eve za okamžik.

„Prosím?” nechápal Caleb. Eve si křečovitě odkašlala. „Hřebíčkový olej na dásně. Mělo by ho to uklidnit.”

„Potřeboval bych ho celé vědro, protože jinak bych mu musel nakopat do zadku,” prohlásil Caleb. „Tím samozřejmě nemyslím Ethana.”

Reno zvedl prudce hlavu. Vztekle se na Caleba zadíval a ten mu pohled neohroženě oplácel.

„Jsi trouba!” sykl Reno mrazivě. „Zrovna u tebe bych nečekal, že se dáš ošálit líbivou tvářičkou.”

Protáhl paže pod hnědčiným břichem a trhavými zuřivými pohyby utahoval řemeny. Vztek mu čišel ze slov i z pohybů.

„Tys jel do divočiny s Willy, s nevinným děvčetem, které jsi miloval.” Kůže drhla o kůži.

„Já jedu do divočiny s prohnanou malou podvodnicí, která mi chce sebrat půlku mého zlatého dolu!”

Rázně utáhl třmen. Kůže zavrzala jakoby bolestí.

„Jestli ten důl skutečně najdeme, budu si muset dávat proklatý pozor, aby mě neokradla a nestřelila do zad, nebo aby mě nepředhodila hajzlům typu Jericho Slatera,” uzavřel Reno drsně. „Však už to jednou udělala.”

Z domu zaznělo cinkání gongu, na který Willow ťukala kovovou hůlkou, aby je přivolala k snídani.

Reno sebral Eviny sedlové vaky z ohrady, z rukou jí vzal přikrývku a připevnil ji za sedlo. Když skončil, rázně se otočil, zvedl Eve a vyhodil ji do sedla.

Potom se podíval na Caleba. „Vyřiď za nás Willy na shledanou.” Vyskočil do sedla jak obrovská puma. Rázně odvázal Huňáče Jedna od břevna ohrady, prudce otočil Darling na místě a pobídl ji ostruhami. Mustang se bleskovým cvalem vyřítil ze dvora. Oba Huňáči a hnedka ho následovali.

Na cestuje doprovázel ještě Calebův hlas.

„Zkoušíš ujet naprosto marně, ty tvrdohlavý troubo! Neexistuje silnější pouto než to hedvábné! Ani krásnější!”

Reno věděl, že je někdo sleduje. Štval koně od úsvitu až do setmění a urazil dvojnásobnou vzdálenost, než jakou by zvládl průměrný cestující, protože doufal, že koně Jericho Slatera uštve a zpomalí.

Momentálně však byl Slater ve výhodě, protože jeho dlouhonozí koně z Tennessee byli rychlejší než mustang. V poušti však ta výhoda rychle přehoupne vážky na druhou stranu. Mustangové dokážou při menších přídělech vody a krmiva jet rychleji a déle než Slaterovi koně.

Během těch dlouhých hodin usilovné jízdy si Eve ani jednou nepostěžovala na únavu ani na nepohodlnou rychlost. Vlastně mlčela, promluvila jenom tehdy, když jí položil přímou otázku, a těch jí Reno ráčil věnovat jen pramálo.

Postupně však její vztek ustoupil zvědavosti nad okolní krajinou. Otevřené planiny v ní zvolna probouzely klid a omamný pocit z vědomí, že stojí na prahu obrovských a dosud neprobádaných končin. Po jejich levé ruce se zvedaly rozeklané stolové hory porostlé jalovci a modříny. Napravo se táhly dlouhé mírné svahy nízkých, borovými lesy zarostlých hřebenů. Vzadu se rozprostíralo překrásné údolí olemované žulovými skalisky a obrovitou stolovou horou s vyčnívajícími útesy z bílého pískovce.

Dokonce i bez nápovědy deníku Eve poznala, že ze zalesněných a žulových výšek Skalnatých hor pomalu sestupují do nížin. Pod svižnými kopyty mustangů se měnil i charakter půdy. Horská úpatí se měnila na rozlehlá údolí a náhorní plošiny protkané kamenitými koryty říček a potoků. Postupně se však kamenité břehy měnily na hlinité a v zákrutech říček svítily písečné naplaveniny. Žulu a břidlici nahradil pískovec a jíl.

Elegantní osiky a hustý porost jedlí a borovic ustoupil smrkům, jasanům a jalovci. Místo vichry ošlehaných dubů se objevily mohutné javory. Nad štíty se převalovala mračna a bouřily hromy, ale do nižších poloh nedopadla ani kapka deště.

Nad tím vším čněla temná stolová hora. Eve od té rozeklaté masy nedokázala odtrhnout zrak, protože v životě ještě nic podobného neviděla. Na strmých svazích hory sice rostla vegetace, ale nebyla hustá natolik, aby zamaskovala barevně odlišné, nesčetné vrstvy horniny, z nichž se ten obrovitý útvar skládal. Po jeho rozeklaných úbočích však nestékal jediný vodní pramínek, z jejích strží nezavanul ani dech vánku. Na hřebeni nerostl jediný vyšší strom.

Mapa ve španělském deníku naznačovala, že stolová hora je pouze předzvěstí výrazných krajinných změn. Tvořila výběžek nekonečné náhorní planiny, jež rozlohou překonala plochu mnoha evropských zemí. Daleko vpředu, za zapadajícím sluncem, se strmé svahy planiny svažovaly v gigantickém kamenném schodišti do bludiště divokých a úzkých kaňonů.

Eve na to bludiště pochopitelně nedohlédla, ale vytušila, že na obzoru musí být vzhled krajiny ještě divočejší, ještě nespoutanější, a že do vzdálenosti mnoha stovek mil tu zatím příroda vítězně odolává pokoření člověkem.

A právě to kamenné bludiště představovalo území úděsného sucha, kde s výjimkou krátkých chvilek po bouřích netekla jediná kapka vody. Teprve v jeho samém středu, po dnu nejhlubšího kaňonu, protékala tak mohutná řeka, že připomínala hranice mezi světem živých a mrtvých. A skutečně, nikdo z těch, kterým se podařilo ji překročit, se nevrátil, aby mohl prozradit, co se skrývá na její opačné straně.

Eve se toužila Rena zeptat, jak je něco takového vůbec možné, ale přemohla se a mlčela. Nebude s ním mluvit víc, než nezbytně vyžaduje jejich dohoda, k níž ji donutil.

A představa, že bude muset tu smlouvu dodržet že se bude muset odevzdat muži, jenž ji považuje za podvodnici a lhářku jí zasklívala srdce do vrstvy ledu.

Reno tomu přece nemůže věřit donekonečna. Čím déle spolu budeme, tím mu musí být jasnější, že skutečně nejsem to, zač mě považuje.

Stejně jako to průběžně dělal celý den, i teď se Reno otočil a zkoumal krajinu za jejich zády. Zpočátku se Eve domýšlela, že k ostražitosti ho nutí obava, aby mu neujela. Postupně si však uvědomila, že musí jít o něco zcela jiného.

Někdo je pronásleduje. Eve to vytušila stejně instinktivně, jako při každém Renově pohledu na sebe vytušila jeho dravčí hlad po ženě.

Moc ráda by se zeptala, jestli si Reno, stejně jako ona, ustavičně připomíná ten elektrizující proud, jenž projiskřil mezi oběma kovovými tyčkami a rozechvěl je nevysloveným příslibem. Podobně šokující zkušenost ještě nezažila. Během dlouhých hodin cestování nepřestala ta vzpomínka Eve strašit. Kdykoli se vrátila, vystřelila jí do těla záchvat úžasu a vzrušení a zaháněla od ní vztek na Renovu tvrdohlavost.

Copak se může hněvat na muže, jehož tělo i duch jsou naladěny na stejnou vlnu jako ona?

Cítil to stejně silně jako já.

Odmítá uvěřit, že v těch laciných rudých šatech to nebyla ta pravá Eve. Ale časem to určitě pochopí. To jen jeho tvrdohlavost mu brání přiznat si, jak velice se ve mně spletl.

Ta představa však připadala Eve stejně vzdálená jako možnost, že kdesi v pustině na ně čeká španělský zlatý poklad, bezpečně skrytý před všemi, kdo nejsou dost stateční či pošetilí, aby kvůli němu riskovali v kamenném bludišti vlastní životy.

„Počkej tady!”

To bylo všechno, co jí Reno řekl. Víc ostatně nebylo zapotřebí. Eve přitáhla unavené klisně uzdu, převzala provaz od Huňáče Jedna a sledovala, jak Reno odjíždí. Nezeptala se kam, nezeptala se proč. Prostě jen seděla na koni a s trpělivostí pramenící z vyčerpání čekala na Renův návrat. Kolem ní a vysoko na obloze pohasínaly poslední barvy dne a nechávaly po sobě jenom příšeří.

Reno se vrátil až za hluboké temnoty, tiše jako indián. Huňáči a hnědá kobylka měli příliš práce se spásáním trávy, než aby si našli vteřinku na přivítání jeho mustanga. Šedá klisna na tom byla stejně, neplýtvala energií na zbytečné zdvořilosti. Jakmile jí to Reno umožnil, vrhla se na trávu tak lačně, jako by hladověla už kolik dní.

Reno čekal, kdy se Eve zeptá, kam se na tak dlouho ztratil, když se však nedočkal, podrážděně stiskl rty.

„To budeš trucovat celý večer, nebo co?” zavrčel.

„Proč se zajímáš o to, co dělá prolhaná a podvodná holka ze saloonu?” zeptala se Eve unaveně.

Tvářila se, že přeslechla, co si Reno tlumeně sykl, když seskakoval ze sedla. Naštvaně začal Darling odsedlávat, shodil na zem sedlovou přikrývku a potom se obrátil k Eve. Povšimla si, že ruce má u štíhlých boků zaťaté do pěstí.

„Zaboha nepochopím, proč ženským tolik vadí, když je chlap pojmenuje pravým jménem!” vyštěkl důrazně.

Eve byla na nějaké zdvořilosti příliš vyčerpaná, takže nějakou opatrnost hodila za hlavu. „To já zas docela klidně dovedu pochopit, proč tak neomalený, natvrdlý, zatvrzelý a studený chlípník jako ty tohle nechápe!” odsekla.

Následovalo napjaté ticho. Seskočila na zem.

A zčistajasna se Reno rozesmál. „Zastrč drápky, gata. Dneska jsi přede mnou v bezpečí.”

Eve po něm střihla ostražitým pohledem.

„Můžu být stokrát chlípný,” pokračoval věcným tónem, „ale hlupák nejsem. Dokud mám v patách Slatera, nedopřeju mu příležitost, aby mě nachytal bez kalhot.”

Eve byla moc ráda, že dnes večer a ani v dohlednu ji nebudou obtěžovat Renovy odporné a znepokojivé doteky.

Muž chce od ženské jenom jedno, na to nezapomínej. A jakmile mu to dáš, radši se za něho provdej, jinak si půjde po svém a najde si jinou pošetilou holku, která před ním ve jménu lásky roztáhne nohy.

Tak nějak jí to Donna Lyonová hořce radila, ale přesto nezabránila Eviným vzpomínkám na to, jak usmívající se a něžný Reno choval svého synovečka a kolik láskyplnosti dával najevo své sestře. V těch chvílích z něho láska tryskala téměř hmatatelně.

A Eve toužila na ni sáhnout. Toužila založit si s Renem domov, o kterém odjakživa snila, bezpečné útočiště před světem, jemuž bylo jedno, zda je živá či po smrti, toužila po dětech, které by jí nikdo nemohl vzít z náruče a poslat kdovíkam.

Vědomí, jak hluboce a v kolika směrech touží po Renovi, Eve až vyděsilo. Na rozdíl od španělských jehel ona nebyla ze železa. Těm to znepokojivé sršení, jež ji spojilo s Renem, nevadilo ani v nejmenším. Pochybovala, že by u Rena uspěla, kdyby mu svoji bezvýhradnou lačnost po něm dala najevo.

Spěšně odstrojovala koně. Když zvedla ruce k sedlu, Reno ji zezadu objal kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Náhle ji celá délka jeho svalnatého těla obemykala od stehen až po lopatky. Do kyčle ji tlačil symbol jeho vzrušení.

„Tak studený v žádném případě nejsem,” zapředl Reno. „Zvlášť když mám na zahřátí tebe.”

Nejprve ji polechtal na uchu knírkem, potom špičkou jazyka a nakonec i zuby. Zdrženlivost toho laskání byla s jeho mocným vzrušením v podivném kontrastu. Spojení naléhavé mužné touhy a stejně silného sebeovládání Eve odzbrojovalo a provokovalo zároveň. Ještě nikdy nezažila muže, který by se namáhal se sebeovládáním, pokud šlo o ukojení jeho choutek.

S výjimkou Rena.

Možná že čím je se mnou déle, tím je mu jasnější, že nejsem holka ze saloonu, kterou si může každý koupit či prodat, jak se mu zrovna zachce.

To byla nádherná představa. Eve toužila po tom, aby v ní Reno viděl ženu, které může důvěřovat, jež si zaslouží jeho úctu, ženu, se kterou by zatoužil vytvořit domov, zplodit děti, dělit se o radosti i starosti života.

Ženu, kterou by mohl milovat.

Možná až zjistí, že umím držet slovo, budu pro něho něčím víc než jenom předmětem smyslného ukojení, říkala si Eve toužebně. Možná a možná a možná…

Když to nezkusím, nikdy se o tom nepřesvědčím.

Nakonec co, karty jsou rozdány a mně teď nezbývá než hrát s těmi, které na mě vyšly, nebo rovnou vzdát celou partii.

A tím bych mohla vzdát všechno.

Když Reno pocítil, jak se mu Evino tělo zvolna poddává, zahltila ho vášeň a úleva. Nebyl rád, že zaslechla jeho rozhovor s Calebem. A nechtěl jí ani ublížit tím, že by ji před Calebem zostudil, že by mu rozbil obrázek nevinné venkovské dívenky, který si o ní udělal. Jenže Caleb ho k tomu vlastně dohnal.

„Znamená to snad, že Slater je dostatečně daleko, že nemusíš mít strach, ech, z vyrušení?” zeptala se Eve.

„To ne,” připustil Reno neochotně a opět ji pustil. „Obávám se, že dnes bude v našem táboře chladno i z jiného důvodu, než že nerozděláme oheň.”

„To je nám vážně takhle v patách?” vylekala se.

„Ano.”

„Ale jak je to možné? Při svém dnešním tempu nám málem nestačily ani naše stíny!”

V měsíčním světle se bleskl Renův úsměv.

„Jak asi věděl, kde nás hledat, když ztratil naši stopu za Canyon City?” nepřestávala se divit.

„Uvědom si, že přes Velký kaňon moc cest nevede.”

Eve si povzdechla. „Mám dojem, že zdejší krajina není tak liduprázdná, jak by se zdálo.”

„Ale je, můžeš být bez obav. Projížděl jsem tudy celé měsíce a nezahlédl jsem při tom živou duši. Jen na křižovatkách a v průsmycích bývá kapku tlačenice.”

„A taky nesmíme zapomínat na lidský faktor,” poznamenala Eve a protáhla si ztuhlé tělo.

„Jak to?”

„I kdybychom se hnali přes Velký kaňon jako blázni, milenka Drzého medvěda se stýká i s jedním z Calebových kovbojů. Slater se tam může bez námahy dozvědět, kam si nadjet.”

„To mě taky napadlo,” přisvědčil Reno. „Ale stejně máme jednu výhodu.”

„A jakou?”

„Mustangy. Většina Slaterových chlapů jede na koních z Tennessee.”

„Však taky patří k nejrychlejším koním v širokém okolí Canyon City,” zamračila se ustaraně Eve.

Renův úsměv byl stejně mrazivý jako tón jeho hlasu.

„Jenže tady už dávno není Canyon City. Naši mustangové donutí Slaterovy koně, aby si ušoupali nohy až ke kolenům.”

9.

Během dne ujížděl Reno s puškou položenou napříč sedla, v noci spali s Eve v malých ukrytých tábořištích s mustangy uvázanými v těsné blízkosti, aby se mohli spolehnout na jejich varování. Protože chtěl mít ještě větší jistotu, rozházel Reno kolem tábora suché větvičky, aby případnému vetřelci zapraskaly pod nohama.

Několikrát denně poslal Eve i s nákladními koňmi napřed, zatímco sám se vrátil kus cesty nazpátek k nejbližší vyvýšenině, kde sesedl, vytáhl dalekohled a pozorně zkoumal kraj, kterým právě projeli.

Slatera však zahlédl pouze dvakrát. Poprvé měl s sebou šest mužů, podruhé jich Reno napočítal patnáct.

Nato Reno sklapl dalekohled, skočil do sedla a tryskem dohonil Eve a koně s nákladem. Zaslechla dusot kopyt a otočila se. Zpod střechy jejího klobouku zachytil zlatý záblesk jejích očí a sytě medovou hřívu planoucí v žhavém srpnovém slunci. Neušlo mu, že kolem plných rtů se jí ukázaly jemné vrásky únavy a starostí.

Když Reno zastavil mustanga vedle ní, málem podlehl touze naklonit se a opět okusit jemnou Evinu chuť soli, potu a žáru. Zamračil se jako čert, protože ta stále vzrůstající a nezvladatelná lačnost po jejím těle ho ponižovala vždyť to byla coura ze saloonu!

„Už jsou blíž?” zeptala se Eve ustrašeně při pohledu na Renův zachmuřený výraz. „Ne.”

Navlhčila si oschlé rty.Oči zelené jako smaragdové křišťály pozorně sledovaly dráhu jejího jazyka.

„Tak jsou dál?” zadoufala. „Taky ne.”

Koutky úst jí ustaraně povisly. „Hádám, že ty koně z Tennessee mají větší výdrž, než jsme si mysleli.”

„Ještě nejsme v poušti.”

Eve náhle polekaně vyjekla a rozhlédla se kolem sebe. Projížděli dlouhým údolím, hlubokým jako koryto, jež po celé délce z obou stran lemovaly vysoké ploché skalní římsy. Na římsách rostlo tak málo vegetace, že pod řídkými keříky a chudičkými trsy trávy prosvítaly různobarevné vrstvy horniny. Stěny údolí měly skvrnitý vzhled, protože druhy kamene a hlíny se měnily metr od metru.

„A víš určitě, že tohle ještě není poušť?” zeptala se Eve.

„Je tu příšerné sucho.”

Reno na ni užasle vykulil oči. „Sucho? A co je podle tebe tohle?” ukázal před sebe.

Pohlédla tím směrem. Prostředkem údolí se vinula stužka vody, spíš hnědé než průzračně modré, ale tak uzoučké, že kůň by ji při troše snahy přešel suchými kopyty.

„Tohle,” odpověděla Eve, „je ubohá náhražka za říčku. Víc písku než vody.” S kyselým úsměvem smekl Reno klobouk, oprášil si ho plesknutím o rukáv a opět si ho nasadil. „Než se ti opět povede uvidět tolik vody, budeš na tu náhražku vzpomínat jako na nejkrásnější řeku na světě,” ujistil ji.

Eve se pochybovačně podívala na teninkou kalnou stužku klikatící se údolím. „Vážně?” nevěřila.

„Ano, ovšem jen pokud objevíme tu zkratku. Jinak tě čeká pohled na řeku, která připomíná peklo.”

„Rio Colorado?”

Reno přikývl. „Znám spoustu dobrodruhů, pro které v přírodě neexistuje žádná překážka, ale neznám jediného, jenž by překročil Colorado v místech, kde běží horskými kaňony, a vrátil se, aby se mohl rozdělit o své zkušenosti.”

Eve mrkla na Rena, aby se přesvědčila, že si z ní neutahuje. Kolem nich však panovalo tak nechutně prašné horko, že člověku na škádlení nezbývala ani špetka energie.

Vedro teď zmáhalo už i Rena. Rukávy vyrudlé modré košile měl vyhrnuté nad lokty a knoflíčky u krku rozepnuté hluboko dolů. Na černé houštině chloupků vykukující z rozhalené košile se mu perlily krůpěje potu jako drobounké diamanty. Po třídenní cestě mu na bradě vyrašilo husté černé strniště, které jeho úsměvu propůjčovalo výraz spíš ďábelský než konejšivý.

Ani pří zběžném pohledu by si ho nikdo nemohl splést s někým jiným, než čím skutečně byl tvrdým chlapem s pověstí vítěze ve všech přestřelkách, do kterých se kdy zapletl.

Přesto navzdory jeho zlověstnému vzhledu a přívalům smyslného napětí, jež neviditelně proudilo mezi jejich těly, Eve ještě nikdy nespala tak pokojně jako v posledních několika dnech.

A dokonce vůbec poprvé, kam až jí paměť sahala, to nebyla ona, kdo spal pouze na půl oka, připravený skočit při prvním šustnutí po zbrani a bránit slabší před šelmami, jež se za nocí plíží kolem tábořiště nebo po chodbách laciného hotýlku.

Skutečnost, že se pro změnu mohla spolehnout na někoho jiného, byla tak prostá a současně tak vzrušující, že ji nepřestávala slastně rozechvívat a nutila ji měnit pořadí dávných jistot.

Reno si povšiml, že Eve nabrala zhluboka vzduch do plic a opět blaženě vydechla, jako by pro ni i pouhé dýchání představovalo nesmírný přepych.

„Skoro bych řekl, že vyhlídka na poušť tě nijak neděsí,” poznamenal.

„Cože? Ach,” nepatrně se usmála. „O to nejde. Jen jsem si zrovna v duchu říkala, jaká je to nádhera, když můžu v noci spát bez starostí.”

„Kvůli čemu by sis je měla dělat?”

„Kvůli šikaně nebo zvrhlíkům, kteří kolem sirotčince odchytávali děti, nebo kvůli psancům slídícím v okolí tábora Lyonových.” Eve pokrčila ramena. „A tak podobně.”

Reno se zamračil. „Docházelo k tomu často?”

„Myslíš šikanu a zvrhlíky?” Stroze přikývl.

„Časem se naučili nechat mě na pokoji, ale pokud šlo o ty mladší…” Hlas se jí zlomil. „Strašně moc jsem se snažila, ale těžko jsem mohla uhlídat všechny.”

„A starý Lyon byl taky chlípník?”

„Ani náhodou. Byl milý a laskavý, ale…

„Ale při rvačce by byl bez šance,” dopověděl za ni Reno.

„To přece není u muže podmínkou.” Reno samým úžasem až přimhouřil oči. „Proč? Snesla bys zbabělce?”

Teď byla s úžasem na řadě Eve.

„To ne, ale byl prostě hodný. Nebyl tak rychlý, silný ani zákeřný, jako bývá většina mužů. Na to byl příliš… civilizovaný.”

„Měl žít radši na Východě,” zabručel Reno.

„Však taky žil. Jenže pak ho přestaly poslouchat ruce a Donna už byla moc stará, než aby dokázala odvádět pozornost dalších hráčů, proto se přesunuli na Západ. Tady se lidi dají zabavit snadněji.”

„Zvlášť když si koupili sirotka a vycvičili ho, aby odváděl pozornost karbaníků,” poznamenal Reno neomaleně.

Eve pevně stiskla rty, ale usoudila, že nemá cenu tohle popírat. „Ano,” přisvědčila, „se mnou se jim žilo mnohem snáz.” Renův výraz Eve prozradil, že potíže, jež Lyonovy trápily při shánění živobytí, v něm obzvláštní soucit nebudí. Zaváhala, ale pak se ještě jednou pokusila vysvětlit mu, že Lyonovi se k ní nechovali zloťřile ani krutě.

„Nutili mě k věcem, co se mi moc nezamlouvaly,” přiznala zdráhavě, „ale pořád to bylo lepší než sirotčinec. Lyonovi byli hodní.”

„Pro označení ptáčka, jako byl Don Lyon, existuje jisté slovo, ale hodný to zaručeně není.”

Reno přitáhl mustangovi uzdu a odcválal pryč dřív, než mu Eve stačila odpovědět. Nevěděl, zda by v klidu vydržel poslouchat, jak Eve obhajuje svého pasáka.

Byl milý a laskavý.

Ale i když Reno ujížděl seberychleji, přesto neujel ozvěně Evina hlasu, s nímž mu líčila svůj život s Lyonovými. Rozléhal se mu v hněvivém tichu jeho lebky jako špatné svědomí.

Se mnou se jim žilo mnohem snáz.

Nutili mě k věcem, co se mi moc nezamlouvaly.

Byl hodný.

Představa, že Eve bývala tak osamělá, že vítala každičký ždibek slušného chování a nazývala ho laskavostí, štvala Rena tak neuvěřitelně, že se mu ani nedostávalo slov. Mohl se s tím faktem nanejvýš smířit, jako se smířil s mnoha jinými věcmi, jež nechápal, například se svou touhou ochraňovat holku ze saloonu, která měla za sebou dokonalý výcvik ve lhaní, podvádění a „zabavování” mužů.

A tohle děvče mu věřilo natolik, že během posledních dní spalo mnohem klidněji než kdy v posledních letech.

Jen jsem si zrovna v duchu říkala, jaká je to nádhera, když můžu v noci spát bez. starostí.

Reno si proklatě dobře uvědomoval, že pomyšlení, že právě on dává holce ze saloonu vnitřní mír, by ho zdaleka nemělo dojímat.

Ale dojímalo ho.

Hory za Reném a Eve ustupovaly jako chladivě modrá vlna odlivu, po níž nezbude víc než vzpomínka na výšiny, v nichž tančí voda zhmotněná do křišťálové krásy a stromy rostou tak hustě, že kůň se mezi nimi neprotáhne. Ve vyschlých údolích a na občasných planinách teď měli koně místa až moc. Ve skutečnosti se volný prostor táhl do všech stran, kam až oko dohlédlo.

„Podívej!” ukázala Eve. Přitom se naklonila k Renovi, uchopila ho za pravý loket a ukázala před sebe. „Támhle.”

Reno se zahleděl naznačeným směrem, ale neviděl nic než hnědavé zvlněné kusy pískovce, jež připomínaly kosti vykukující tenkou kůží země.

„Co?” nechápal.

„Přece támhle!” naléhala Eve. „Fakt nic nevidíš? Ty kamenné stavby. Nejsou to náhodou ruiny těch vesnic, cos o nich povídal?”

Po chvilce Reno konečně pochopil.

„Ale to nejsou ruiny,” vysvětlil. „Tohle jsou jen vrstvy pískovce omleté větrem a deštěm.”

Eve se začala přít, ale nakonec to nechala plavat. Když se od Rena dozvěděla, že budou projíždět spoustou údolí, jimiž neprotěká jediný pramínek a nejsou zde ani jezírka se stojatou vodou, taky si nejdřív myslela, že si z ní dělá legraci.

Nedělal. Taková údolí skutečně existovala. Viděla je, projížděla jimi, cítila chuť jejich prachu na jazyku. A v téhle chvíli byla zrovna v jednom z nich.

Pro Eve představovala stále se měnící krajina ustavičný zdroj úžasu. Během těch let, co si čítala v deníku Cristóbala Leona, nikdy ve skutečnosti nepochopila, co prožívali španělští dobrodruzi, když pronikali do neznámé pouště, drželi se říček, jež se zmenšovaly a zmenšovaly, až beze stopy zmizely a nechaly po sobě pouze žízeň.

A zrovna tak si nedokázala představit pocit, když člověk vidí do všech stran sto mil daleko a nemá v dohledu jediný potůček, jediný rybník, jediný trs zeleně slibující stín či krůpěj vody, která by zahnala žízeň obrovskou jako poušť sama.

Ale přesto víc než sucho Eve ohromovaly nahé, mnohobarevné skály fantastických tvarů, jež vyrůstaly z vyprahlé země. Výškou přesahovaly všechny budovy, které kdy viděla, zářily všemožnými odstíny rezavé a krémové a zlaté barvy a svou kamennou velkolepostí ji nepřestávaly ohromovat.

Občas připomínaly spící stvůry, občas gigantické muchomůrky. A občas, jako například teď, jí připomínaly obrázek kamenných sloupů a klenby gotického kostela, který jednou viděla v knize.

Reno se postavil ve třmenech a ohlédl se přes rameno. Horský řetěz se na obzoru rýsoval jako modravá nejasná skvrna, snadno by ji zakryl pouhou dlaní. Dlouhé vyschlé údolí, které si vybral jako nejvhodnější cestu, skýtalo pramálo možností k úkrytu, ať už pro ně či pro jejich pronásledovatele. A přesto od úsvitu nezahlédl v krajině za jejich zády jiný pohyb než stín plovoucích mraků, a i těch bylo na nebi pomalu.

„Jak se zdá, Slaterovi koně to konečně vzdali,” poznamenala Eve a ohlížela se za sebe.

Reno jen něco neurčitého zabručel.

„Znamená to, že se dnes můžeme utábořit dřív?” zeptala se s nadějí. S úsměvem se po ní ohlédl. „To záleží…” utrousil. „Na čem?”

„Jestli ten pramínek, co o něm píše Calův otec, ještě nevyschl. Pokud ne, naplníme si měchy a utáboříme se o pár mil dál.”

„O pár mil?” Eve doufala, že se přeslechla.

„Mil. V takové poušti táboří u vody jen blázen nebo celá armáda.”

Chvíli nad tím přemýšlela a pak si povzdechla.

„Chápu,” řekla nešťastně. „Tábor u vody je stejný nesmysl jako tábor na rozcestí.”

Reno přikývl.

„Jak daleko je k tomu prameni?” zeptala se malomyslně.

„Pár hodin jízdy.”

Když Eve nechala jeho odpověď bez poznámky, Reno se na ni pozorně zadíval. Navzdory vyčerpávající mnohamílové cestě mu připadala v pořádku. Vlasy se jí leskly stejně oslnivě, jejich medové zlato vypadalo stejně přitažlivě, mozek jí pracoval pořád stejně bystře.

A co Rena těšilo nejvíc, Eve vychutnávala strohou krásu okolní krajiny se stejným okouzlením jako on. Prozrazovaly to její otázky i dlouhé mlčení, s nimiž si prohlížela prapodivné skalní útvary a spolu s ním si lámala hlavu nad záhadou, jaké síly vymodelovaly tu gigantickou nádheru.

„Jak silný je ten pramen?” zeptala se.

„Nač tě to zajímá?”

„Chci se vykoupat.”

Představa nahé Eve v čirém jezírku měla na Renovo tělo okamžitý a mocný účinek. S němým zaklením zaplašil z myšlenek obraz jejích napjatých bradavek lesklých po laskání jeho dychtivými ústy.

Ostatně, Reno se poctivě snažil vůbec nemyslet na Eve jako na ženu. Příliš ho to rozrušovalo. Většinou se dokonale ovládal, ale přesto dnes ráno si ji po probuzení málem přitáhl do náruče, a všechny psance, co se jim drželi v patách, byl ochotný poslat k čertu.

„Řekl bych, že tam bude jezírko přesně tak na koupání,” přisvědčil. Nadšený výkřik v předtuše té slasti Renovi od vzrušení nijak nepomohl.

„A to je až na konci tohohle údolí?” vyzvídala Eve.

„Nejsme v údolí, ale na vrcholku stolové hory.”

Podívala se na Rena a opět se ohlédla za sebe.

„Mně to ale připadá jako údolí,” namítla.

„Jenom když jedeš tímhle směrem,” vysvětlil. „Pokud bys přijížděla od pouště, tak by ti to bylo jasné. Je to stejné, jako když šplháš po obrovských širokánských schodech, jeden po druhém, až dorazíš k úpatí, a nakonec i ke skutečným horám.”

Eve zavřela oči a vybavila si mapy z deníku. Bylo jí jasné, že kraj se jí musí zdát dočista jiný než Španělům, kteří tudy většinou projížděli v opačném směru než teď ona s Reném.

„Proto to taky pojmenovali Mesa Verde Zelená stolová hora,” poznamenala náhle.

„Cože?”

„Španělé. Tu stolovou horu spatřili poprvé z pouště. No a v porovnání s pouští jim musela připadat zelená jako brčál.” Reno si posunul klobouk z čela a s úsměvem se na Eve podíval.

„Tak tohle ti vrtalo hlavou celé dny, viď?” zeptal se.

„Ale už nevrtá,” prohlásila spokojeně.

„Španělé byli možná posedlí po zlatě, ale hloupí určitě nebyli. Vzhled každé věci záleží na porovnání s tím, co je kolem ní.”

„Platí to i pro červené šaty?” zaryla Eve.

Sotva však ta slova vyslovila, už ji to mrzelo.

„Ty snad nikdy nedáš pokoj, viď?” zeptal se Reno mrazivě. „Takže mám pro tebe špatnou zprávu. Nevzdám se ani já.”

Dlouho pak jeli v nepřerušovaném mlčení, pouze kopyta koní bušila do země v tak důvěrném rytmu, až to připomínalo tlukot srdce. Člověk ho ani nevnímal, dokud se rytmus nečekaně nezměnil.

Údolí, jež ve skutečnosti údolím nebylo, se začalo stále strměji svažovat. Když se napojilo na kamenný labyrint kaňonů, okolí se naráz změnilo. Po obou stranách se teď zvedaly mírné svahy vyprahlé na kost a mezi nimi se dalo projet, ovšem s oblaky zvířeného prachu v patách.

Svahy lemovaly kmeny topolů s tak seschlými zasedlými listy, že skýtaly jen pramálo stínu. Rostliny, jež k životu potřebovaly povrchovou vodu, tu zřejmě vyrašily kdysi dávno, ale teď už byly vyschlé, drolily se, chrastily s každým poryvem větru a nedočkavě čekaly na období dešťů.

Čím dále ujížděli na severozápad, tím vyšší se stávaly boční svahy a tím hlubší a užší koryto mezi nimi.

Po chvíli si Reno rozepnul pouzdro s šestiranným koltem a z pouzdra vytáhl svou opakovači pušku. Natáhl kohoutek a držel pušku při jízdě napříč sedla.

Tohle Renovo jednání Eve prozradilo, že jedinou možností je cesta vpřed, a ta se rychle měnila na pouhou prasklinu ve vyschlých kostech země. Eve z odřeného pouzdra vytáhla stařičkou dvouhlavňovku po Donovi a překontrolovala komory, zda jsou nabité.

Suché cvakání kovu o kov, jež přitom zaznělo, dolehlo až k Renovi. Eve si položila pušku přes sedlo stejně jako Reno, jen hlavně ukazovaly na opačnou stranu než u jeho pušky. Tvářila se soustředěně a ostražitě, ale po strachu neměla v obličeji ani stopu.

V tom okamžiku si Reno připomněl Willow, jak jednou stála zády k němu s namířenou puškou v ruce a vyčkávala, zda člověk, který vyjde z lesa jako první, bude Caleb nebo člen Slaterova gangu.

Tehdy se objevil Caleb, ale Reno nepochyboval, že kohokoli jiného by Willow ihned zastřelila. Ne snad, že by měl o Evině odvaze pochyby. Určitě ne v tomhle směru. Strávila příliš mnoho let obranou sama sebe, než aby před nebezpečím utekla.

Naučili se nechat mě na pokoji.

Reno nepřetržitě těkal očima kolem sebe, zkoumavě pátral mezi stíny a mezi občasnými zákruty cesty. Šedému mustangovi se cesta úzkým korytem nezamlouvala o nic víc než jeho pánovi. Stříhal ušima a stáčel je směrem ke každému šustnutí. Navzdory té spoustě mil, kterou už urazili, se nesla klisna lehce, svaly jí pružně hrály. Při první známce nebezpečí byla připravená okamžitě reagovat.

Hnědá kobylka byla rovněž ve střehu. Eve vycítila její nervozitu z neklidného pošvihávání ocasem a z drobného napjatého kroku. Dokonce i Huňáči nebyli ve své kůži, drželi se těsně za Eve, jako by nechtěli riskovat, že jim oba jezdci ujedou.

Zleva i zprava se ke korytu připojovaly další vyschlé přítoky, ale hlavní kanál se nepřestával zužovat, zakusoval se do země pořád hlouběji. Z převisů se po obou stranách staly útesy, jež trčely do takových výšek, že zaclonily slunce.

Náhle Reno nečekaně strhl mustanga do jednoho z vedlejších koryt. Ostatní koně se spěšně pustili za ním. Když chtěla Eve promluvit, rázným gestem ji umlčel.

Po dlouhých minutách čekání proklusalo kolem ústí přítoku stádečko divokých koní. Dusot jejich kopyt téměř dokonale tlumil písek. Koně mířili opačným směrem než Reno s Eve.

Eve cítila, jak se její kobylka nadechla, aby ze sebe vyrazila zaržání. Bleskově se předklonila v sedle a přiklopila zvířeti nozdry dlaní.

Renovi její pohyb neušel. Pochopil, co Eve udělala, a uznale přikývl. Ještě dlouho poté, co kolem nich proběhli divocí mustangové, Reno ostražitě vyčkával.

Nikde se nic nepohnulo.

Reno si uvědomil, jak nesmírně jsou koně unavení, jak daleko pokročil večer, kolik cesty mají ještě před sebou.

Rozhodování mu trvalo krátce. „Utáboříme se tady.”

Pramen se dal najít jen podle pronikavé zeleně ostrůvku vegetace, který ho obrůstal. V místech, kde z tůňky vytékala voda, rostla uzounká stužka kapradin, jež ale vzápětí vystřídaly méně náročné rostliny. Přesto ani těch tu nebylo mnoho, protože suchý vzduch vysával vodu mnohem rychleji než rostliny. Dvacet metrů od tůňky mizel pramínek vody v písku a v oblázcích.

Reno seděl v podřepu a studoval zvířecí stopy kolem pramene. Chodila sem pít vysoká, dále kojoti, králíci, havrani a koně. Ani jeden z koní neměl zřejmě podkovy, ale Renovi se na těch stopách stejně něco nezdálo.

Sám uměl maskovat stopy svých koní stopami stád divokých mustangů, a neexistoval jediný důvod se domnívat, že Slater bude v maskování stop méně chytrý. Ovšem tady se z otisků nedalo vyčíst vůbec nic.

Zdráhavě se zvedl, vyskočil na Darling a odjel k vyvýšenému místu, kde čekala Eve s nákladními koňmi. Po třiceti metrech se otočil, aby se podíval na své vlastní stopy. Ve vlhké kypré hlíně nanesené sem při jarních záplavách nechávala Darling hluboké, zřetelné otisky podkov.

„Byl tady Slater?” zeptala se Eve s okázalým klidem, když seskočil vedle ní.

S tou otázkou počítal. Hodiny a dny strávené na cestě ho poučily, že Eve umí používat oči i mozek. Přestože v deníku nebyla tahle cesta naznačená a Slater se neměl podle čeho řídit, nedalo se vyloučit, že je předjel.

Španělé neobjevili všechny cesty hornatou divočinou. Totéž platilo pro armádu Spojených států. Indiáni o nich jistě věděli a někteří muži ze Slaterovy tlupy klidně mohli znát věci, o kterých běloši neměli ani tušení.

„Podle stop těžko říct,” přiznal Reno.

Úlevou si slyšitelně oddechla.

„Ale vyloučit se to nedá,” pokračoval. „Ne všichni z jeho bandy mají okované koně.”

„V Canyon City měli.” Ale ještě dřív, než Reno stačil cokoli dodat, se sama opravila: „Jenže teď už dávno nejsme v Canyon City.”

Knír se mu nadzdvihl úsměvem.

„Komančové nejsou ve městě vítanými hosty,” připomněl jí Reno.

„A nemohly to být otisky od stáda divokých mustangů?”

„Některé z nich nepochybně ano. Ale některé byly hodně hluboké.”

„Jako když kůň nese jezdce?” ujišťovala se Eve.

„Nebo jako když se kůň odtahuje od svého souseda. U tak malé tůňky se budou koně navzájem odstrkovat a útočit na sebe.”

Eve nešťastně přitakala a olízla si suché rty.

„Nemusíš se bát, gata,” chlácholil ji Reno. „V žádném případě tě o tvou koupel nepřipravím.”

Radostí se usmála. Přitom si uvědomila, že kdesi na té předlouhé, žhavé vyčerpávající cestě jí přezdívka, kterou pro ni vybral Reno, dávno přestala vadit. Ale možná to bylo i tím, že jeho hlas ztratil svůj jedovatý podtón, s nímž ji tak oslovoval. Teď na ni mluvil s nenásilnou něžností, jako když člověk láká zdivočelou kočku o kousek blíž, aby si ji po dlouhém přemlouvání mohl pohladit.

Ta představa vehnala do Eviných tváří ruměnec, jenž s žárem vydechovaným rozpálenými skalami kaňonu neměl vůbec nic společného.

„Kryj mi záda, než naplním měchy,” požádal ji Reno. „Až skončím, napojím koně, hezky po jednom.”

Než doplnili zásoby vody, napojili koně a vrátili se do uzoučkého bočního kaňonu, slunce sklouzlo ke skalnatým vrcholkům okolních útesů. Vzduch byl nehybný, tábořištěm neproletěl ani záchvěv vánku. Z každé škvíry, z každého zákoutí prýštily temné stíny a slévaly se v němém přílivu. Nad hlavou se jim temně rdělo slunce vášnivými odstíny západu.

Zatímco se Reno staral o koně, Eve rozdělala ohníček u mohutného skalního převisu. Než se dým vyšplhal nad jeho vrchol, stačil se rozptýlit, takže o přítomnosti tábora svědčila jen vůně borového dřeva a kávy. Ve skrovném světle dohasínajícího ohně se Eve chvatně najedla a sebrala si věci potřebné ke „koupeli”.

Reno mlčky sledoval, jak Eve mizí v temnotě s polní láhví, malou kovovou pánvičkou, měkkým hadříkem a kusem mýdla. Přes rameno měla přehozené vybledlé šaty ušité ze starých pytlů od mouky. Nebylo mu jasné, zda se Eve chce do nich po koupání převléknout, či jestli je použije místo ručníku.

„Nechoď daleko,” upozornil ji.

Přestože promluvil tiše, Eve sebou po jeho slovech trhla.

„A vezmi si s sebou pušku.”

Reno slyšel, jak Eve zvedá pušku a opět míří do tmy.

Skutečně nešla daleko, jen za hranici světla vrhaného ohýnkem.

Doléhalo k němu tlumené šplouchání vody. Měl dojem, že slyší i šeptavé tření látky o kůži, jak se Eve vysvlékala. Ale to se mu určitě jenom zdálo, stejně jako její blažený povzdech, když jí voda celičkou objala. A už vůbec nemohl slyšet její roztřesený dech, když si žínkou omývala chladem ztuhlá ňadra.

Ale představovat si to mohl.

Taky si to představoval.

10.

Eve vylezla z tůňky na břeh a vzduch se jí přilepil na mokrou kůži jako kluzká chladivá dlaň. Zachvěla se, ale ne zimou. Stejně jako polodivoký ostražitý mustang, i Eve vycítila, že není ve tmě sama. Popadla šaty ušité z pytlů, roztřásla je a spěšně si je přehodila přes hlavu.

„Hotovo?”

Renův hlas se ozval sotva pár kroků od ní.

Eve se otočila, oči vytřeštěné úlekem. Stál na dosah ruky a v podpaží svíral uzlík čistého oblečení.

„Ano,” šeptla. „Už jsem skončila.”

„V tom případě ti jistě nebude vadit, když se vykoupu i já.”

„Ach…”

Eve se roztřeseně nadechla a v duchu si řekla, že ji vůbec nezklamalo, že Reno šel za ní pouze proto, aby se po dlouhé cestě také osvěžil. Honem ucouvla.

„Můžu si vypůjčit tvoji žínku?”

Ten chraptivý hlas jí až bolestivě připomněl, že je v přítomnosti muže. Kůže ji svědila, jako by ji dráždivě hladil ústy.

„Ale samozřejmě,” přisvědčila.

„A tvoje mýdlo?” Rozpačitě přikývla.

Tím pohybem však nechtěně uvolnila volný uzel, do kterého si svázala vlasy. Po kadeřích, jež sejí rozsypaly hluboko pod pás, se roztančily měsíční paprsky.

„A co tvoje ruce, gata? Ty bych taky mohl použít?”

Renovi neušlo, jak se Eve zadrhl dech, a zalitoval, že neví, jaké pocity se jí honí hlavou. Zajímalo by ho, zda je to zvědavost nebo strach, touha nebo děs, co ji tak očividně zbavilo dechu.

„Chápu, že k naší dohodě tohle nepatří,” pokračoval, „ale strašně rád bych se oholil. V horku to strniště píchá přímo ďábelsky.” „Ach. Ano, oholím tě,” vyhrkla spěšně.

„Už jsi někdy někoho holila?”

Když Eve přikývla, měsíční zář jí zasršela z kadeří jako tekuté stříbro.

„A stříhala jsem vlasy,” dodala, „a dělala manikúru.”

„Další způsob, jak si přivydělat, co?” „Jistě,” souhlasila.

A protože věděla, co si Reno myslí, dodala: „Ale žádný z těch mužů se mě ani nedotkl.”

„A pročpak? Za to byl příplatek?”

„To ne, ale držela jsem jim břitvu na krku,” odsekla Eve rázně.

Reno si vzpomněl, jak ji viděl před pár minutami, nahou v bledém měsíčním světle, lesknoucí se jako stříbrnočerný samet, s oblinami a křivkami, které by muže dohnaly k zešílení. Upřímně toužil uvěřit, že je stejně čistá, jako vypadá.

Ale nedokázal to.

Dokonce ani noční tma neskryla jeho nedůvěru. Eve to poznala a výraz jejího obličeje se naráz změnil, chladem a odtažitostí připomínal měsíc.

„Sebe jsem nikdy neprodávala, pistolníku.”

Reno se ponuře usmál. Rád by Eve věřil se stejnou samozřejmostí, s jakou dýchal a chodil. Byl by se vzdal ráje a dobrovolně šel do pekel, kdyby to Eve vrátilo aspoň polovinu té nevinnosti, jakou si uchovala navenek, jaká v měsíčním světle vyzařovala z jejího nahého těla třpytícího se měsíční září a křišťálovou vodou.

Hloubka vlastní touhy uvěřit tomu, že Eve své tělo nikdy nepoužívala jako zboží, Rena doslova šokovala. Přestojí nedokázal potlačit o nic víc než radost z pouhého pohledu na její práci u táborového ohně, na domáckost, jež ji doprovázela na každém kroku.

Reno si svůj vztah k Eve nedokázal logicky zdůvodnit. S holkami ze saloonu si nikdy nezačínal, obešel se bez nich. Raději se obešel bez ženy, než aby pil ze znečištěného pramene. Přesto teď toužil po Eve se stravující touhou a kašlal na to, kolik mužů si z ní už načerpalo svůj podíl slasti.

To proto se v saloonu Gold Dust zapojil do karetní hry. Stačil mu jediný pohled na Eviny neuhýbavé oči a roztřesené rty, aby k ní bez dalšího rozmýšlení zamířil rovnou od dveří. Bylo mu jedno, že ti dva psanci u jejího stolu nejsou dalším hráčem nijak nadšení, protože jim kazil zajímavou zábavu. Jenže on by klidně i střílel, jen aby mohl vedle ní aspoň sedět. Byl by i zabíjel.

A taky že zabil.

Reno se prudce otočil a zamířil k plochému pískovcovému balvanu, na kterém měla Eve rozložené své věci. Posadil se na jeho hranu, čisté oblečení odložil stranou a rychle a vztekle si začal rozepínat košili.

„Máš s sebou břitvu?” zeptala se Eve.

Reno sáhl do zadní kapsy u kalhot a vytáhl zavírací břitvu s rovnou čepelí. Beze slova ji podal Eve, protože měl strach, že hlasem by vyzradil, jak zoufale si hnusí skutečnost, že se rukama dotýkala tváří, vlasů a rukou cizích mužů, a celou tu dobu jí ti chlípníci civěli zblízka na ňadra a rty, vdechovali šeříkovou vůni její kůže, v duchu ji svlékali, roztahovali jí stehna…

Eve ostražitě přistoupila k tomu nebezpečnému tvorovi, jenž ji sledoval očima ve tmě černýma jako peklo. Roky života v cikánském voze Lyonových ji naučily pracovat s minimem vody a co nejrychleji. Navlhčila Renovi vlasy i husté strniště na tvářích a začala ho mydlit.

Normálně při této činnosti stávala mužům za zády, ale Reno seděl na dlouhém kameni vybíhajícím ze skály, takže jinde než před něho se postavit nemohla.

A Eve si v duchu tajně přiznala, že stát jinde ani nemá chuť. Líbil sejí pohled na Renovy zavřené oči, líbilo se jí, že její dotyky mu působí potěšení.

Zatímco Eve pracovala, Reno pomaloučku a nenápadně měnil polohu, poposedal, až náhle zjistila, že mu stojí přímo mezi stehny. Polekaně vyjekla. V tu chvíli ji Reno podepřel rukama v pase, jako kdyby klopýtla.

„K sakru,” zašeptala.

Otevřel oči. „Prosím?”

„Ještě bych ti měla udělat manikúru. Ruce.”

Reno povytáhl jedno černé obočí a napnul prsty, jemně je zabořil do ladného oblouku Eviných kyčlí. Zřetelně cítil žár jejího těla, protože jejich kůži dělila jediná vrstva hrubé látky. Pod šaty z pytlů byla dočista nahá.

Eve vsrkla vzduch do plic a bála se vydechnout. Netušila, kolik slasti mohou poskytnout mužské dlaně přitisknuté k jejím bokům.

„Ruce,” zašeptala.

Reno se usmál a opět jí prohnětl kyčle.

„Moje ruce,” souhlasil Reno. Pak se předklonil a šeptl s ústy zabořenými do Eviných prsou: „Kde všude bys je ještě chtěla?”

„Ale tak jsem to nemyslela.”

Honem se odvrátila a ucouvla z jeho dosahu. Z láhve mu nalila vodu na dlaně. „Musíš si je pořádně namočit.”

Reno si poslušně poléval ruce vodou, zatímco Eve mu mnula namydlené vlasy. Až mu z toho doteku naskakovala husí kůže. V duchu se proklínal za tu nepřiměřenou reakci vůči jedné ženě, ale nahlas nepronesl ani slovo. Pokud se Eve rozhodla jeho vzrušení ignorovat, pak by si žádným vnucováním nepomohl. Neměl v úmyslu dát jí nad sebou víc moci, než už měla. Prsty si v jeho vlasech propalovala stezičky a vzrušovala ho až po samý práh bolesti.

„Tobě je zima?” podivila se Eve, když si všimla, jak je roztřesený.

„Není.”

Mluvil zastřeně, protože vzrušení ho málem zbavilo vědomí. Uchváceně sledoval hru světla a stínu v její tváři, když se k němu skláněla a dotýkala se ho překvapivě silnýma rukama.

Až po chvíli si Reno vzpomněl na popraskané puchýře, které Eve zbyly od vyrývání hrobu pro oba Lyonovy. Uchopil ji za ruku a obrátil ji dlaní vzhůru. Přestože se rány už skoro zahojily, na kůži pořád ještě zbývaly stopy po těžké dřině s lopatou. A druhá ruka na tom byla podobně.

„Bolí to?” zeptal se.

„Už ne.”

Mlčky jí ruku pustil.

Ostražitě si ho prohlédla a teprve potom sáhla po břitvě. Cvaknutí, s nímž vytáhla zavírací čepel, se nocí rozlehlo jako výstřel z dětské pistolky. Opatrně si vyzkoušela ostří, ale i přesto jí na kůži zůstala teninká mělká brázda.

„A sakra,” zabručela. „Nesmíš sebou cukat, břitva je strašně ostrá.”

Reno se usmál jako půlměsíc.

„Cal ji nabrousil speciálně pro mě,” pochlubil se. „Ten chlap by dokázal naostřit i cihlu.” Přestože Eve ve tváři nehnula svalem, Reno cítil, jak se jí uvnitř těla všechno napjalo. „Co se zas děje?” podivil se.

Užasle na něho hleděla a nechápala, jak se v ní cizí člověk může tak dokonale vyznat. „Nesmíš dělat nic, co, echm, co by mě polekalo,” vykoktala nakonec.

„Například?”

„Dotýkat se mě.”

„Už jsem měl strach, že si o to nikdy neřekneš,” zapředl Reno a objal ji kolem boků.

„Přesně to jsem nechtěla!” bránila se chvatně a ucouvla. „Nechci, aby ses mě dotýkal, chci, aby ses mě nedotýkal.”

„Tak se konečně rozhodni!”

„Snažím se ti vysvětlit, že bys mě neměl osahávat.”

Reno znehybněl jako šelma před útokem. „Uzavřeli jsme spolu obchod, gata. Nezapomnělas?”

Eve zavřela oči. „Nezapomněla,” šeptla. „Těžko můžu myslet na něco jiného.”

Ukaž svoje karty. Třeba ho tím vyvedeš z míry. Třeba zjistí, že se pouští do předem prohrané partie. Třeba to rovnou vzdá.

„Já nechci ze slibu vycouvat,” pokračovala, „ale jakmile mě začneš osahávat, znervózním, a ta břitva je proklatě ostrá.”

Eve si všimla, že Reno ji sleduje s vlčí lačností, kterou nedokázala skrýt ani temnota.

„Ani se nehnu,” slíbil nakonec Reno hrdelním hlasem.

„Tak dobře.” Zhluboka se nadechla a vydechla, ale příliš ji to neuklidnilo. Když se k němu sklonila a závan jejího teplého dechu mu ovanul hruď, musel Reno napnout všechny síly, aby se ovládl.

„Připravený?” zeptala se.

Vyprskl smíchy. „Asi nemáš ani ponětí, jak moc jsem připravený.”

Eve se sklonila a začala Rena zručně holit a po každých pár tazích si břitvu otřela do žínky. Při práci zkoušela sama sobě namluvit, že to je stejné, jako když tisíckrát předtím holila Dona Lyona. Don se zapřísahal, že její šikovné ruce jsou jeho tajná zbraň, protože díky nim vypadal solidně a blahobytně a mohl se nenápadně vetřít ke karetnímu stolu, jelikož jeho aristokratické vzezření nevyvolalo u ostatních hráčů předem sebemenší podezřívavost. Navíc jim ušel i fakt, že hrst stříbrňáků, které přihodil do banku, by při podrobnějším zkoumání neobstála.

„Teď se ani nehni!” upozornila ho Eve tlumeně.

„Jsem jako skála,” slíbil Reno.

Zvedla mu bradu do výšky a jemnými hladkými tahy ho holila pod krkem. Když skončila, zaslechla, jak si zhluboka vydechl. Kradmo si přejel dlaní po tvářích.

„Neřízla jsem tě,” ujistila ho honem.

„Jen si to ověřuju. Ta zatracená břitva je tak ostrá, že bych se o své vlastní smrti dozvěděl až potom, co by mi krev stekla na opasek.”

„Když mi tolik nedůvěřuješ,” odsekla naštvaně, „tak proč ses neoholil sám?”

„Na to se sám sebe taky ptám.”

Eve potlačila úsměv a šla břitvu opláchnout do studené vody. Potom se k Renovi vrátila s čistě vypranou žínkou a ještě jednou mu s ní přetřela obličej, aby smyla i poslední zbytky mýdla.

Přitom mu na ramena a na hrudník stékaly kapičky vody a zaplétaly se mu do hustého porostu na prsou. Sykl, jako kdyby ho Eve spálila.

„Omlouvám se,” řekla.

„To nemusíš.”

Polekaně se na něho podívala, načež si podebrala dlouhé těžké kadeře a opět si je spletla do uzlu na šíji.

„Mám je radši rozpuštěné,” prohodil.

„Překážejí.” „Mně ne.”

„Ani jedno říznutí,” zněla odpověď. Eve byla se svým výkonem očividně spokojená.

„Než se vykoupeš, půjdu natrhat pár lískových oříšků.”

Než se Reno vzmohl na slovo, už běžela zpět k táboru.

Představa, že se svlékne, vykoupe a počká na ni nahý, byla nesmírně lákavá, ovšem vzpomínka na hluboké otisky koňských kopyt na břehu pramene mu vysvětlila, že to je hotová pošetilost.

Dokud bude s Eve jen laškovat a ochutnávat její ústa a pleť, pak si dokáže zachovat chladnou hlavu a dávat si pozor na případného nepřítele. Jakmile by však spustil kalhoty, buď by ho Slater přepadl, nebo by musel cestovat dál s panovačnou ženskou, která by si ho omotala kolem prstu.

V duchu sice klel, ale nakonec se vykoupal, natáhl si čisté prádlo a opět vklouzl do kalhot. Zrovna se natahoval po čisté košili, když se ze tmy ozval Evin hlas. „Reno?”

„Jen pojď. Jsem v civilizovaném stavu.” Přistoupila blíž a spatřila nejasný obrys jeho nahých mokrých ramen a temnou siluetu džin. „Děkuju,” zašeptala. „Za co?”

„Že mě nezahanbuješ.”

„To je dost divný výraz pro…”

Reno zjistil, že tu větu nedokáže dopovědět. Na představu Eve jako holky ze saloonu už začínal být alergický. Podrážděně zavrčel a pokračoval v rozbalování košile, aby se mohl obléknout, ale hned si to zase rozmyslel.

„Srovnej mi to, jo?” požádal a podal košili Eve.

Když zaváhala, jedovatě dodal: „No dobře. Tohle do naší dohody nepatří, to je pravda.”

Vzala košili a zuřivě ji roztřásla. Upíral na ni oči, jež ve světle měsíce získaly barvu tepaného stříbra. Bylo zřejmé, že byla zvyklá starat se i o mužské oblečení.

„Jsi moc šikovná,” pochválil ji Réno.

„Ke konci měl Don potíže vůbec se do šatů nasoukat, natož si je pozapínat,” vysvětlila Eve.

„Nemohla bys tedy pomoct i mně?”

Překvapeně se usmála. „Proč ne? Natáhni paže.”

Poslechl a ona mu košili navlékla.

„Zapneš mi ji?” prohodil rádoby ledabyle.

Eve po něm střihla přísným pohledem.

„Ale nemusíš,” dodal chvatně. „Není to součást našeho…”

„Obchodu,” zamumlala a sáhla po prvním knoflíku. „Čert aby to vzal. Příště budeš nejspíš chtít, abych tě vysvlékla.”

„To není špatný nápad. Nabízíš se snad dobrovolně?”

„Ani náhodou,” odmítla rázně. „To nepatří k našemu.

„Obchodu,” dořekl za ni.

Prudce k němu zvedla hlavu, ale on se jen usmíval.

Eve se soustředila na knoflíky. Přitom se snažila nevnímat, jak nesmírně se jeho svalnaté tělo liší od křehké a věkem pokroucené tělesné schránky Dona Lyona.

Jenže to bylo vyloučeno. Z Renova mohutného těla vyzařovalo zdraví a síla jako žhavý příliv.

„Proč se o Lyona nestarala jeho žena?” zajímal se Reno.

„Donna dělala, nač jí síly stačily, ale s rukama na tom byla ještě hůř než on.”

Šeříková vůně, jež stoupala Eve z vlasů, připadala Renovi ještě silnější než vůně mýdla samotného.

Evin praktický přístup k práci a zručnost Renovi prozradily, že v minulosti strávila spoustu času pečováním o muže, který se nemohl postarat sám o sebe.

Ještě dobře, že ten její švindlířský pán je po smrti, říkal si Reno v duchu ponuře. Možná bych podlehl pokušení ho odprásknout a zdravý rozum by s tím nesvedl pranic.

„Tak. Hotovo!” ohlásila Eve.

„Ještě ne. Ještě nemám košili zastrčenou do kalhot.”

„To už zvládneš sám.”

„Copak je na tom špatného? Přece na tobě nechci, abys mě svlékala, ne?” Nedůvěřivě se na něho podívala a Reno se usmál. „Koukám, že tě budu muset zase začít hladit, viď?” zeptal se.

„Houby s octem.”

Než si to Eve stačila pořádně srovnat v hlavě, natáhla se Renovi po opasku. Protože přezku měl už uvolněnou, šlo jen o rychlé rozepnutí kovových knoflíků.

Bleskově mu začala zastrkovat košili stejně jako kdysi Donu Lyonovi, začala vzadu a postupovala dopředu.

Vteřinku nato Reno až zasykl, když zavadila prsty o jeho vzrušené pohlaví. Vyjekla a honem chtěla vyškubnout ruce ven. Reno byl však rychlejší. Popadl Eve za zápěstí a přidržel jí ruce na místě, na kterém je toužil mít už tak dlouho, že ztrácel sebekontrolu jen při pouhém jejich dotyku.

„Pusť mě!”

„Jenom klid, gata. Tam dole tě nic neukousne a ty jsi jistě rozepnula dost kalhot, abys to sama moc dobře věděla.”

Zatvářila se tak šokované, že by se nejradši rozesmál, kdyby ho nespalovala bolest té nesnesitelné touhy.

„Mám sto chutí nechat se od tebe chvíli mazlit, ale příliš by mi to odvedlo pozornost od Slatera. Spokojím se s jednou pusou, možná se dvěma…” rozhodl se Reno.

Eve se mu chtěla vytrhnout ze sevření, ale o to víc se dotýkala jeho vzrušeného mužství. Reno se neubránil slastnému a toužebnému zasténání. Lačně se díval na něžné rty, které měl sotva pár centimetrů od své tváře.

„Ani se nehni…” zachraptěl sípavě.

„Ihned mě pusť…”

„…nebo si stáhnu kalhoty,” pokračoval Reno přerývaně, „a donutím tě dokončit, cos začala, a vykašlu se na všechny, co nám jsou v patách.”

„Já že jsem něco začala? Tos přece ty, kdo…”

„Nehýbej se!”

Eva ztuhla.

Reno stísněně vydechl. Začal jí zvolna vytahovat ruce z kalhot, ale hned se zase zarazil, protože měla hrůzou prsty zaťaté do pěstí a ztěžovala mu to.

„Rozevři dlaně,” vyzval ji.

„Ale vždyť jsi říkal, abych se ani neh…”

„No tak!” poručil. „A pomalu, gata. Hodně pomalu.”

Eve povolila pěsti a přitom proti své vůli pohladila Rena po celé délce jeho údu.

Reno tenince vykřikl, jako by ho natahovali na skřipec. Vyškubl její ruce ze svých kalhot, ale místo aby jí uvolnil zápěstí, položil si její dlaně na ramena. „Přestaň se se mnou pořád prát,” napomenul ji něžně. „Teď je nejvyšší čas dokázat mi, jak dobře dokážeš držet slovo.”

V Eve se svářil strach se vzpomínkou na rozkoš z jeho polibků.

Možná až zjistí, že slovo držet umím, pocítí ke mně něco víc než jen smyslnou žádost. Možná…

„Nevezmu si tě, pokud sama nebudeš chtít,” připomněl jí netrpělivě. „Tohle ti dělá starosti?”

„Ano. Já…”

Reno jí přiklopil rty na ústa. Jazykem jí vklouzl mezi zuby a znemožnil jí pronést jediné slovo.

Vyrazila ze sebe polekaný sten, ale jinak se nebránila. Navzdory své zjevné síle a touze se k ní nechoval hrubě, naopak. Jakmile pochopil, že se mu nebude vzpouzet, byl na ni přímo něžný.

Citlivé okraje Eviných rtů laskal jeho hedvábný knírek. Jak se polibek nevyhnutelně prohluboval, probíhaly jí nervy elektrizující výboje, jež poprvé pocítila už při jejich prvním setkání. V útrobách sejí rozhořel žár, rozechvěl ji rozkošnickou touhou, na kterou v šedi jejího dosavadního života nebylo dosud místo. Celé ty roky toužila po Renovi a sama netušila jak strašně.

Ale teď už to věděla.

Zvědavě otevřela doširoka oči. Zajímalo ji, zda Reno prožívá podobné pocity, podobný nečekaný žár. Z té blízkosti však viděla pouze jeho husté černé řasy, které by mu mohla závidět každá žena. Jejich hebkost v ní probouzela pocit bezpečí.

Ostýchavě zavadila jazykem o Renův jazyk, znovu si připomínala chuť jeho úst, sametovou hebkost a žár. Na okamžik zapomněla na svůj strach, na jejich dohodu a naděje do budoucna, prostě jen vychutnávala polibek v rozechvělém hlubokém tichu, jaké ještě nikdy nezažila.

Náhle ji nečekaně proťal žhavý blesk, jediný výstřel vrcholného vzrušení, jenž zasáhl cíl a proklál ji od ňader až po kolena. Líbila se jí chuť a vřelost toho důvěrného líbání, jež jí vysílalo vlnky rozkoše do všech koutů těla a učilo ji věci, které sama o sobě ani netušila.

Pomalé lehýnké tření Renovým jazykem o její v ní vyvolávalo závrať a znemožňovalo jí dýchat. I když se odtahovala, současně si Rena podvědomě přitahovala blíž.

Reno cosi chraptivě zamumlal na protest.

„Nemůžu dýchat,” hájila se Eve.

A právě zastřenost jejího hlasu prozradila Renovi víc, než by to svedla sebevýmluvnější slova. Zachytil její spodní ret mezi zuby a něžňounce ho hryzal a vpíjel do sebe její polekané výkřiky.

„Oplať mi to, gata.”

„Co?”

„Mám to rád žhavé a hluboké.”

Zesílil objetí a přimknul si Eve blíže k lačnícím ústům.

„Nezapomnělas?” zeptal se.

Než stačila odpovědět, opět jí polapil ústa a rozpáčil jí rty jazykem.

Smyslný tanec jejich propletených jazyků jí ukrádal schopnost jasně myslet. Celá se napjala, ale ne odporem nebo strachem ze stále užšího objetí. Tentokrát se jí přetěsný kontakt s Renovým tělem líbil k zbláznění, a co víc, prahla po něm tak silně, že na nic jiného už pro ni na světě nezbylo místo.

Jak si na důvěrnosti s Reném zvolna navykala, sama si troufala na odvážnější prozkoumávání jeho úst, hladila ho jazykem po jazyku a prožívala opojení z toho, že i ona má nad Renem aspoň jistou moc. Dech jí uvízl v hrdle, ale náhle k životu potřebovala laskání víc než vzduch.

Reno ji drtil v objetí a líbal ji, jak ještě nikdy v životě žádnou ženu nelíbal ne takhle, nikdy to nebyly dva sálající plameny, jež šlehaly vysoko nad ně, vzpínaly se jeden po druhém, aby ve společném žáru spekly jejich ústa do nerozlučného spojení.

Když se Eve od Rena konečně odtrhla, dýchala přerývaně jako po dlouhém běhu a v ústech měla náhle pocit zoufalého prázdna. Upírala na něho omámený pohled a vpíjela se do jeho úsměvu, mužného, žhavého a zlověstného jako celé jeho tělo. Prsty zaťal do jejích pružných boků, přitáhl ji opět na sebe a celou délkou své postavy vychutnával žár, který v ní rozkřesal.

Když ji pak začal opět líbat, noc se s ní rozvířila jako opilá. Pro Eve existovala pouze jeho síla, jeho žár, rytmické laskání jeho jazyka. Visela na něm jako tonoucí a nechala se tím ohněm stravovat beze zbytku.

„Gata. Spálíš mě zaživa.”

„Ne, to ty. Ty pálíš.”

Reno Eve zvedl, podržel ji za lokty ve výšce a ústy se snažil propálit se jí až do duše. Ze všeho nejradši by ji strhl na zem a zabořil se do ní, do toho žhavého roztouženého těla, ale nesměl, nemohl. To by bylo bláznovství.

A co hůř, pro oba by to mohlo být osudné.

Zatracený Slater, klel v duchu Reno. Měl jsem ho tehdy v Canyon City zastřelit. Pak bych nemusel trávit všechen čas ohlížením se přes rameno.

Aniž by přerušil polibek, odnesl Eve po dvou kamenných stupních k větrem ošlehané pískovcové římse a posadil se, Eve na klíně.

Reno vytáhl šestiranný kolt a položil si ho na dosah. Zády opřený o skálu, se zbraní po ruce a s výhledem před sebe byl v tom největším bezpečí, jaké mohl za daných podmínek očekávat.

Ale extra velké to bezpečí není, pomyslel si jedovatě.

Jakmile se však zabořil rty do dívčích úst, Jericho Slater se vytratil do obrovské dálky. Eve mu polibek oplácela stejně zběsile jako on, smyslně útočila, nabízela a vyžadovala. Evin polibek nebyl ani zkušený ani vypočítavý a Reno usoudil, že touha ji přemohla natolik, aby zapomněla na všechny ty naučené triky prodejných žen, že se chová přirozeně a bez výhrad se oddává nezištné a přirozené žádosti těla.

Reno ještě neměl zkušenosti s ženou, která by se zapomněla až takhle dalece, aby začala hořet ve svém vlastním žáru. Vědomí, že Eve po něm touží natolik silně, že odhodila i sebezáchovnou masku, vybičovalo jeho vlastní touhu k nepříčetnosti.

„Ach bože,” vydechl Reno, „je proklatě dobře, že tyhle šaty nemají žádné knoflíky.”

„Pproč?”

„Protože bych ti je shrnul z ramen do pasu dřív, než bys stačila mrknout. A to by byla krutá chyba.”

Ani nečekal na její odpověď a opět ji začal líbat. Uvědomil si, že Eve nemá pod šaty ani kousek prádla, a i to ho zbavovalo posledních zábran. Renovy prsty na jejích ňadrech zbavovaly Eve soudnosti. V propastech těla jí burácely podzemní řeky, rozbouřené nejen slastí jeho polibku, ale i zkušeným laskáním jeho prstů.

A potom jeho ruce vystřídala ústa, dráždila ji něžně i krutě, dolovala z ní udýchané výkřiky plné úžasu a rozkoše. Měla dojem, jako by jí tělem pomaloučku projížděl hebký blesk.

Ty chraptivé steny, jež Eve unikaly z hrdla, bezmála zbavily Rena soudnosti. Zoufale se snažil potlačit dravčí touhu rozervat její tělo až k prameni slasti. Jak jí zatínal prsty do těla, vetché šaty povolily ve švu na rameni, kus látky se svezl a odhalil jedno dokonalé ňadro.

Reno jen zasykl. Takhle mučit se přece nechtěl. Ale už se stalo a on nedokázal odolat.

Sehnul hlavu a rty obemkl růžový vrcholek, který jako by se mu sám vzpínal vstříc. Chutnala žhavou letní nocí, šeříky, tajemstvím a průzračnými prameny. Pološílené steny a vzdechy, které mu vanuly kolem uší, byly jako vábení Sirény, které ho nutilo zapomenout na nebezpečí číhající v temnotě.

Zbylá část šatů povolila s tichým rupnutím. Reno se pásl na Evině hrudi rukama i rty a, sám rozbolavělý, srážel ji do propasti netušené trýzně. Věděla, že by se těm důvěrnostem měla bránit, ale ta rozkoš byla natolik silná, že se nepřiměla vzdát se jí dobrovolně.

Ani si neuvědomila, že Reno jí jednou rukou vklouzl mezi stehna, dokud ho od jejího nejhebčího místečka nedělila jen křehká přepážka staré látky. Věděla jediné: ještě nikdy v životě neprožívala nic podobného, ještě nikdy v životě neopustila své tělo a nezměnila se na pouhý cit, na pocit, na zosobnění smyslnosti, na cosi zuřivého a nádherného zároveň, bez čeho se umírá.

Náhle v ní vybuchla vášeň, zahltila ji tekutým ohněm, ale přesto jí exploze nepřinesla úlevu, naopak, vybičovala ji do šílenství, které ji rozezmítalo Renovi na klíně, a přesto ji nenutilo hledat záchranu v útěku.

„Ty mě zabíjíš,” zašeptala Eve přerývaně.

Reno se rozesmál, ale nebyl to smích, byl to vítězný pokřik válečníka. „Kdepak, ty zabíjíš mě. Udělej to ještě jednou, ty moje gata.”

„Co?”

A tu opět pohnul rukou, špičkami prstů pohladil hedvábné místečko, které plakalo vášnivé slzy při sebeslabším polaskání. Eve vykřikla a cítila, jak jí z těla na Renovu ruku tryská žhavá vláha.

A tu ji Reno prudce vyzdvihl a posadil si ji rozkročmo přes stehna. Vykasal jí sukni a tu si všimla, že kalhoty má nezapjaté. Mezi jejími stehny se v měsíčním světle leskl vzedmutý důkaz jeho vzrušení. A Eve si až příliš pozdě uvědomila, kam ten žár dosálal a kdo bude později trpce plakat v jeho popelu.

Muži chtějí od ženských jenom jedinou věc, tak na to nezapomínej. „Ne!” vydechla Eve. „Reno, ne!”

„Toužíš po tom stejně hodně jako já. Celá se třeseš touhou.”

„Ne!” bránila se Eve zběsile. „Slíbil jsi, že to neuděláš, dokud to sama nebudu chtít. A já to nechci!”

Reno sykl několik slov, po kterých Eve smrtelně zbledla. Bez varování ji shodil ze svého klína, takže jen taktak nespadla zády na kamennou římsu. Prudce si vytáhla šaty k ramenům a postavila se mu ve hněvu skoro stejně vášnivém, jako byla předtím její touha.

„Nemáš právo mě takhle urážet!” zavyčítala mu roztřeseným hlasem.

„K čertu že nemám! Nejdřív mě vyprovokuješ a…”

„Já že tě vyprovokovala!” skočila mu vztekle do řeči. „Já jsem se přece sama nesvlékla, já si nestrkala tvou ruku mezi nohy a…”

„Visela jsi na mně jako břečťan,” zavrčel rozzuřeně Reno.

„Ale já… ale já nechtěla,” zajíkla se Eve. „Já netušila, co… co se stane.”

„To já zase jo,” vybuchl Reno navztekaně. „Podvodná malá coura sama spadla do pasti, kterou vykopala na jiného.”

„Ale já nejsem to, zač mě považuješ!”

„To mi omíláš pořád donekonečna, gata. A teď ses sama usvědčila jako lhářka. Chtěla jsi mě.”

„Ty to nechápeš.” „Ať se propadnu, jestli ne.”

Eve zavřela oči a přidržovala si opranou látku na těle tak křečovitě, až jí prsty rozbolely. Bolela ostatně celá, třásla se a zoufale se potřebovala vykřičet. „Proč vy mužští chcete po nás jenom to jediné?” zanaříkala zoufale.

„Myslíš poctivost?” ušklíbl se Reno. „Ať se propadnu, jestli to vím. Podle mě je poctivost ženským ukradená.”

„A podle mě zase neexistuje chlap, co by si nevzal proti její vůli všechno, nač má zrovna chuť, a neodešel zase za jinou!”

„Copak tím naznačuješ? Ze by si měl vzít každou, která se mu nabídne?”

Renova jedovatá otázka švihla Eve jako bič.

Otevřela ústa, ale nedokázala ze sebe vydat jediný zvuk. Bolest ji pročísla jako břitva, protože si uvědomila, že Reno má pravdu. Toužila po muži, který by ji miloval a strávil s ní zbytek života. Byla však dost chytrá, aby nemluvila o lásce s pistolníkem, jehož vzrušené nahé tělo se tu ještě před okamžikem lesklo v měsíční záři.

„Chci, aby na mně muži záleželo,” prohlásila nakonec.

„Přesně to jsem si myslel,” ušklíbl se Reno. „Myslíš jen na sebe, a on ať si trhne nohou.”

„Ale to je jinak!”

„Kecy.”

„Mluvila jsem o tom, že chci od muže lásku,” rozkřikla se vášnivě, „a ne život princezny usazené na atlasovém polštáři!”

Eve ustrašeně ucouvla, protože Reno prudce vyskočil, ale on si jen začal rozzuřeně zapínat kalhoty. Přitom nepřestával klít, zhnusený sám sebou i tou prodejnou holkou, která ho dohnala k tomu, k čemu ho nepřiměla ještě žádná ženská na světě. „I kdyby sis mě stokrát otočila kolem prstu,” prohlásil Reno zavile, „tak o manželství tě nikdy prosit nebudu, s tím se rozluč.”

Shýbl se, zvedl svůj šestiranný kolt a překontroloval, zda má náboje v komoře. A když promluvil, připomínala jeho slova cvakání kulek o kov, chladné, tvrdé, nemilosrdné.

„Ženské se prodávají za manželství stejným způsobem, jakým se coury prodávají na hodinu za peníze,” vyštěkl. „Neexistuje žena, která by se muži oddala jenom z lásky a jenom za lásku.”

„To platí i pro Willow a Caleba?” odvážila se Eve.

Reno jen zkřivil rty do chladného výsměšku. „Ti dva jsou výjimka, jež potvrzuje Renovo zlaté pravidlo.”

Jediným jistým pohybem strčil kolt do pouzdra a podíval se na ni. Při pohledu na ten zlověstně zachmuřený výraz se až roztřásla.

„Jaké pravidlo?” zeptala se, i když předem věděla, že odpověď sejí zamlouvat nebude. A měla pravdu.

„Že na ženské není spolehnutí,” zabručel Reno, „ale na zlato se člověk může spolehnout vždycky.”

11.

Reno a Eve se vydali na cestu dávno předtím, než se na obzoru objevil třeba jen příslib úsvitu. Celé dopoledne se Reno věnoval výhradně pozorování krajiny a pročítání obou deníků. Od chvíle, kdy se večer s Eve pohádal a vysvětlil jí svůj názor na ženy, nepromluvil s ní snad víc jak dvě slova.

V poledne měla Eve už plné zuby jednostranné rozmluvy s hnědou klisničkou. Huňáči nebyli o nic lepší, či spíše byli ještě horší, jelikož se neobtěžovali ani střihnout uchem, i když je přímo oslovila.

„Bude ve vás kus mezka, stejně jako v něm,” zahučela vzdorně. Pokud to Reno zaslechl a ona o tom nepochybovala pak mu její poznámka nestála ani za pohled. Dál si střídavě prohlížel mapy v denících a snažil se něco vykoumat.

„Můžu ti nějak pomoct?” troufla si Eve nakonec.

Reno jen zavrtěl hlavou, ani nevzhlédl.

Další míle uběhla v podobném duchu. Pak Reno zastavil mustanga, vytáhl dalekohled a pozorně prozkoumal krajinu za jejich zády i před nimi. Potom dalekohled opět složil a pobídl Darling ke klusu.

V minulých dnech Eve ticho při cestování netrápilo, spíš ten klid vítala. Aspoň měla dost času prohlížet si pestrou, na každém kroku jinou krajinu, skládačku skal a kaňonů a představovat si, jak zdejší kraj získával svou tvářnost.

Dnešní ráno však bylo jiné. Renovo mlčení ji dráždilo, i když sama nevěděla proč. „Zabloudili jsme snad?” zeptala se po chvíli. Reno neodpověděl.

„Tak kdo tady trucuje?” zabručela otráveně.

„Sklapni, holko ze saloonu. Snažím se vykoumat, jak bychom objeli tohle.”

Eve se podívala naznačeným směrem, ale neviděla nic než další vyschlý kaňon, možná bývalé říční dno, vinoucí se k dalšímu útesu, k dalšímu stupni toho obrovitého skalního útvaru, pro který si v duchu tajně vybrala název Boží schodiště, jímž se scházelo ke dnu kamenného přírodního labyrintu.

„Už jsme zvládli horší.”

„Vzadu mě strašně svrbí krk.”

„Možná jsem ti nespláchla všechno mýdlo.”

Reno se obrátil a zahleděl se na ni třpytnýma zelenýma očima. „Nabízíš mí snad, že mě obsloužíš ještě jednou?”

„Břitvu v jedné a tvůj krk v druhé ruce?” zeptala se Eve líbezně. „Nepokoušej mě, pistolníku!”

Reno se díval na dívku, jež se na něho včera večer vrhla jako letní bouře, divoká a podmračená. Už jen při té vzpomínce se mu krev bláznivě rozbouřila a vzrušení ho zahltilo jako zákeřný nepřítel. Ale nakonec mu odmítla dát přesně stejnou věc, jakou mu nabízela coby vábničku.

Aspoň však měl to trpké zadostiučinění, že nebyl jediný, kdo té noci neklidně spal a zmítal se ve spárech nenaplněné touhy.

„Počkej tady,” požádal. „Zajedu se podívat, jestli k tomu útesu vede schůdná cesta. Kdyby se mi náhodou něco stalo, obrátíš se a pojedeš zpátky na Calův ranč.”

Nebylo to poprvé, co Reno na chvíli opustil Eve, aby se vydal na průzkum, ale vůbec poprvé ji otevřeně varoval před bezprostředním nebezpečím. Ustrašeně sledovála, jak ujíždí dopředu a pátrá po obou stranách po nejsnazším přístupu k útesu.

Konečně jí mávnutím naznačil, že může vyjet za ním. Zatímco k němu přiváděla nákladní koně, vytáhl kolt, opět si ověřil, že je nabitý, a znovu ho strčil do pouzdra. Natáhl se za sebe a ze sedlového vaku vylovil další šestiranný kolt a dva revolvery. Takhle po zuby ozbrojený připomínal mexického banditu. I druhý kolt už byl nabitý, pro revolvery platilo totéž. Zastrkal si je do kapes a za opasek do zvláštních smyček.

Eve ty přípravy pozorovala dost nešťastně.

„Netajíš mi něco náhodou?” zeptala se.

Reno povytáhl jeden koutek úst. „Těžko. Vždycky jsem ti říkal všechno, co jsem si o tobě myslel.”

„Ale další zbraně sis ještě nikdy nepřipravil,” nedala se odradit Eve.

„V Calově deníku stojí zmínka, že průsmyk před námi je tak úzký, že by se tam kočka neotočila.”

„A kůň projede?”

„To ano, ale zbraň v pouzdře by mi moc platná nebyla,” odpověděl Reno. „Rozumím.”

Neklidně si sundala klobouk, uvolněné pramínky vlasů si zastrčila za uši a rozhlédla se kolem sebe. Pečlivě se přitom vyhýbala Renovým ledově zeleným očím. Nechtěla mu prozradit, jak velký má strach.

A jak moc se cítí osamělá.

„A co moje puška?” zeptala se po chvilce.

„Můžeš ji použít, ale dávej si proklatě záležet, abys trefila cíl. Odštěpky skály dokážou poranit hůř než kulka.”

Eve přikývla.

„Máš ještě pořád svázanou uzdu klisny s uzdami Huňáčů?” zeptal se Reno. Další přikývnutí.

„Tak Huňáče Jedna odvaž a oba nákladní koně naveď mezi nás,” zavelel. Eve se na něho polekaně podívala. „Proč?”

Reno si všiml, že ve zlatých očích se jí kmitla úzkost. Nejradši by ji k sobě přivinul a ukonejšil. Jenže jakékoli konejšení by byla pustopustá lež. Cesta před nimi byla nebezpečná a Renův instinkt ho varoval pronikavě, jako by ho bodal nabroušenými ostruhami. Konejšit Eve by nebyla laskavost. Musí se chovat vrcholně ostražitě. A on zrovna tak.

„Kolem je spousta stop,” vykládal Reno. „Ale půda je příliš písčitá, než abych určil, zda jde o divoké mustangy nebo okované koně. Pokud nás Slater stačil předjet, teď je vhodná chvíle, aby zaútočil. Když budeš moc blízko u mě, mohla by tě zasáhnout kulka. Dáme tedy mezi sebe Huňáče.”

„Já tu kulku budu klidně riskovat.”

Reno povytáhl černé obočí, ale nebyl v tom údiv, jen rezignace. „Jak chceš. Ale v každém případě rozvaž ty spojené uzdy.”

„Pokud by to mělo být, jak chci,” pronesla Eve rázně, zatímco uvolňovala uzel, „tak bych se k tomu útesu vůbec nepřibližovala.”

„Je to jediná cesta ke španělským dolům vyznačená ve tvém deníku. Jinak bychom se museli vrátit přes celé Skalnaté hory a přiblížit se sem od Santa Fe.”

„K sakru,” brumlala Eve. „To by nám trvalo do jara.”

„A navíc máme jistotu, že tudy se dostaneme k vodě.”

Eve si jen povzdechla. Nikdy předtím si neuvědomila, kolik vody cestou spotřebují koně a jak je voda v horách vzácná.

„Možná to Slater už vzdal,” zadoufala. Naklonila se v sedle do strany a přivázala uzdu Huňáčovi Jedna kolem krku.

„Možná vzdal potrestání holky ze saloonu, ale zlata by se nevzdal nikdy. Ani,” dodal Reno jízlivě, „by se nevzdal šance pomstít se chlapovi, co pomáhal rozstřílet bandu jeho dvojčete na cimprcampr.”

„Tos byl ty?”

Reno přisvědčil. „Já, Cal a Wolfe.”

„Myslíš Caleba Blacka? Kristepane… co když se Slater místo za námi vydá za Calem?”

„Na to je starý Jericho moc velká liška. Cal má na ranči řádku pěkně tvrdých chlapíků, obzvlášť tři z nich. Dva jsou bývalí vojáci od Buffalo a třetímu se přezdívá Železný obr. Je to napůl indián, hotový ďábel, a nedá si nikým poroučet.” Eve se zamračila.

„Jenže Willow je výjimka,” pokračoval Reno při pohledu na její ustaraný výraz. „Ošetřovala je, když měli otravu ze špatného masa. Je pro ně hotový pánbůh. A pro jejich ženy to platí jakbysmet, včetně té komančské squaw, co se nemůže rozhodnout mezi Drzým medvědem a Železným obrem.”

„Jsou ozbrojení?”

„K čertu, samozřejmě! K čemu je platný chlap beze zbraně, nevíš?”

„Ale stejně,” vzdychla si Eve. „Slater má spoustu lidí.”

„Jenže to není totéž jako mít dobré lidi. Kvůli Calovi si těžkou hlavu nedělej, sám o sobě vydá za malou armádu. Děkoval bych Bohu, kdyby mi zrovna teď mohl krýt záda.”

Po těch slovech pobídl Reno svého šedáka směrem k vyčnívajícímu útesu. Hnědá Evina klisna se rozjela hned za ním a Huňáči je poslušně následovali, přestože je nikdo nevedl.

Reno,nemusel Eve upozorňovat, že musí být zticha. Jela stejně jako on, ostražitě si všímala každičkého stínu, každičkého šustnutí, dávala si pozor před každou zatáčkou a každým možným úkrytem, z něhož by se mohla vynořit hlaveň nepřítele. Puška, která jí ležela napříč klína, se v paprscích zapadajícího slunce leskla jako stříbrná.

Žár dne zvolna ustupoval poklidnému příšeří podvečera. Po obou stranách stezky postupně narůstaly skalní stěny. Vrstvy kamene se vršily jedna na druhou, až nebe ustoupilo, vzdálilo se natolik, že z něho zbyla jen teninká roztřepená stužka posázená mráčky. Kolem vládlo absolutní ticho, ozývalo se jen vrzání kůže sedel a uzd, suchý svist koňských ohonů a dusot kopyt přitlumený pískem.

Z větších kaňonů se místy rozbíhaly vějíře užších koryt, ale všechny byly stejně vyschlé a beze stop života. Konečně se jim pruh oblačného nebe začal nad hlavou rozšiřovat a prozradil Eve, že z toho vyschlého řečiště už co nevidět vyjedou.

Náhle se šedá klisna vzepjala a Reno výkřikem varoval Eve, aby se okamžitě kryla.

Mezi kamennými stěnami se rozlehl mužský křik a práskání výstřelů. Autorem některých byl Reno. V divokém bubnování střelby se snažil zasáhnout aspoň některého z útočníků, kteří se odlepovali od skal těsně před jeho koněm.

Renova pohotovost a rychlost, s jakou používal, střídal a dobíjel několik svých zbraní, záškodníky zjevně překvapila. Jeho vražedně přesná střelba útočníky, kteří přežili prvních dvanáct ran, očividně zaskočila. Psanci, kteří toho byli ještě schopni, se vrhali zpět do úkrytů a za sebou nechávali pouze zvířený prach a ozvěnu sprostých nadávek a klení.

Tak bleskově, že Eve ani nestačila jednotlivé pohyby od sebe odlišit, Reno okamžitě dobil všechny zbraně a pokračoval ve zběsilé střelbě, aby se útočníci nestačili vzpamatovat a sebrat odvahu k návratu.

„Za námi!” zavřískla nečekaně Eve.

Poslední slabika jejího výkřiku se už utopila v hlušujícím hřmění její pušky, protože vypálila z obou hlavní současně. Dva psanci, kteří se skrývali v řídkém podrostu postranního kaňonu, zařvali bolestí jak bičované dobytče a vrávoravě se rozběhli hlouběji do skal.

Reno prudce obrátil svého šedáka a vypálil tak rychle, že zvuk jeho výstřelů se téměř překryl s výstřely Eviny pušky. Oba muži padli jako podťatí a už se nepohnuli.

„Eve! Nejsi zraněná?”

„Nejsem. Ale…!

Zbytek Eviny otázky se utopil v dunění koňských kopyt rozléhajících se mezi skalisky. Hluk se blížil zepředu i zezadu a sílil jako stoupající příboj.

„Jsme v pasti!” ječela Eve.

„Zahni doleva!”

Už během svého povelu zaryl Reno mustangovi ostruhy do slabin a zabočil k bočnímu kaňonu, přičemž Eve a oba nákladní koně strhl s sebou. Přeřítili se přes těla dvou ležících banditů a vpadli na malou plošinu. Několik metrů před nimi se kaňon prudce stáčel za výčnělek červeného útesu.

Eve se na koni držela jen koleny a patami a v trysku se snažila opět nabít svou dvouhlavňovku. Hnědá klisna vybrala ostrou zatáčku v plné rychlosti, ale Eve se navzdory tomu podařilo dopravit do komory aspoň jeden náboj.

Začala zápolit s druhým nábojem, když jí při nečekaném mustangově skoku vyletěl z prstů a přistál kdesi na písku. Klisna téměř poklekla, odrazila se, přeskočila spadlý kus skály a přistála na kamenném podkladě tak prudce, až jí od podkov odletěly jiskry.

Po téhle zkušenosti nechala Eve pokusy s nabíjením pušky plavat a soustředila se jen na to, aby se udržela v sedle a aby koně udržela těsně za Renem.

Asi po míli začalo vyschlé říční dno pod bušícími kopyty strmě stoupat. Kolem bylo stále větší sucho, zmizely i ojedinělé topoly a zůstalo tu jen žalostně málo řídkých a neduživých keříků, kterým se koně ani neobtěžovali se vyhýbat.

Mezi pískem začala vykukovat nerovná holá skála, jízda se stávala stále nebezpečnější, protože podkova se po kameni mohla snadno smeknout, a koni i jezdci hrozilo poranění či v nejlepším případě zdržení. Dokonce i mustangové, jimž bylo tohle prostředí vlastní, několikrát jen taktak unikli pádu.

„Zastav!” křikl Reno konečně.

Eve vděčně přitáhla koni uzdu, otočila se, aby se Rena zeptala, co dál, ale zahlédla už jenom jeho záda, protože se tryskem vracel ve směru, kterým sem přijeli.

Oba Huňáči se vrhli k Evinu mustangovi, jako by potřebovali uchlácholit. Eve roztřesenými prsty nabila i druhou komoru své dvouhlavňovky a teprve potom se naklonila, aby překontrolovala, zda se náklad na koních neuvolnil. Všechno bylo na svém místě, dokonce ani soudky a měchy s vodou se při té zběsilé jízdě nepřesunuly. Reno v péči o zvířata a náklad projevoval stejnou úzkostlivost jako v péči o své zbraně.

Kaňonem se rozlehla střelba v přerývaném vodopádu výstřelů, jenž jako by trval věčně. Huňáči zafrkali a přitiskli se blíž k Evině klisně, nicméně se nezdálo, že by měli chuť se splašit. Eve zděšením tlouklo srdce do žeber, div sejí hrudník nerozskočil.

Ozvaly se další výstřely, ale po nich se rozhostilo zlověstné ticho, které bylo horší než ta nejšílenější přestřelka.

Když Eve dopočítala do deseti, už to dál nesnesla. Rázně pobídla klisnu a tryskem se rozjela za Reném, aby se přesvědčila, zdali je v pořádku. Mustang přiklopil uši k hlavě, natáhl šíji a se zdviženým ohonem se navzdory nerovnému terénu rozletěl jako šíp.

Dunění kopyt Rena vylekalo. Otočil svého koně právě včas, aby zahlédl Eve, jak mu na mustangovi sviští vstříc a nebrzdí jeho let ani ve chvíli, kdy se kůň smekl na skále a na zlomek vteřiny zavadil kolenem o zem. Reno doufal, že ji to zbrzdí, ale jakmile její kůň opět získal rovnováhu, Eve ho opět pobídla do střemhlavého letu.

„Eve!”

Neslyšela ho.

Reno se jí bez váhání rozjel vstříc. Její klisna se tak vyděsila, že se zastavila na místě a vzepjala se na zadní. Eve málem sletěla.

„Zatracená ženská potrhlá…” hulákal Reno.

„Jsi v pořádku?” vyhrkla Eve naléhavě.

„…co to vyvádíš? Proč bych neměl být…”

„Slyšela jsem střelbu a potom ticho. Volala jsem tě jménem, ale ty ses neozýval.”

Ustrašenýma očima pátrala, zda nemá Reno zranění.

„Nic mi není,” usekl stroze. „Pokud tedy nepočítám to, že z tvýho bláznění jsem málem dostal infarkt.”

„Měla jsem o tebe strach.”

„A cos chtěla udělat? Zastrašit Slatera, aby vzal do zaječích?” „Já…”

Reno se nepřestával zlobit. „Jestli ještě jednou vyvedeš takovou vylomeninu, tak si tě ohnu přes koleno.”

„Ale když…”

„Ale když nic!” nenechal ji samým vztekem ani domluvit. „Mohla jsi vletět doprostřed přestřelky a rozstříleli by tě na cimprcampr.”

„Když já měla strach, že přesně to se stalo tobě.”

Reno se zhluboka nadechl a ze všech sil se snažil potlačit vztek, který hrozil zbavit ho sebekontroly. Zažil už mnoho přestřelek a byl mnohokrát zraněn, ale ještě nikdy nebyl tak upřímně zděšený, jako když viděl Eve letět na mustangovi přes písek a skály vstříc nebezpečí.

„Tentokrát jsem si na ně počíhal já,” vysvětlil nakonec. „Měli smůlu.”

Eve mu odpověděla jen zoufalým povzdechem.

„Teď nějakou dobu potrvá, než si přijdou říct o nášup,” pokračoval. „Ale měli bychom se modlit, aby jim to netrvalo moc dlouho.”

„Proč?”

„Voda,” vysvětlil lakonicky. „Tenhle kaňon je vyschlý jako troud.”

Eve úzkostlivě sledovala, jak se Reno vrací z průzkumné výpravy z bočního kaňonu. Ponurá linka jeho úst jí prozradila, že neobjevil nic užitečného.

„Sucho,” usekl stručně. Mlčky čekala. „A navíc je to slepá ulička,” dodal. „Jak je ten kaňon dlouhý?” „Asi dvě míle,” odhadl Reno. Eve se zadívala k ústí průsmyku, v němž na svou kořist číhali Slaterovi muži.

„Však oni se bez vody taky neobejdou,” připomněla.

„Koně může odjet napojit jeden z nich a ostatní zůstanou na stráži. Budou se nás snažit donutit, abychom z žízně vyvedli nějakou hloupost.”

„V tom případě se kolem nich prostě musíme dostat.”

Reno se usmál, ale moc povzbudivě se netvářil.

„Ještě je jedna možnost,” navrhl. „Mohli bychom přešplhat horem po stěnách kaňonu, a tak se vyhnout přímé přestřelce.” Eve se podívala přes Renovo rameno na skalní útes, který se rozeklaně zvedal vysoko k nebi.

„Ale co koně?” nechápala.

„Ty bychom museli samozřejmě pustit.”

Reno už ovšem nedodal, že člověk bez koně a bez vody má tady pramalou šanci na přežití. Přesto jistá naděje existovala a byla to rozhodně lepší možnost než se stát snadným terčem Slaterových zabijáků v úzkém kaňonu.

„Jdem na to!” rozhodl Reno. „Každým okamžikem budeme ještě žíznivější.”

Eve neodporovala. Už takhle měla v ústech sucho a uměla si představit, jak asi trpí jejich zvířata, která za sebou měla namáhavý trysk dlouhým kaňonem.

„Jeď první,” vybídl ji Reno, „za tebou pojedou Huňáči.”

Suché říční koryto se zužovalo, až z něj nezbylo víc než klikatá škvíra zařízlá mezi skalami. Nad hlavou se jim houfovaly mraky a přiklápěly oblohu dusným víkem. V dálce se převaloval hrom a práskl neviditelný blesk.

Reno si všiml, jak Eve toužebně sleduje oblohu. „Ani nechtěj, aby pršelo,” poznamenal. „Proč?” Ukázal na stěnu kaňonu, která se tyčila jen pár centimetrů od jeho natažené ruky. „Vidíš tu čáru?” zeptal se.

„Ano. Už jsem si říkala, co to asi je.”

„Stopa po vysoké vodě.”

Eve vytřeštila oči. Vzhlížela k čáře, jež se táhla po skále vysoko nad jejich hlavou. Pak se ohlédla po Renovi. „Odkud sem ta voda nateče?”

„Shora, z náhorní plošiny. Při velkých bouřkách spadne víc vody, než se stačí vsáknout, takže všechna nateče sem. A v těchhle škvírách stoupne hladina na to tata.”

„Bože, to je ale hrozný kraj,” povzdechla si Eve. „Buď jez písek, nebo se utop.”

Reno se pousmál. „Já jsem si okusil už obojí.”

Ale už nepřiznal, že ještě nikdy neprožíval takový beznadějný strach jako teď. Před nimi leželo údolí bez východu, za nimi bandité, a mezi tím vším jen žízeň. Mlčky zkoumal stěny úzkého kaňonu, který se pro ně stal vězením. Pohled na vrstvy horniny mu náhle něco připomněl. „Zastav,” požádal Eve.

Přitáhla koni uzdu a ohlédla se přes rameno. Reno seděl se spuštěnýma rukama a s hlubokým soustředěním studoval skalní stěnu, jako by v životě ještě nic podobného neviděl.

Po minutce pobídl šedého mustanga a protáhl se mezi Huňáči a Evinou klisnou k maličké strži, jejíž ústí objevil při první průzkumné cestě vzhůru kaňonem. To nad ní mávl rukou jako nad průrvou, která nikam nevede. Teď však usoudil, že se možná unáhlil.

„Máš pušku nabitou?” zeptal se Eve.

„Jistě.”

„Střílelas někdy z šestiranného revolveru?”

„Párkrát. Ale netrefím z něho ani vrata od stodoly.”

Reno se na ni podíval. Usmál se a opět jí tím připomněl, jak nesmírně je pohledný. „Buď bez starostí, gata. Tady nás žádná vrata od stodoly pronásledovat nebudou.”

Eve se zasmála.

Reno vytáhl revolver a z první komory vysypal náboj. Podal zbraň Eve a řekl: „Tumáš. První komora je prázdná, takže musíš zmáčknout spoušť dvakrát, než vyjde rána. To pro jistotu.”

Natáhl se, aby jí připevnil opasek s pouzdrem, a přitom jí náhodou zavadil prsty o ňadro. Eve lapla po dechu a uškubla, ale dosáhla tím jen toho, že se o Rena otřela i druhým ňadrem. Pocítila příliš velké vzrušení, které jí v té situaci připadalo proti zdravému rozumu. Bradavky jí ztvrdly jako kamínky.

Reno od nich po chvilce odtrhl pohled a zadíval se do zlatých očí holky ze saloonu, která ho strašila i ve spaní.

„Když ty jsi tak proklatě živá,” zavrčel skoro hrubě. „A přitom tě dělí jenom krůček od smrti…”

Upravil Eve pouzdro s revolverem na boku, a přestože si to zakazoval, objal ji kolem krku a přitáhl ji k sobě blíž.

„Teď pojedu prozkoumat tu průrvu,” zašeptal jí do rtů, „a ty nám zatím budeš hlídat záda.”

„Dávej pozor.”

„A ty si nedělej starosti. Mám v plánu žít hodně dlouho, abych si do posledního drobečku vychutnal celou svou výhru z Canyon City a do ní patříš i ty.”

Renův polibek ji sežehl jako blesk, žhavý a nezkrocený, sežehl ji až k samé dřeni vědomí, i když trval jen okamžik.

A potom Reno zmizel, nechal ji o samotě s chutí svých úst na rtech, s touhou běsnící v krvi a se slovy, jež ji rozechvěla skoro nesmyslně, když se uváží, že se dala vyložit i jako urážka.

„A ty si nedělej starosti. Mám v plánu žít hodně dlouho, abych si do posledního drobečku vychutnal celou svou výhru z Canyon City — a do ní patříš i ty. “

12.

O pár hodin později Eve, Reno i koně pořád ještě šplhali vzhůru po kamenitých stupínkách a drali se nebezpečnou cestou pryč ze slepé strže. Mnohokrát jim hrozilo, že uvíznou na některém z útesů, mnohokrát už boj téměř vzdali, ale nikdy ne úplně. Zatím unikali beznaději.

„Nedívej se dolů.”

Renův příkaz byl zbytečný, Eve by se dolů nepodívala, ani kdyby ji k tomu někdo nutil pistolí přiloženou k jejímu spánku. Po pravdě, možná by mu za zastřelení ještě poděkovala, pokud by to znamenalo, že už nikdy nebude muset vést mustanga po stezičce tenké jako vlas převysoko nad dnem kaňonu.

„Není ti náhodou špatně?” vyptával se Reno.

Eve neodpověděla. Na životně nedůležitá slova jí už síly nezbyly. Měla příliš mnoho práce s tím, aby si koukala pod nohy a modlila se přitom, jen ať, nedej Bože, neklopýtne.

Hrubý vzorek písečného nánosu už měla do mozku doslova vrytý. Nepochybovala, že v příštích letech se jí bude pravidelně zjevovat v nočních můrách. Okraj skalní římsy nepřetržitě lemovaly oblázky velikosti a tvaru kuliček na cvrnkání a číhaly na nepozornou nohu, aby ji zbavily rovnováhy a nechaly sklouznout do hlubin.

Mustangové se podobnými problémy netrápili, měli čtyři nohy, a pokud jim náhodou jedna uklouzla, okamžitě ji nahradila druhá. Eve neměla nic než svoje ruce, které si už stačila rozedřít do krve, jak se po každém klopýtnutí zachytávala drsných skal.

„Vidíš tu bílou skálu před námi?” zkusil ji povzbudit Reno. „Ta znamená, že se přibližujeme k okraji náhorní plošiny.” „Sláva Bohu,” zašeptala Eve.

Hnědý mustang zafrkal a pohodil hlavou, aby zaplašil dotěrnou mouchu.

Eve měla co dělat, aby potlačila výkřik, protože uzda se jí vyškubla z ruky a málem ji přitom zbavila rovnováhy.

„Jen klid,” chlácholil ji Reno tichým, vyrovnaným hlasem.

K čertu s klidem!

Ale Eve nenašla dost sil, aby Renovi hlasitě odsekla.

„To byla jen moucha,” vysvětloval. „Přehoď koni uzdu přes šíji. Půjde za tebou sám.”

Místo odpovědi jen křečovitě přikývla.

Když přehazovala koni uzdu přes hlavu, paže se jí třásly tak zběsile, že to bezmála nedokázala.

Reno zaťal pěsti a potom si bolestivě uvolňoval jeden prst po druhém. Kdyby mohl pro Eve vyšlapat lepší cestu, bez váhání by to udělal, ale nešlo to. Nemohl.

Zachmuřeně hleděl na skálu zvedající se před nimi. Během tisíců let deště a větry obrousily ostré štíty a vymlely v nich téměř svislé tunely. Čím výše šplhali, tím strmější tunely byly a tím hlouběji se zarývaly do bílého hladkého kamenného povrchu. Občas se Reno musel kousek cesty vrátit, aby našel okliku kolem obzvlášť široké průrvy.

Reno vyšplhal na další kluzkou římsu. Jeho mustang se pohyboval zlehka a s jistotou jako kočka. Ostatní mustangové na tom byli podobně. Reno postupoval rychle, nemohl se ani dočkat, kdy už bude mít všechny překážky za sebou.

Dočista mu ušlo, že u prvního širšího místa na římse pustila Eve svého mustanga dopředu. Soustředil se na výstup a hned potom na další. Teprve až vyšplhá na poslední dva stupně a uvidí před sebou vrcholek stolové hory, zjistí, zda se nedřeli zbytečně jen proto, aby se dostali do další slepé uličky celého údolí. Byl nedočkavý, protože světlo ubývalo a jemu se nechtělo trmácet se zpátky ve tmě.

Eve sledovala pohledem drobné stopy, jež koňské podkovy zanechávaly na kamení. Kdykoli se přiblížila k některé ze stovek škvír v bílé kamenné římse, musela sebrat všechnu odvahu, zaťala zuby a průrvu překročila, přičemž se tu černou propast pod nohama snažila nevnímat.

Už dávno se přestala ohlížet napravo a nalevo, a nedívala se dokonce ani před sebe. A za sebe, to už v žádném případě. Několikrát to udělala a při pohledu na strmě se svažující skaliska zahalená do modrého oparu stmívání jí naskočila husí kůže. Připadalo jí k nevíře, že vyšplhala už takhle vysoko. A připadalo jí k nevíře, že ta noční můra ještě neskončila.

Poloudušená Eve se na okamžik zastavila. Doufala, že do unavených nohou se jí opět vrátí trocha síly. Za doušek vody by se ráda upsala čertu, ale těžkou a nešikovnou polní láhev nechala přivázanou na boku svého mustanga.

S povzdechem si přejela dlaněmi přes rozbolavělá stehna a začala šplhat na další výstupek. Už po pár krocích se skála svažovala do dalšího úzkého kaňonu, ale tenhle měl tvar spíš trychtýře, jehož užší konec se táhl bílým kamenem do nekonečné hloubky a rozděloval římsu před Eve na dvě poloviny.

Reno a koně už byli na opačném konci.

„Není to širší víc jak metr,” procedila Eve tiše zdřevěnělými rty. „Tohle překročit dokážu.”

Je to víc než metr. To budu muset přeskočit.

„Vždyť jsem jen pro legraci přeskakovala mnohem širší potoky.” Jenže spadnout do potoka je jedna věc, ale spadnout tady…

Zděšeně si přiznala, že se jí podlamují kolena. Byla vyprahlá žízní, k smrti vyčerpaná a znervóznělá z té několikahodinové cesty plné nebezpečí na každém kroku. A teď má přeskočit bezedný kaňon.

Nedokáže to. Jednoduše k tomu nesebere odvahu ani sílu.

Přestaň s tím! okřikla Eve sama sebe v duchu. V posledních hodinách jsi zvládla mnohem horší věci! Ta průrva je široká na dva kroky. Stačí malý skok a jsi v bezpečí na druhé straně!

Několikrát si to zopakovala a hned se začala cítit lip, zvlášť když navíc měla zavřené oči. Moc by jí pomohlo, kdyby na druhé straně strže mohla vidět Rena a koně, ale odtud neměla jiný výhled než na strmý sráz za sebou a černou propast před sebou.

Eve si okoralým jazykem přelízla stejně okoralé rty. Měla sto chutí vrátit se pár desítek metrů nazpět a napít se z jedné z těch mnoha děr ve skále, kde po nedávných deštích pořád ještě zůstávala voda. Díry byly různé, od velikosti šálku až po malá jezírka.

Nakonec se však rozhodla proti, jelikož sejí nechtělo ujít ani o metr víc, než bylo nezbytně nutné. Kromě toho se stojatá voda hemžila všelijakou odpornou havětí.

Eve se zhluboka nadechla a přistoupila k černé škvíře, jež ji dělila od koní. Podle stop na skále poznala, že mustangové přidřepli na zadní, svezli se k římse ležící kousek pod úrovní povrchu a potom překročili či přeskočili na druhou stranu průrvy. Na opačné straně byla plošinka, Eve by se po dopadu klidně mohla rozplácnout, a nic by se nestalo. Jindy bylo zapotřebí se ihned po doskoku zachytit skalních výčnělků.

Je to jednoduché. Jako když děti skáčou panáka. Nic na tom není.

Eve se znovu nadechla a odhodlaně nakročila.

Pod patou se jí sklouzl kamínek a zbavil ji rovnováhy. Při pádu se ještě stačila obrátit, v zoufalé snaze lapala kolem sebe, aby nějak zarazila svůj pád, ale rozevřenýma rukama nezachytila nic než vzduch.

Náraz na skálu jí vyrazil dech. V divokých kotrmelcích se začala kutálet k černé průrvě. Řítila se po kamenité klouzačce a věděla, že dole na ni čeká nekonečná noc.

„Reno!” zavřískla Eve.

Nejprve se jí přes okraj římsy přehoupla kolena, potom i stehna. Kdovíjak se jí podařilo nalézt výstupek, o který se zachytila a zarazila svůj pád. Ležela s tváří přitisknutou ke skále, s pažemi roztřesenými jako v horečce, a nohy se jí houpaly nad nekonečnem. Když se pokusila vytáhnout se výš, bezmála ztratila oporu a zřítila se dolů.

Vteřinu nato Eve pocítila, jak ji kdosi odtrhává od skály. Zběsile se tomu bránila, ale konečně jí svitlo, že to je Reno, zvedá ji, obrací a vytahuje z propasti. Zapřel se rozkročenýma nohama o kamenité podloží a pevněji k sobě přitiskl. „Jen klid, gata. Držím tě.”

Eve se podlomila kolena. Celou vahou teď spočívala na Renovi.

„Zranila ses?” vyhrkl spěšně. Eve jen zavrtěla hlavou.

Podíval se na její zsinalý obličej, na třes jejích rtů a na lesklé stezičky slz pod očima. „Dokážeš stát?” zeptal se.

Křečovitě lapla po dechu a zkusila se o necitlivá chodidla opřít větší vahou. Pustil ji jen na okamžik, aby se přesvědčil, že sama by stát vydržela. Přesto se nepřestávala třást.

„Zpátky jít nemůžeme,” vysvětloval Reno. „Teď už nám zbývá jen cesta kupředu.” Přestože se snažil mluvit co nejmírněji, z úleku nad nebezpečím, z něhož tak těsně vyvázla, drsně a nepříjemně chraplal.

Přikývla na znamení, že chápe, a pokusila se udělat krok. Rozechvělé údy ji však naráz zradily.

Reno ji zachytil a zlehka jí přejel rty po ústech. Tenhle polibek byl naprosto jiný než všechny předchozí, nežádal od ní na oplátku vůbec nic. Spustil Eve na kámen a přisedl si k ní, kolébal ji v objetí, zatímco se chvěla vyčerpáním, strachem a úlevou.

Reno sáhl po láhvi, kterou měl připevněnou vzadu na boku. Skřípot uvolněného uzávěru vystřídala rajská hudba zurčícího pramínku, kterým navlhčil kapesník. Když Eve přiložil k obličeji chladivou látku, ucukla.

„No tak, čeho se bojíš, maličká?” domlouval jí Reno. „To je jen voda, stejně jako tvoje slzy:”

„Já n… ne… pláču. Jen odpočívám.”

Nalil na kapesník ještě pár kapek vody, aby mohl otřít Eviny zbledlé a uslzené tváře. Přerývaně zalapala po dechu a pak seděla bez hnutí a dovolila mu odstranit stopy svého pláče.

„Napij se,” vybídl ji.

Eve cítila, jak se jí kovové hrdlo láhve zařezává do rtů. Usrkla nejprve skoro ostýchavě, ale když jí voda zchladila vysušenou sliznici v hrdle, lokla si víc.

Při dalším doušku si blaženě povzdechla. Neměla tušení, že něco může chutnat tak čistě, tak božsky. Přidržela si láhev oběma rukama a lačně pila, ani si nevšimla, že z koutků úst jí unikl pramínek a stéká jí k bradě.

Reno ho zkusil vysušit nejprve kapesníkem, ale pak ho slízl jazykem. To teplé polaskání Eve vylekalo natolik, že málem upustila láhev. Zasmál se, láhev zašrouboval a opět Si ji přivázal k pasu. „Připravená pokračovat?” zeptal se jemně. „Mám snad jinou možnost?”

„Jistě, a hned dvě. Můžeš tu průrvu přeskočit s očima otevřenýma a se mnou po boku, nebo v bezvědomí na mém rameni.” Eve vytřeštila oči.

„Já bych ti neublížil,” ujistil ji honem.

Něžně ji dlaní obkroužil hrdlo a palcem našel místečko, kudy jí vtékala krev k mozku.

„Stačí stisknout a okamžitě omdlíš,” vysvětloval pokojně. „Probrala by ses už za pár vteřin, ale do té deby bych tě stačil přenést na druhou stranu.”

„Se mnou na zádech bys to přeskočil jen těžko,” namítla.

„Jsi jako kočka, pružná a mazaná, ale i kdyby kočky měly rychlosti a půvabu sebevíc, jsou lehké jako pírko.”

Reno vstal, vytáhl Eve do stoje a náhle je oba odrazil k mohutnému výskoku do výšky. Těsně předtím, než se odlepili od země, přesunul ruku z Evina hrdla k její kyčli, pevněji u sebe přidržoval a řídil i její dopad. Všechno se to událo tak bleskově, že neměla čas ani se nadechnout.

Eve šokem povylezly oči z důlků. Konečně si uvědomila, kolik síly v Renovi dříme, kolik jí musí držet na uzdě, když se dotýká jejího těla. Samozřejmě věděla, že je silnější než ona, ale netušila, že o tolik. Ze rtů jí unikl přiškrcený výkřik.

Reno se zamračil.

„Vyděsit jsem tě nechtěl,” omlouval se.

„To není zděšením,” šeptla. Vyčkávavě se na ni zadíval.

„To jen…” Eve hledala slova. Místo toho se vzmohla jen na cosi mezi smíchem a vzlykem. „Jsem zvyklá být tím silnějším.”

Následovalo dlouhé ticho. Reno Eve pevně objímal a přemýšlel nad jejím přiznáním. Pak zvolna přikývl. Hodně mu tím vysvětlila včetně toho, proč se nesvěřila, že došla už ke konci svých sil. Prostě ji to nenapadlo. Byla zvyklá žít s lidmi, kteří měli mnohem méně sil a energie než ona.

„Já jsem zase zvyklý cestovat sám,” připustil Reno. „Hnal jsem tě moc velkým tempem. Omlouvám se.”

Opatrně uvolnil své objetí.

„Udržíš se na nohou?” vyptával se.

Eve s povzdechem přikývla.

Reno ji jednou paží podepřel kolem pasu. „Unavená malá gata. Opři se o mě, neboj se. Už to nemáme daleko.”

„Ale já můžu…”

Náhle jí Renova dlaň přiklopila ústa a prudce uťala zbytek slov.

„Tiše!” zašeptal jí přímo do ucha. „Někdo přichází.” Měl pravdu. Mírný vánek k nim přinášel zvuky sprostého klení.

„Sakra,” sykl Reno. „K zemi!”

Eve neměla na vybranou, přitiskl ji břichem ke skále dřív, než stačila mrknout.

„Nezvedej hlavu!” upozornil ji potichounku. „Neuvidí nás, pokud se nenakloní přes okraj římsy.”

Reno si sundal klobouk, podal Eve láhev s vodou a vytáhl kolt. Dívala se, jak se začal po břiše plazit po strmém svahu nahoru, k převisu římsy nad jejich hlavami.

Na druhé straně stáli tři Komančové a vedli za uzdy mustangy. Mířili přímo k Renovi. Jako první šel Drzý medvěd. Spatřil Rena a vykřikl. V tu ránu začaly svištět kulky. Od skal se odrážela ozvěna vyjících výstřelů a tříšť kamenných odštěpků.

Reno střelbu pohotově opětoval. Mířil pečlivě, protoře pro tu vzdálenost by lépe vyhovovala puška než šestiranný kolt. Moc příležitostí k úkrytu tam nebylo, ale Komančové využili každého skalního výčnělku. Padali na břicho do dolíků, krčili se za vyschlými kmeny kosodřeviny nebo se vrhali do škvír ve skalní stěně.

Naneštěstí všichni kromě Drzého medvěda byli mimo dostřel Renova koltu. Komančovi uvízla kulka v paži, ale zranění nebylo vážné a nanejvýš mohutnému indiánovi znepříjemňovalo pohyb. Reno se po břiše svezl zpět k Eve a pomohl jí vstát. „Na chvíli jsem je zarazil, ale dlouho to nepotrvá,” oznámil jí. „Připrav se na útěk.”

Eve by ráda namítla, že k běhu jí už nezbývají síly, ale pohled Renových nefritově zelených očí ji přiměl mlčet. Pevněji uchopil za paži těsně pod ramenem.

„Tři kroky a skoč!” poručil.

Na váhání či strach jí nezbýval čas. Reno ji postrčil kupředu. Po třech krocích se odrazila a skočila přes průrvu pružně jako srnka. Letěl těsně po jejím boku a za černou propastí přistál současně s ní a ještě ji stačil podepřít, když se jí smekla noha. Vteřinu nato už letěli po kluzké skále ke koním.

Eve běžela tak rychle jak ještě nikdy v životě. Renova silná dlaň jí svírala paži, nadzvedávala ji, postrkovala ji vpřed, sotva jí dopřála, aby se v té rychlosti stačila odrážet nohama od země.

Dostali se už téměř ke koním, když kolem nich začaly práskat a výt kulky a syčivě se odrážely od skalních útesů. Reno se však nepokusil najít úkryt, pouze zesílil stisk na Evině paži a hnal ji ke strži před nimi ještě větším tempem. Uvědomoval si, že největší šanci na přežití budou mít ve chvíli, když se dostanou ke koním dřív, než Slater s kumpány znovu nabijou své jednoranné pušky.

Eve se řítila po Renově boku a dech jí rozdíral hrdlo a plíce jako břitva. Zrovna ve chvíli, kdy usoudila, že už dál nesvede ani krok, třeskla o blízkou skálu další kulka, a ona se rozběhla ještě rychleji než předtím a plně se spolehla, že Reno by ji při zakopnutí určitě stačil zachytit.

Náhle se jim půda začala pod nohama prudce svažovat. Eve s Renem společně sklouzli po strmém srázu a skočili k vyplašeným mustangům. Reno vyhodil Eve jediným pohybem do sedla, skočil na svého šedáka a cvalem se vyřítili ze strže.

Až příliš brzy se cesta začala opět zužovat a stoupat k další římse z ohlazeného kamene. Reno však hnal koně pořád dál vzhůru, nezastavil se ani ve chvíli, kdy se kaňon zúžil natolik, že třmeny jim z obou stran drhly o skálu. Mrštní a nebojácní mustangové šplhali po útesech a kamenné drti svižně jako kočky.

Zčistajasna vyjeli na pláň. Před nimi se otevřela náhorní rovina stolové hory. Reno si však nepopřál ani vteřinu radosti nad tím, že opět neuvízli ve slepém kaňonu, čelem k neprůchodné skále a zády k nesmiřitelným vrahům. Prudce obrátil šedáka a dojel k jednomu z Huňáčů, který nesl soudky. Jeden z nich bleskově odvázal, ze sedlového vaku vytáhl kožený pytel a obrátil se k Eve.

„Zkusím zamaskovat naše stopy,” usekl stroze. „Odveď koně asi o sto metrů dál a svaž jim přední nohy.”

Popadla Darling za uzdu, pobídla svou hnědou klisnu a pokračovala v jízdě. Stoupala s koňmi nahoru mělkou a travnatou strží, jež zřejmě odvodňovala náhorní rovinu a sváděla dešťovou vodu do skal. Oba Huňáči šli poslušně za nimi. Asi po sto metrech Eve seskočila na zem, svázala klisně přední nohy a rozběhla se k Darling. Mustang poplašeně frkal, ale i on byl příliš unavený, než aby chňapal po cizích rukou, které mu spoutávaly nohy nad koleny. Oba Huňáči už lačně spásali trávu. Těm Eve svázala nohy rychleji, než si vůbec stačili uvědomit, co se s nimi děje.

Potom vytrhla z Renova pouzdra opakovačku, popadla svou vlastní pušku a pádila nazpět k ústí kaňonu, z něhož vyjeli a kde se činil Reno.

„Už jsi je zahlédl?” vyhrkla bez dechu.

Překvapeně se k ní otočil. „Co tady děláš? Nařídil jsem ti…”

„Svázala jsem je,” ujistila ho Eve chvatně.

„To bych ti taky radil, jinak jdeme dál po svých.” Reno se opět shýbl k zemi. Chvatně sypal střelný prach do druhé plechovky. „Co to děláš?” divila se.

„Chci vyhodit do vzduchu kus té skály a poslat ji těm syčákům jako dárek rovnou na hlavu.”

Ze strže k nim dolehly hlasy.

„Čert aby je vzal, ti jsou ale rychlí!” zamumlal Reno. „Umíš střílet z opakovačky?”

„Lip než z koltu.”

„Výborně. Tak ty Komanče kapku zabav, než to tady dodělám. A nech mi tu svou pušku.”

Eve se rozběhla s opakovačkou k převisu na okraji plošiny, ale Reno ji zachytil. „Koukej se držet u země,” připomínal jí. „Posledních pár metrů se musíš plazit po břiše. Jsou tři, ale i když nemají opakovačku, tak šest stop pod zem tě pošle i jediná kulka, jasné?”

Eve se připlazila k okraji skalního převisu a nakoukla do úzké strže. V dohledu nebyl nikdo, ale zřetelně slyšela hlasy i dusot koňských kopyt na kamení.

„Až si ten proklatej Jericho zas příště vymyslí, abychom mu chytili Rena Morana, tak mu hezky jasně vysvětlím, že… hrome!”

Úzkou strží se valila mnohonásobná ozvěna Evina výstřelu. Namířila a vystřelila podruhé. Kulka se s vytím odrážela od stěn kaňonu. Pro jistotu vystřelila ještě jednou.

Střelbu však nikdo neopětoval. Všichni měli dost starostí s hledáním úkrytu.

Eve se ohlédla přes rameno. Reno pažbou svého koltu zatloukal víko druhé plechovky. Z obou plechovek visela asi dvě stopy dlouhá zápalná šňůra.

„Teď je udrž na místě!” zavelel.

Eve se v duchu pomodlila a začala opět střílet do strže, zatímco Reno se odplazil k mohutné římse, jež daleko přečnívala nad kaňon. Obě plechovky pečlivě zastrčil do hluboké škvíry. „Střílej dál!” sykl.

Zatímco strží duněla ozvěna výstřelů, škrtl sirkou a zažehl obě zápalné šňůry.

Eve pokračovala ve střelbě až do chvíle, kdy ji Reno trhnutím postavil na nohy a letěl s ní co nejrychleji pryč od strže. Sotva po pár vteřinách jim za zády zahřmělo, jako by z oblohy spadla celá bouře najednou. Reno srazil Eve k zemi a přikryl ji vlastním tělem, zatímco skála vyletěla do vzduchu a pršela nazpátek v drobném krupobití jako břitva ostrých kamenných úlomků.

Za nimi se odlomil kus náhorní plošiny a rozdrcený na vodopád drobné suti i větších balvanů se s duněním, burácením a svistem valil strží dolů a vířil přitom gigantická oblaka prachu.

„Nestalo se ti nic?” staral se Reno.

„Kdepak.”

Reno se odkulil stranou a pružně vyskočil na nohy. Současně zvedl i Eve. Opatrně se přiblížil k okraji plošiny a nahlédl dolů.

Strž byla zavalená balvany všemožné velikosti.

„Ať se propadnu,” zamumlal. „Ta škvíra musela sahat dál, než jsem si myslel.”

Eve jen němě zírala, ohromená tou kolosální změnou, již měly na svědomí pouhé dvě plechovky střelného prachu.

Nad zvukem tu a tam se ještě kutálejícího kamene zaduněl rytmický dusot kopyt a vzdaloval se od strže. Mustangové Komančů prchali před nečekaným hromobitím.

„I kdyby ti mládenci náhodou vyvázli zdraví, mají před sebou dlouhou pěší túru,” poznamenal Reno spokojeně.

„Takže jsme… v bezpečí?”

Reno Eve věnoval dost neveselý úsměv.

„Prozatím ano,” přisvědčil. „Ale pokud na tuhle náhorní plošinu existuje jiná cesta, Slater s Komanči ji zaručeně najdou.”

„Třeba neexistuje,” zadoufala Eve.

„Radši ať existuje.”

„Ale proč?”

„Protože jejich cesta nahoru je naší cestou dolů,” vysvětlil Reno stručně.

Eve si otřela zaprášené čelo stejně zaprášeným rukávem a snažila se neprozradit své zoufalství z představy, že uvízli v pasti na náhorní plošině stolové hory.

Renovi to však stejně neušlo. Konejšivě ji stiskl paži a odvrátil se.

„Pojď,” vybídl ji. „Přesvědčíme se, jak dobře jsi svázala koním nohy.”

13.

Eve sledovala šedého mustanga, jak se ústím strmé strže ztěžka škrábe zpátky na plošinu. Byl to už pátý kaňon vybíhající z plošiny, který Reno v posledních dvou hodinách vyzkoušel, ale prozatím každý z nich končil útesem, po kterém koně nedokázali sešplhat.

Avšak tentokrát byl Reno pryč skoro hodinu. Přestože mu Eve nepoložila přímou otázku, výraz plný naděje potlačit nedokázala. Ani si neuvědomila, že si jazykem přejela po rtech. Objevila se vlhká stezička.

„Napij se,” vybídl ji Reno, když vedle ní zastavil koně. „Jsi vysušená na troud.”

„Těžko můžu pít, když můj kůň má tak strašnou žízeň, že se mi v jednom kuse snaží vlézt do kapsy, kde schovávám láhev.”

„Nenech se tou podvodnicí vodit za nos. Když ses předtím snažila skočit do té propasti, stačila zatím vychlemtat každou z těch tinajas, na které jenom dosáhla.”

„Tinajas?” Eve se zamračila, ale potom se rozpomněla, co to slovo znamená. „Ach, ty díry ve skalách, co se v nich drží dešťová voda. Není ta voda zkažená?”

„Mustangům chutná.” „A tys ji nepil?”

„Koně potřebujou vodu víc než já. A navíc,” přiznal Reno s náznakem úsměvu, „neměl jsem zase takovou žízeň, aby se mi chtělo cedit mezi zuby ty slizké potvůrky.”

Evin smích Rena zaskočil. Byla pokrytá prachem, sotva se držela na nohou, byla odřená od přelézání skalisek ale on ještě nepotkal žádnou ženu, která by ho tolik vzrušovala. Zastrčil jí zlatavou kadeř za ucho, špičkami prstů ji pohladil po bradě a palec jí přitiskl na rty.

„Nasedni,” vybídl ji něžně. „Něco bych ti rád ukázal.”

Eve zvědavě vyskočila do třmenů a jela vedle Rena tak daleko, jak jí to úzká strž dovolila. K jejímu úžasu se mělký kaňon neskláněl strmě dolů jako ostatní průrvy, ale postupně se rozšiřoval a zvolna klesal, posázený kmeny cedrů a topolů.

Skála pořád častěji mizela pod vrstvou hlíny, ve strži se připojovaly další a další kaňony, jež ji rozšiřovaly, a nakonec se objevilo celé údolí lemované strmými kamennými hradbami.

Eve se obrátila k Renovi. Z očí jí hleděla naděje i tajená obava.

„Nemůžu to říct předem najisto,” pravil Reno tiše, „ale vypadá to dobře. Ujel jsem celou míli a nic se nezměnilo.”

Eve zavřela oči a vydechla si úlevou, o jejíž hloubi předtím neměla ani tušení.

„Ovšem není tu voda,” dodal Reno zdráhavě.

Několik dalších mil neslyšeli žádný zvuk kromě orlích skřeků vysoko na obloze, vrzání kůže a tlumeného buchotu podkov do vyprahlé půdy. Přestože se blížil podvečer, slunce ještě sálalo jak rozžhavená pec.

Vysoko nad obzorem se začínaly houfovat mraky, od bělostných až po uhlově černé, jež slibovaly déšť, ale ne na téhle náhorní plošině, která nebyla dost vysoká. Jenom hory dokázaly zachytit déšť. Na plošině Eve nezahlédla jediný pramínek. „Reno?”

Zavrčením dal najevo, že ji slyší.

„Pršívá tady?” Přikývl.

„Kam se ta voda ztrácí?” vyptávala se.

„Steče dolů.”

„To ano, ale kde tedy je? Už jsme sestoupili o hezký kus dolů, ale po vodě tu není ani stopy.”

„Voda tu teče jenom po dešti,” prozradil.

„Ale co horské potůčky?” naléhala. „Prší tu přece často a taky taje sníh. Kam se ta voda ztrácí?”

„Do vzduchu a do země.”

„Neteče dolů k moři?”

„Mezi tímhle místem a Sierra Nevadou v Kalifornii vím jen o jediné řece, která doteče k moři a cestou nevyschne a tou je Rio Colorado.”

Eve jela pár minut mlčky a snažila se pochopit, jak může existovat kraj dočista bez vody.

„Jak daleko je odtud do Kalifornie?”

„Asi šest set mil přímou čarou. Cestou, kudy se dá projet, je to mnohem dál.”

„A jen jedna jediná řeka?”

Reno přisvědčil.

Eve jela dlouho mlčky a zkoušela si představit cestu krajinou tak vyschlou, že člověk může jet celé týdny a narazit jen na jedinou řeku. Žádné prameny, žádné potůčky, žádné studny, žádná jezera, žádné rybníky, nic než rudá skála, bílý pískovec a rezavé skvrny vyschlé vegetace, jež pouze místy plápolá jako zelený praporek v nekonečné pustině.

Ta myšlenka ji děsila a podivně rozjařovala zároveň, jako by se probudila do krajiny, kterou dosud vídala jenom ve snech.

Jak se údolí zvolna svažovalo k neznámému konci, červené skály stoupaly do stále větší výšky. Eve se čas od času ohlédla přes rameno. Kdyby netušila, že za nimi zůstala prostorná náhorní plošina, nikdy by to neuhodla, protože skalní hradba se zdála jednolitá a neproniknutelná.

Postupně se údolí měnilo, bylo stále užší a kamenné věže trčely do stále větší výše. Zapadající paprsky slunce pozlacovaly štíty skal a malovaly temné sametové stíny za každým výčnělkem a terénní vlnou.

„Koukni,” řekla Eve náhle potichu. „Co je to?”

„Kde?” nechápal Reno.

„U paty útesu, nalevo od toho výčnělku.”

Chvíli bylo ticho, potom však Reno tichounce hvízdl a řekl: „Ruiny.”

Eve samým vzrušením až vyjekla. „Podíváme se tam?”

„To bychom mohli. Kde jsou ruiny, mohla by být i voda.”

Podíval se na ni a dodal: „Ale radši na to nespoléhej. Některé osady spoléhaly na nádrže s vodou, které už dávno popraskaly a vodu neudrží.”

Navzdory Renovu varování dalo Eve obrovskou práci, aby utajila zklamání, když se konečně prodrali mezi kmeny topolů a borovic ke kamenitému úpatí útesu, ale po vodě tam nebylo ani známky.

Slunce se sklánělo za stěny kaňonu. Eve seděla na unaveném mustangovi a prohlížela si rozvaliny, prapodivné tvary oken a místnosti beze stropů, které si dosud zachovaly svůj tvar. V kaňonu panovalo absolutní ticho, jako by i zvířata pochopila velebnost místa, kde kdysi žili lidé a opět se ztratili, jako když se do země vsákne déšť.

„Možná že přesně to se s nimi stalo,” zašeptala Eve. „Ztratili vodu.”

„Možná,” přisvědčil Reno. „Ale možná že prohráli v tolika bitvách, že už své území nedokázali dál udržet.”

Ještě půl hodiny poté, co slunce zapadlo za kamenné cimbuří, zářila obloha jasným odpoledním světlem. Zvolna se zvedl větřík, vanul z opačného směru, než kterým přijeli. Jeden po druhém zvedali mustangové hlavy a s nastraženýma ušima větřili pachy.

Renovi jako by jeho šestiranný kolt skočil z pouzdra do ruky vlastní silou, ale nevystřelil z něj.

Eve naskočila na celém těle husí kůže, protože směrem od ruin se k nim blížil indián.

„Ale já myslela, že indiáni se podobným místům vyhýbají,” zašeptala.

„To je pravda, ale občas se některý statečný šaman vypraví do starých osad hledat medicínu. A podle toho, jak je tenhle šedivý, bych hádal, že sem přišel položit bohům své poslední otázky.”

Jakmile se indián přiblížil dost blízko, že se podle jeho barev dalo usoudit skutečně spíš na hledání medicíny než na vykopání válečné sekery, Reno strčil šestiranný kolt zpět do pouzdra. Kdysi pestré barvy byly popraskané a zaprášené, jako kdyby šaman byl na své cestě už hodně, hodně dlouho. Reno sáhl do sedlového vaku pro sáček se zbožím na výměnu, který s sebou vždycky vozíval, vytáhl paklík tabáku a seskočil.

„Zůstaň v sedle,” poručil. „A nemluv na něho dřív, dokud tě sám neosloví.”

Eve zvědavě sledovala, jak si Reno s indiánem tiše vyměňují pozdravy. Jejich znaková řeč měla jistý půvab, ladností připomínala pramínky vody. Po chvilce Reno nabídl tabák a šaman dárek přijal. Eve se ovšem domnívala, že jídlo by jako dar bylo vhodnější. Šaman vypadal vyčerpaně a vychrtle, byl šlachovitý jako mustang, který se od narození prohání po pláních.

A stejně jako mustang byl i šaman ostražitý, doslova zběsilý vědomím své svobody. Když se obrátil a pohlédl zpříma na Eve, pocítila sílu jeho osobnosti stejně silně jako tu Renovu, když spolu zkoušeli španělské jehly.

Připadalo jí, že trvá celou věčnost, než šaman odvrátil pohled a uvolnil ji z pout svých jasných záhadných očí.

Když se stařec opět podíval na Rena, začal rukama a pažemi opisovat ladné oblouky a rychlé čáry, kmital prsty tak bleskově, že Eve je málem ani nestačila sledovat. Reno ho soustředěně pozoroval a už jeho nehybnost sama o sobě Eve prozradila, že se děje cosi nečekaného.

Najednou se indián bez předchozího upozornění otočil, a odcházel, ani se neohlédl.

Reno na Eve upřel velmi zvláštní pohled.

„Stalo se něco?” zeptala se.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Nestalo.” „A co tedy říkal?”

„Jestli jsem mu dobře rozuměl, přišel sem hledat minulost, a místo toho spatřil budoucnost. Nás. Vůbec se mu to nelíbilo, ale tohle byla boží odpověď na jeho otázku, takže s tím nemůže nic dělat.”

Eve se zamračila. „To je divné.”

„Šamani divní bývají,” poznamenal Reno suše. „Ale nejpodivnější byly jeho medicínské kresby. Ještě nikdy jsem neviděl indiána se starými znaky obkreslenými ze skal.” Reno se ohlédl přes rameno. Šaman byl pryč. Zachmuřeně se obrátil zpátky k Eve. „Tvrdil mi, že tam vpředu je voda.” „Výborně.”

„A pak mi řekl, že zlato, co hledám, už dávno držím v ruce,” pokračoval Reno. „Cože?”

„A ještě mi řekl, že sám to zlato poznat nedokážu, takže mi prozradí, kudy se dostanu ke španělskému dolu.”

„A věděl to?” divila se Eve.

„Zřejmě ano. Popis zhruba souhlasí.”

„A to ti pověděl jen tak?” Reno přikývl.

„Ale proč?” nechápala Eve.

„Na to jsem se ho taky ptal. Tvrdil mi, že to je jeho pomsta bohům za to, že mu ukázali budoucnost, o kterou nestojí. No, a hned potom odešel.”

Reno sáhl po šedákově uzdě a jediným plavným pohybem se vyhoupl do sedla.

„Pomsta. Kristepane!”

„Nejdřív se přesvědčíme, jestli měl pravdu s tou vodou,” rozhodl Reno, „jinak se třeba ani nedožijeme toho, že bychom si museli dělat kvůli pomstě těžkou hlavu.”

Obrátil Darling směrem k dlouhým stínům vyvěrajícím zpod vysokých útesů. „Stopy vysoké,” poznamenal konečně Reno po deseti minutách.

Eve napínala zrak, ale v té tmě se nedalo nic rozeznat.

„Po divokých koních tu není ani stopy,” pokračoval. „To je zvláštní. Je jen málo vodních zdrojů, které by neobjevili mustangové.”

Když se jim obloha nad hlavami zabarvila zapadajícím sluncem doruda, rozevřel se v jedné skalní stěně úzký boční kaňon. Reno do něj stočil koně a Eve ho následovala. Po chvíli se strž zúžila natolik, že museli jet za sebou. Po pár metrech písčitého podkladu se dno strže proměnilo na hladký, vodou omletý kámen. Ve slábnoucím světle se zatřpytil mělký rybníček.

Darling dychtivě hryzla uzdu.

„Zklidni se, ty divochu,” pokáral ji Reno. „Nejdřív se přece musím rozhlédnout.”

Zatímco Eve držela koně, Reno si četl stopy ve vrstvách jemných naplavenin, jež lemovaly rybníček. Vrátil se ke koním, sundal měchy a soudky a začal je plnit. Teprve potom odstoupil.

„Pusť je k vodě po jednom,” řekl Reno.

Zatímco Darling pila, pozorně se rozhlížel.

„To stačí, holka, už dost. Nech taky ostatním.”

Pod Renovým ostražitým dohledem se všichni koně směli napít do sytosti. To už však z rybníčku zbyla jen kalná bahnitá kaluž, sotva čtvrtina z původního obsahu.

„Naplní se zase?” zeptala se Eve.

Reno zavrtěl hlavou. „Až po příštích deštích.”

„A kdy to bude?”

„Možná zítra, ale taky třeba až za měsíc.” Zadíval se na druhý břeh rybníčku k místu, kde se dvě kamenné stěny strže sbíhaly k sobě. „Podívej!” řekla Eve.

Reno se k ní obrátil. Mlčky ukázala na útes za jeho zády. Na rzivém skalním průčelí byla vytesaná značka. Byla stejná jako symbol ve španělském deníku.

„Trvalá voda,” vyložila jeho význam Eve.

Reno se podíval na rybníček a potom na suchou, nevábnou škvíru, tak uzoučkou, že by se do ní musel protáhnout bokem.

„Odveď koně zpátky na pastvu a svaž jim nohy,” nakázal Reno. „A pokud ti to půjde, zkus se prospat.”

„A kam jdeš ty?” „Hledat vodu.”

Následujícího dne spal Reno tak dlouho, až se stoupající příliv slunečního svitu přehoupl přes vysoké stěny kaňonu a ozářil hluboké dno údolí. Probudil se jako vždycky, naráz, bez té obvyklé chvilky polovědomí rovnou do bdění a stoprocentní ostražitosti. Překulil se na bok a přes vychladlý popel malého táboráku se podíval na děvče, jež spalo na boku s vějířem vlasů rozhozeným po přikrývkách jako zlatohnědá svatozář. Touha mu napjala tělo stejně tiše a prudce, jako se údolí zalilo slunečním svitem. Tiše zaklel a vykulil se z přikrývky.

Rozdělal oheň. Praskání hořících větviček Eve polekalo. Probudila se s trhnutím a sedla si tak zprudka, že se přikrývky rozletěly.

„Jen klid, gata. To jsem jenom já.”

Eve se mžouravě rozhlédla kolem sebe. „Já usnula?”

„A spala jsi plných čtrnáct hodin.” Reno zvedl hlavu od ohně. „Vzbudila ses jen na tu chvilku, jak jsem se vrátil.”

„Vůbec si na to nepamatuju.”

Reno si pamatoval. Když ji přikrýval, rozespale ho políbila do dlaně a zavrtala se hlouběji do přikrývek, protože v noci bývalo chladno.

Ten prostý důkaz Evina citu ho celou noc pálil jak sežehnutí bleskem. Bezmála vklouzl pod přikrývku k ní. To obrovské úsilí, s jakým se ovládl, aby ji nesvlékl a nezačal laskat, ho hluboce šokovalo. Teprve takhle se totiž dozvídal, jak moc touží po dívce, jež o něho nestála. Ne doopravdy, ne natolik, aby se mu oddala z čiré vášně.

„Našel jsi vodu?” zeptala se.

„Právě proto už nejsme dávno na cestě. Koně si potřebují odpočinout.”

Odpočinout si potřebovala i Eve, ale Renovi bylo jasné, že by si prosadila, aby pokračovali v jízdě, kdyby měla jen stínek podezření, že dělá přestávku kvůli ní. Hloubku jejího vyčerpání ostatně naznačoval i ten předlouhý a tvrdý spánek. Reno konečně pochopil, že Eve už má jen pramalé zásoby sil.

Snídani snědli v pohodlném mlčení, jež bylo družnější než kdovíjak srdečný hovor. Po jídle se na něho usmála a skryla zívnutí.

„Zvládla bys malou procházku?” zeptal se.

„Jak malou?”

„Ani ne čtvrt míle.”

S úsměvem se zvedla.

Protáhla se s Reném do úzké škvíry v čele strže s rybníčkem. Na rozdíl od něho nemusela jít bokem, takže se jí v prvních metrech postupovalo snadněji. Potom se však i ona musela místy různě natáčet a kroutit a protahovat, aby se dostala hlouběji do skal. Postupně se však škvíra začala rozšiřovat, takže nakonec tam mohli jít dva lidé pohodlně vedle sebe. Skalní stěny byly vlhké a chladné. Na pevném kamenném dnu strže se třpytily kaluže vody.

Po dalších zákrutech se začal kaňon rozšiřovat ještě víc a objevily se malé kaluže. Některé byly sotva pár centimetrů hluboké, jiné skoro půl metru. Voda byla čistá a chladná, protože stála v nádržích z holého kamene.

Odkudsi shora přicházel zvuk padající vody. Eve ztuhla a se zatajeným dechem se nábožně zaposlouchala. V životě neslyšela tak krásnou hudbu, jako bylo zurčení vody ve vyprahlé pustině.

Minutu poté Reno dovedl Eve ke zvonovitě se rozšiřujícímu otvoru ve stěně kaňonu. Pramínek vody sotva širší než Renova dlaň se řinul asi z třímetrové výše a spadal do jezírka vytesaného ve skále. Zvuk zurčící vody připomínal chladivou, úchvatnou píseň, tichou modlitbu i smích zároveň. A z každičké škvíry viselo zelené kapradí s listy tak pronikavě zelenými, že na skále připomínaly smaragdový oheň. Paprsky poledního slunce spadaly přes pramínek ve skále jako skleněná opona a hořely milionem duhových kapek. Eve dlouho jen nehnuté stála a utápěla se v nádheře ukrytého jezírka.

„Dávej pozor, kam šlapeš,” řekl jí Reno zastřeným hlasem, když zamířil zase dál.

Kroky jim teď na kamenném podloží tlumil mech, ale ten mohl být i zrádný. O existenci života tu svědčily pouze nepatrné stopy, jež tu předchozího dne nechal Reno. Jinak bylo zřejmé, že jezírko už dlouho, předlouho nenavštívil ani člověk, ani zvěř.

Ale lidé sem dříve jistě přicházeli. Indiáni a Španělé tu na strmých pískovcových stěnách nechali své vzkazy a jména.

„Patnáct set osmdesát,” přečetl Reno nahlas. Vedle data se muž podepsal zdobným a úhledným rukopisem: Kapitán Cristóbal Leon. „Můj bože!” vydechla Eve.

Objela datum roztřeseným ukazováčkem a přitom myslela na člověka, který tu před tolika staletími po sobě nechal vzkaz. Ráda by věděla, jestli taky měli tak krutou žízeň, když objevili první jezírko, a jestli i je okouzlila ta nezemská krása ukrytého pramene v závoji milionů kapek duhové vodní tříště.

Na skalních stěnách byly další značky, které neměly s evropskou kulturní tradicí už pranic společného. Některé z kreseb bylo možné snadno rozluštit jelen s rozložitým parožím probodnutý šípem, vlnky, jež nejspíš znamenaly vodu, pravděpodobně řeku. Další postavy byly mnohem symboličtější. Obličeje, které nepatřily lidským bytostem, jiné postavy na sobě měly nevídané oděvy. Všechny hleděly ze skály očima starýma celé tisíce let.

Podobné kresby měl na sobě šaman a možná je nosili i jiní lidé. Ale nikdo už nestavěl kamenná města a nechodil pít k tajnému prameni. Žádné ženy nechodily prát šaty a koupat se do chladivých kalužek kaňonu. Žádné děti si sem nepřišly smáčet prstíky a jimi pak malovat na kamenné stěny rychle mizející obrázky.

A přesto z toho perlivě křišťálového smíchu malého vodopádu a jezírka vyvěral tak hluboký mír, že Eve sirota, urážená na každém kroku a bez jediného přítele na světě naráz pochopila, že i ona sama tvoří kapičku v té obrovské duze života, jež se klene nad světem od zapomenuté minulosti do nepoznané budoucnosti. Ty symbolické znaky nakreslily na zdejší skálu ruce stejné jako ty její, jenže o stovky let starší. Mozky stejné jako ten její se snažily vyřešit podobné záhady jako ona, jenže už před bezpočtem let.

Reno se shýbl, našel si oblázek velikosti dlaně a začal jím pozorně bušit do kamenné stěny. S každým úderem oblázku se ze skály odštípl kousíček zvětralého povrchu, nahlodaného vodou, mrazem a větrem, a odhalil tak světlejší pevný kámen vespod.

Za překvapivě krátkou chvilku vytesal datum a svoje jméno: Matthew Moran.

„Ty se vážně jmenuješ Evening Star?” zeptal se pak, ani se po ní neohlédl.

„Jmenuju se Evelyn,” odpověděla chraptivě. „Evelyn Starrová Johnsonová.” A honem zamrkala, aby potlačila slzy, protože teď už nebyla na světě jediná, kdo znal její pravé jméno.

Eve plavala na zádech, nechávala se jen unášet vlnkami a pozorovala safírové nebe nad hlavou a inkoustově modré stíny, jež se zvolna posouvaly po skalnatých stěnách. Vlnky způsobené vodopádem ji jemně kolébaly. Čas od času se opřela dlaní o hladký kamenný břeh nebo o studené dno jezírka, hlubokého sotva pár desítek centimetrů.

Lenivě strnulá v čase stejně jako okouzlená vodou se Eve pohybovala zvolna jak hodinové ručičky. Dobře věděla, že by se už měla vrátit do tábora, ale ještě se jí nechtělo opustit klid jezírka. Ještě nebyla připravená čelit doutnající zeleni Renových očí, jež ji hltaly s lačností téměř hmatatelnou.

Eve si začala lámat hlavu nad záhadou, co asi Reno pro změnu vidí v jejích očích, kdykoli ji přistihne, že ho pozoruje. Obávala se, že v jejím pohledu vidí odraz své vlastní touhy. A ona skutečně toužila znovu zažít ten dosud nepoznaný sladký oheň, jenž ji sežehl pokaždé, když ji k sobě pevně přivinul.

Ale přesto chtěla víc než Renovu touhu. Chtěla jeho smích a jeho sny, jeho mlčení a jeho naděje. Chtěla jeho důvěru a jeho úctu a jeho děti. Chtěla s ním sdílet všechno, co jen muž s ženou sdílet mohou: radost a žal, naději i zoufalství, vášeň i klid, celý život, jenž se před nimi rozprostíral jako neprozkoumaná země.

A ze všeho nejvíc Eve bažila po Renově lásce.

A on chtěl její tělo. Nic víc.

Muž chce od ženy jenom jedno, tak na to nikdy nezapomínej. Než mu to dáš, měla bys být už radši vdaná, jinak práskne do bot a najde si jiné hloupé děvče, co kvůli němu ve jménu lásky roztáhne nohy.

Eve zavřela oči, protože se zalkla pod přílivem smutku. Byla nešťastná až do morku kostí. Ale i když k sobě tiskla víčka sebevíc, jen aby neviděla pravdu, ta zůstávala a nepřestávala ji mučit. Existoval jen jediný způsob, jak Rena přesvědčit, že se v ní mýlí. Jediný způsob, jak ho přesvědčit, že není podvodnice, lhářka a coura v červených šatech. Jediný způsob.

Odevzdat se mu, splatit tak dluh, ke kterému se nikdy neměla zavázat, a už nikdy hloupě nedávat v sázku celou svoji budoucnost.

Teprve pak by pochopil, že jsem mu o své nevinnosti nelhala, že jsem držela slovo, že si zasloužím jeho důvěru. Pak by ho ke mně táhlo víc než pouhá vášeň. Než bychom našli důl, určitě by začal chtít ode mě víc než jenom mé tělo. Nebo ne ?

Na tuhle otázku neexistovala odpověď jedině opět vsadit sama sebe. Při představě, jak nesmírný risk by tím podstoupila, Eve až zamrazilo.

Co když si vezme všechno, co můžu dát, a oplátkou mi nedá nic než svoje tělo ?

Tohle bylo to hlavní nebezpečí, ten risk, ten pravděpodobný výsledek. V Eve tohle věděla ta část mozku, jež se řídila chladnou logikou sirotka naučeného přežít všechno, co mu osud přinese do cesty.

Ale další část Eve odjakživa věřila, že život sleduje víc než pouhé přežití. Věřila v takové zázraky, jako je smích tváří v tvář bolesti, radost dítěte při pohledu na duhové krůpěje rosy a tak hluboká láska, že překoná i nedůvěru.

Je to karetní podvodnice a zlodějka a nastražila past, ve které bych zahynul.

Eve nešťastně dokončila koupání, osušila se, vklouzla do košile, kterou jí Reno půjčil, a pomalu se vrátila do tábora.

Reno k ní vzhlédl očima sršícíma lačností. „Nechala jsem ti tam mýdlo,” povzdechla Eve, „a taky ručník.”

Přikývl a zamířil k jezírku. Dívala se za ním, dokud se neprotáhl do škvíry. Potom zamířila k prádelní šňůře natažené mezi dvěma kmeny.

Eve sáhla na černé kalhoty po Donu Lyonovi. Ještě byly zpola mokré a bílá nabíraná košile také nestačila uschnout. Roztřásla ji a opět ji přehodila přes šňůru. Potom obrátila i Renovy kalhoty přičemž mu zazáviděla přepych, že se může převléknout. Šaty z pytlů od mouky se jí rozpadly, takže teď neměla nic než Donův druhý nejlepší karbanický oblek, protože v tom nejlepším ho pohřbila.

Ještě pořád zbývají červené šaty.

Při té myšlence se Eve ušklíbla. Před Renem by je už neoblékla ani za nic, to by radši chodila nahá. Potom si zkusila představit, že Reno sám je teď nahý, koupe se v duhovém jezírku stejně jako předtím ona. Ten obrázek ji rozrušil.

Evin neklidný pohled dopadl na deníky ležící vedle sebe na Renově přikrývce. Eve je zvedla a posadila se se zkříženýma nohama, dlouhé cípy košile si přetáhla mezi kolena. Za úzkou škvírou, jež skrývala pramen s jezírkem, hořelo slunce pořád ještě žhavým plamenem, i když se začínalo sklánět k podvečeru. V čirém sytém světle se dobře četlo.

Strohý styl Calebova otce prozrazoval o staletích, jež indiáni prožili pod španělskou nadvládou, mnohé…

Kosti čouhající z písku pouště. Stehenní kost a část pánve. Vypadá to na dítě. Ženského pohlaví. Opodál cáry vydělané kůže.

Bent Finger tvrdí, že kosti patří indiánskému otroku. Jen děti dokázaly vlézt do těch myších děr, jež Španělé nazývali doly.

Španělské symboly na skále. Křížky a iniciály.

Podle Benta Fingera je ta halda zřícenin bývalá vista, něco jako malá misijní stanice. U dětských kostí jsme našli malý zvonek, byl odlitý, netepaný.

Španělé je neoznačovali jako otroky. Otroctví bylo nemorální. Místo toho jim říkali Encomienda. Divoši dlužili Španělům za křesťanské učení. Splaťte to v penězích, nebo si to odpracujte.

Válka byla také nemorální. Proto král vydal Requerimiento, prohlášení, jež se mělo nahlas přečíst před každým rozkazem k útoku. Divochům se v něm oznamovalo, že každý, kdo vzdoruje božím vojákům, vystavuje se hrozbě božího trestu.

A podle tohoto Requerimienta byl každý indián, který se postavil Španělům, označen za otroka a poslán do dolů. A jelikož španělština byla pro indiány zcela nesrozumitelná, nemohli varování pochopitelně rozumět.

Ne snad, že by na tom příliš záleželo. Indiáni by se bránili tak jako tak.

Práci v dolech řídili španělští kněží. I práci otroků. Muži vydrželi kolem dvou let, ženy a děti o hodně méně.

Peklo na zemi ve jménu Boha.

Při vzpomínce na ruiny, jež zahlédla o kus výš v údolí, Eve zamrazilo v zádech. Potomci lidí, kteří vybudovali velkolepá mnohopatrová obydlí, nebyli přece tupá zvířata, dobrá jen k otročení pro jiné.

Ale otročit museli a za jejich osvobození se nevedla žádná válka. Živořili, snášeli krutou dřinu, umírali mladí a skončili v neoznačených hrobech jako bezcenné smetí.

Eve s těmi zapomenutými mrtvými pociťovala vnitřní spřízněnost. V minulých dnech se s Renem přiblížili smrti nejednou, a byla by stejně anonymní, jejich hroby by od místa, kde naposledy vydechli, nikdo nerozeznal. Lekce ve smrtelnosti byla stará stejně jako vyhnání člověka z ráje. Život byl krátký a smrt věčná.

Eve chtěla od života víc, než dosud poznala. Chtěla něco, co neuměla pojmenovat.

Ale i když to neznala jménem, Eve věděla, že ji to čeká v Renově náruči.

14.

Když se Reno vrátil do tábora, měla Eve na sobě košilku, dlouhé spodní kalhoty a jednu z jeho tmavých košil. Spala stulená na přikrývkách. Z ochablých prstů jí pomalu vytáhl deník a odložil ho stranou. Rozespale se zavrtěla a vzhlédla k němu očima, v nichž se zrcadlily stíny i slunce zároveň.

„Uhni kousek, gata. Potřebuju si taky zdřímnout.”

Když se vedle ní natáhl, usmála se. „Voníš jako šeříky,” zašeptala. „Líbí se mi to.”

„To by mělo. Je to tvoje mýdlo.”

„A jsi oholený,” pohladila ho na šíji, kde se pořezal. „Já bych tě neřízla. Proč jsi mi neřekl?”

„Protože už mám plné zuby toho, jak si od tebe pořád musím něco vynucovat.” Eve naráz otevřela oči dokořán a zadívala se na Rena. Došlo jí, co všechno tím chtěl naznačit. „Já tě holím ráda,” bránila se tiše.

„A co líbat mě? To taky děláš ráda?”

Zeleň v Renových očích žhnula tak mocně, že byla schopná spálit na dálku, ale přesto se k Eve nepřiblížil ani o centimetr.

„Ano,” přisvědčila tiše. „To mám taky ráda.”

Reno se zvolna sklonil a přiložil ústa k jejím rtům. Tiše zasténala, protože polibek byl pro ni slastnou vzpomínkou a objevováním současně. Hřejivé a lačné útoky jeho jazyka ji rozechvěly rozkoší. Dlouhé nádherné vteřiny se znovu učila sametový rytmus roztančených jazyků, hebkost Renova přehlubokého polibku, znovu cítila, jak do ní vlnu po vlně vlévá žár.

Reno uchopil Evin obličej do dlaní a nechal do sebe žár její pleti sálat jako chvějivou horečku, jež byla po každém jejich dalším sblížení žhavější a sladší. Její teplo, její vůně, její něžná ústa rozevírající se mu vstříc, to všechno v něm zažehlo požár.

„Gata, ” zašeptal. „Ty mě popálíš.”

Odpověděla mu zajíkavým výkřikem a rozkošnickým zachvěním, když jí zuby zlehka přejel po hrdle.

Ten vášnivý výkřik byl jako břitva, jež přeťala poslední nitě z roztřepené uzdy Renova sebeovládání. Zoufale toužil servat z ní šaty a zabořit se do té žhnoucí hebkosti, která na něho v jejím těle čekala.

Ale on potřeboval víc než to, potřeboval ji dovést až k okamžiku, kdy po něm bude toužit přinejmenším stejně silně jako on. Potřeboval, aby plakala a zatínala pěsti a poroučela mu, ať už si ji proboha konečně vezme! Potřeboval, aby zapomněla na všechnu chladnou ženskou vypočítavost a vyšla mu vstříc bez zábran jako zlatý plamen, jenž by ho sežehl až do morku kostí.

A potom by ji spálil na oplátku, nechal by na ní stopy, na něž by v životě nezapomněla. Bez ohledu na to, kolik mužů měla před ním, už by se nikdy žádnému neoddala bez toho, aby si tajně nepřipomněla, jaký milenec byl Reno.

Nepoložil si však otázku, proč mu tolik záleží na tom, aby Eve na něho nezapomněla. Prostě to vzal na vědomí stejně samozřejmě jako jiskření ve španělských jehlách, záhadu, kterou člověk nemusí pochopit, aby jí porozuměl.

Reno se opět zvolna sklonil k Eviným rtům a nechal jejich vášeň stoupat a zase klesat jako mořský příboj, jehož šum je doprovází cestou podél pobřeží, jež vede pouze k jedinému cíli.

Eve zabořila prsty do Renovy husté chladivé kštice a jemně mu nehty přejížděla mezi kořínky vlasů. Jeho tichý sten pro ni znamenal odměnu a současně i povzbuzení. Opět napjala prsty a pocítila, jak se mu svalnatým tělem přelila vlna vzrušení.

„Takové sladké drápky,” vzdychl si Reno.

S opatrným sebeovládáním hryzl Eve do spodního rtu.

Překvapeně a slastně vyjekla. S úsměvem jí ret osvobozoval tak zdlouhavě a mučivě, až cítila i jemné vroubky na hraně jeho zubů, klouzajících jí po hedvábném vnitřku úst.

Když se zkusil odtáhnout, předklonila se k němu, protože toužila po dalším něžném mučení. Tiše se rozesmál a odvrátil obličej stranou, naschvál jí svá ústa upíral, a když se pokusila ho pronásledovat, pevněji přidržel hlavu v dlaních. Měla pootevřené rty, na slunci sejí leskly touhou a nepatrně se chvěly.

„Reno?”

Odpověděl nezřetelným zvukem, který připomínal spokojené předení.

„Ty mě nechceš políbit?” zeptala se šeptem Eve. „A ty mě chceš políbit?” odpověděl otázkou Reno. Přikývla.

Přes ruce se mu svezly zlatavé pramínky vlasů a laskaly ho jako studený oheň. Náhle zalapal po dechu tak prudce, div se nezalkl.

„Tak mě polib, gata! Polib mě, a hned!”

Eve spatřila v jeho očích doutnající žár, slyšela ho sálat z jeho přitlumeného hlasu, cítila jej v jeho napjatých pažích. Vědomí, jak hluboce Reno touží po jejím polibku, jí rozlilo v útrobách tekutý oheň.

„Chceš mě ochutnat?” zašeptala. „Takhle to chceš?”

Ale odpovědět už Reno nestačil, protože se k němu přimkla rty. Jemně mu propátrávala ústa jazykem a dohnala ho až k pološílenému stenu.

Zvedla hlavu. „Ještě,” požádal chraptivě.

A Eve Renovi dala, oč jí řekl, protože to chtěla i ona sama. Chuť jeho úst jí byla důvěrně známá, byla to směsice její vlastní chuti s tou jeho. Jeho hebké polibky ji vábily, budily v ní závrať i zvláštní vědomí síly. Vzepnula se pod ním, protože ho potřebovala ochutnat i z větší hloubky. Toužila ho objímat tak pevně, aby se stala jeho součástí, aby se od něho už nikdy nemusela odtrhnout.

S naléhavostí, jejíž podstatu Eve nechápala, mu hladila ramena a hlavu a stále dychtivěji se mu předkláněla vstříc. Nešel jí naproti, ale ani necouval, nechal ji, aby sama k němu přicházela tak, jak se jí bude chtít. Křečovitě ho objala kolem krku.

Náhle ji proklál pocit neuvěřitelné slasti, protože se ňadry přitiskla k Renově svalnaté hrudi. Sama netušila, jak po tom doteku touží, dokud ho neucítila. Instinktivně se o něho začala třít, masírovala si ztuhlé vrcholky prsů o napjaté svaly jeho hrudníku.

A Reno ji povzbudil povzdechem, který byl něžný i rozkazovačný, a na Eve působil jako polaskání. Zaryla se mu nehty do zaťatého svalstva na zádech. Toužila cítit jeho mocné paže kolem sebe, toužila nechat se objímat mnohem silněji, než zvládne obyčejné lidské objetí.

Když ale nereagoval, jak si představovala, zoufale zanaříkala.

„Ano?” zeptal se Reno tichounce.

Eve se opět pokusila přitáhnout k sobě jeho ústa, ale byl na ni příliš silný. Držel rty těsně mimo její dosah, škádlil a dráždil ji těmi upíranými polibky stejně, jako ona svým odporem upírala naplnění jeho smyslné touze.

„Co chceš?” zeptal se šeptem.

„Políbit tě.”

Přejel jí ústy po rtech. „Takhle?” zeptal se.

„Ne. Ano.”

„Tak ne nebo ano?” Reno mučil Eve špičičkou jazyka, zatímco se snažila dostat se k němu blíž. „Ano,” šeptla, celá rozechvělá tím provokativním laskáním.

Ale najednou ucouvl úplně.

„Ne,” vyhrkla spěšně.

„Ano a ne. Rychle se rozhodni, milá gata.”

„Reno,” vydechla Eve zoufale, „já chci… víc.”

Dech mu syčivě vyletěl z plic, jako by ho šlehla bičem.

„Otevři ústa,” vybídl ji zastřeným hlasem. „Líbej mě otevřenými ústy. Dokaž mi, že po tom toužíš stejně silně jako já.” Od jejích vlhkých rtů a špičky jazyka se třpytivě odráželo slunce. Reno temně zasténal a zesílil své objetí. Pozvedl její tvář blíž k sobě.

„Ještě,” vydechl a pohladil ji rozevřenými ústy po rtech.

Eve se rozechvěla a pak poslechla.

Reno se na ni vyhladověle vrhl a jazykem prudce vpadl do žhavé vláhy, jež na něho nedočkavě čekala. Bral si její ústa stejně vášnivě, jako si toužil vzít její tělo, beze zbytku, v bezdechém spojení kůže a medově sladkého žáru.

Reno rozepnul Eve košilku a ona pocítila závan vzduchu na prsou jako pohlazení hebkým peříčkem, vzrušující protiklad k atlasovému žáru touhy.

Dokud jí nepřiklopil ňadra dlaněmi, sama netušila, jak mocně touží právě po tomhle jeho doteku. Špičkami prstů jí začal jemně laskat bradavky a vystřeloval jí tak do těla jeden žhavý šíp po druhém, nutil ji vzpínat se vstříc kdysi tak obávanému tlaku jeho těla.

Ten dotek ji tak přehluboce vzrušoval, že by se nejradši rozplakala, ale v hrdle neměla místo na vzlyky, pouze na slastné vzdechy a tichounké temné výkřiky. Reno ten vášnivý nářek lačně vpíjel a tajně ho toužil slyšet pořád, takže jí zkušeně dráždil citlivé vrcholky ňader tak dlouho, až se pod ním svíjela jako smyslů zbavená.

Teprve potom se Reno pohnul a položil se na Eve celým tělem. Nabídl jí tak všechno, pó čem toužila, i když si to sama neuvědomila. Tiskl se jí boky ke kyčlím a bořil se do ní, dokud nerozevřela nohy v instinktivní snaze vyjít svým bolestně roztouženým místečkem vstříc pevnému důkazu Renovy lačné touhy.

Eve netušila, kdo z nich ze sebe vyrazil ten drsný sten vítězství, když se k ní Reno takhle přitiskl. Věděla jen o zběsilé ohnivé spirále, jež v ní vířila a spalovala ji na popel. Bezohledně mu zatínala nehty do zad, drásala mu křečovitě zaťaté svaly, sama v křeči slasti, jež nebyla k přežití.

Renovi její nehty nevadily. Sténal ne bolestí, ale vášní, a vášnivě jí drtil boky. Mezi touhou napjatými těly se jim rozlil tekutý oheň smyslnosti.

Eve ztuhla úžasem, protože Reno jí začal kyčlemi vrážet do boků a současně s tím jí rytmicky útočil jazykem do hloubky úst. Ta jeho panovačnost, s jakou se jí zmocňoval, ji přinutila k blaženému pláči.

Náhle Reno zajel rukou mezi jejich přirostlá těla. Zvuk rozepínaných knoflíků u kalhot zanikl v Eviných prudkých námitkách proti tomu, aby se Reno z jejího těla nezvedal.

„Všechno je v pořádku, gata,” chlácholil ji honem Reno, zatímco ze sebe svlékal šaty. „Však já ti neuteču.”

Eve ho málem nevnímala. Věděla pouze to, že Reno se na ni opět pokládá. Svíjela se pod ním a chtěla víc, než jí právě dával. Ale ať se snažila sebevíc, stáleji unikal.

„Reno,” vydechla přerývaně.

„Ano?” zašeptal, když nepokračovala.

Něžněji přitom přejel zuby po šíji.

Eve však nevěděla, co odpovědět, protože prožívala cosi doposud nepoznaného, šílela po něčem, co neuměla pojmenovat. Reno se temně pousmál, protože přesně věděl, co jí schází. „Povídej,” vybídl ji znovu.

A potom poslouchal, jak se Eve tříští hlas, když jí opět stiskl jemnou kůži mezi zuby.

„Já nemůžu… já nikdy…” lapala po dechu.

Opět jí prsty prohnětl bradavky. Chraptivě vyjekla a prohnula se mu vstříc jako luk. Tím pohybem si ho přitáhla hlouběji do klína, ale pořád ještě ne tam, kde ho toužila mít. V návalu bezmezného zoufalství zaťala pěsti. Kroutila se pod ním v němé prosbě.

„Roztáhni nohy,” pošeptal jí.

Při těch slovech pohnul kyčlemi právě o tolik, aby v ní zažehl další oheň. Přerývaně vykřikla, rozpálená jak kamna. Tiskla se k němu s přáním, aby v těch slastných mukách pokračoval.

„Víc,” řekl naléhavě. „Musíš mi ukázat, že mě chceš.”

Eve se opět pohnula.

„Ještě víc, gata. Dobře víš, že se ti to bude líbit. Zvedni kolena hezky do výšky.”

Poslechla a roztáhla nohy tak doširoka, až se mu mezi nimi spočívalo pohodlně. A pak ji Reno dál pomalu dráždil na ňadrech a s uspokojením sledoval její prudkou odezvu.

„Ano, tak,” přisvědčil Reno, když mu Eve vyšla vstříc kyčlemi. „Přesně tak. A teď mi pověz, že mě chceš.”

To slastné utrpení, které jí působily jeho prsty, se už nedalo dál vydržet. Eve přikývla stejně vášnivě, jako se jí vášnivě zmítaly boky dychtící přijmout Renovo tělo.

„Reno, já…” Eve si skousla ret a zachvěla se.

„Já vím. To přece poznám.”

Dlouhé spodní kalhoty neměly dole šev, a tak Renovi dovolily, aby prsty prozkoumal tajná místečka, všechna, kromě toho jediného. „A taky to cítím,” dodal tiše.

Eve vyjekla strachem a vášní, protože teprve teď si uvědomila, že leží pod Reném zcela obnažená.

Vyhledal ten něžný vrcholek, teď vzdutý touhou, a Eve rozťala tak pronikavá slast, že hlasitě vykřikla a zalila ho žhavou vláhou. „Ještě,” šeptal Reno a nepřestával ji hladit, škádlil a dráždil ji až po samý práh snesitelnosti.

Zajíkla se.

„Nech mě svou vášeň pocítit,” pošeptal jí. „Teď hned.”

A pak se jí dotkl a ona mu dala přesně to, oč ji prosil. Jeho chraptivý spokojený sten na ni působil jako další polaskání a přes k zešílení rozcitlivělou pokožku ji opět šlehl bič vášně.

„Při každém mém doteku se změníš na jarní pramen,” pošeptal jí Reno ochraptěle. Opět ji polaskal prstem a opět ji vyhoupl na vrchol vlny vášně. „Strašně se mi to líbí, gata. Líbí se mi to jako můj vlastní život.”

Dál ji zlehka hladil prsty po kluzkém rozpáleném slzícím místečku, po těžišti smyslů.

Eve plakala a svíjela se v poutech medové slasti, jež ji drsně rozdírala. Netušila, jak citlivé, jak sametové špičky prstů má Reno, ale bolestně dobře věděla, že se jí záměrně nedotýká tam, kde by se dotknout měl. Kůži na zádech mu rozdírala nehty v žádosti, kterou si nedovedla zakázat.

Reno litoval, že košile mu nedovolí cítit ty vášnivé kočičí drápky bezprostředně. Při dalším útoku jejích nehtů se hrdelně rozesmál navzdory své vlastní nenaplněné touze.

Vzrušením ho zalil žhavý pot. Ještě nikdy po něm žádná žena netoužila tak bezvýhradně, ještě nikdy tak nekřičela svou touhu takhle celým tělem. Nejjemnější pohlazení jeho prstů v ní vzbouzelo odezvu, jež ho strhávala do propastné závrati. Vychutnával to všechno se zběsilou intenzitou, koupal se v jejím vášnivém žáru, toužil po ní tak strašně, až se mu tělo zmítalo v křeči.

Ale i když se mu drala vstříc zcela bez zábran a bojovala o každý jeho dotek, přesto jí nepřestával unikat.

„Proč?” zanaříkala Eve nakonec.

„Chci tě slyšet, jak si říkáš o víc.”

Zoufale vzlykla a opět se k němu vzepnula, ale Reno ji jen zlehka polaskal, jen aby ji navnadil.

„Ještě,” poprosila chvějící se Eve.

Reno ji pohladil po hebkém místečku.

„Víc!” vydechla přerývaně.

Vyhověl jen zpola. „To nestačí!” zasípala naléhavě.

„A co když víc nedám?” „Ne! To musíš, musíš!”

Reno ji opět pohladil, tentokrát zlehka připojil i nehty, a Eve slastně vykřikla.

Zaťal zuby, aby potlačil sílu své vlastní vášně, ale nakonec jí podlehl. Měl pocit, že vdechuje oheň.

„Reno,” zašeptala, „já…”

Nedopověděla, protože jí na to nezbýval dech.

„Tohle?” zeptal se.

Začal do ní pronikat jemně, ale vytrvale, zatímco ona ho hebce obklopila.

„Ano,” přisvědčila zajíkavě. „Ano.”

Jediným rychlým prudkým pohybem pronikl Reno do Evina těla. Čekal hladké a okamžité spojení, protože o jejím vzrušení nemusel pochybovat.

Narazil však na teninkou překážku, jež v tom okamžiku, co si ji uvědomil, povolila, ale ani potom ne úplně, a navíc ho zalila vláha, jež neměla s vášní vůbec nic společného.

Eve prudce otevřela oči, avšak ne slastí, nýbrž bolestí, jež ji bodala v celém těle.

„Bolíš mě!” vydechla ztěžka.

Její svíjení, jímž se pokoušela Rena setřást, ho však rozvášnilo natolik, že se přestal ovládat. Zkusil ji přidržet a znehybnět, ale už bylo příliš pozdě, byl příliš vzrušený na to, aby ho zarazila existence té hedvábné opony před rájem, a on vyvrcholil ve stravujícím záblesku úlevy.

Rozezmítal se v Evině těle, ale tentokrát jí už nepůsobil bolest, i když to rytmické pulzování a jeho chraptivý dech pro ni znamenaly novinku. Dokonce se v ní rozčeřily vlnky slasti. Zavřela však jen mlčky oči a vyčkávala, kdy ji pustí.

Reno to však zřejmě neměl v úmyslu, i když se mu dech po chvíli zklidnil. Hrudník se mu zvolna zvedal a klesal a současně s tím se i zlehka pohyboval v Eve a vystřeloval jí do těla nevítané vlnky rozkoše. Jenže teď už je nevychutnávala, protože věděla, kam vedou k pocitu bolesti a stravujícího zoufalství.

Stala se jednou z těch pošetilých hlupaček, o kterých tolikrát mluvila Donna, které roztahují nohy ve jménu lásky. Ale Reno nestál o lásku holky ze saloonu, stál pouze o její tělo.

A to si vzal.

„Slez ze mě!” vyzvala ho Eve konečně.

Její prudký tón Rena navztekal. Byla přece tak rozpálená, tak roztoužená, a teď se nemůže dočkat, kdy se ho zbaví. Jasněji mu snad ani nemohla dát najevo, jak málo se jí milování s ním líbí.

A přitom jemu se líbilo tak moc, že nezvykle rychle ztratil sebekontrolu. Tohle ještě nikdy nezažil. Vědomí, že po ní toužil mnohem víc než ona po něm, ho rozzuřilo.

A najednou se rozpomněl na tu křehkou překážku, jež se protrhla těsně předtím, než se Eve zmocnil úplně. Pamatoval si na to jasně, ale zaboha tomu nedokázal uvěřit. Bylo přece k nevíře, že holka ze saloonu by mohla být panna.

Určitě to bylo tím, že už dlouho neměla chlapa.

Tím by se vysvětlovala i ta úzká stezička do jejího těla, ten hebký slastný tlak, jenž ho i teď laskal při každém jejich nadechnutí.

Reno si opět uvědomil, jak je Eve útlá, jakou má křehkou postavu. On sám nebyl útlý, naopak byl neobyčejně mohutný vyvinutý muž. Neměl v úmyslu ji poranit, ale očividně k tomu došlo. To ho zahanbovalo, ale navíc i vztekalo, protože tím se ještě podtrhl rozdíl v míře jejich vzájemné touhy.

„Neříkej mi, žes o to nestála,” zavrčel Reno ostře. „K čertu, vždyť to bylo jasné jako den.”

Eve dokrvava zrudla, protože si příliš dobře pamatovala své smyslné chování. Měl naprostou pravdu. Řekla si o to.

„Ale teď už o to nestojím,” pronesla upjatě. Reno jen něco sykl a odkulil se.

Eve se dech zadrhl v hrdle a tělo se jí rozechvělo, protože přitom ji nechtěně naposledy polaskal na citlivém místě.

Na slunci se zaleskla krev, šarlatový důkaz pravdy, jež Renovi dál připadala k neuvěření. Eve mu chutnala jako lesní med rozehřátý sluncem. Toužil po ní tak bláznivě, že nestačil svléknout ji ani sebe, měl i boty a kalhoty si jen shrnul, jako by nebyla nic víc než coura, kterou si koupil pro několikaminutovou rozkoš.

A ona mu to dovolila. Ona ho o to prosila.

Reno se na Eve podíval, jako by ji v životě neviděl. A bylo to tak. Odmítal přes ty rudé šaty dohlédnout na nevinné děvče v nich, protože po něm toužil tolik, že se nedal odmítnout bez ohledu na to, že mu stokrát říkalo pravdu.

„Panna.”

„Přesně tak, pistolníku,” odsekla Eve. „Jsem panna.”

Najednou nešťastně svěsila koutky.

„Vlastně jsem byla panna,” opravila se. „Teď jsem jen další z řady zkažených holek, co mohly mít víc rozumu.”

To slovo nepřestávalo Renovi znít hlavou. Zkažená. Jako byla zkažená Savannah Marie. Jako byla zkažená Willow.

Slušný mužský se s děvčetem, co zkazil, vždycky ožení.

Náhle si Reno připadal zahnaný do pasti. A jako každé zvíře v pasti i on začal bojovat za svoji svobodu. Pevně stiskl Eve ramena.

„Jestli si představuješ, že sis právě za svoje panenství koupila manžela,” prohlásil, „pak se krutě pleteš. Vyhrál jsem tě v kartách a vzal jsem si jen to, co mi patřilo. Tohle nebylo víc než ta splátka.”

„Díkybohu,” procedila Eve mezi zuby.

Už podruhé v krátké chvilce ho Eve šokovala. Očekával hádku, přesvědčování, že sňatek je jeho povinnost, když zkazil děvče svým chtíčem. Byl to přece starý trik, nejstarší a nejúčinnější zbraň ve válce všech vdavekchtivých dívek a svobodomyslných mužů.

A přesto ji Eve nepoužila. „Díkybohu?” opakoval Reno nechápavě. „Přesně tak!” vyštěkla na něho Eve. „Díkybohu, že mám ten dluh zaplacený a že ty už to nechceš opakovat, protože…” „O čem to, k čertu, mluvíš?” skočil jí do řeči. „…protože teď konečně vím, proč si za to ženy nechávají platit!”

Po Evině vzteklém výbuchu zavládlo dlouhé ticho, protože Reno neměl jistotu, jestli by se při odpovědi udržel na uzdě.

„Líbilo se ti to, a moc dobře to víš,” pronesl Reno tiše a zlověstně. „A neznásilnil jsem tě.”

„Neznásilnil jsi mě, a nelíbilo se mi to!”

„Tak proč jsi žadonila o víc?” odsekl.

Na tvářích jí zahořel ruměnec ponížení a vzteku. Rty se jí rozechvěly, ale hlas měla pevný stejně jako pohled.

„Vsadila bych se, že kdybys ptáčeti popsal, jak vypadá let, šťastně by si cvrlikalo celou tu dobu, co by padalo z hnízda na zem, kde by si zlomilo ten svůj hloupý vaz!”

Reno chvíli mlčel. Potom se hlasitě rozesmál navzdory hněvu, který v něm vzbouzela situace, že se vyspal s holkou ze saloonu a zjistil, že jeho vinou teď krvácí panna. „Jak vypadá let, jo?” protáhl významně.

Eve po něm střelila ostražitým a nedůvěřivým pohledem, protože jeho nečekaně sametový hlas se jí nelíbil. Nenápadně se mu pokusila vykroutit, ale Reno si ji dlouhými prsty přidržel tak pevně, aby jí bylo jasné, že nemá šanci.

„Ale kdepak let,” usekla vztekle. „Pád. A v tom je velký rozdíl, pistolníku!” „Jen pokud jde o přistání. Příště už dopadneš na všechny čtyři jako kočka, což ostatně jsi.”

„Žádné příště nebude.” „Že bys neměla v úmyslu dodržet dané slovo?” provokoval Reno sladce. Evin úsměv připomínal zimní den. „V úmyslu nemám vůbec nic,” oznámila mu. „Můžeš se snažit do aleluja, nikdy tě už nepožádám, abys mi ublížil až do krve.”

„Ale to je jenom poprvé. A kdybych předem tušil, že jsi panna, tak…”

„Říkala jsem ti, že jsem si nikdy nepustila mužského pod sukně,” vybuchla. „Ale tys mi nevěřil! Považoval jsi mě za couru. Teď konečně víš, že courá nejsem.” Najednou jí to došlo. Rty se jí zkřivily v nešťastném úšklebku.

„Nebyla jsem courá,” opravila se. „Ale teď jsem.”

Reno se už vzteky neudržel. „Já z tebe couru neudělal!” vyštěkl na ni rezavě. „Vážně? A jak se tedy stane z ženské coura? Jednou se to chápe jako omyl, a teprve podruhé to z ní udělá couru? Nebo to musí být třikrát? Nebo snad čtyřikrát?” „Zatraceně…”

„Přesně tak!” zasyčela. „Kolikrát k tomu musí dojít, aby se z děvčete jakoby mávnutím kouzelného proutku stala coura? No tak pověz, pistolníku! Nerada bych si vybrala té švandy větší díl, než mi milý pánbůh povolil.”

„A co mám dělat?” vybuchl rozzuřeně. „Oženit se s tebou? Tím že by se naráz všechno napravilo?”

„To ne!” „Cože?” Reno měl dojem, že ho šálí sluch.

„To, co jsme spolu dělali, by nenapravilo nic než láska!” poznamenala Eve hořce. „A najít muže, co dokáže milovat, to je stejně pravděpodobné jako najít loď z kamene, suchý déšť a světlo, v němž předměty neházejí stíny.”

Když Reno uslyšel z Eviných úst svá vlastní slova, konečně pochopil, že jí ublížil mnohem víc, než že ji pouze připravil o panenství. „Tak ty sis myslela, že jsi do mě zamilovaná,” vydechl šokované.

Eve zbledla. „Záleží snad na tom?”

„K čertu, to bych prosil, že záleží! Jenže tys mi vyšla vstříc, protože jsi vášnivá ženská, a ne kvůli nějakým holčičím řečičkám o lásce.” Eve se mu prudce vytrhla. Přitáhla si jeho košili blíž k tělu a upřela na něho žluté kočičí oči. Rena náhle napadlo, že se o lásce mohl zmínit s větším taktem. S mnohem větším taktem.

Byla přece nevinná a nevinnost má právo věřit v lásku.

„Eve…”

„Zapni si kalhoty, pistolníku. Pohled na moji krev na tobě mě děsně štve, protože mi připomíná, jaká jsem byla husa!”

15.

Eve se nemusela ani obrátit, aby věděla, že Reno šel za ní až k jezírku, kde tančila a šeptala voda. Cítila každý jeho krok po celou cestu z tábora.

Zaváhala, ale nakonec si košili přece jen vysvlékla. Pod ní měla jen prádlo, jež bylo tak teninké, že ji před Renovým pohledem vůbec nechránilo.

Teď už je na panenskou cudnost trochu pozdě, pomyslela si Eve výsměšně. To je stejné jako zamykat vrata od stodoly, když kůň je už dávno v prachu!

Rychlými navztekanými pohyby vysvlékla Eve plandavou košili a odhodila ji stranou.

Reno zalapal po dechu, když spatřil na Eviných kalhotkách velikou šarlatovou skvrnu, doposud skrytou dlouhými šosy vypůjčené košile.

„Eve,” zamumlal chraptivě. „Já ti fakt nechtěl ublížit.”

Neodpověděla, dokonce se po Renovi ani neohlédla.

Tiše k ní zezadu přistoupil a položil jí ruce na ramena.

„Vážně mě považuješ za takové zvíře, co si bere svou slast tím, že ubližuje ženám?” zeptal se stroze.

Eve chtěla původně zalhat, ale pochopila, že tím by nedosáhla ničeho, jen by tím ještě víc ublížila sama sobě. A pokud jde o pravdu od holek ze saloonu, byl Reno nesmiřitelný. „Nepovažuju,” hlesla. Oddechl si úlevou tak zhluboka, až jí rozčeřil vlásky na šíji. Na pažích jí naskočila husí kůže. Ta zrádná reakce vlastního těla ji rozzuřila. „Bohudíky aspoň za tohle,” zabručel Reno.

„Bůh s tím má málo co do činění, pistolníku. To spíš ďábel.”

,,Žadonila jsi o mě.”

„Jsi hodný, že mi to připomínáš,” poznamenala Eve kousavě. „Však už se to nebude opakovat.”

Stála mu pod rukama ztuhlá jako prkno. Proklel svůj jedovatý jazyk a zběsilý vztek, který nedokázal potlačit při Evině zmínce, že se jí jako milenec vůbec nezamlouval.

A přesto to pro něho byl slastný zážitek, navíc neobyčejně hluboký a intenzivní, který trval až do okamžiku, kdy si uvědomil, že se zmocnil panny. Potom nastoupila zuřivost stejně hluboká jako předchozí vášeň.

„Bude se to opakovat,” opravil ji, „ale nebude to žádným omylem a tobě se to tentokrát bude líbit. O tom vůbec nemusím pochybovat.”

„Jeden ničemný pistolník mi už taky tvrdil, že se mi to bude líbit tak moc, až budu křičet rozkoší.” Evino pokrčení ramen parodovalo její obvyklý půvab. „Ale měl pravdu jen zpola. Křičela jsem.”

Reno si pod vousy zahučel něco bezbožného, ale hned se mu podařilo přitáhnout svému hněvu uzdu. V životě mu však zachování rozvahy nedalo tolik práce. Eve mu uměla klid podkopat tak dokonale, že by normálně nespal hrůzou z toho, že se zapletl s chladnokrevnou manipulátorkou. Jenže taková ona nebyla. Byla to ta nejvášnivější žena, jaké se kdy směl dotýkat. Bohužel, v téhle chvíli z ní doslova čišela nenávist a zoufalství.

Reno si zhluboka naplnil plíce vzduchem a opět ho vydechl, protože mu náhle svitlo. Neměl vůbec v úmyslu ji rozvášnit, nechat ji v křeči nenaplněné touhy, a přitom udělal přesně to. Těžko ji mohl mít za zlé, že momentálně by ho nejradši stáhla z kůže a tu přibila na nejbližší strom.

Pomalu ji k sobě otočil tváří. Vjel jí rukama pod košilku a chtěl ji přetáhnout přes hlavu.

„Co to má, k sakru, znamenat?” vyjekla.

„Chci tě svléknout.”

Eve pronesla slovo, které by si normálně nepustila do mozku, natož přes ústa.

Reno měl co dělat, aby pod knírkem ukryl úsměv. Dlaněmi jí vyjel přes boky k ňadrům. Dobře si všiml, jak její bradavky zareagovaly na jeho pouhou přítomnost.

„Oba jsme se shodli na tom, že jsi děvče, co umí držet slovo,” řekl. „A oba jsme se shodli i v tom, že jsi souhlasila, abych se tě směl dotýkat.”

Eve se v očích zaleskl vzdor. Ještě nikdy tolik nepřipomínala kočku jako teď, když na něho upírala pohled bez jediného mrknutí, rty stisknuté do tenké čárky, jako by se chystala vyplivnout jedovatou slinu.

„Takže své slovo dodržíš, je to tak?” nedal se odbýt Reno. Eve neodpověděla.

„Hned jsem si to myslel,” přikývl.

Pomalu jí zpod košilky vytáhl ruce.

„Ale svlékání může počkat,” pokračoval. „Podej mi mýdlo a žínku.” Eve dočista zapomněla, že si k jezírku donesla kousek šeříkového mýdla a hadřík. Silou vůle se přiměla povolit pěsti.

Reno si od ní vzal hadřík z moučného pytle a kousek světlého mýdla. Hluboké vrypy, které v mýdle zanechaly její nehty, svědčily jako němý důkaz obrovského úsilí, jež vynaložila na to, aby se nepřestala ovládat.

Důkaz její vlastní nevyrovnanosti Eve vylekal. Nikdy se nepovažovala za člověka zvlášť vášnivého nebo násilnického. V sirotčinci se naučila zachovávat si chladnou hlavu za každých okolností, protože jinak by se vydala na milost a nemilost všem ostatním.

Stejně jako byla vydaná na milost a nemilost Renovi, když po něm chtěla lásku, ale nedostala nic než bolest.

Škoda, že se nikdy pořádně nepoučím.

Reno se podíval na půlměsíčky vyryté Evinými nehty do mýdla i její vlastní kůže a pak jí pohlédl do očí. Nenašel v nich však ani stopu bývalého smíchu či vášně nebo zvědavosti. Oči měla ponuré jak zimní západ slunce.

„Eve,” zašeptal.

Dál na něho mlčky upírala své žluté kočičí oči.

„Mrzí mě, že jsem tě bolel,” řekl, „ale nemrzí mě, že jsem tě měl. Byla jsi jako hedvábný oheň…” Nedopověděl. Evina nevinná vášnivost pro něho byla zjevením, s nímž se rozumově pořád ještě nedokázal smířit.

Jeho tělo si podobné starosti nepřipouštělo. Přestože ji měl sotva před chvilkou, už po ní zase toužil. A ona ho taky chtěla, tím si byl stoprocentně jistý. Tělo jí muselo plakat lačným zoufalstvím.

Ale Eve byla příliš nevinná, než aby poznala pravý zdroj svého hněvu. Reno měl dost rozumu, aby ji nezkoušel přesvědčit slovy, protože nebyla ve vhodné náladě, aby si dala vysvětlit cokoli, rozhodně ne své vlastní ženské nároky a touhy. Kromě slov existovaly lepší prostředky, jak poučit nevinnou dívku jako Eve, a mnohem příjemnější. Pro oba. A k tomu postačí přesvědčit ji, aby mu opět začala důvěřovat.

To byl těžký úkol, ale ne nemožný. Její tělo už teď bylo na jeho straně. „Když se tedy stydíš, tak tě svlékat nebudu,” pravil mírumilovně. Eve úžasem vykulila oči. Nečekala, že Reno jí v čemkoli ustoupí.

Z úsměvu mu vyčetla, že moc dobře zná důvod jejího údivu. Žínku si zastrčil za opasek a mýdlo si šoupl do kapsy.

„Hurá k jezírku!” vybídl ji. ,,Cože?”

„Jen pojď. Po vykoupání se budeš cítit lip.”

Eve na to neřekla nic, ale začala se brodit k nejhlubšímu místu, kde jí voda sahala až do polovičky stehen, vířila a pleskala v myriádách duhových bublinek.

K Evinu překvapení vstoupil Reno do jezírka spolu s ní. Dokonce se ani nesvlékl, i když se toho zpočátku bála. Vypadal stejně, jako když se předtím zvedl z jejího těla rozhalená košile, bosé nohy, tmavé kalhoty.

Ale ty měl aspoň zapnuté.

Eve vtrhl do tváří žár, když si připomněla, jak Reno vypadal před chvílí, kalhoty rozepnuté a důkaz její panenské hlouposti se mu šarlatově leskl na údu, jakoby celému světu na odiv.

„Vlasy máš čisťoučké jako sluneční paprsky,” řekl Reno, „ale jestli chceš, tak ti je umyju.”

Eve křečovitě zavrtěla hlavou.

„Tak ti je svážu, ať si je nenamočíš.”

„Ne!” vyhrkla naráz, protože nechtěla, aby se jí dotýkal. „To udělám sama.”

Honem si podebrala dlouhé kadeře a stočila si je do uzlu na vrcholku hlavy. Několik pramínků jí sklouzlo dolů, ale nechala je bez povšimnutí. Výraz na Renově tváři, s jakým sledoval její paže zvednuté nad hlavu, jí prozradil, že se mu líbí pohled na každičký pohyb jejího těla.

A jako by ten výraz sám o sobě nestačil, jeho myšlenky prozradila i napjatá látka na kalhotech. Honem uhnula očima stranou.

„Připravená?” zeptal se Reno.

„Na co?”

Shýbl se a nabral vodu do misky dlaní.

„Namočit se,” vysvětlil stručně. „Zasucha se člověk těžko umyje, nemyslíš?” Renův rozvážný tón byl v příkrém protikladu k doutnající smyslnosti v jeho pohledu.

„Na namočení žádnou pomoc nepoťřebuju,” zamumlala Eve. Tiše se rozesmál a pustil jí na přední díl košilky tenký pramínek vody. „Některé věci jsou ve dvou o moc lepší,” poučil ji chraptivě.

„Koupání?” zeptala se Eve jízlivě.

„To nevím. Ještě jsem se s žádnou nekoupal.”

Eve se zatvářila překvapeně.

„Nelžu!” zdůraznil.

„Já ti věřím.”

„Vážně.”

„Ale ano.”

Zachvěla se, jak jí vlažná voda stékala čúrkem dolů mezi ňadra.

„Proč?” zajímalo ho.

„Protože s lhaním couře by ses neobtěžoval.”

Reno křečovitě stiskl víčka a zdusil hněv, který ho proklál jako černý blesk a hrozil, že ho zbaví sebeovládání.

„Doporučuju ti,” pravil pomalu a zřetelně, „abys to slovo v mém doslechu už nikdy nevyslovila.”

„A proč ne? Vždyť právě ty si na pravdu proklatě potrpíš, ne?” Už si troufl otevřít oči. „Když se do mě budeš navážet, lip ti nebude. Zkus mi věřit.”

Eve jen něco zahučela a podívala se stranou. Černé stíny a nezastřená zuřivost v jeho pohledu jí připomněly vlastní zmatek, který jí teď vířil v duši. A navíc měl Reno pravdu. Tímhle trucováním se jí neuleví. Spíš se pak cítila hůř, měla co dělat, aby se ovládla. Nejradši by kousala, škrábala a ječela. Hloubka zběsilé zuřivosti ji děsila, protože se v ní nepoznávala.

„Nic jiného totiž neděláš,” dodal Reno. „Ale navážíš se do mě úplně zbytečně. Oba dva dobře víme, že nejsi coura.” Eve neodpověděla.

Pokušení naléhat na Eve tak dlouho, dokud s ním nebude nahlas souhlasit, bylo sice velké, ale Reno nakonec odolal. Dalo mu to ovšem spoustu práce. Nabral opět vodu do dlaní a nechal ji stékat přes Eve jako jiskřivy tekutý náhrdelník, dokud neměla košilku i kalhoty skrznaskrz promočené.

Eve zavřela oči a představovala si, že se myje pod jednou ze soudkových sprch, jež Don Lyon stačil vyrobit ještě předtím, než mu věk příliš pokroutil ruce a podobnou práci mu znemožnil.

Chladivé klouzání vody po těle ji rozechvělo, ale ne chladem. Na to byl příliš žhavý den a vysoké skalní stěny do sebe vstřebaly sluneční žár, který teď žhavě vydechovaly.

Při prvním doteku Renových rukou na svých ramenou Eve ucukla. Nešťastně zašeptal její jméno. Přes oponu hustých bronzových řas si všimla bolestné čárky Renových úst.

„Já ti vážně neublížím,” sliboval a zatínal zuby, aby se ovládl. „A neublížil bych ti ani napoprvé, jen kdybych věděl…”

Eve si dlouze, přerývaně povzdechla. Přikývla, věřila mu, protože tohle byla pravda. Tohle vycítila v Renu Moranovi hned v prvním okamžiku, co si přisedl k jejímu stolu v Canyon City. Navzdory své velikosti, navzdory své síle, navzdory své vražedné rychlosti prostě nebyl typ muže, který vychutnává krutost.

„Já vím,” přisvědčila potichu. „To proto jsem ti dala ty karty. Byls jiný než Slater s Raleighem Kingem.”

Reno vydechl, i když si ani neuvědomil, že zatajil dech. Přejel rty Eve přes čelo v hebkém polaskání, jež skončilo dřív, než si mohla být jistá, zda ho vůbec cítí.

„Dovol, ať tě umyju,” poprosil.

Zaváhala, ale pak zvedla ruce, aby si svlékla košilku. Kolem zápěstí se jí však sevřely dlaně plné mýdlové pěny a jemně ji zarazily. „Já…” řekl tiše Reno.

Opět zaváhala.

„Já si tě nevezmu,” sliboval. „Ne dřív, dokud mě o to sama nepožádáš. Jen bych rád, aby tě to… bolelo míň.”

Naléhavá prosba v Renových očích byla nesnesitelná. Eve zavřela víčka a přikývla. Chvilku čekala doslova v mukách, ale když sejí Reno dotkl, začal jí omývat obličej stejně něžně jako tehdy svému synovečkovi.

Ale přesto se Eve jako děcko necítila. Renův dotek v ní vyvolával skoro bolestivě slastné chvění. Sama netušila, jak citlivou má pleť na obličeji. Rituál mydlení, omývání a oplachování jí rozesílal příjemné vlnky do celého těla.

„Bylo to vážně tak zlé?” zeptal se Reno.

Eve zavrtěla hlavou. Z uzlu se jí uvolnil dlouhý pramínek vlasů a Reno jí ho něžně zastrčil za ucho.

„A co bys řekla tomuhle?” zašeptal.

Předklonil se a začal jazykem a potom i zuby objíždět každou čistou křivku Evina ucha, kousal ji s něžnou pozorností, vychutnával její trhaný dech a zajíkání. Když ji špičkou jazyka zkoumal a ochutnával, kroužil jím, pronikal, couval a opět laskal, Eve jen podivně temně zasténala a zachytila se ho za paži, aby neztratila rovnováhu.

Reno zdvihl hlavu a pohlédl Eve do úžasem vytřeštěných očí. „Vadí ti to?” zeptal se šeptem.

„Já…” Polkla. „Nikdy jsem netušila, co všechno od tebe můžu čekat.”

„Tví nápadníci museli být, echm, bez fantazie.”

„Nikdy jsem žádného neměla, bez fantazie ani s ní.”

„Žádného nápadníka?” divil se Reno. „Dokonce ti ani žádný neukradl pár hubiček někde ve stájích?”

Eve jen vrtěla hlavou. „Nikdy jsem o blízkost muže nestála. Teprve o tvou ano.”

„Proboha!”

Vědomí, jak hluboce nevinná Eve byla, proklálo Rena šokovanou vlnou radosti a nevíry. Tak nevinná, a při každém jeho doteku, jeho slově, jeho lehýnkém polaskání současně vášnivá jako jarní vody.

Tak nevinná… tak vášnivá. Možností pro vzájemnou rozkoš se jim nabízelo tolik, až se mu opile zatočila hlava. Ani nevěděl, kde dřív začít.

Renovy třpytné zelené oči klouzaly po Eve. Prádlo měla téměř průsvitné, přiléhalo jí ke každé křivce a každé oblině jejího těla. Napjaté vrcholky jejích ňader se pyšně vzdouvaly a pod bílou látkou prosvítal bohatý trojúhelník bronzových chloupků, jež chránily a současně prozrazovaly střed jejího ženství.

„Kriste pane,” vydechl téměř nábožně. „Tebe se nikdy žádný muž ani nedotkl, viď?”

„Ne tak docela,” přiznala se šeptem.

„Tak kdo?” vyzvídal.

„Dotýkal ses mě ty,” odvětila prostě. „Jenom ty.”

V tichu, jež syčelo a zurčelo pouze kratičkými úryvky vodní písně, Reno omýval Eve až do pasu. Snažil se nezdržovat se rukama na jejích ňadrech, ale bylo to vyloučeno. Sametová tuhost jejích bradavek ho neodolatelně vábila. Vracel se k nim znovu a znovu, dokud dychtivě netrčely plátnem košilky, ztvrdlé daleko víc jeho drážděním než chladem z vody.

Reno beze slova odtáhl Eve pod maličký vodopád a začal ji oplachovat. Když skončil, pomalu ji vysvlékl z košilky a její cípek si zastrčil za opasek kalhot. Nato se sklonil a líbal ji na svěží kůži, až vydechla a přimkla se k němu.

„Vůbec bych ti to neměla dovolit,” zanaříkala Eve přiškrceným hlasem.

„Bolí tě to?” „Nebolí. Ne… zatím.”

„A taky už nikdy nebude,” sliboval Reno a líbal ji na ňadro. „Už nikdy.”

Eve se nevzmohla na odpověď. Pohled na Renova ústa tak blizoučko u růžového vrcholku jejího ňadra ji zbavil slov. Špičkou jazyka jí kroužil po kůži a vybodával jím žhavou stezičku. Potom ji něžně kousl, ale bylo to spíš jako další líbání.

Přerývané steny, jež unikaly Eve z úst, neměly sebemenší souvislost s bolestí, zato je měl na svědomí nečekaný a oslepivý příval slasti. Než si na to stačila navyknout, laskání dostalo jinou podobu. Zahltil ji žár a znemožňoval jí lpět dále na jejím hněvu, protože její tělo prožívalo zcela jiné emoce, které v něm vířily, explodovaly a doháněly ji k šílenství.

Eve nevěděla, jestli se má radovat nebo plakat, když Reno konečně zvedl hlavu a pokračoval v umývání.

„Asi jsem si měl vyšetřit chvilku, abych ti pověděl, jak jsi krásná,” řekl Reno. „Máš pleť, o jaké píšou básníci sonety. Jenže já nejsem básník. A nikdy jsem jím být ani nechtěl, až teď.” Reno se shýbl a přejel jí rty nejprve po jednom ňadru a potom po druhém. „Jenže neznám dost slov, abych tě mohl popsat.”

Dlouhé prsty roztíraly mýdlo po Eviných kalhotkách, v pase, přes kyčle a po stehnech. Když jí přejel dlaní po huňatém trojúhelníku, polekaně vyjekla.

„Tiše,” chlácholil ji. „Tohle tě přece nebolí, ne?”

Rty sejí třásly. Zavrtěla hlavou.

„Trochu se rozkroč,” požádal Reno a jemně ji tlačil na nohy. „Chci tě umýt všude a hlavně tam, kde jsem ti ublížil.”

Eve zvolna změnila polohu a pustila Rena přesně tam, kam si přál. V tichu plném vzpomínek a příslibů z ní smyl každičkou stopu jejího panenství, které jí už nikdy nikdo nevrátí.

„Kdybych tu bolest mohl vzít zpátky, udělal bych to,” šeptl jí. „Ale to ostatní bych zpátky nevzal. Celý život sním o tom, že najdu vášeň, jako je ta tvá.”

Eve se zachvěla a polkla hrdelní povzdech, protože Reno jí začal rozepínat kalhotky a shrnovat jí je po stehnech dolů, až jí nakonec v jezírku klečel u nohou.

„Podepři se mi o ramena,” požádal ji sípavě.

Když se mu dlaněmi opřela o nahá ramena, cítil jejich třes. Strašně rád by věděl, jestli za to může vzrušení nebo strach. „Zvedni pravou nohu,” požádal ji.

Tlak jejích dlaní na jeho ramena zesílil. Vysvobodil z látky jedno chodidlo. „A teď druhou.”

Pohnula se, ale ihned ztuhla, zkamenělá pod dotekem jeho prstů. Když doputoval k nejcitlivějšímu místečku, v útrobách se jí rozčeřil líbezný blesk. Zavřela oči a položila se mu na ramena plnou vahou, takže prsty mu zarývala hluboko do masa. „Bolí to?” vzhlédl k ní Reno.

„Nebolí,” zašeptala roztřesenými rty. „A líbí se ti to?”

„Nnemělo by.” „Ale líbí?”

„Ano,” zašeptala s prudkým zasténáním. „Dobrý bože, líbí!”

Reno se čelem opřel o Eve a dlouze si oddechl úlevou. Teprve teď dokázal sám sobě přiznat, jak strašně se bál, že ho od sebe jednou provždy zažene. To proto šel za ní k jezírku. Ze strachu, ne z vášně.

„Jako okvětní lístky,” šeptal Reno a jemně se Eve dotýkal. „A přitom tak nalité jako poupata na jaře. A já čekal rozkvetlý květ, co zažil už stovky východů slunce.”

Eve neodpověděla. Nemohla. Tělem jí protékala ohnivá řeka, podemílala oba břehy a nutila ji zapomenout na všechno kromě tohoto zběsilého okamžiku a muže, jenž ji tak něžňounce laskal.

Reno obracel hlavu ze strany na stranu a hladil ji tvářemi a knírkem po bříšku a po stehnech.

„Tak hladké,” šeptal uchváceně, „tak teploučké. Otevři se mi, sladká Eve. Dovol, ať ti ukážu, jaké by to mělo být pro tebe. Žádná bolest, žádné krvácení, jedině rozkoš, kterou si budeš pamatovat nadosmrti.”

Se zavřenýma očima Eve zareagovala na zkoumavý tlak mezi nohama a umožnila Renovi víc svobody. Za odměnu dostala víc hřejivého laskání. Ten hedvábný žár ji zaskočil, podlamoval jí kolena. Rozkoší sotva lapala po dechu a snažila se udržet rovnováhu.

„Přesně tak,” šeptal Reno s úsměvem a roztáhl jí nohy ještě o kousek. Sklonil se dolů. „Pevně se mě drž.”

Teprve když Eve ucítila jeho horký dech, pochopila, proč je to laskání tak slastné a žhavé. „Reno!”

Odpověděl jí dalším pohybem jazyka, jenž z ní vymámil další chraptivý sten. „Nebraň se tomu,” vydechl Reno. „Dala jsi mi, cos nedala žádnému z mužů. Já ti teď dám, co ode mě nedostala žádná žena.” „Proboha,” šeptala Eve, protože pod tím laskáním jí kosti tály jako sníh.

Reno blaženě zasténal, protože cítil, jakou v ní vyvolává bouřlivou odezvu.

„Poupě se nalévá,” šeptal. „Tentokrát taky rozkveteš.”

Eve neměla dost síly na odpověď. Ztratila hlas, myšlenky, necítila nic než smyslný blesk šlehající jí tělem od pat až po vrcholek hlavy, ztratila vlastní vůli, všechno to odevzdala muži, jenž ji v tom elektrizujícím tichu laskal a mučil zároveň.

Reno cítil, jak se v ní všechno rychle sbírá k závěrečné vrcholné explozi, jak jí probíhají smyslné křeče. Voněla jako obětní kadidlo pálené v pohanském temném ohni a vábila ho tak nesnesitelně, až se mu chtělo výt.

Když potom vybuchla v extázi, byla to tak přehluboká záhada jako sám vznik života, jako zrození světa. Po jejím odeznění se cítila úrodná jak zorané pole zalité životodárným deštěm.

Reno se jenom zdráhavě vzdal jejího hebkého těla a zvedl se. Přitom nepřestal pevně držet Eve, protože ta se opile kymácela a sama by se jen těžko udržela na nohou. Přivinul si její hlavu k hrudi a zvolna ji kolébal, než se trochu vzpamatovala.

Po nekonečně dlouhé chvíli si Eve třaslavě povzdechla a pohlédla na Rena omámenýma zlatavýma očima.

„Tak tohle se děje mezi mužem a ženou,” vysvětloval Reno a něžněji políbil. „Rozkoš, pro kterou se i umírá. Žádné dětinské řečičky o lásce.”

Eve se bolestně zachvěla.

„Chceš říct, že tohle bych prožila s každým mužem?” zeptala se stísněně. Reno to užuž chtěl bouřlivě popřít, ale v posledním zlomku vteřiny se zarazil. Nikdy nebyl majetnický typ, ale přesto v něm představa Eve, propůjčující jinému muži své hedvábné tělo, vzbudila oslepivý vztek.

„Reno?” naléhala Eve chvějícím se hlasem.

„Někteří lidé jsou spolu lepší než s ostatními,” prohlásil nakonec. „Ty mě rozpaluješ víc než všechny ženy, co jsem kdy měl, dohromady. A já tě rozpálil víc než všichni muži, které jsi kdy poznala.”

Reno se zadíval Eve do průzračných zlatých očí. „To proto ses mi taky odevzdala. Ne kvůli sázce z pokeru. Ne z lásky. Z vášně, ryzí, prosté a žhavé jako peklo.”

„Tak proč lidé vůbec uzavírají manželství?” vyzvídala Eve. „Z vášně, ryzí a prosté?” Reno opět zaváhal.

„Pro tohle se žení muži,” odpověděl po chvilce. „Jen proklatě málo žen má v sobě tolik vášně, aby spálila.”

„Ale…”

„Jinak by se nedokázaly ovládat tak dlouho, dokud je muž neodvede k oltáři,” nedal se Reno zarazit. „Ale ony to, šikulky, vždycky nějak zvládnou, viď?” Reno si povšiml, jak ukřivděně se Eve tváří, a lítostivě zamžikal. A on jí přitom nechtěl svým neomaleným popisem mužské a ženské povahy a iluze zvané láska nijak ublížit. Ale ublížil jí. Znovu. „Holčičko,” řekl a něžně ji políbil na spánek. „Cítila by ses lip, kdybych ti vykládal sladké lži?”

„Ano.”

Najednou se Eve smutně rozesmála a zavrtěla mírně hlavou. „Necítila,” přiznala nečekaně. „Protože bych ti chtěla věřit a skutečně bych ti věřila, ale pak bych se jednoho dne probudila a zjistila bych, že jsi osedlal a chystáš se odjet. A teprve potom bych se dozvěděla, že to všechno byla lež.” „Žádného koně nesedlám.”

„Však jsme taky ještě nenašli důl, víš?”

Eve ho jemně odstrčila. Vzhlížela k němu pevným pohledem a s úsměvem, který jen taktak, že se nezlomil do pláče. Pak se vytáhla na špičky a něžně ho políbila na rty.

„Díky za lekci, chlapečku. A teď bychom nejspíš měli pokračovat ve hledání zlatého dolu. Dneska jsi mě toho naučil tolik, že už bych víc ani nesnesla.”

16.

Následujícího dne pokračovali Reno s Eve v cestě podle šamanových rad, mířili dolů z náhorní plošiny starou, skoro zapomenutou cestou. V pozdním odpoledni se Reno obrátil k Eve a přerušil to družné mlčení, v němž putovali divokou krajinou.

„Šaman mi nařídil, abych tě zavedl na jedno místo, ke kterému nám zbývá jen kousek,” prozradil.

„Kam?” divila se Eve.

„Asi míli odtud. Počkej tady v sedle, než to prozkoumám. Nerad bych se nechal nachytat na nějakou starou indiánskou pomstu.”

Reno se vrátil za chvilku, od jeho odjezdu uběhlo sotva deset minut. Zastavil mustanga těsně vedle Eve, povšiml si němé otázky v jejích očích a vztáhl k ní paže. Naklonil se k ní, objal ji kolem krku a rychle, zuřivě se zmocnil jejích rtů. Když ji konečně pustil, upírala na něho pohled plný strachu a… touhy.

Usmál se. „Snad sis nepředstavovala, že po jednom ukojení budeš mít pokoj už jednou provždy?”

Eve stoupl do tváří ruměnec.

„Mám pocit, že myšlení s tím nemá moc společného,” poznamenala při vzpomínce na svoji extázi, když ji Reno koupal ve skrytém jezírku.

Reno se rozesmál a něžně ji hryzl do rtů.

„Moc se mi líbí tě škádlit,” přiznal se. „Je to osmý div světa, že jsem tě dneska ráno neprobudil tak, jak jsem si přál.” „A jaký to je způsob?”

„Dovnitř a ven.”

Ruměnec v Evině obličeji ještě potemněl, ale to už se neubránila smíchu. Reno se k ní dnes choval úplně jinak než předtím, skoro jako by se jí dvořil. Najednou si však Eve vzpomněla, co jí jednou říkal o dvoření, a úsměv jí naráz pohasl.

Namlouvání je pro ženu, kterou si mužský chce vzít za manželku. Tohle bylo ranní válení se s holkou ze saloonu.

„Ale usoudil jsem, že bych to moc uspěchal,” pokračoval Reno. „Jsi takové citlivé něžné poupátko. Nerad bych tě poranil.”

Přestože to Reno řekl škádlivě, oči měl vážné. Eve věděla, že si pořád ještě vyčítá, jak ji poranil, když se jí zmocnil poprvé.

„Ale mně nic není,” řekla.

A byla to pravda. Ráno se probudila s odhodláním vychutnat všechno, co má, a nenaříkat nad tím, co nemá. Život ji poučil, že zítřek přijde až příliš brzy a přinese stesk po včerejšku, který se však už nikdy nevrátí po zemřelé mamince, po jemném a bezmocném tatínkovi, po nezbytné krutosti života právě k těm dětem, které jsou nejméně schopné bránit se.

Ať už to s Reném dopadne jakkoli, ničeho nechci litovat. Ať tomu věří, nebo ne, láska existuje. Já to vím. Já ji cítím.

K němu.

A možná, ale jenom možná, ji ucítí i on ke mně. Už jednou miloval, i když pošetile. Mohl by milovat podruhé, moudře. Mohl by milovat mě.

Možná…

„Víš to určitě?” zarazil se Reno.

Eve se zatvářila vylekaně, ale pak si uvědomila, že nevyčetl zázračně její myšlenky, ale že jednoduše navazuje na její předchozí odpověď.

„Ano,” potvrdila. „Cítím se prima.”

„Dokonce i po tolika hodinách v sedle?” naléhal.

Uhnula očima před křišťálovou průzračností Renova pohledu, aby nevyčetl, jak hluboce ji jeho starost dojímá. Nemiluje ji, ale záleží mu na tom, aby jí neublížil. To už je taky něco. Svět byl dočista jiný. Prozatím nikdo, kdo byl silnější než Eve, o ni žádnou starost neprojevil.

Po chvilce se Eve dotkla špičkami prstů jeho tváře, jen aby ho ujistila, že ji včera neporanil, že ji jen zbavil závoje nevinnosti a nahradil ho smyslností, jež jí rozpěnila krev jako šampaňské.

„Se mnou je v nepořádku jediná věc,” usmála se. „A sice to, že se celá rozklepu a nedokážu popadnout dech pokaždé, když si vzpomenu, co jsme… co jsi… prostě, co jsem…”

Eve si jen zoufale povzdechla a litovala, že nemá dost široký klobouk, aby jí ukryl planoucí obličej. A nijak jí nepomohlo, že Reno se bavil jen tiše, protože pro ni to vyšlo nastejno, jako kdyby zaklonil hlavu dozadu a řval smíchy rovnou do nebe.

„Ty se mi vysmíváš,” zavyčítala mu.

Reno ji hřbetem ruky něžně pohladil po tváři.

„Ale kdepak, holčičko. Směju se, protože mi stoupáš do hlavy jako neředěná whisky,” usmíval se. „Jsem rád, že na tebe působím stejně silně jako ty na mě. Nejradši bych tě stáhl z tvého koně do svého sedla a vzal si tě hned tady, vsedě, abych na tebe dobře viděl.”

„Vsedě na koni?” vyjekla Eve, příliš polekaná, než aby stačila dát najevo rozpaky. „A to jde?”

„Ať se propadnu, jestli to vím, ale mám sto chutí to vyzkoušet. Začal jsem po tobě toužit deset minut nato, co jsem tě měl poprvé.” Reno zlehka škubl uzdou. Darling honem ucouvla a vzdálila tak svého pána pokušení.

„Pojeď,” vybídl Reno Eve. „Já a šaman pro tebe máme překvapení.”

„A jaké?”

„Kdybych ti to prozradil, už to nebude překvapení, nemyslíš?”

Eve s úsměvem pobídla hnědou klisnu za Renem. Jeho přátelské rozpoložení pro ni představovalo novinku. Takhle veselý nebyl od doby, co vyjeli z ranče jeho sestry, kde si mezi přáteli a rodinou přece jen mohl dovolit odhodit ostražitost.

A teď se k Eve choval stejně. Jako kdyby jí začal důvěřovat. Omamná kombinace škádlení a upřímné smyslnosti jí rozdráždila nervy, zrychlila jí tep předtuchou příštího laskání a jejich dalšího společného smíchu. Nemohla si ani vzpomenout, kdy naposledy se tolik nasmála.

Eve se pořád ještě usmívala, když dojela Renova koně. Reno jí úsměv oplatil a v duchu žasl nad výdrží děvčete, které vypadalo naprosto svěže a dychtivě ujíždělo vstříc neznámým dobrodružstvím, i když právě jen o vlásek uniklo smrti z rukou psanců.

A to už nechal stranou nebezpečí plynoucí ze ztráty nevinnosti a ze společnosti pistolníka, který po ní toužil tak silně, že prožíval hotové utrpení, když od ní chtěl udržet ruce chvíli stranou.

„Zavři oči!” vybídl ji Reno přiškrceně.

Eve se po něm nedůvěřivě podívala.

„Áha. Už zase ten sametový hlas,” poškádlila ho. „Že by právě tady bylo to místo, kde mě drapneš ze sedla, posadíš před sebe a začneš se mnou na splašeném mustangovi provádět ty neslušné věci?”

Reno se hlasitě rozřehtal.

„Holčičko, musím uznat, žes prvotřídní pokušitelka. Ale pokud jde o Darling, máš pravdu, zaručeně by se splašila a shodila by nás na nejbližší kupu kamení. Takže teď zavři oči a neotvírej je, dokud ti neřeknu. Jsi v bezpečí… aspoň pro tuhle chvíli.”

Eve s tichým smíchem poslušně zavřela oči. Věděla, že její kůň pojede za Darling i bez vedení. Pár minut Eve slyšela jen jemné vrzání kůže, vnímala lenivě houpavý krok hnědé klisny, teplou záři a neopakovatelnou vůni jehličnanů v suchém pouštním vzduchu.

„Už se můžu podívat.”

„Nee.”

„Určitě?” popíchla ho.

„No jasně.”

Eve zaslechla v Renově hlase smích a sama by se nejradši bláznivě rozesmála, protože prožívala radost, která jí propůjčila křídla. Zbožňovala to lenivé škádlení, které je doprovázelo už od včerejška. Zbožňovala vědomí, že stačí se otočit a uvidí Renovy oči plné láskyplné vřelosti namísto vzteku či nahého chtíče. Zbožňovala ten blažený tón jeho hlasu, který dokazoval, že ho těší i pouhá její přítomnost. Zbožňovala… Rena.

„Nekoukat!” napomínal ji.

Reno jí stáhl klobouk hlouběji do očí a prsty jí objel linii brady.

„Já bych ale nepodváděla,” řekla tiše. „Můžeš si myslet, co chceš, já nemám podvádění v povaze.”

Reno cítil její pocit křivdy stejně bolestně, jako by ukřivdili jemu. Naklonil se, zvedl Eve do náruče a bokem ji posadil na svého koně. Držel ji jako malé dítě.

„Pšt. Když jsem ti stáhl ten klobouk dolů, nemyslel jsem si vůbec nic, byla to jenom záminka, abych se tě mohl dotknout.”

Eve se zabořila tváří do Renovy hrudi. Klobouk jí spadl dozadu a pohupoval se jí na zádech. Reno ho odsunul stranou a hladil Eve po vlasech.

„Já ti nechtěl ublížit,” zašeptal po chvilce.

Pořád ještě se zavřenýma očima přikývla.

„Eve?”

„Promiň,” šeptla. „Mně je jasné, že bych neměla být takhle vztahovačná. Ale… jsem.”

Pozvedl jí obličej a zlehýnka ji políbil. Potom ji pevně objal a přitiskl ji k sobě, protože Darling se polekaně vzepjala před stínem vznášejícího se jestřába.

„Jen klid, ty moulo,” napomenul ji Reno.

„Hele, dávej si pozor na jazyk, jo?” zamumlala Eve.

Po vteřince užaslého mlčení se Reno rozesmál, vlepil Eve pořádnou pusu, a teprve potom pobídl Darling, aby pokračovala v jízdě. Po pár minutách Reno koně zastavil a něžně Eve políbil na víčka.

„Otevři oči.” f

Když přestala cítit teplý dotek jeho rtů, rozevřela Eve oči a vzhlédla k Renovi. S něžným úsměvem mávl paží. Otočila hlavu.

Z úst se jí vydralo zajíknutí plné okouzlení a nevíry. Pár metrů před koňmi se země prudce svažovala dolů. V dálce se jako řady nepravidelného schodiště zvedaly náhorní plošiny a stolové hory. Celé gigantické skalnaté bludiště zářilo neuvěřitelným množstvím odstínů rudé, zlaté, růžové a fialové barvy.

Netančily tam žádné řeky a prudké horské potoky, zato tam stála kamenná sloupořadí a útesy a obrovité kamenné stoly a přírodní katedrály a kamenné oblouky, rozsáhlé stěny složené z vrstev různobarevných hornin, horské hřebeny a údolí a kopce a kamenná lože, kamenné labyrinty sahající tak vysoko, až se rudá barva hornin slévala s rudou barvou nebe na obzoru, takže nebylo možné rozeznat křivku země od křivky horizontu, všechno to byl jen dohad nebo tušení.

Výš nad obzorem visely chomáče tak oslnivě bílých mraků, že na inkoustově modrém pozadí až bodaly do očí. Kdesi předaleko zuřila bouřka, odrážela se od země blesky jako berlemi, ale až sem vítr vůni deště nezanesl. Skalnaté bludiště bylo tak gigantické, že bouřky po něm křižovaly jako po zkamenělém moři.

„Tak támhle máme zamířeno?” zeptala se šeptem Eve.

Reno se zadíval do kraje, kde se mezi řídkými známkami života tlačily na světlo kosti země. Nikde se nezaleskla ani stopa po vodě, nikde nezvalo unaveného poutníka jediné zelené údolí, nikde nebylo znát stopy po vozech, nikde sloup dýmu nehlásil přítomnost lidského osídlení.

Krajina byla zatím ještě nepokořená. Byla jako oheň vytesaný do kamene, jako zkamenělé plameny, jež se budou navěky vzpínat k nebi, zatímco přes ně bude vát suchý vítr a bude přinášet mraky, jejichž déšť sem ale nikdy nedopadne, takže požár sucha tu bude zuřit naplno, nehybný a věčný.

„Nejel bych tudy, kdyby to nebylo nezbytné,” odpověděl Reno. „Jinak podobné pošetilosti přenechávám svému bratru Rafeovi.” Eve jenom přikývla a poznamenala: „Svým způsobem je to nádhera.”

„Nádherné je i slunce, a přesto člověk oslepne, když do něj kouká příliš dlouho.” Reno ji políbil na šíji. Srdce mu klopýtlo, když se i při tak nepatrném polaskání rozechvěla jako zrcadlo vodní hladiny.

„Divím se, že ti to připadá krásné,” zašeptal s ústy na její pleti. „Ze dna kaňonu se ti cestou ten pohled nezamlouval ani v nejmenším.”

„Zpočátku ne, ale ke konci mě to už tolik neděsilo. Obzvlášť když po nás začali střílet ti Slaterovi kumpáni,” dodala suše. „Když ti kolem uší hvízdají kulky, myslet na okolní vyhlídku už prostě nemáš čas.”

Reno se rozesmál a stiskl Eve v pevném objetí. V duchu si honem zopakoval všechny ty závažné důvody, proč by neměl sklouznout rukama kousek níž a potěžkat teplou tíhu jejích ňader.

„Projetím toho příšerného kaňonu jsme ušetřili nejmíň padesát mil,” řekl Reno. „Ale i tak nás čeká ďábelská cesta.”

„Je tam voda?” zeptala se.

„Průsaky, pramínky, dešťová voda a potůčky, pokud zrovna taje sníh.” Pokrčil rameny. „Když budeme šetřit, snad nám to vystačí.”

„A když nám nebude vadit napájet koně z vlastního klobouku, co?” povzdechla si Eve.

Usmál se, protože si připomněl, jak do klobouků vylévali jednu polní láhev za druhou, protože cesta k jezírku byla příliš úzká, než aby jí mohl projít kůň.

Reno ji políbil do koutku usmívajících se úst a pravil: „Buď ráda, že máme mustangy. Pijou tak málo, že je překoná snad jedině kojot.”

Eve se na něho dívala a přitom se jí vybavovaly smyslné vzpomínky. Touha jí naplnila ústa slinami. Protože si nebyl jistý, že by odolal výzvě jejích podvědomě pootevřených úst, natočil Reno Eve zády k sobě a teprve potom ji pustil z objetí.

V úzkém sedle se mu kyčlemi zarývala hluboko do rozkroku. Vzrušovala ho to tak úděsně, že málem zavyl bolestí. Zabořil jí dlouhé prsty do stehen a vychutnával pružnost jejích svalů. Pak ji k sobě křečovitě přitiskl a opět ji pustil. Přitom mu šeptem ujelo slůvko, o kterém doufal, že ho Eve neslyšela.

Honem sklouzl na zem. Stál tak blízko Eve, že na noze cítila žár z jeho prsou stejně silně, jako on cítil žár jejího stehna těsně u hrudi. Předtím pocítila ještě něco jiného, ale zdráhala se tomu uvěřit. Copak se muž může vzrušit tak rychle?

Stačil jediný pohled, aby Eve měla jistotu, že může. Kdysi by ji Renův okázalý důkaz vzrušení uváděl do rozpaků nebo ji rozrušil, ale teď v ní pouze rozčeřil vlnky smyslnosti. Připomněla si tu slast, když cítila v sobě a na sobě Renovu rozpálenou sílu a opojnou mužnost.

„Holčičko, že ale umíš s chlapem zamávat,” zapředl hrdelně.

„Neříkej!” „Říkám.”

„Vždyť tu jen sedím!” hájila se.

„A prohlížíš si mě, jako by tě moc a moc zajímalo, jak asi chutnám s máslem a s medem,” smál se Reno.

Eve zrudla, ale současněji to přišlo hrozně k smíchu. Ještě pořád se smála, když ji Reno stáhl z koně a políbil tak, až sejí zatočila hlava.

„Ale mně se líbí, když si mě tak prohlížíš,” zašeptal jí Reno rovnou do úst. „Proklatě moc se mi to líbí.”

Odnesl Eve těch pár kroků k jejímu koni.

„Šup do sedla, gata. Takhle bych cestou zakoušel hotové peklo.” Přitom vysadil Eve na koně, honem se otočil a vrátil se ke svému mustangovi.

„Ale já tě nechtěla provokovat,” namítla Eve.

Reno odpověděl jen strohým přikývnutím.

„Nemohli bychom…” Eve nedořekla, zato ruměnec v obličeji se jí prohloubil do temna.

„Ty máš problém a mně nic není, takže neexistuje důvod, proč bychom nemohli… Nebo snad ano?”

Reno zajel s Darling až těsně k Eve a na několik vteřin se jí zahleděl do očí.

„Ano. Existuje důvod, proč nemůžeme,” přisvědčil.

Klidnému tónu jeho hlasu odporovala žhnoucí zeleň v očích.

„Slater?” zeptala se Eve nešťastně.

Reno zavrtěl hlavou. „Hádám, že jsme před Drzým medvědem získali nejméně dvoudenní náskok. Šaman si to myslel taky. Určitě zná kraj lip než všichni Španělé a Calův táta dohromady.”

„Tak proč bychom ne…?”

Navzdory touze, jež mu rozdírala útroby, se Reno při pohledu na krvavou červeň Eviných tváří neubránil úsměvu.

„Protože, holčičko moje, až tě příště dostanu do rukou, nepustím tě dřív, dokud ani v jednom z nás nezbude dost síly, aby si aspoň olízl rty.”

Eve seděla s bradou opřenou o kolena a objímala si je pažemi. Pár kroků od špiček jejích bot prudce spadal dolů převysoký sráz.

Právě teď Reno prozkoumával strž, o které jim šaman prozradil, že je zavede napříč přes několik kaňonů k cestě, kterou jezdívali kdysi Španělé. Pokud bude trasa dostatečně zřetelná, pojedou po ní za přízračného svitu měsíce. Pokud ne, museli by se tady na kraji náhorní plošiny utábořit, i když tu není voda.

Daleko na západě se slunce svezlo o kousek níž k obzoru. Pod ním se nekonečnou kamennou krajinou rozlévaly dlouhé temné stíny, pohybovaly se současně se sluncem, měnily všechno, čeho se jen dotkly, modelovaly a opět přetvarovávaly kraj jako v pomaloučku se otáčejícím kaleidoskopu, v němž se donekonečna přesýpají barvy a úchvatné tvary.

Když zaslechla kroky, nepotřebovala se Eve ani otočit, aby poznala, že k ní přichází Reno, ne cizí člověk. Neopakovatelný rytmus a síla jeho chůze se do ní už stačily zakořenit stejně hluboko jako líbezné vzpomínky na ukryté jezírko a vodu proudící po útesu z jednolité skály.

„Na co jsi myslela?” zeptal se.

Eve s úsměvem odtrhla oči od pohyblivého, sluncem ozářeného stínového divadla.

„Pořád mi nejde do hlavy,” přiznala se, „kde se tu to bludiště vzalo a proč je tak jiné než všechno, co jsem kdy viděla.”

„Když jsem tu krásu uviděl poprvé, byl jsem na tom podobně. Asi před pěti lety jsem tu potkal paleontologa, kterého sem vyslala vláda, a ten…”

„Co je to?” přerušila ho Eve.

„Paleontolog?”

Přikývla.

„To je vědecké označení člověka, který hledá tak staré kosti, že se změnily v kámen.”

Eve nedůvěřivě vypískla: „Kamenné kosti?”

„Říká se jim fosilie.”

„Ale z čeho ty kosti pocházejí?”

„Ze zvířat, co žila před hodně dávnou dobou.”

Eve se náhle vybavila zasutá vzpomínka na dávné doby, kdy ještě chodila do školy v sirotčinci.

„Jako jsou příšerní ještěři?”

Reno překvapeně přisvědčil. „Ano.”

Eve si opět opřela bradu o kolena.

„Myslela jsem si, že starší děti si ze mě utahujou, ale pak mi jeden spolužák ukázal fotografii v knize,” vyprávěla zasněně. „Byla to kostra ještěra stojícího na zadních. Byla vyšší než kostelní věž. Chtěla jsem si tu knížku přečíst, ale než jsem to stihla, někdo mi ji ukradl.”

„Přesně tu samou knížku mám u Willy a Cala,” řekl Reno. „A s ní ještě asi padesát dalších.”

„Vypráví se v některé z nich, jak tohle vzniklo?” mávla Eve směrem k nekonečnému kamennému labyrintu.

„Vidělas někdy, jak řeka podemele břeh, až se utrhne a koryto řeky změní tvar a směr?”

„Jistě. A záplavy to dokážou i naráz.”

„Tak si představ, že řeka si prohlodává cestu kamenem, a ne hlínou, každý její větší či menší přítok se musí taky prodrat skálou, a že voda pak omílá kamenné břehy, rozšiřuje všechny strže pořád víc a víc…”

„A takhle to bylo tady?” Reno přikývl.

„To muselo trvat strašně dlouho!” žasla Eve. „Tak dlouho, že si to dokáže představit jenom Bůh,” řekl prostě.

Do jejich mlčení se ozval povzdech větru, který se nedotýkal ničeho než času, dálky a kamene.

„Někde tam daleko leží kosti tak podivných zvířat, že se tomu ani nechce věřit,” vykládal Reno. „Písečné duny tam ztvrdly na skály a s nimi zkameněly i stopy zvířat vyhynulých tisíce tisíců let předtím, než se na zemi objevil tvor podobný člověku.”

„Eden,” zašeptala Eve, „nebo Hádes.”

„Cože?”

„Nemůžu se rozhodnout, jestli je to děsivý ráj nebo svůdné peklo,” vysvětlovala Eve s úsměvem.

Reno se zvláštně pousmál. „Dej mi vědět, až se rozhodneš. Přesně stejnou záhadou se užírám už hezky dlouho.”

Mlčky se dívali na skládačku světla a stínů, jež se rozsýpala a opět skládala, až nakonec vzdálené stolové hory připomínaly kamenné bárky zakotvené v moři stínů.

„To je neuvěřitelné…” Eve ani nedopověděla.

„Není to o nic větší zázrak, než lidskou rukou vyrobené lodi, co unesou čtyři lidi a plujou pod vodou.”

Eve se na Rena polekaně podívala, ale než stačila cokoli říct, už zase mluvil. „Není to o nic větší zázrak než zemětřesení v Novém Madridu, které změnilo koryto řeky Mississippi,” pokračoval. „Není to o nic větší zázrak, než když hora jménem Tambora vybuchla, až jí odletěl celý vrcholek, a zavinila, že v Británii neměli toho roku léto.”

„Vážně?” vrtěla Eve hlavou.

„Je to pravda. Byron o tom dokonce napsal báseň,” tvrdil Reno.

„Proboha! Když si jedna malá sopka vysloužila vlastní báseň, co by asi napsal o tomhle?” ukázala Eve okouzleně na výjev před sebou. Reno se suše usmál. „To nevím, ale moc rád bych si to přečetl.”

Ale potom už vážněji pokračoval: „Svět je celý z jednoho kusu, všechno je navzájem propojené. Je obrovský, ale pořád je to jenom jedna věc. Jednou na to konečně přijde i Rafe a nechá toho toulání.”

„A do té doby?” „Do té doby bude Rafe stejný jako vítr, neexistoval by, kdyby nebyl v ustavičném pohybu.”

„A co ty?” zeptala se Eve tiše. „Já budu stejný jako odjakživa, budu člověk, co věří v jediné, co má cenu, a nezradí… v slzy slunečního boha, v nezemskost seslanou na zem, na to jediné, nač se člověk může v životě spolehnout. Zlato.”

Následovalo dlouhé ticho. Eve upírala do kraje oči, jež by místo koukání raději plakaly. Neměla právo čekat od Rena jiné prohlášení, ale hloubka její bolesti jí prozradila, že to čekala. Nechala se unést vášní a láskou. Vášeň dostávala oplátkou dvojnásobně.

Lásku však vůbec ne.

Milování s Reném změnilo pro Eve svět od základů. Pro Rena nikoli. Pořád ještě se držel jediného Zlatého pravidla:

Na ženské se spolehnout nemůžeš, na zlato však ano. Reno vstal a podal Eve ruku. Vytáhl ji do stoje s lehkostí, která v ní vyvolala údiv a otázku, jestli je vůbec někdy unavený, jestli také někdy cítí, že už nemůže udělat ani krok, že padá hlady, zimou nebo vyčerpáním.

„Musíme už jít, holčičko.”

„Takže tábořit tu nebudeme?”

„Kdepak. Šaman říkal o té cestě pravdu. Je tak zřetelná, že ji zvládnem i v měsíčním světle.”

Když Reno zamířil nazpět ke koním, Eve se ještě jednou ohlédla na úchvatný a tajemný labyrint.

„Lodě z kamene,” zašeptala.

„Proč jen vás Reno nevidí?”

17.

Dokonce i potom, co měsíc zapadl, zářily hvězdy tak pronikavě, že v kraji ležely přízračné stíny. Přestože byly průsvitné jako závoj, byly skutečné.

Eve nešťastně usoudila, že i kdyby bylo sebeslabší, světlo hvězd nemůže posloužit jako další vyřešená položka z Renova seznamu nemožností.

Kamenná loď, suchý déšť a světlo, v němž předměty nevrhají stíny.

I kdyby stokrát objevila flotilu kamenných lodí, suchý déšť zůstane navěky nesmyslem. A světlo beze stínu je taky nepředstavitelné.

Jeden z koní se svázanýma předníma nohama zafrkal a vytrhl Eve z pochmurných myšlenek. Převrátila se v přikrývkách na bok. Sváděla svou nespavost na tvrdou zem, ne na černé myšlenky.

Jenže zem nebyla vůbec tvrdší než jindy. Ani po stonásobném převalení si nenašla pohodlnější polohu, pouze získala lepší výhled na popel táborového ohně.

Proti záři hvězd se rýsovala Renova svalnatá, široko ramenná postava. Holý hrudník a bosé nohy svítily ve tmě trochu světleji. Podle všeho se chystal ke spánku, ale ještě necítil ospalost.

Reno tiše stál a díval se víc na Eve než na víření hvězd nad hlavou. Moc ráda by věděla, kde byl a proč ji před odchodem z tábora poslal spát a zda ví, že neusnula.

Najednou promluvil a na jednu z těch otázek naráz znala odpověď: věděl, že je vzhůru.

„Nemůžeš spát?” zeptal se tiše. „Nemůžu,” přiznala se Eve. Přišel blíž a přidřepl vedle jejích přikrývek. „A víš proč?” Zavrtěla hlavou a zeptala se: „A ty taky nemůžeš spát?” „Nemůžu.”

„A víš proč?” zopakovala jeho otázku.

Ve svitu hvězd se slabě blýskl jeho úsměv.

„Vím,” přisvědčil.

„Děláš si starosti kvůli Slaterovi?”

„Měl bych si je dělat.”

„Ale neděláš?” naléhala Eve.

„Ne takové, aby mi bránily ve spaní.”

„Tak kvůli čemu nespíš?”

„Kvůli tobě.”

Eve se opřela o loket a zahleděla se do tmy a do záře hvězd, jež výraz Renovy tváře stejnou měrou skrývaly i odhalovaly.

„To se převaluju tak nahlas?” zeptala se otráveně.,

Zasmál se. „Kdepak. Jsi tichá a mrštná jako kočka.”

Eve vyčkávala a upírala na něho oči, jež i v tom matném světle zářily.

„Ale kdykoli se pohneš,” pokračoval Reno, „začnu si představovat, jaká jsi pod těmi přikrývkami teploučká a jak strašně by se mi líbilo, kdybych mohl ležet vedle tebe a dotýkat se té rozpálené krásy.”

„Ale já myslela, žes nechtěl…” Hlas se jí zlomil.

„Tebe?” dokončil Reno.

„Ano,” přisvědčila. „Když jsme chystali tábor, skoro ses na mě nepodíval.”

„Netroufal jsem si. Stál jsem o tebe až moc.”

„Ale proč tě to zlobí? Máš strach, že tě odmítnu?”

Reno přidušeně zaklel a povzdechl si.

„Tohle jsem nezažil už od klukovských let,” prohlásil drsně. „A nezamlouvá se mi to ani v nejmenším.”

„Ale já tě přece neškádlím. Milu…” Eve se okamžitě opravila. „Chci tě tak moc, že bych tě dlouho škádlit stejně nevydržela.”

A pozvala ho k sobě tím, že odhodila přikrývky.

„Jsi unavená a já jakbysmet,” pronesl Reno stroze. „Zítra nás čeká další dlouhý den. Měl jsem mít dost rozumu a neotravovat tě.” „Já tě chci,” opakovala.

„Eve,” zašeptal Reno, který se snažil ovládnout, ale hanebně selhal, protože svým přiznáním ho vzrušila tak divoce, až málem nemohl dýchat.

Tiše zasténal, protože ho bičovala smyslná touha i primitivní samčí potřeba, načež si klekl a natáhl se vedle Eve. Na tváři pocítila jemné chvění jeho prstů a žasla nad sebou, že dokáže zkrotit a spoutat tak mocnou sílu, jako je ta jeho.

„Nechtěl jsem ti ublížit,” opakoval už posté zdušené. „Jenže jsem po tobě toužil tak neuvěřitelně, a tys byla tak, tak zavřená…“

„Nic se mi nestalo.”

Eve pohnula hlavou, políbila jednu a pak druhou Renovu ruku, zatímco on vydechoval její jméno do voňavé houštiny jejích vlasů.

„Nic se mi nestalo,” řekla znovu a při každém slově mu rty lehce přejela po pleti. „A chtěla bych s tebou být zase znovu.”

„Holčičko,” šeptal jí. „Horká a sladká.”

S úžasem zjistil, že v jejích ochotně se poddávajících ústech je spousta ženské vyhládlosti a panovačnosti, která mu prudce stoupla do hlavy jako neředěná whisky. Polibek začal něžně, ale rychle se změnil na lačnou a pátravou předehru k intenzivnějšímu spojení, jež by mělo vbrzku následovat.

Reno se to zběsilé vzrušení snažil ovládnout, přestože ho užíralo už od chvíle, kdy v tekuté náruči jezírka Eve poprvé ochutnal, ale neměl na to prostě dost síly. Útočil na sametové hlubiny jejích úst hlubokými rytmickými pohyby jazyka, zkoumal a hladil, toužil po ní se zběsilostí, jakou ještě v životě nepoznal.

Když se Reno konečně přiměl polibek ukončit, byl plně bolestivě připravený. Opřel se o loket a se zaťatými zuby zápasil o sebeovládání. Ale nebylo to jednoduše možné. Každý jeho nádech byl provoněný šeříkovou vůní a ženským vzrušením.

„Reno?”

Chrapot v Evině hlase byl jako další polaskání, málem nad ním zasténal zoufalou slastí. Pohladil ji po tváři prsty roztřesenými jako v horečce.

„Doufám, že po mně toužíš aspoň zpola tak silně, jak napovídal ten polibek,” pošeptal jí do ucha.

Eve ho uchopila za ruku a pomalu si ji sunula k ňadrům. Reno se málem zalkl, když pocítil, jak mu tuhá bradavka vychází vstříc, jak pod jeho dotekem roste, v jediném bezděčném okamžiku se mění na sametovou kulku, která žhne v prstech a propaluje se mu až k mozku.

„Škoda, že není plný den,” zašeptal.

„Proč?”

Místo odpovědi se Reno sklonil a uchopil Evinu bradavku mezi rty, potom ji přiklopil celými ústy a jemně, žhavě a dráždivě za ni zatáhl.

Hrdelně zasténala a ve vášnivé odezvě se mu celým tělem vzepjala vstříc. Vklouzl pod ní rukama, zvedl ji jako malé dítě, zatímco se pásl na líbezných oblinkách, které mu nabízela. Rozdráždil jí ňadra, takže nyní lačně trčela vzhůru, rozkvetlá a plná se tiskla k tenké látce košilky.

Reno zvedl hlavu a uchváceně se zadíval na důkaz Evina vzrušení. Tím ovšem vlastní rozdychtěnost neutlumil ani v nejmenším. Začal se bát, že se mu vymkne z ruky.

„Tohle je důvod, proč bych chtěl, aby svítilo slunce,” zasípal. „Strašně rád bych viděl ta růžová poupata, co ti vypučela na ňadrech.”

Tiše se rozesmál, protože pocítil, jak jeho slova zalila Eve další hmatatelnou vlnou žáru.

„A taky bych viděl, jak nádherně se červenáš, když ti vyprávím o tom, co všechno si přeju s tebou provádět,” dodal Reno. „Moc by se mi to líbilo.”

Evin smích přetékal rozpaky. S úsměvem sklonil hlavu a vzal do zubů jednu ze šňůrek, jež jí stahovaly košilku u krku. Párkrát škubl, aby rozvázal kličku.

„Vysvlékni se, holčičko!”

To zachvění, jež projelo Eviným tělem, cítil Reno až do morku kostí.

„Mohl bych to udělat sám,” omlouval se hrdelně, „ale v tom případě bych tě musel pustit. A mně se proklatě líbí, že tě můžu takhle objímat.”

Nadlehčil dlaně, zato zesílil stisk paží, jimiž nadzvedl Eve v zádech, až se bradavkami téměř dotýkala jeho knírku. Ve tmě se bleskl světlý stín jeho úsměvu, se kterým sledoval, jak se svíjí a dere se za ním pro další polaskání.

„Gata, ” šeptal Reno. „Tak pružná a půvabná. Svlékni se pro mě. Chtěj mě tolik, jako chci já tebe.”

Eve si náhle zmrtvělými prsty neobratně rozvazovala košilku. I když už povolila poslední vázačka, látka jí nesjela hladce z těla, ale vlhká od Renových úst zůstala přilepená k tuhým bradavkám, které Reno před chvíli vytvaroval.

Eve si váhavě sloupávala teninkou košilku z hrudi. Mezitím jí Reno zasypával polibky ňadra, hrdlo, rty, drobounce si z ní ukusoval, hýčkal ji jazykem, zuby i rty. Pohnul s ní jen o ten nejnutnější kousek, který jí umožnil zbavit se prádla, ale ani na okamžik ji nepustil z objetí celou.

Za okamžik ležela košilka vedle přikrývek a ve svitu hvězd se odrážela jako bílý přízrak.

„Pokračuj,” šeptal Reno. „Tentokrát tě chci nahou úplně.”

S roztřesenými prsty si Eve rozvázala dlouhé spodní kalhoty a pomalu si je stahovala přes stehna, až zůstala přesně podle Renova přání zcela nahá. Pleť jí zářila jako smetanové okvětní plátky noční květiny.

„Ano,” šeptal jí Reno. „Ano, tak. Jsi překrásná. Vždycky bys měla být jenom takhle, jak tě pánbůh stvořil.”

Položil Eve zpátky do přikrývek a knírkem jí přitom přejel po ňadrech. Potlačila výkřik, protože svým laskáním jí zanechával vypálenou stezičku na těle. Když jí špičkou jazyka obkroužil bradavku, ztuhla a vztyčila se. Eve se pod ním opět zasvíjela, připravená přijímat víc než pouhé něžnosti.

Reno dal Eve všechno, po čem toužila, ústy ji laskal něžně a pánovitě, rukou jí putoval po celém těle, až nakonec našel doutnající hebké místečko mezi jejíma nohama. Když se jí tam zlehýnka dotkl, už se výkřiku nebránila.

Reno však naráz uškubl, protože ho pořád ještě strašila představa jejího krvácení. Zaťal zuby, aby nezešílel z touhy se jí zmocnit, které se snažil odolat.

„Nesmíš se zlobit,” omlouval se už po tisícáté. „Nechtěl jsem tě bolet.”

„Nebolels.”

„Jenže tys plakala.”

Eve ho roztřesenými prsty pohladila po hrudi. „Křičela?” opakovala chraptivě.

„Ano. Bolelo to?” „Bolelo?”

Zachvěla se. „Ne.”

Renova mužně drsná pokožka a husté vlasy Eve vábily neodolatelným kouzlem. Hladila Rena a vychutnávala dotek jeho teplé kůže pod dlaní.

„Lehni si znovu ke mně,” zašeptala. „Bere mě závrať, když na tebe koukám takhle nahoru, zvlášť když ses mě dotkl jako před chvílí. A pokud jsem vykřikla, tak jedině proto, že tvůj dotek mě srazil do propasti.”

Reno přimhouřil oči, protože hluboko v bedrech se mu sevřela křeč touhy jako bodající nůž, který zvolna obracel čepel pořád dokola.

„Nejsi tam rozbolavělá?” staral se úzkostlivě.

Při těch slovech pohladil houštinu, jež skrývala Evin tajný žár. Přerývaně vydechla. Při jeho pohlazení ji olizovaly mučivé plamínky.

„Holčičko? Odpověz mi. Bolíš tam dole?”

„Ne. Bolím, ale to není…” Polkla. „Chci říct, že to není…”

„Že to není co?”

„Já…” Křečovitě vsrkla vzduch do plic. „Nemůžu… Nevím, jak… to říct.”

„Stydíš se?” zeptal sejí Reno něžně. Přikývla.

„Tak mi to zkus nějak povědět,” přemlouval ji. „Chci vědět, jestli nedělám něco, co by tě bolelo.”

„Jak bys mohl?” zamumlala. „Vždyť neděláš vůbec nic.”

Renův tichý smích na Eviných ňadrech rozčeřil jezírko hřejivé něhy. To už se k ní totiž shýbal a líbal ji na perleťově růžové vrcholky, jež se vzduly ještě víc než předtím.

Od nich se Eve rozlila smyslná vlna až do břicha a ještě níž. V patách tomu slastnému blesku běžela touha po zběsilých dotecích, potřeba, jejíž nevyplnění hrozilo šílenstvím.

„Bolím, ale ne od toho, cos udělal,” přiznávala Eve s potlačeným stenem. „Bolím od toho, cos neudělal.”

„Víš to určitě?”

„Vím to, vím.”

Ale Reno nepřestával váhat, pořád si ještě živě vybavoval tu jasnou krev a příšerné vědomí, že se zmocnil panny příliš krutě a příliš rychle, že rozerval právě to tělo, které mu skýtalo rozkoš.

Přeopatrně začal Eve hladit, uhlazoval ten zlatohnědý obláček chmýří, který se ve tmě zdál téměř černý. Když sklouzl ještě níž, do hebkého tepla, zaslechl, jak zatajila dech a potom přerývaně vydechla.

„Líbí se ti to?” zeptal se šeptem.

Odpovědí byl tichý hrdelní sten.

Přejel jí dlaněmi po stehnech a jemně je rozpáčil. Poslušně se podvolila Renovu vedení, a nechala tak své nejcitlivější místečko bez ochrany, vydané jemu na pospas. Když ji tam začal opatrně prozkoumávat, pocítil ten dotek jako žhavé políbení. Opojně smyslná vůně jejího vzrušeného těla ho zalila jako oblak jarní mlhy a vybičovala v něm vzrušení, v němž spolu zuřivě zápolila bolest s rozkoší.

Než si Reno stačil vůbec uvědomit, co dělá, už si rozepínal kalhoty. Náhle mu došlo, že si už málem Eve vzal. Honem se proto odkulil dál a naráz vyskočil.

S pěstmi zaťatými u boků lapal ztěžka a křečovitě po dechu, jako by se za Eve řítil kolik mil. Díval se na děvče u svých nohou, jež ho sledovalo nocí ztemnělýma očima. Rychlé zmítání její hrudi v něm vzbouzelo touhu servat ze sebe těch pár kousků oblečení a zabořit se do ní, zapomenout.

Zuřivost jeho touhy se teď dávno přehoupla přes bod, jenž ho donutil zmocnit se Eve poprvé. Byl z toho v šoku, vždyť si přece přísahal, že už nikdy nebude tolik toužit po žádné ženě.

„Reno?” zašeptala Eve.

„Mám strach, že ti ublížím,” vyhrkl drsně. „Chci tě proklatě moc.”

Nastavila náruč.

„Eve… k čertu… vždyť nemáš ponětí, k čemu mě lákáš!”

Ale přitom už ze sebe rval oděv, přestože mozek mu nařizoval, ať nechá Eve na pokoji, dokud se trochu nezklidní, dokud se nezačne aspoň maličko ovládat.

Eve se zpod přimhouřených víček dívala, jak se Reno svléká. Tělo mu doslova žhnulo žárem. Při každém pohybu se mu pod kůží přelila vlna síly. Když shodil poslední kousek oděvu, spatřila hrdě vztyčený důkaz jeho vzrušení.

„Tak co, už ses konečně začala bát?” zachrčel sípavě. Zavrtěla hlavou.

„To bys ale měla!” prohlásil důrazně. „V životě jsem žádnou ženu nechtěl tak šíleně.” Eve mlčela, pouze pružně prohnula tělo, v němé prosbě pozvedla kyčle vstříc Renovi.

Reno si zvolna přiklekl mezi její stehna.

„Ty prostě nevíš…” začal znovu, ale nedopověděl.

„Tak mě to nauč,” vybídla ho šeptem.

Reno zašeptal cosi, co bylo kletbou i modlitbou zároveň, a vztáhl po Eve paže. I když mu krev bušila v uších jako kladivo, silou vůle se přiměl k co nejpomalejším pohybům. Hřbetem ruky jí něžně přejel od kotníku k vnitřní straně stehna, bříšky prstů se vpíjel do její pokožky a roztáhl jí nohy ještě o kousek víc. Hlava se mu točila závratí, protože vonná propast, která se před ním rozevřela, vábila jako ďábelský ráj.

Pohladil ji přímo tam, v tom oroseném průsečíku jejího ženství, a vychutnával vláhu, jež ho zalila jako životodárný déšť. Reno se opět zvolna odtáhl. Třásl se jako v zimnici, ale ani se nesnažil s tím něco dělat, byl bezmocný, byl k zbláznění lačný vniknout přesně tam, kde jí předtím tolik ublížil. „Vynasnažím se být co nejněžnější,” cedil skrz zaťaté zuby.

„Já vím,” šeptala Eve. „Ale nesnaž se zase příliš. Kočky mají totiž devět životů.”

Přestože ho vášnivým potem mrazilo od hlavy až k patě, neubránil se úsměvu.

„Jenže tohle nepřežiju já, gata.” A najednou stroze dodal: „Pomoz mi!”

„Jak?”

„Zvedni kolena.” Dlouhé nohy se pokrčily.

„Ještě výš. Ach, ano, tak.” Reno se až dusil. „Škoda že tě nevidím.”

Eve jen zdušené vyjekla, protože ji propátrával prsty, laskal tu nocí zakrytou hebkou květinu, jež rozkvétala jedině pro něho. Jako kdyby si chtěl aspoň hmatem vtisknout do paměti všechno, co neviděl.

Reno láskyplně promnul atlasový hrbolek, který se ukrýval v okvětních plátcích.

Eve vydechla chraptivě a omámeně, nedalo se poznat, zda slastí či bolestí.

„Povídej,” prosil Reno. „Povídej mi, jestli tě nebolím.”

Objel citlivý hrbolek prstem a něžně ho laskal. Eve se celá napjala, jako by ji šlehl bičem.

„Eve?”

Nebyla schopná odpovědi. Pod jeho doteky se rozplývala v rozkoši, jež jí sebrala právo mluvit, a dokonce i myslet. Přerývaný dech, zdušený sten a vláha na jeho prstech, to byla jediná odpověď, kterou teď od ní mohl čekat.

Stačilo mu to. Reno pochopil, že Eve po něm touží stejně bezvýhradně jako on po ní.

Sklonil se nad ní celým tělem a s obrovským přemáháním zkusil nejprve zlehýnka, zdali ho přijme, zdali i jí krev bouří v těle tak zběsile, že se stává jediným smyslem, že se soustředí do jediné myšlenky, která však nepramení z mozku, ale z odvěkého pudu, jenž je rozumu nadřazený.

To zkoušení však bylo současně laskání a dráždění. Eve blaženě vykřikla a vyslala Renovi vstříc paprsek žáru, který sežehl jeho vzrušený úd a ukazoval mu cestu dál, hlouběji. Jemně pohnul boky a poslušně se dával vést.

Když Eve pocítila, jak tlak mezi jejími stehny zesílil, otevřela oči. Reno se do ní bořil něžným plynulým pohybem, který ostře kontrastoval s divokým výrazem v jeho tváři.

„Pověz mi,” zachraptěl.

Rád by řekl víc, ale nemohl. Cítil Eve příliš intenzivně, ten kluzký požár a černý déšť a láskyplné spojení těla s tělem. A ona ho vnímala navlas stejně, zpod ztěžklých víček opile sledovala, jak si ji bere a současně jí sám sebe dává, a to všechno stejným pohybem.

Ještě nikdy Reno nezažil tak smyslně dokonalé splynutí těla s tělem, žáru s žárem, dechu s dechem. Necítil žádnou překážku, neslyšel žádný výkřik bolesti, nevnímal žádný pokus Evina těla odmítnout to jeho.

Poddávala se mu jako letní bouře, vábila ho a obklopovala ze všech stran, zatímco se tiskl do jejího žhavého středu. Ať ale pátral sebehlouběji, necítil nic než tekutý žár a atlasově hebký stisk laskající ho na nejcitlivějším místě, učící ho, co znamená, když se muž smí plně a vášnivě spojit s ženou.

Měl strach, že vyvrcholí už při tom prvním pomalém proniknutí do jejích hlubin. Krev se mu vařila v žilách. Bál se, že pokud nevybuchne, musí zemřít.

„Eve… “

Mluvil přerývaně a hlas měl zběsilým průtokem své krve téměř přidušený.

Eve ho slyšela a pochopila, že se chce zeptat, zda ji nebolí. Ráda by mu odpověděla, ale to pomalé a mocné pronikání jí to nedovolilo.

Od místa, kde se jejich těla spojila, se do ní rozlévaly soustředné prstence horka. Drobounké, neznatelné, křečovité vlnky jí působily tak prudkou rozkoš, že se dokázala pouze poddat jí i muži, jenž tvořil tak hlubokou část jí samé, že cítila i hebké pulzování jeho údu. A za každým tím záchvěvem následoval smyslný déšť, který mu usnadnil průnik ještě víc, lákal ho, vítal a laskal ze všech stran.

Reno cítil, že sladký rytmus Eviny rozkoše ho zbavuje dechu a sebevlády. Pohnul se v ní jednou, dvakrát, ale potom v něm vybuchla láva jako v sopce. Zabořil se do jejího vstřícného tepla a poddal se jí v křečovitém zazmítání, jež ho zbavilo veškerých sil.

Tíha Renova ochablého těla na jejím vystřelila do Eve další vlnu vášně. Temně zasténala a zasvíjela se, probodnutá šípem slasti.

Reno balancoval na samé hraně šílenství. Zlehka se v Eve pohyboval a plnými doušky lokal její chvějivou reakci.

Nespouštěl z ní oči, blaženě sčítal její chraptivé výkřiky a kochal se jejím odevzdaným tělem. Ještě nezažil, aby žena tak otevřeně prozrazovala radost z jeho těla. Nikdy by nevěřil, kolik uspokojení může přinášet pohled na rozkoš samu a poslouchání jejích tichých vzlykavých proseb, ať jí dá ze sebe víc, co nejvíc.

A navíc dosud neznal ani své vlastní tělo. Nevěděl, že dokáže okamžitě se znovu vzrušit, že jím proniknou sladké žhavé jehličky touhy, posléze už mocné potřeby, až ho nakonec strhne vášeň, o to mocnější a sladší, že tentokrát přišla, když byl hluboko v Eve.

„Doufám, žes s tou spoustou kočičích životů nepřeháněla, gata.”

Eve pozvedla řasy a ukázala oči dosud skelné rozkoší.

„Cože?” zeptala se.

Hlas se jí zlomil dřív, než dořekla i tak krátkou otázku, protože Reno se v ní zvolna pohyboval, vyplňoval její tělo i vědomí.

„Líbí se ti to?” zeptal se, vyklouzl z ní a opět se něžně vrátil.

„Ach pane bože, ano.”

„A nebolí to?”

Odpověděla mu tichým smíchem. Dlaněmi laskala Rena po celé délce páteře. Zastavila se jen na tu chvilku, aby mu prohrábla chomáček jemných chloupků na kříži a pak pokračovala k hýždím. Ty tuhé svaly ji lákaly, vzrušovaly a provokovaly stejně jako jeho prudký nádech, když mu prsty zabloudila mezi stehna. Zopakovala polaskání podruhé a opět se odměnila jeho slastnou křečí.

„Už ne!” namítl Reno a položil si Evinu dlaň zpátky na stehno.

„Tobě se to nelíbí?”

„Až moc, k sakru,” přiznal se. „Šetři si to na jindy, gata. Možná to budu potřebovat. Ale teď se bez toho obejdu, ach pane bože!”

„Nerozumím.”

Reno se v Eve opět pohnul, mučivě a něžně zároveň.

„Kdybych se vzrušil ještě víc,” vysvětloval láskyplně, „bylo by po všem moc brzy. A já bych rád, aby tohle trvalo dlouho, předlouho.”

„Ach.”

Sklonil se a přitiskl se tváří na její tvář. Její rozpálená pokožka ho zaskočila. „Snad se nečervenáš?”

Eve se mu zaryla obličejem do krku a zlehka mu pěstí přejela po rameni.

„Jak se někdo může tak beze zbytku odevzdat a přitom se tolik stydět.

Reno nedopověděl, jen se potichu rozesmál. „Nevadí. Časem si zvykneš.”

Tlumené zamumlání mu prozradilo, že Eve o tom velmi pochybuje.

„Podívej se na mě, holčičko.”

Když jen mlčky zavrtěla hlavou, jemně jí tvář nadzvedl.

„Plachá noční květinka,” zašeptal a trousil jí po žhavém obličeji drobné polibky. „Kdybys věděla, jak jsi vzácná, tak by ses nečervenala.”

Podle lesku pod jejími řasami poznal, že ho sleduje škvírou mezi víčky.

„Jsi namouduši vzácná,” šeptal jí do úst.

„Jsem jenom…”

Ať už mu Eve chtěla odpovědět cokoli, utopilo se to v jeho hlubokém polibku. Tichý hrdelní výkřik ho zažehl jako zápalka suchou slámu. Klouzal v ní a dokonale přitom kontroloval každičký nerv jejího těla, diktoval mu míru vzrušení a slasti a sám z něj čerpal totéž.

Eve pohybovala rty, na kterých jí viselo Renovo jméno, jež vyslovit neměla sílu ani čas. Vášnivě se mu vzpínala boky k bokům.

„S tebou mám pocit, jako bych byl úplně první člověk na světě, co vynalezl oheň,” řekl jí Reno polohlasem a dával si záležet, aby mu neušel ani jediný její výraz, jediné mžiknutí řasami.

Jemně se jí kolébal v těle, nenechal na ní nedotýkané jediné místečko, pohyboval se v rytmu bouře, jíž trvá celou věčnost, než sebere síly a udeří.

„Bolíš?” vyptával se starostlivě.

Slyšel jen zurčivé vlnky slastného smíchu.

„Kdyby ano, pověz,” poprosil Reno.

Pak jí pažemi podebral kolena, vytáhl je do výšky a přitiskl jí je k tělu. Jemně se do ní vtlačil a pronikl tak hluboko, až jí to připadalo k nevíře.

„Eve?” zašeptal.

„Proboha!” naříkala a celá se třásla slastí.

Reno se v ní pohyboval, objímal ji z obou stran jako doruda rozpálený svěrák, ale přitom tak něžný, že ten žár byl vítaný, byl samozřejmý jako dech. Eve se chtělo plakat a smát se současně, protože se v ní začal zvolna vzdouvat příboj extáze, jež ji srážela do bezvědomí.

Reno se odtáhl a tu slastnou tíhu odnesl s sebou.

„Ne,” vydechla Eve.

„Myslel jsem, že naříkáš.”

„Jenom proto, žes odešel.”

Reno zasténal spolu s ní a opět se k ní přeněžně vrátil. Snové chvění se vrátilo, blikotavé plamínky, jež ji stravovaly kousek po kousku.

„Myslím…” šeptla Eve. Opět se pohnul, plameny povyskočily a zbavily ji hlasu.

„Co myslíš?” zeptal se tiše.

„Myslím, že… oheň… objevila… žena,” šeptala Eve. „S tebou…”

Plamen vyšlehl a pohltil ji.

Reno naslouchal ozvěně její extáze, vnímal ji v jejím těle rozezmítaném vichřicí. Nejradši by zvrátil hlavu dozadu a vyřval své vítězství ke hvězdám.

Na křik mu však nezbyl dech, protože plameny, jež v ní rozkřesal, se teď šířily k němu, olizovaly ho v hebkém plápolání, žhnuly jak hranice hořícího lesa, jež se k němu výhružně a přitom vábivě blížila. Silou vůle však potlačil touhu připojit se k jejímu šílenství, protože věřil, že studnu jejích reakcí na něho ještě nevyčerpal do dna.

Ovšem vábnička Evina těla byla příliš mocná, než aby jí smrtelník dokázal odolávat dlouho. Když se pod jeho tělem pomalu a opakovaně prohnula a třela se mu přitom kyčlemi o boky, Reno náhle spatřil, jak se okolní svět rozpadá v řadě drobných palčivých výbuchů. S Eviným jménem na němých rtech vyvrcholil během zlomku vteřiny a poddal se jí v salvě tekutého ohně.

Eve ho křečovitě objímala a vzdychala úžasem, když cítila a vychutnávala mohutný třas jeho těla. Dlouhé, sladké minuty ho hladila po ramenou a po zádech, koupala se v jeho síle a nádheře, zatímco jí hlavou spočíval mezi ňadry, vyčerpaný a vysátý až do morku kostí.

Eve ho nepřestávala laskat. Věděla, že ještě nikdy v životě si s nikým nebyla tak blízká. To pro ni znamenalo víc než jejich spojená těla. Milovala Rena jako ještě nikdy nikoho.

Eve ani netušila, že svoje myšlenky vyslovila nahlas, dokud Reno nezvedl hlavu a nezačal ji obracet ze strany na stranu. Tvářemi ji jemně hladil po ňadrech.

„Láska je jenom iluze, holčičko,” zašeptal. „Ale vášeň je skutečná.”

Cítila, jak jí jazykem zvolna obtahuje bradavky. S každým tím něžným pohybem se jí pohnul v těle a znásobil tak účinek svého laskání. Proťal ji opět žhavý záchvěv. Dech se jí slyšitelně zadrhl v hrdle.

Reno to zaslechl, a navíc i rozeznal podle prudkého vzedmutí jejích ňader. Rozjařeně se rozesmál. Eve to připomínalo zvuk dlaní šustících po sametu.

„Vášeň je skrznaskrz skutečná,” opakoval a jemně ji hryzal do tuhých bradavek. „Jsme spolu dobří, ty a já. K čertu, jsme víc než dobří. Na to snad ani nestačí slova, abychom popsali, jak moc jsme dobří.”

„Čo tím chceš říct?” divila se šeptem.

„Ty moje neviňátko,” mumlal Reno a kochal se jejím slastným chvěním, když po ní něžně přejížděl zuby.

„Ty o tom nemáš ani tušení, viď?”

„O čem?”

„O tomhle.”

Pohnul boky a zaryl se do ní, jako by chtěl jejich těla spojit v jednolitý celek. S přidušeným výkřikem mu kyčlemi vyšla naléhavě vstříc. Zasmál se ryzím potěšením, oplatil jí stejným a doslova hltal, jak zajíkavě šeptá jeho jméno.

„Ano,” přisvědčil Reno. „To jsem já. Znovu. Ale nic mi nevyčítej, gata. Tohle jsem ještě s nikým nepoznal.”

Další zasvíjení, další výkřik, další horká vlna pohltila Eve a rozpustila jí tělo jako jarní sníh, vyšlehla až k Renovi a spojila se s jeho vlastním žárem, rozdmýchala v něm plameny na burácející požár, který strhl jeho i ji.

Reno na Eve mocně zaútočil, tentokrát své vzrušení v nejmenším nekrotil a ona ho o to ani nežádala. Dychtivě mu oplácela stejným a vycházela jeho síle vstříc půvabnou mrštností, na jeho dravou smyslnost odpovídala touhou, na jeho oheň ohněm.

Začal jí z ňader slíbávat slané slzy potu, jemněji hryzal do těla, jež toužilo splynout s tím jeho, sváděl jí ňadra zuby i jazykem, byl pánovitý i pokorný, štědrý i chamtivý, ale přitom si údery boků nepřestával vynucovat další rozkvět té noční květiny.

Dlaní zajel mezi jejich potem kluzká a sálající těla, nalezl nejcitlivější bod ve středu Evina ženství a jemně a přitom důrazně ho začal zkoumat, laskat, mučit, ovládat.

„Co to…” zajíkala se Eve. „Proboha živého… proboha… Reno!”

Slast ji zasáhla prudce jak rána pěstí, prohnula jí tělo do zběsilého oblouku a v záchvěvech rozkoše ji hnala do závratných výšek, odkud ji čekal stejně slastný pád.

Reno pevně svíral šílející Eve v náruči a nepřestával jí nemilosrdně probodávat tělo, útočil na ni se stejně zuřivou vášní, jakou v ní sám probudil. Přitom nepřestal prstem hníst to temné žhavé poupě, dokud se nerozhořelo tak pekelným žárem, až se mu okvětní plátky rozvinuly a vykvetly do noci.

Eve křičela, protože zažívala stav vytržení, jež nemělo začátek ani konec, tříštilo ji na střepy, drtilo na třísky, zbavovalo ji těla i rozumu a nechalo z ní pouze obnažený nerv, pocit, zhmotněnou ryzí vášeň. Kdyby měla čas a sílu se bát, musela by se zbláznit děsem, ale měla v sobě místo jen pro Renovo tělo, pro temná slova vášně a touhy, jimiž ji zasypával jako krupobití.

Evin křik oznamoval noci bezvýhradné odevzdání se slasti. Zarývala Renovi nehty do zad napjatých jako luk před výstřelem, kořila se té sladké krutosti, kterou z ní drsně mámil.

Renův úsměv měl v sobě stejnou nezkrotnost jako Eviny výkřiky. Na chvíli v ní znehybněl, jen aby ji čekáním vydráždil ještě víc, a opět se do ní prudce ponořil.

Když ji začala rozdírat další vlna rozkoše, jen křečovitě lapala po dechu.

„Reno!”

„Varoval jsem tě,” pronesl tiše. „Nezbude nám síla ani na to, abychom si olízli rty.”

Noc je halila jako černý požár.

A jako požár také planuli.

18.

Zdálo se, že pustina divokých skalisek a útesů, písku a ošlehané kosodřeviny se táhne na všechny strany donekonečna, ale Reno dobře věděl, že tomu tak není. Byl to prostě jen další široký schod na dlouhém klesání Skalnatých hor k místu vzdálenému více jak sto mil odtud na západ, kde se tajemná a mocná řeka Colorado vinula mezi kamennými břehy.

Kdyby nás na obzoru nepronásledoval Slater jako vyhladovělý sup, jak rád bych se utábořil u čisté vody a třeba celé týdny se nehnul z místa. A třeba i celé měsíce.

Reno se nad vlastními myšlenkami suše pousmál. Poprvé v životě na objevení španělského pokladu nespěchal. Prožíval příliš mnoho rozkoše při zcela jiném objevování, mapoval neznámé území vzájemné smyslnosti, jež byla zběsilá i vznešená, krutá i něžná, vyčerpávající i životodárná. Nechtěl, aby to skončilo dřív, než to temné víno vypijou oba do poslední kapky.

Dokud neobjevíme ten důl, budeš moje, kdy se mi zachce a jak se mi zachce.

Eve svou část dohody dodržovala s velkorysostí, jež byla stejně nečekaná a strhující jako ta sladká krutost jejich propojených těl. Představa, že jednou v noci po ní vztáhne ruku a nahmatá prázdno, Rena zneklidňovala, ale zatím ty obavy odháněl.

Netrap se starostmi, které jsou ještě daleko.

Ta stará moudrost zazněla Renovi hlavou pokaždé, když začal uvažovat o budoucnosti, a zatím se jí ochotně řídil. Beztak měl současných starostí až nad hlavu.

Do téhle chvíle se zpráva o muži a ženě, kteří dočista sami objíždějí kamenný labyrint, musela rozšířit široko daleko po kraji, protože na Západě se podobné zprávy šíří sice záhadným způsobem, zato spolehlivě a rychle. Stačí, aby se cizí lidé setkali u pramene nebo poseděli u jednoho táborového ohně, a zpráva poskočí zase o hezkých pár desítek mil dál.

Doufám, že Rafe nezapomněl na ty staré značky, které jsme nechávali jeden pro druhého, když jsme jako kluci vyráželi na lov.

A doufám, že Wolfe se už doslechl, že s tou ženou jsem tady já a hledám zlato. Zná zdejší kraj a ví, že pokud důl objevím, budu potřebovat krýt záda.

K čertu se Slaterem a jeho indiánským stopařem s orlím zrakem. Každý jiný by se vzdal už nejméně před týdnem.

Následujícího dne v podvečer se Reno s Eve utábořili pod útesem z rudého pískovce, jenž trčel k nebi jako plachta obrovské lodi vytesaná z jediného kusu kamene. Vysoko na jedné straně útesu vystavené větrům skála zvětrala rychleji než v jiných místech a výsledkem bylo jakési okno, zasazené do jednolité skalní stěny jako drahokam. Paprsek zapadajícího slunce jím procházel jako zářivé kopí a pozlacoval vše, nač dopadl.

Ještě větší překvapení než kamenné okno představovalo tiché šeptání tekoucí vody. Vyjeli z hlubin kamenného bludiště a dostali se do míst, kde hory byly od sebe natolik daleko, aby místo souvislého řetězce tvořily jednotlivé vrcholy. Nakonec se utábořili u říčky, jež se tam vinula v prosluněných zákrutech.

Reno dobře odhadl, jak po cestě skalnatou pouští bude Eve reagovat na vodu. Sotva zahlédla pramínek vinoucí se vyprahlým údolím, nepřetržitě brebentila o tom, že pojedou podél „řeky”. Reno ji kvůli tomu škádlil, ale neměl námitky, když požádala, zda by se nemohli utábořit v údolíčku, kde se úzký proud rozléval do řady sluncem prohřátých rybníčků olemovaných šeptajícími topoly.

Při západu slunce a za soumraku vypadala země jako ilustrace k báji napsané písmem, jež už lidé nedokážou číst. Eve měla dojem, že zabloudila do začarované země, kde se zastavil čas.

„Jako kdyby to tady bylo od počátku světa,” povzdechla si.

Reno sledoval její pohled upřený na zlaté okno, jež čas vytesal do kamene.

„Nic netrvá věčně,” řekl. „Dokonce ani skála ne.”

Eve se podívala na Rena a opět upřela zrak na kamenné plachtoví vztyčené proti oceánu oblohy.

„Ale vypadá to tak,” namítla tiše.

„Podle vzhledu nemůžeš soudit. Ta kamenná okna se každým dnem zvětšují o dalších pár písečných zrnek, které vítr vydrolí z kamene,” vysvětloval Reno.

Eve ho poslouchala a dobře vytušila, co jí tím chtěl naznačit: že svět se věčně mění, ať už chceme nebo ne.

„Nakonec se to okno promění v obrovskou klenutou bránu,” pokračoval Reno, „a té se časem ztenčí klenba natolik, že se propadne a ve skále zůstane mohutný vrub. A ten se bude do útesu zařezávat pořád hlouběji, bude se vlivem větru a deště rozšiřovat, až tu nakonec zbude jen hromada rudého písku pod modrou oblohou.”

Eve se zachvěla. „Nedokážu si představit, že by se zdejší kraj mohl tolik změnit.”

„Vždyť takhle zdejší pískovcové hory taky vznikly,” vyprávěl Reno a vzhlížel ke strmé skále. „Původní hory se rozpadly časem na písek, který vítr navršil do gigantických dun nebo ho voda spláchla do moří, která zmizela tak dávno, že si na ně nepamatuje už ani Bůh.”

Cosi v Renově hlase vytrhlo Eve od prohlížení fantastických skalních útvarů. Mlčky se dívala, jak se Reno rozhlíží po kraji a tiše hovoří o nepředstavitelných milionech let, jež splývaly ve věčnost.

„A potom se písek znovu změnil na kámen,” líčil, „a země se vzedmula a vyzvedla k nebi nová pohoří, jež začala znovu zvětrávat povětřím, bouřemi, a k mořím zas plynuly zcela nové řeky.”

„Popel popelu, prach prachu…” zašeptala Eve.

„Tak už to na světě chodívá, holčičko. Začátek a konec všeho spolu navzájem souvisí jako skalní kresby v kaňonu. Všichni jsme tam zanechali své značky, ale jde vždy o jiné symboly od jiných lidí a z různých dob.”

Eve se pomalu ohlédla k červenému útesu, který jí připadal mohutný a věčný, vzdorující všemu, čas nevyjímaje. Pak pohlédla na muže, jenž odmítal uznat, že na světě může přetrvat aspoň něco.

Aspoň láska.

Jak Reno s Eve pokračovali v jízdě po staré španělské stezce, v každém údolí či nížině bylo vždycky trochu víc vody a méně skal než v těch předchozích. Stoupání bylo tak pozvolné, že se dalo poznat jen zřídkakdy v místech s vyhlídkou, odkud se člověk mohl ohlédnout nazpátek směrem ke kamennému labyrintu.

Místo suchomilných dřevin a keřů se zvolna objevily borovice, jež postupně houstly. Rudé pískovcové útesy se nořily zpět pod zem a častější byly jiné druhy hornin, především vápenec změněný v mramor.

Jen jedna věc se nezměnila. Kdykoli se Reno ohlédl na cestu, kterou projeli, míle a míle za nimi se zvedal teninký závoj zvířeného prachu.

„Pořád ještě máme někoho v patách,” poznamenal Reno, když odložil dalekohled.

„Slatera?” zeptala se Eve nešťastně.

„Podle toho, jak velký oblak prachu zvířili, to je buď Slaterova tlupa, nebo houf indiánů.”

„Jedno lepší než druhé,” zahučela Eve.

Reno jen pokrčil rameny. „Sázel bych spíš na Slatera. Nemáme nic tak cenného, abychom indiánům stáli za několikadenní pronásledování.”

„Zkusíme ho ze sebe setřást?”

„Na to nemáme čas,” upozornil ji Reno rázně. „Vidíš ty žluté skvrny na horských úbočích?” Eve přikývla.

„To začínají žloutnout osiky,” vysvětlil. „Vsadil bych se, že ty mraky, co máme nad hlavou, dneska v noci na nás shodí poprašek sněhu.”

„Kolik času nám ještě zbývá, než všechno zapadá sněhem?”

„Pánbůhví. Jsou roky, kdy jsou horské cesty neprůjezdné už začátkem září.”

Eve zděšeně vyjekla. „Ale září už přece máme!”

„A jindy zase zůstanou průjezdné až do listopadu a ještě déle,” dodal Reno.

Eve si úlevou oddechla. „Takže to bude v pořádku.”

„Jen na to nespoléhej. Může se strhnout vichřice a my během jediné noci zapadáme sněhem až do podpaží.”

Eve si mlčky vzpomněla na deník, který varoval před krátkými léty a krutými zimami, jež jsou typické pro krajinu kolem dolu. Don Lyon zastával názor, že kdyby jeho předky nezabili indiáni, obstaraly by to hory.

„Tyhle hory se zlata nevzdají nijak snadno,” pokračoval Reno, jako by četl Eviny myšlenky.

„Kdyby bylo dolování zlata snadné, vybrali by lidé důl už dávno,” připomněla Eve.

Reno se postavil ve třmenech a ohlédl se zpátky po cestě, kterou přijeli.

„Proč nás vlastně Slater nedohoní?” divila se Eve.

„Mám podezření, že Jerichová chamtivost nakonec zvítězila nad jeho touhou po pomstě,” poznamenal Reno suše.

„Jak to myslíš?”

„Původně moc nevěřil, že by se podle deníku dalo dojít ke skutečnému zlatému dolu.” „Ale Raleigh King ano.”

„Raleigh King byl vytahovačný trouba a hlupák. Jeho názor neměl pro Slatera větší cenu než plivnutí. Ale když jsme cestou minuli ty španělské značky na skále, začalo to Slaterovi určitě vrtat hlavou.”

„A zatoužil po zlatu,” dodala Eve zachmuřeně.

Reno přikývl. „Jenže sám ty značky rozluštit nedokáže. My ano. On důl najít neumí. My to umíme.”

Eve se zoufale ohlédla nazpátek.

„A dokonce i kdyby ti jeho indiánští míšenci značky číst uměli,” pokračoval Reno, „vsadím se, že Jericho si umí představit, kolik dřiny těžba zlata dá.”

„Ale to ho nedonutí, aby se vzdal.”

„Ne, ale počká si, dokud důl neobjevíme a nedáme do kupy co nejvíc zlata,” zabručel Reno. „Pak se na nás vrhne jako sup.” Po jeho slovech se rozhostilo ticho.

Nakonec se Eve skomíravým hlasem zeptala: „Tak co budeme dělat?”

„Najdeme důl i zlato a budeme se modlit, aby Cal, Wolfe nebo Rafe vyřídili Slatera dřív, než mu dojde trpělivost, zabije nás a zmizí i se zlatem ke všem čertům.”

„K čemu by nám ale byl někdo z nich platný? Pořád bychom byli jen tři proti tomu Slaterovu houfu.”

„Nejméně dva jeho lidé nás stopujou. A podle toho zvířeného prachu bude těch dalších aspoň tucet. Ty muže, o které přišel v přestřelce, určitě nahradil už dávno, protože se to rozkřiklo, a psanci se za ním potáhnou sami.”

„Myslíš, že je naděje, že Caleb vyjel za námi?”

„Rozhodně větší šance, než že najdeme ten zlatý důl,” poznamenal Reno úsečně.

„Jak ale zjistí, kde právě jsme?” nechápala Eve.

„Pustinou se šíří zprávy jako po větru, a Cal umí poslouchat.” „V tom případě musí Slater vědět, že i jeho sledují další lidé.”

„Možné to je,” připustil Reno.

„Ale zřejmě si kvůli tomu neděláš starosti.”

„Cal mě nehoní proto, aby mě zavraždil,” připomněl jí Reno. „A Slater zase ví, že Cal je Muž z Yumy. Každopádně ho vědomí, že má v patách zrovna Caleba, nijak netěší. Cal, Wolfe a já jsme se dostali s Jerichovým dvojčetem do přestřelky. Můžu tě ujistit, že Jedův konec by posloužil jako doživotní lekce i mnohem hloupějšímu a podlejšímu člověku, než je Jericho Slater.”

Ještě celé dva dny po tomhle rozhovoru sledovala Eve cestu za svými zády stejně často jako cestu před sebou. Zastínila si vždycky oči dlaní, postavila se ve třmenech a pozorně se dívala, jak vypadá krajina, kterou s Reném nedávno projeli.

Měla dojem, že v místech, kde se Abajos začínají zvedat od posledního širokého stupně kamenného bludiště, se zvedá zahoustlý oblak prachu, ale stoprocentně se to říct nedalo. V okolním suchém vzduchu se dalo dohlédnout do vzdálenosti osmdesát až sto mil. V té vzdálenosti vypadaly menší věci než horské řetězce a stolové hory jako duhové šmouhy.

Ten kalný opar mohlo vířit i stádo mustangů, které se něčeho vylekalo a teď cválalo do bezpečí, až se za ním táhl prašný mrak. Matnou skvrnu ve vzduchu mohl rovněž způsobit vzdušný vír, jenže to bylo právě pod modročernými mraky, které se houfovaly na obzoru. Déšť a zvířený prach šly jen těžko dohromady.

Ale taky to mohl být optický klam, vždyť měla oči unavené, jak je pořád napínala do dálky a pátrala po něčem, co tam ani nemuselo být. Taky to ale mohl být Slater a jeho banda, sledující Renovu a Evinu stopu k zešílení trpělivě.

Eve se opět obrátila dopředu.

Při pohledu na Rena, jenž se k ní blížil, ji zahltila radost. Říkal jí gata, ale byl to on, kdo se pohyboval s kočičí mrštností a půvabem.

Ještě než Eve stačila otevřít ústa, vycítila z jeho výrazu potlačované vzrušení. Poznal by to jen málokdo, ale během těch dlouhých dní a vášnivých nocí na cestě se ho naučila znát téměř dokonale.

„Cos objevil?” vyhrkla dychtivě.

„Proč myslíš, že jsem něco objevil?” škádlil ji a vyrovnal svého mustanga s její klisnou.

„Přestaň si ze mě utahovat!” napomenula ho. „Oč jde?”

Reno s úsměvem sáhl do sedlového vaku, a když ruku opět vytáhl, držel kus vyřezávaného dřeva zabaleného do nevydělané kůže popraskané stářím a suchem a od slunce vyrudlé až doběla.

Eve se podívala na dřevo a potom vzhlédla k Renovi, udivená jeho vzrušením. S úsměvem ji objal kolem krku, přitáhl si ji blíž a krátce a pevně ji políbil na ústa, načež ji pustil a dal se do vysvětlování.

„To je kousek třmenu,” řekl. „Španělé nepoužívali jen kovové třmeny. Tenhle je vyřezaný z tvrdého dřeva stromu, který roste na opačném konci světa.”

Eve úlomek rozpačitě pohladila prstem. Když se dotkla hladkého vyrudlého dřeva, zamrazilo ji podivně v zádech. Pocítila bázeň a zvědavost.

„To by mě zajímalo, jestli ten třmen patřil knězi nebo vojákovi,” poznamenala. „Nejmenoval se třeba Sosa nebo Leon? Psal ten deník, nebo se jen díval, jak ho píše někdo jiný? Měl ve Španělsku nebo v Mexiku ženu a děti, nebo se zasvětil službě Bohu?”

„Mně se hlavou honily podobné myšlenky,” přiznal se Reno. „Člověk se neubrání otázkám, jestli za dvě stě let někdo nenajde třeba rozbitý kroužek od postroje, co jsme včera nechali vedle popela našeho táborového ohně, a jestli se taky bude ptát, kdo a kam a kdy tudy jel, a zda se nějakým způsobem dozvíme, že stovky let po naší smrti na nás pořád ještě někdo myslí.”

Eve se znovu zachvěla a ucukla rukou od dřeva.

„Třeba ten kroužek najde Slater a udělá si z něj cvičný terč,” řekla.

Reno prudce zvedl hlavu. „Zahlédla jsi snad stopu po jeho gangu?”

„Nejsem si jistá,” povzdechla si Eve a ukázala dozadu. „Je to příšerně daleko.”

Reno se vztyčil v sedle a zadíval se do dálky. Po předlouhé době se posadil a obrátil se k Eve.

„Podle mě tam jsou jen bouřkové mraky, co z nich začíná pršet,” poznamenal.

„Myslela jsem, že tam vítr víří prach,” vysvětlila Eve, „ale ty mraky byly přesně nad tím a zdálo se, že z nich prší. A déšť s prachem přece k sobě nepatří.”

„Tady ano. V létě tu bývá tak horko a sucho, že déšť při menších bouřkách nikdy nedopadne až na zem. Kapky se vypaří ještě ve vzduchu.” Eve se ohlédla zpátky po mracích. Zespodu byly břidlicově šedé a shora smetanově bílé. Proťal je rozeklaný nasedly blesk.

Čím déle se tam Eve dívala, tím víc věřila, že Reno má pravdu. Kalný opar prachu směrem dolů řídl a těsně nad zemí se vytrácel docela.

„Suchý déšť,” vydechla Eve okouzleně. Reno po ní střihl kradmým pohledem. Když si Eve uvědomila, že si ji prohlíží, věnovala mu křivý, hořkosladký úsměv. „Jen se neboj, chlapečku, nic ti nehrozí. Viděla jsem sice lodě z kamene a suchý déšť, ale stín vrhá i to sebemenší světlo.”

Než Reno připadl na vhodnou odpověď, Eve pobídla koně vpřed a zamířila hlouběji do hor, kde se nacházelo to jediné, nač se člověk mohl spolehnout.

Zlato.

Další dva dny se drželi stezky, jež byla tak stará, že se dala poznat spíš jen odhadem nebo hodně v podvečer, když ji osvětlovaly šikmé paprsky slunce v barvě španělského pokladu. Projížděli údolí, jež byla stále užší a strmější. Kolem nich se zvedaly hory. Každé odpoledne burácel horami hrom, zatímco kolem vzdálených štítů tančily blesky. Potom se z nebe spustil ledový a hustý déšť, který stékal ze stromů v závojích ze stříbřité krajky.

Mezi bouřemi pozvedaly osiky na nejvyšších hřebenech své zlaté pochodně vysoko k modročernému nebi.

Všude byla spousta srnčí a jelení zvěře, která před koňmi prchala jako stáda hnědavých přízraků. Kolem bylo množství neuvěřitelně průzračných potůčků, stinné strže zurčely zvukem tekoucí vody a kolem bylo vidět pouze stezky vyšlapané zvěří. Po stádech divokých koní a po lidech tam nebylo ani vidu ani slechu, protože strmá úbočí nenabízela nic, co by se nedalo najít v mnohem nižší a vlídnější nadmořské výšce.

Když Reno s Eve dorazili do posledního z údolí, které jim popsal jak šaman, tak i španělský deník, projeli ho mlčky a ostražitě se přitom rozhlíželi kolem sebe.

Jenže po ztraceném zlatém dolu Cristóbala Leona tam nebylo ani stopy.

19.

Připadá mi k nevíře, že jsme sem nepřišli jako úplně první,” poznamenala Eve, když se vrátili k ústí malého údolí.

„Mně taky,” souhlasil Reno, „ale přesto tu je spousta stop po lidech, kteří tudy kdysi projeli.” Přitáhl Darling uzdu, pevně se zapřel ve třmenech a opět zvedl dalekohled, ale ne proto, aby si prohlížel louku před sebou.

Zvolna propátrával zelenou záplatu lesa a travnatého svahu spadajících k pustině pod nimi a hledal známky po lidech, o kterých byl přesvědčený, že je dva pronásledují. Mosazné kování dalekohledu se při každém jeho pohybu v matném světle zatřpytilo.

„Nějaké stopy?” zeptala se Eve po chvilce.

„Vidíš ten pařez při kraji louky přímo před tou velikou jedlí?” Eve se tam zadívala. „Jistě.” „Stačí přijet blíž a uvidíš stopy po sekeře.” „Indiáni?” „Španělé.”

„To přece nemůžeš vědět určitě.”

„To jsou stopy po ocelové sekeře, ne po kamenné.”

„Indiáni taky měli ocelové sekery.”

„Ale ne v době, kdy byl ten strom poražen.”

„Jak to poznáš?”

Reno spustil dalekohled a obrátil se k Eve. Její zvědavost a bystrý mozek mu přinášely stejné potěšení jako její kočičí půvab.

„Kořeny sousední jedle jsou obalené kolem padlého kmene, po němž zůstal ten pařez,” vysvětloval. „A protože je ta jedle hodně stará, musí být pařez ještě mnohem starší.”

„Nač by si ale někdo dával tu práci s kácením stromu a dřevo nechal ležet?”

„Nejspíš ho k odjezdu donutilo počasí nebo indiáni nebo zpráva, že španělský král tu působení jezuitů zakázal a ti že se můžou těšit, jak se domů budou vracet v řetězech.” Reno pokrčil rameny. „Taky mohli potřebovat jenom korunu jedle, aby vyrobili došky nebo slepičí žebříček do zlatého dolu.”

Eve se zamračila. „Co je slepičí žebříček?”

„Pokud se nám podaří objevit ten proklatý důl, tak bych ti jeden nejspíš mohl ukázat,” zabručel Reno a opět zvedl dalekohled k očím.

„Kdyby ses přestal ohlížet pořád za sebe, možná bys ten důl našel,” zaryla do něho.

Reno podrážděně složil dalekohled a opět se uvelebil v sedle. „Nikoho tam nevidím,” poznamenal.

„Řekla bych, že bys z toho měl mít radost, ne?”

„Mnohem větší radost bych měl z toho, kdybych věděl, kde vlastně jsou.”

„Aspoň jednu jistotu máš: že nepřipravují léčku před námi,” poukázala Eve. „Tady je do údolí jenom jedna cesta.”

„To ale znamená, že jen jedna cesta vede taky ven.”

Od horského štítu zachumlaného do kupy oblaků k nim dolehlo zaburácení hromu. Vítr se provinil lesem jako neviditelná řeka, rozčeřil všechno, kam až jeho neviditelné prsty dosáhly. Vzduch voněl jehličím a podzimním chladem klouzajícím od vrcholků. Zlaté vlny osikových korun se chvěly jako příboj.

Reno se rozhlížel přimhouřenýma zelenýma očima. Do skal hluboko zařízlé údolí ho znepokojovalo, přestože nedokázal přesně určit proč.

Eve se zívnutím přivřela víčka a opět je pootevřela. Vychutnávala sytý odstín podvečerního světla a těšila se, že co nevidět se někde utáboří. Lenivě se rozhlížela kolem a snažila se uhodnout, které místo Reno vybere jako nejlepší k rozdělání táborového ohně, zda tohle, nebo naopak zajede až na nejzazší konec údolí, aby se přesvědčil, že hradbou skalnatých štítů přece jen nevede cesta ven.

Náhle její pozornost upoutal podivný vzorec porostu na louce. Dobře věděla, že v přírodě se jen zřídkakdy nachází pravidelné geometrické tvary. To člověk, nikoli příroda, vynalezl umělé zahrady s přesnými křivkami, pravými úhly a živými ploty vystříhanými do všemožných tvarů.

Kruhový záhon porostu ležel poblíž jednoho z malých pramenů, jež se spolu postupně slévaly a vytvářely potůček vytékající z údolí. Eve pobídla klisnu blíž k porostu. Sesedla a šla si kruh prohlédnout pěšky. Při okrajích pozemku vykukovala tenká vrstva hlíny, ale v kruhu samotném rostla spousta dřevin, které normálně dávají přednost bohatší půdě.

Když se Reno s nějakou poznámkou obrátil k Eve, spatřil ji klečet na všech čtyřech u kraje louky. V následující vteřině mu konečně došlo, co se mu na vzhledu okolí od začátku nezdálo. Pod trávou a stromy bylo znát stopy po dávné lidské činnosti. Reno bleskově seskočil a od sedlového vaku na Huňáčové boku chvatně odvázal rýč. Rozběhl se k Eve, která k němu zvedla hlavu.

„Tohle je vážně strašně zvláštní,” začala.

„Na to vem jed.”

Opřel rýč o zem a chodidlem ho vrazil do země. Po patnácti centimetrech narazil na skálu. Poodešel kousek dál a zkusil to znovu a potom zopakoval totéž. Pokaždé byl výsledek stejný patnáct centimetrů hlíny s porostem, potom jednolitý kámen.

Reno pomalu došel doprostřed kruhu a při každém kroku zkoušel hloubku hlíny. Uprostřed se rýč zabořil hluboko pod povrch, ale zaskřípění o skálu nezaslechli. „Reno?”

S širokánským úsměvem se obrátil k Eve a ve smaragdových očích mu jiskřilo neskrývané vzrušení. „Našla jsi arrastra, holčičko,” oznámil jí. „A to je dobře?”

Renův smích svou zářivostí a ryzostí připomínal slunce.

„To tedy je,” ujistil ji. „Je to skoro stejně dobré jako objev vlastního dolu.” t>

„Vážně?”

Spokojeně zabručel.

„Tohle je centrální otvor,” vysvětloval Reno a rozmáchl se rýčem dokola. „Nad ním stál mlýn, jenž přes rudu honil kameny a drtil ji nájemný prášek.”

Než Eve stačila položit další otázku, Reno se shýbl a pustil se do dalšího rytí. Pracoval tak dlouho, dokud neobnažil kousek skály.

„Tenhle drtič musel být v provozu dlouho a bez přestávky,” prohlásil. „Mlýnský kámen omlel své podloží tak hluboko, že tu zbylo kruhové koryto. Když pak důl opustili, koryto zarostlo travou a stromy.”

„Čím ten mlýnský kámen poháněli?” vyptávala se Eve. „I kdyby tu měli přehradu, stejně v tom malém potůčku nebylo dost vody, aby jím otáčela.”

„Navíc tu po přehradě stejně není ani stopy,” dodal Reno.

Rýč skřípal o kamenné podloží, odhrnoval hlínu a nechával jenom holou skálu. Pukliny a škvíry v jejím povrchu byly vyplněny hlínou mnohem tmavší než skála.

„K otáčení mlýnského kamene mohli používat koně,” pokračoval Reno. „Ale pravděpodobně na to měli otroky. Těch bylo po ruce víc než koní.”

Eve si zimomřivě objala ramena. I když přes starou košili po Donu Lyonovi na sobě měla ještě jednu z Renových tmavých košil, byla celá prokřehlá. Jako kdyby sama země byla prodchnutá krutostí Španělů a utrpením otroků. Reno se svezl na koleno a hranou rýče vydlabal hlínu z jedné škvíry. Nato vítězoslavně vykřikl.

„Ve škvírách je rtuť!” prohlásil nadšeně. „O tom není vůbec pochyb. Tady skutečně mleli rudu.” „Jak to víš?”

„Španělé používali rtuť na rozdrcenou rudu. Ta se vázala se zlatem, ale ne s ostatními příměsmi. Potom směs nahřívali, rtuť odpařili a vytavili zlato, které odlévali do forem.”

Oprášil si ruce, zvedl se a zkoumavě se rozhlédl po údolí.

„Co hledáš?” zeptala se Eve po chvilce.

„Důl. Španělé nebyli žádní hlupáci. Nepřeváželi rudu ani o krok dál, dokud z ní nevytavili zlato.”

„Pokud se člověk ve tři odpoledne postavil zády ke slunci, nalevo těsně u vchodu do dolu měly stát tři vysoké borovice,” vyhrkla Eve dychtivě.

Jen něco zabručel a rozhlížel se dál.

„Reno?”

„Tady je spousta borovic a mnoho jich roste v trojicích. To nám bohužel nepomůže,” poznamenal otráveně.

Eve svraštila přemýšlivě čelo a snažila se rozpomenout na další klíče uvedené v deníku. Jednou si je s Donem odříkávali na střídačku, zatímco Donna seděla kousek dál a s úsměvem potřásala hlavou nad snem o bohatství, které je na rozdíl od lidí nesmrtelné.

„Na šedé skále vzdálené patnáct kroků vpravo od dolu je vytesaná holubice,” zkusila další klíč.

„Krok může být každá vzdálenost od třiceti centimetrů po metr, to podle výšky muže, který je odpočítával. Ale pokud tu chceš na každém balvanu v okolí hledat vytesanou podobu ptáka, bránit ti nebudu.”

Eve se ušklíbla. Údolíčko bylo poseté obrovským množstvím balvanů a skalisek všech velikostí a tvarů.

„Vypálené místo na sever od…” spustila nanovo.

„Vypálená místa zarostou nebo se jinak ztratí,” přerušil ji Reno. „Malé stromky vyrostou ve velikány. Velikáni zahynou a ztrouchniví. Od blesků chytnou zase jiná místa. A tvar horského úbočí se postupně mění díky erozi.” „Ale…”

„Koukni tamhle!” vykřikl náhle Reno.

Eve zvedla hlavu a spatřila na skále světlou jizvu na úbočí, kde se skála i tenká zvětralá vrstva horniny odloupla, sesula se do strže a posléze ji celou zaplnila, takže pokud tam někdy byla nějaká značka nebo orientační bod, zmizely pod sutí.

„K tomu mohlo dojít před dvaceti lety stejně dobře jako před dvěma sty,” poznamenal Reno. „Těžko říct, když na tom holém místě nerostou borovice ani osiky. Křoviny a vrby či olše mohou vyrůst velmi rychle a každých pár let se obnovovat. Orientační body, které spoléhají na stromy, bývají skoro bez užitku.”

„Jak tedy chceš ten důl objevit?” zeptala se Eve bezmocně.

„Navlas stejně, jako jsme předtím objevili arrastra. Pátrej po něčem, co tak docela nezapadá do krajiny, co není úplně běžné. Jen se rozhlížej, dokud tě to samo nepraští do očí.”

Zbytek podvečera a celý následující den procházeli Eve s Renem údolím jako trpěliví ohaři, donekonečna chodili křížem krážem kolem arrastra. Našli obdélník, kdysi zřejmě základ roubeného srubu, z něhož nezbylo o moc víc než násep porostlý trávou a nejrůznějšími dřevinami. Objevili kousek kůže, dlouhým působením suchého a chladného horského vzduchu málem zkamenělý.

Po vlastním dolu nenašli ani stopu.

Eve se vyškrábala po drolícím se úbočí a pod skalní stěnou našla mělký výklenek, kam zřejmě pronikly jen ty nejzuřivější bouře. Očima vycvičenýma dlouhým hledáním si po chvíli povšimla, že kusy tlejícího dřeva, jež trčí z výklenku, mají příliš pravidelné uspořádání, než aby mohly být dílem přírody. Kdysi tu musela být nějaká stavba vyčnívající přes okraj jeskyňky.

V nejzazším koutě výklenku Eve objevila hromádku suti a zmuchlaný pytel utkaný z proužků kůže, vedle ležely zbytky pradávného ohniště. Rychle skočila ke kraji jeskyňky a křikla do údolí.

„Reno, našla jsem tu stopy po lidech!”

Po pár minutách se v jeskyňce ukázal Reno, jenž vyšplhal po úbočí mrštně a jistě jako kamzík. Přehlédl jeskyňku pozorným pohledem, jemuž neušla sebemenší podrobnost.

Stěny, strop a podlahu tvořily vrstvy různobarevných hornin. Reno přejel prsty po stropě a nahmatal stopy, jež tam zanechali lidé, kteří špičáky a kladivy rozšířili a prohloubili původní jeskyni.

Výklenek mohl sloužit jako vchod do dolu, jako noclehárna či jako skladiště zásob. Vedle zbytků popela ležely střepy neumělých hliněných nádob a ztrouchnivělý kus dřeva, zřejmě zbytek dřevěné lžíce. To by svědčilo o vaření, čili v jeskyni lidé spíš žili, než že by v ní probíhala těžba.

Reno se otočil ke koženému pytli, přidřepl a prohmatal tuhou látku. Mezi zbytky kůže uvízly kusy bílého kamene. Zachmuřeně si ještě jednou prohlédl skálu, jež tvořila stěny a strop jeskyňky. Nikde nezahlédl jedinou vrstvu bílé horniny.

„Je to vstup do dolu?” vyptávala se Eve, která už to napětí nedokázala dál snášet.

„Možné to je, ale spíš bych hádal na místo, kde přespávali otroci.”

„Ach.”

„Vidíš ten dlouhý popruh připevněný k tenatel”

„Tenate? Co je to?”

„Pytel nebo košík na vynášení rudy. Vidíš ten silný popruh? Ta vycpaná část se táhla otrokovi přes čelo, zbytek mu běžel přes ramena až k pytli.”

Eve se zamračila. „Stejně to je zvláštní způsob nošení nákladu, a nejen rudy.”

„Funguje to lip, než bys věřila,” přesvědčoval ji Reno. „V předklonu totiž rozložíš váhu pytle mezi čelo a záda, takže ti zbudou volné ruce k dolování, šplhání, případně přidržování se na slepičím žebříčku. Tímhle způsobem může člověk nosit celý den třeba padesátikilové břemeno a zvládne to.” Nepřestávala se tvářit pochybovačně.

„Po pravdě,” pokračoval Reno,, já unesl dokonce ještě víc, když jsem byl jako zelenáč natolik hloupý, že jsem zkoušel těžit zlato v boháčově dole, ovšem s žebráckými nástroji.”

„Ty bys těch padesát kilo celý den možná unesl,” řekla Eve kysele, „ale já bych měla z pekla štěstí, kdybych aspoň pár hodin utáhla polovičku.”

Reno po ní bleskl kratičkým úsměvem, ale téma už dál nerozvíjel. Místo toho opět přidřepl a začal probírat zbytky utkaných řemínků.

„Co hledáš?” vyptávala se.

„Kousky rudy uvízlé v tkanině.”

Eve se dychtivě předklonila. „Vážně? Ukaž!”

Vydloubl kousek světlého měňavého křemene. Tiše hvízdl mezi zuby a převracel kamínek na dlani. Byl to úštěpek skály ne větší než bříško jeho palce.

„Hezký, co říkáš?” zabručel Reno.

„Myslíš?” nezdálo se Eve.

Rozzářený Reno přidržel kamínek blíž, aby si ho Eve mohla dobře prohlédnout. „Vidíš ty svítivé tečky v bílém kameni?” zeptal se. Přikývla.

„To je zlato,” oznámil jí slavnostně.

„Ach.” Eve se zachmuřila. „Propána, ten důl asi nebude moc bohatý, viď?”

Nad zklamaným tónem jejího hlasu vybuchl Reno smíchy. Něžněji zatahal za uvolněný pramínek vlasů.

„Holčičko, máš z pekla štěstí, žes v Canyon City podvodně rozdala karty zrovna prospektorovi. Ty bys klidně překročila zlatou žílu svého života a do smrti by ses o tom nedozvěděla.”

„Takže podle tebe má ta těžba smysl?” ujišťovala se Eve a cvrnkla nehtem do kamínku.

„Je to jeden z nejbohatších kousků rudy, jaké jsem kdy viděl!” sdělil jí Reno hrdě.

Eve se na něho vyplašeně podívala.

„Pokud ta žíla byla silnější než deset centimetrů,” pokračoval, „potom tu španělští kněží někde měli pohádkově bohatý důl.”

„Někde. Ale kde?”

Reno si zamyšleně pustil kamínek do kapsy, zamířil ke svému sedlovému vaku a vytáhl zvláštní kladivo. Na jednom konci bylo vytvarované jako malý krumpáč a na druhém jako hranaté kladívko. Nástroj byl dokonale přizpůsobený k odsekávání kousků skály a zjišťování, co se skrývá pod jeho zvětralým povrchem.

Reno začal zkoumat různé vrstvy horniny, jež tvořily strop a stěny jeskyňky. Ocel zvonila o skálu a na zem se sypaly odštěpky kamene, pod nimiž se ukázala světlejší, nezvětralá skála, ale žádná hornina nepřipomínala úlomek rudy.

Eve si prohlédla jeden z kamenů, které Reno odhodil.

„Podívej!” zajíkla se náhle. „Zlato!”

Reno pokračoval v bušení. Všechny ty zlatavé a lesklé vločky v hornině, které Eve tak rozrušily, už prohlédl a zavrhl jako zcela bezcenné.

„Pyrit,” poznamenal. „Kočičí zlato.”

Ocel zuřivě odskakovala od skály.

„To není skutečné zlato?”

„To není,” potvrdil. „Má jinou barvu.”

„Jsi strašně sebejistý.”

„Tenhle rozdíl se prospektoři učí rozeznat ze všeho nejdřív.” Odštěpky skály pršely na zem jako bodavý déšť. Reno si prohlédl čerstvé vruby v hornině. „Břidlice, nic než břidlice,” zamumlal.

„To je dobře?”

„Na stavbu domu možná. Některým lidem se zamlouvají střechy z břidlicových tašek a podlahy z břidlicových dlaždic.”

„Tobě taky?” vyzvídala.

Zavrtěl hlavou. „Podle mě je to moc velká dřina a malý efekt. S dřevem se pracuje lip, je hezčí a krásně voní.”

Zamířil do nejzazšího kouta jeskyňky, kde se strop ostře svažoval k hromadě suti. Kopl do několika menších kamenů. Byla to směsice úlomků stejných hornin, které tvořily stěny a strop jeskyně.

Reno si opřel ruce zaťaté do pěstí v bok a zadumaně si prohlížel kamenné vrstvy a louku pod jeskyní. Nikde neviděl jediný klíč, který by mu usnadnil pátrání. Našel s Eve dost důkazů o existenci zlatého dolu, ale důl sám zatím neobjevil. Ten se skrýval tak dokonale, že běžné způsoby hledání byly naprosto neúčinné. A Reno nedokázal určit dokonce ani pravděpodobné místo, kde by mělo smysl pustit se do podrobného hledání.

Během předchozí noci všechny osiky nad koncem údolí oslnivě zezlátly. Pokud chtějí najít důl ještě před příchodem zimy, budou si muset pospíšit.

„Takže teď co?” povzdechla si Eve.

„Takže teď znovu obejdeme celou louku, ale tentokrát si s sebou vezmeme španělské jehly.”

Odpolední slunce pozlatilo mraky natěsnané ve vřících chumáčích nad okolními štíty. Průčelí vzdálené skalní stěny skryté za jiskřivou oponou deště lenivě olizovaly blesky. Nad tím vším, dokonce i nad tou bouřkou, se klenula kobaltově modrá obloha. Na slunci bylo Renovi a Eve takové horko, až jim na čele vyrážel pot, ale ve stínu byla zima, až naskakovala husí kůže.

Oba však dávali přednost stínu. Už měli za sebou jedno kolečko po obvodu údolí, ale naprosto bez výsledku. Chůze, při níž museli udržovat kovové tyčky v neustálém kontaktu, byla vyčerpávající, ale současně je podivně rozjařila, přestože nic neobjevili. To přízračné a přitom téměř hmatatelné elektrizující proudění a jiskření umocňovalo v Eve i Renovi vědomí přítomnosti toho druhého i vnímání bohatých krás vysokohorského dne.

„Zopakujem to!” rozhodla Eve.

Reno se na ni podíval a s povzdechem souhlasil.

„Dobře, ještě jednou, holčičko. Potom nám zkusím chytit v potůčku pstruha k večeři. Aspoň bychom nepromarnili úplně celý den.”

Koně se svázanýma nohama se popásali na začátku louky a ani při tom je neopouštěla ostražitost. Když z krajkových stínů osikového hájku vyšel Reno s Eve na otevřené prostranství, hnědá klisna zvedla hlavu a zavětřila. Rychle však poznala známý pach a pokračovala v pastvě.

„Připravený?” zeptala se Eve.

Reno jen přikývl.

Zlehka pohnuli rukama. Kovové vidlice se navzájem dotkly. V tu ránu jimi projel záhadný proud.

Bez ohledu na to, kolikrát to přízračné a vzrušující mravenčení pocítila, Eve vždycky vyrazilo dech. Reno byl na tom podobně, i jemu se zúžilo hrdlo a okolní svět se jakoby zaostřil a posunul, aby vytvořil prostor pro to nevyjádřitelné splynutí Renova a Evina já v jedno.

„Na třetí,” řekl Reno tiše. „Raz… dva… tři.”

Pomalu, dokonale sehranými kroky, si Reno s Eve propracovávali cestu po obvodu údolíčka. Před mnoha hodinami tu začali svůj první výzkum a neuvěřitelně pozvolna se přesouvali do dalších částí údolí.

Teprve zpětně si uvědomili, že tenhle konec údolí se zdál odlišný. Tady se jehly tichounce rozbzučely. Tady se nepatrně rozezmítaly, chvěly a jemňounce cvakaly.

Reno s Eve ten jev nejdřív připisovali svému nedostatku zručnosti, vůbec je nenapadlo, že jehly by mohly oživnout i z jiného důvodu. Teď si však konečně položili otázku, zda útlé kovové proutky takto nesignalizují přítomnost ukrytého pokladu.

Po Evině pravé ruce se otvírala úzká strž zahlcená křovinami a sutí spadlou a odrolenou z okolních skalních stěn. Po Renově levici se rozkládalo vlastní údolí. Před nimi za výběžkem skály byla v úbočí jeskyňka, v níž indiánský otrok kdysi naposledy odložil kožený pytel na rudu.

Reno a Eve se mlčky a soustředěně propracovávali po obvodu údolí. Navzdory kamenitému a nerovnému terénu a spoustě padlých kmenů a větví se jim jehly rozpojily jen zřídkakdy. S každým dalším krokem se jehly chvěly čím dál víc, nakonec už doslova viditelně.

„Přestaň mě táhnout doprava,” napomenul Reno Eve.

„Tak mě tam přestaň strkat.”

„Nestrkám.”

„Netáhnu.”

V tu chvíli se Reno s Eve naráz zastavili a nedůvěřivě vytřeštili na kovové proutky oči. Místo aby se jí opíral o délku dlaně, ukazoval Evin proutek téměř rovně kupředu, zatímco ten Renův stál vůči jejímu v pravém úhlu, jako by do svého souseda strkal nebo byl k němu přitažený záhadným magnetem.

Eve se zvolna otočila doprava. Reno se jí podřídil každičkým pohybem, jako by se od narození pohybovali v sehraném rytmu i toho nejmenšího dechu a srdečního tepu.

Když se jehly opět napřímily, stál Reno s Eve před hromadou prastaré, křovím a trávou zarostlé suti. Krůček po krůčku obcházeli rozeklaný zubatý okraj okrouhlé skalní stěny. Jehly se zvolna otáčely, jako by jejich konce přitahovaly dva magnety, jeden ukrytý pod kupou kamení a zeminy, druhý zase vysoko na úbočí.

„Nahoru!” zavelel Reno přiškrceným hlasem. Společně se vyškrábali po strmém svahu, a celou tu dobu se dokázali pohybovat sehraně, stejně plavnými a shodnými kroky jako dvě kočky na lovu jediné myšky. Přesto udržet jehly ve spojení by správně nemělo být v lidských silách.

Jenže ono nebylo v lidských silách je rozpojit.

Náhle se jehly prohnuly, rozezmítaly a ukázaly hroty přímo k zemi. Přitom se třásly tak zběsile, že Eve měla co dělat, aby tu svou vůbec udržela.

„Reno!”

„Cítím to taky. Panebože, taky to cítím!”

Ze smyčky u opasku vytáhl kladívko a zarazil ho násadou do kupy spadaného kamení v místě, na které ukazovaly jehly, aby si je označil.

„Jdeme dál,” zašeptal. Vyšplhali poslední tři metry, jež je dělily od vrcholku skalní stěny. Čím výše postupovali po svahu, tím se jehly chovaly klidněji.

„Zpátky ke kladivu!” rozhodl Reno.

U něho se Reno pozorně rozhlédl a snažil se zorientovat.

„Doleva!” ukázal volnou rukou. „Směrem k jeskyňce, ale přitom se snaž co nejvíc zůstávat v rovině s tímhle sesuvem, jasné? Můžeme?”

„Ano.”

Vykročili. Eve soustředěně vraštila plavé obočí a vypadala přitom tak rozkošně, že Reno by si ji nejradši strhl do náruče a ty ustarané vrásečky jí beze stopy slíbal. Měl však dost rozumu, aby nepustil španělské jehly, i když ve chvíli, kdy se jejich jehly dotkly a on jí zavadil o ruku, proklála ho pronikavá touha tak žhavým plamenem, že ho to bezmála srazilo na kolena.

Přestože Reno neuměl rozumově vysvětlit, co je to za energii, jež tak mocně proudí tenkými kovovými proutky, už o její existenci a významu nepochyboval. Nakonec sluneční zář také není hmatatelná, ale pomocí zvětšovacího skla dokáže nepochopitelným způsobem zažehnout oheň. A španělské jehly dokážou nějak soustředit a umocnit nehmotnou energii, jež proudí mezi ním a Eve.

Když Eve s Reném vykročili směrem od sesuvu, tah jehel zeslábl, ale ne tak prudce jako při předchozím stoupání do svahu. Sotva se však zkusili vrátit po svých stopách cestou, kudy sem z údolí přišli, kovové proutky jim v rukou naráz zmrtvěly. Mlčky se vrátili na louku a zadívali se nazpět do úzké strže na kupu suti.

„Připadalo mi to nejsilnější asi ve dvou třetinách cesty do svahu,” vydechla Eve nakonec.

„Mně taky.” Reno si zkontroloval kompas.

„Podle mě bychom měli pokračovat směrem ke konci údolí,” dodala Eve. Přikývl a znovu se zamyslel nad kompasem. „Co to znamená?”

Odložil kompas a podíval se na Eve. Pod stínem střechy klobouku jí oči zářily zlatě jako letní úplněk. Křivka jejího spodního rtu mu připomněla rozkoš, kterou mu působila při polibcích, když jí špičkou jazyka přejížděl po hebké pleti a cítil chvění jejího vzrušení.

„Tak, holčičko, něco ti povím,” prohlásil Reno chraptivě. „Jsem proklatě rád, že ty španělské jehly před námi používali zrovna jezuité. Jinak bych si dělal těžkou hlavu, jestli jsme se nezapletli s ďáblem a neprohráli svou nesmrtelnou duši.”

Reno se při těch slovech suše pousmál, ale Eve věděla, že mluví zcela vážně.

„Já taky,” přisvědčila prostě.

Reno smekl klobouk, pročísl si prsty čupřinu a opět si ho posadil na hlavu.

„Pokud se dá těm jehlám věřit,” řekl, „je někde pod tou sutí obrovská spousta ryzího zlata.”

Eve se na tu zarostlou kupu ohlédla. „Připadá ti to jako ruda?”

„Připadá mi to jako ústí dolu, ve kterém Španělé těžili předtím, než jejich král odtud vykázal jezuity a oni vyhodili vchod do dolu do povětří.”

20.

Už potřetí toho dne se údolím rozlehla ozvěna hromového výbuchu, jenž srazil k zemi dva lidi přikrčené za stromem, s dlaněmi přiklopenými přes uši. Roztříštěný kámen vykypěl do vzduchu a opět se snesl v prašném a dunivém dešti na část louky.

Když všechno utichlo a na zem dopadly poslední kousky kamenné suti, Eve opatrně spustila ruce z uší, které jí brněly hlukem exploze, i když je měla zakryté.

Reno se napřímil a nakoukl do úzké strže, donedávna zavalené sesutým kamením a hlínou. Náhle se zpod vířícího závoje prachu vynořil nepravidelný černý otvor.

Zmocnilo se ho rozjaření, naráz sundal klobouk a s vítězoslavným zavýsknutím ho vyhodil do vzduchu. „Dokázali jsme to, holčičko!”

Vytáhl Eve na nohy a popadl ji do náruče, roztočil se s ní a nepřestal, dokud ze samého smíchu nedostala závrať. Pak ji pevně a rychle políbil, postavil ji opět na zem a přidržoval ji, dokud se jí nepřestala točit hlava.

„Tak pojď, podíváme se, co jsme to objevili,” vyzval ji.

S širokánským úsměvem popadl Eve za ruku a zamířil k dolu. Rázoval tak dlouhými kroky, že vedle něho musela skoro běžet.

Jak doufal, výbuch rozmetal většinu kamenné suti a odhalil vchod do dolu. Z otvoru trčel zubatý balvan jako vyplazený jazyk. Uvnitř byl vzduch pořád ještě plný prachu a smetí. Reno pustil Evinu ruku a tmavý šátek, který nosíval kolem krku, si převázal přes nos.

„Počkej tady,” přikázal.

„Ale…”

„Kdepak!” uťal Reno všechny případné Eviny námitky. „Je to příliš nebezpečné. Nemáme ponětí, jak důl vypadal před výbuchem, natož pak po něm.”

„Ty tam jdeš!” poukázala.

„Přesně tak, holčičko, jdu dovnitř, ale sám.”

Reno zapálil lampu, shýbl se a vešel do otvoru. Téměř okamžitě se zastavil, pozvedl lucernu do výšky a začal si stěny dolu pozorně prohlížet.

Byla to pevná jednolitá skála. Přestože byla vzorovaná přirozenými puklinami skalního podloží, tunel se zdál dostatečně pevný. Když zkusil klepnout kladívkem do povrchu, odrolilo se jenom velmi málo kamene.

Opatrně, téměř v předklonu, postoupil Reno hlouběji do šachty. Stěny se naráz změnily. Objevily se žíly křemene tenké jak lidský prst a při každém zhoupnutí lucerny se kolem Rena rozjiskřily drobounké záblesky zlata rozeseté v hornině.

Kdyby ten křemen byl potůček, zlato by se z něj dalo vyrýžovat jako zrnka, ale kámen není voda. K vysvobození drobných tečiček zlata z křemenného zajetí bylo zapotřebí střelného prachu, těžké dřiny a člověka, který je ochotný riskovat život v temných, ve skále vyhloubených tunelech pod zemí.

„Reno?” křikla Eve plná úzkosti.

„Prozatím to vypadá dobře,” odpověděl. „Kamenné stěny a malá žíla zlaté rudy.”

„Bohaté?”

„Ano, ale není jí moc.” „Ach.” „Zatím si schovej zklamání na později. Ušel jsem v šachtě sotva pět metrů.”

Eve zaslechla v Renově hlase pobavení a navzdory svému strachu se neubránila úsměvu.

„A kromě toho,” pokračoval, „copak se španělský deník nezmiňuje o hrubě vytavených zlatých ingotech, které nestačili odvézt do Španělska?”

„Jistě. Je jich dvaašedesát.”

Ze šachty k ní dolehlo užaslé zahvízdnutí.

„O tomhle ses mi nikdy nezmínila,” řekl.

„Začala jsem o tom mluvit včera večer, ale tys mě přivedl na jiné myšlenky.”

Z ústí tunelu zazněl smích, to jak si Reno připomněl způsob, jímž Eve na ty jiné myšlenky přivedl.

Skláněla se nad ohništěm, míchala v kotlíku dušenou zvěřinu a mluvila o šeredně zamazané stránce v deníku, kterou právě vyluštila. Příliš ji však neposlouchal, protože jeho pozornost plně upoutala svůdná křivka jejích kyčlí. Taktak že se stačili vysvléknout a už se do ní zabořil. Po jednom boku jim praskal oheň, po druhém se temněla chladná noc, ale uprostřed byl hladký tekutý žár, který mu padl dokonaleji než na míru ušitá rukavice.

„Kdepak, na jiné myšlenky jsi přivedla ty mě!” odsekl zvesela Reno.

Eve mu odpověděla smíchem.

Dno šachty se pod Reném začalo strmě svažovat. Žíla zlaté rudy rovněž změnila sklon a prozradila mu, že šachta není výsledkem pečlivě naplánované činnosti Španělů, ale drží se žíly, která směřuje k další a větší.

Reno postupoval rychle, avšak opatrně, a cestou svítil lucernou do obou stran. Důl byl pevný s výjimkou průchodů měkčí horninou, kde skála nebyla zemským žárem dost spečená. Kde chodba běžela měkkou nebo hodně popraskanou horninou, postavili Španělé výdřevu, aby zpevnili strop.

„Reno! Kde jsi?”

Jak zvuk Evina hlasu klesal do šachty za ním, slábl a tříštil se na ozvěny. „Už jdu!” křikl.

Vyškrábal se po strmém svahu zpátky nahoru a vylezl ústím šachty ven. V šachtě těsně u vchodu čekala Eve s další lucernou v ruce. „Řekl jsem ti, abys zůstala venku!” napomenul ji Reno přísně.

„Však jsem zůstala, ale potom světlo tvé lampy zmizelo a na volání jsi mi neodpovídal. Nevěděla jsem, jestli se ti něco nestalo.”

Reno sejí zadíval do zlatých očí a pochopil, že se mu nepodaří udržet ji venku, leda by ji svázal jako tele před značkováním.

„Drž se za mnou,” zabručel neochotně. „Lampu nech zhasnutou, ale měj po ruce zápalky, kdyby zhasla nebo se rozbila ta moje. Mám taky svíčku, ale to jen pro případ úplné nouze.”

Eve přikývla a tajně si oddechla, ráda, že se s Renem nemusí kvůli cestě do dolu hádat. Nechtěla se proti němu postavit, ale copak je možné čekat poslušně venku a přitom vědět, že hluboko v dole se možná stalo neštěstí?

„Ten první úsek vypadá docela bezpečně,” poznamenal Reno. Lucerna se houpala, kymácela a blikala jako živá, když Eve svítil na stěny, strop a podlahu vytesané ve skále.

„Ale já myslela, že všechny doly mají takové ty dřevěné vzpěry!” divila se Eve.

„V pevné skále to je zbytečné, aspoň v tom případě, že rudná žíla není opravdu obrovská. Potom musí člověk nechat občas kus rudy na místě, aby sloužila jako podpěra.”

Eve zahlédla bělostné blesknutí.

„Co je tady vpravo?” zeptala se.

„Malá žíla.”

„Zlatá.”

Reno souhlasně zavrčel. „Navlas stejná hornina jako ten kamínek z tenate, co mám v kapse.”

„Jak Španělé zjistili, že tu je zlato, když zvenčí do vnitřku hory nahlédnout nemohli? To také použili španělské jehly?”

„Možné to je. A možná se žíla sama ukázala na povrchu, ale někde jinde.”

Reno ukázal na stěnu. „Tohle bude spíš konec šachty než její začátek. Složení skály se mění už po třech metrech a podle sklonu šachty je možné, že žíla vychází na povrch poblíž jeskyňky, kterou jsi objevila.”

Pár minut se ozývaly jen jejich kroky skřípějící po nerovném dnu tunelu. „Dávej pozor,” varoval Reno. „Asi sedm metrů jde chodba strmě dolů.”

Eve se rozhlédla. Skála jí připadala pořád stejná.

„Jak to, že je najednou napadlo, že by mohli kutat hlouběji?” zeptala se.

„Nejstarší těžařská technika na světě,” vysvětloval Reno. „Najdi si rudnou žílu, jdi po jejím toku a kopej novou šachtu pokaždé, co rudu dobereš nebo jdeš hledat novou žílu.”

Kdykoli se tunel větvil, byla na zemi nakreslená šipka ukazující špičkou od odboček. Reno si každý šíp poznačil, aby později neprozkoumával pořád dokola stejné šachty.

Některé tunely měly čísla, většina však byla bez označení. Výsledkem bylo podzemní kamenné bludiště ve skále, jež byla místy tvrdá jako ocel a jinde zas měkká jako těsto ovocného koláče.

„A proč všechny ty šipky ukazují z šachty ven?” divila se Eve.

„V dolu všechno ukazuje směrem k východu, takže když člověk ztratí cestu, nebloudí pořád hlouběji.”

Těsně před začátkem strmého klesání bylo místo, kde byla postavená výdřeva. Trámy byly jen hrubě otesány, tu a tam na nich ještě visely kousky kůry, jinde šlo zase o malé špalky, přitesané a odvlečené do podzemí.

Do všech stran a ve všech úrovních se z hlavní chodby rozbíhaly malé šachty. Dvě byly zavalené a suť na dně těch dalších varovala před nepevným stropem či stěnami.

„Co jsou ty malé otvory, které potkáváme na každém kroku?” vyptávala se Eve. „Většinou jde nejspíš o slepé uličky, o chodby, co nikam nevedou.”

„Říká se jim kojoti nory. Ty vykopali, aby zjistili směr žíly. Jakmile dělníci opět narazili na žílu nebo objevili lepší, přestali s prací na boční šachtě a zaměřili se na rozšiřování té chodby, která vedla k rudě.

„Ty tunely jsou hrozně úzké, sotva bych se do některé z nich protáhla. Indiáni museli být tehdy ještě menší než Don Lyon.”

„To ovšem platilo jen pro děti. Kojoti nory hloubily právě ony.” „Dobrý bože!” vydechla Eve.

„Tohle je spíš ďáblovo dílo, i když tu veleli jezuitští kněží. Pozor na hlavu.”

Eve se přikrčila a kus cesty ušla v předklonu. Reno se musel pod nízkým stropem sklonit ještě hlouběji.

„Chlapci vykopali šachty, naložili rudu do tenates a vynesli ji na povrch,” líčil Reno. „A tohle musela být široká žíla, protože netesali ani o centimetr větší šířku, než bylo nezbytné.” Reno se zastavil, pečlivě prozkoumal stěnu tunelu a pokračoval dál skoro v podřepu, protože jinak mu to strop nedovolil.

„Když se ruda dostala nad zem,” pokračoval, „děvčata a menší hoši ji roztloukli kameny na drť ne větší než drobný štěrk. Potom přišel na řadu mlýn, arrastra, kde ji dospělí otroci rozmělnili na prášek.”

Z podlahy, stěn a stropu se tady černala spousta černých nepravidelných otvorů.

„Znovu ztratili žílu,” zamumlal Reno.

„Co se stalo?”

„Žíla změnila směr nebo se přerušila, případně ji nahradila jiná, ale menší a nesprávná.”

„A já si vždycky představovala, že rudné žíly běží dočista rovně.”

„To je sen každého horníka,” souhlasil Reno, „ale rovná je pohříchu málokterá. Většina nalezišť zlata mívá podobu rozvětveného javoru nebo blesku. Větve se bezdůvodně rozbíhají do všech stran, i když je možné, že ty důvody jen člověk nedokáže pochopit.”

Lucerna se zhoupla, protože Reno se sklonil nad jedním otvorem u podlahy šachty. Světlo se vlilo do jedné z kojotích nor, která začínala vpravo asi ve výšce pasu. Díra byla původně ucpaná sutí, jež se částečně sesypala do hlavní chodby.

„Co je to?” ukázala Eve.

„Kde?”

„Podrž lampu trochu výš, u místa, kde se strana kojoti díry trochu zbortila. Ano, přesně tak.”

Eve nakoukla do bortícího se bočního tunelu. Když si uvědomila, na co to vlastně hledí, křečovitě polkla a tak zbrkle ucouvla, že narazila do Rena.

„Eve?”

„Kosti,” vydechla.

Reno se protáhl kolem ní a přidržel lampu až u otvoru do nory. Uvnitř se cosi matně lesklo. Chvíli trvalo, než si uvědomil, že hledí na zbytky koženého sandálu ovinutého kolem kostí chodidla, jež nemohlo být delší než patnáct centimetrů. Suchý chladný vzduch v šachtě kosti dobře konzervoval.

„Co myslíš, mohl to být jeden z předků Dona Lyona?” vyhrkla Eve.

„Ta kostra je moc malá.”

„Dítě,” zašeptala.

„Ano, dítě. Sekalo skálu a hornina ho zavalila.”

„Ani se neobtěžovali slušným pohřbem.”

„Zasypat otvor do špatné šachty bylo míň nebezpečné než vyhrabávat mrtvé tělo,” vysvětloval Reno. „A kromě toho se s otroky zacházelo hůř než s koňmi. Dokonce ani Španělé své koně nepochovávali.”

Lucerna se otočila hlouběji do hlavní chodby a vrátila kojoti noře tmu, která k hrobu náleží.

Eve zavřela oči a opět je rychle otevřela. Okolní temnota jí drásala nervy, zvlášť když teď věděla, že se v ní skrývají kosti.

„Taky ses mě ptala, co je slepičí žebříček,” ozval se po pár minutách Reno. „Tak se podívej.”

Z jednoho otvoru v podlaze trčela dlouhá kláda s vytesanými vruby po obou stranách. Měly sloužit jako opora pro nohy. Šachta sice nebyla úplně kolmá, ale sklon měla natolik příkrý, že bez pomoci klády by byla neprůchodná.

„Jindy zas mívají místo zářezů do stran nastrkané větve,” řekl Reno. „V každém případě ale sloužily svému účelu.”

Dřevo pod Evinýma rukama bylo drsné a chladné, ovšem s výjimkou zářezů, do kterých se opřelo tolik chodidel, že byly vyhlazené jako hedvábí.

„Posviť mi!” požádal ji Reno.

Eve od něho vzala zapálenou lampu a se zatajeným dechem sledovala, jak Reno zkouší pevnost slepicích žebříčků. Zanedlouho z něho viděla jen široká ramena a klobouk.

„Drží!” ohlásil Reno a vzhlédl ke světlu. „Když není v šachtě vlhko, dřevo v těchto nadmořských výškách vydrží věčně.”

Primitivní žebřík vedl do spodního patra starého dolu, kde se opět do všech stran rozbíhaly další kojoti nory. Mnohé z nich byly tak úzké, že Reno se do jejich ústí rameny vůbec neprotáhl. Další byly dokonce tak malé, že Eve se do nich sice vešla, ale lucernu musela nést v natažené paži před sebou.

„Je tam něco?” vyzvídal Reno.

Nebyl zvlášť nadšený, že Eve vleze do každé kojoti nory, ale nebylo vyhnutí. Mohla se totiž dostat do větších hloubek a rychleji než Reno.

„Šachta se táhne dál,” oznámila a bez dechu se prodírala zpátky k Renovi. „Ale hned za zatáčkou se k ní připojuje další tunel, dvojnásob široký jako tenhle.”

Napřímila se a oprášila si šaty. „Na tom velkém tunelu je něco zvláštního. Představ si, že všechny šipky tam ukazují opačným směrem. Vlastně ne, původně vedly správně, ale někdo jim umazal špičky a vyryl je místo toho na konec.”

Reno se zamračil, vytáhl kompas a ověřoval si směr.

„Kam se ta kojoti nora zatáčí?” zeptal se.

Eve mu to ukázala. „A ten druhý tunel přichází ze stejného směru.” Reno se natočil po směru skryté šachty a jejích přemalovaných šipek.

„Jsou ve stejném úhlu, nebo se změnil i ten?” zeptal se.

„Zvedají se asi takhle,” ukázala Eve sklon dlaní.

„Bojíš se v těch úzkých tunelech?”

Zavrtěla hlavou.

„Určitě ne?” naléhal Reno.

„Ani trochu se nebojím. Říkám si, že i v nich mě řídí ruka boží,” pravila Eve prostě.

Reno blýskl úsměvem. „To já jsem tvůj opak. Nejsem si ani zdaleka jistý, zda ruka boží do těch kojotích nor vůbec dosáhne.”

Rozesmála se. „Ty asi chceš, abych se přesvědčila, kam ten tunel s přemalovanými šipkami vede, viď?”

Zaváhal, ale nakonec zdráhavě přisvědčil. „Ale jedině v případě, že stěny tam jsou z pevné skály. Nepřeju si, abys přelézala podobné sutiny, jako jsme tady leckde viděli. Rozumíš?”

Eve rozuměla dokonale. I když ji kojoti nory neděsily ani zdaleka tolik jako výšky, ani v nejmenším si nepřála skončit jako malý otrok pohřbený za živa.

„No tak běž,” posílal ji nerad.

Než se Eve obrátila k odchodu, Reno ji objal a pevně ji políbil. „Dávej na sebe pozor, holčičko,” napomenul ji chraptivě. „Vůbec se mi to nezamlouvá, to mi věř.”

A Renovi se to zamlouvalo ještě míň, když zvuky Evina prolézání zmizely v dálce a vystřídalo je ticho. Minuty se vlekly ztěžka jako obtížené nákladem rudy. Když potřetí vytáhl z kapsy hodinky a potřetí zjistil, že od minulé kontroly uběhlo teprve třicet vteřin, zaklel a začal pomalu a nahlas počítat.

Konečně opět zaslechl hluk Evina zpola plazení, zpola protahování se kojoti norou. Jakmile vystrčila hlavu a ramena, vytáhl ji ven a sevřel ji tak pevně do náruče, že z ní málem vymáčkl dech.

„Tohle je naposled, co jsem ti dovolil vlézt do kojoti nory!” prohlásil důrazně. „Zestárl jsem tady nejmíň o deset let!”

„Jenže to stálo za to, chlapče!” vyhrkla Eve udýchaně a rozesmátá ho líbala. „Já to našla! Našla jsem zlato!”

V záři ohně se leskly dva zlaté ingoty, stejně ryzí a nezkažené jako v okamžiku, kdy otroci nalévali roztavené zlato do formy, aby vychladlo. Reno těkal očima mezi zlatem a dívkou, jejíž oči měly navlas stejnou barvu jako španělský poklad, jež objevila v temnotě.

Eve Renovi jeho pohled s úsměvem oplácela. Najednou se tiše zasmála. „Připadá mi k nevíře, že takových kusů zlata tam je ještě mnohokrát tolik!” poznamenala. „Měl bys mi dovolit vrátit se tam a vynosit je dřív, než by se ti povedlo rozšířit kojoti noru, co ty dva tunely spojuje.”

„Zlato tam čekalo hodně dlouho, takže do zítřka to jistě vydrží.”

„Kdybychom se do práce pustili oba dva, nemělo by to…”

„Kdepak!” zarazil ji Reno stroze. „Do té kojoti díry už rozhodně nevlezeš! Ten úsek, kde se napojuje na druhý tunel, je proklatě nebezpečný.” „Ale já jsem men…”

„Tu druhou velkou šachtu uzavřeli z toho důvodu,” nenechal ji Reno domluvit, „že prostřední část nedrží. Určitě se opakovaně sesula. Pokaždé vytesali novou kojoti noru kolem té zasypané a pokračovali, dokud opět nenarazili na kvalitní rudu. Nakonec přišli na rudnou žílu, co se sem táhne z druhé strany, odkud jsme sem vlezli.”

„Takže ty si vážně myslíš, že druhá velká šachta běží až k té jeskyňce?”

Pokrčil rameny. „Vrstvy horniny vypadají stejně.”

„Proboha,” zašeptala Eve. „Ta hora musí být provrtaná jako včelí plástev.”

„Není ti zima?” staral se Reno, kterému neušlo, jak se celá zachvěla.

„Není,” šeptala Eve. „Jen jsem si představila, kolik otroků kvůli těm osmnácti zlatým ingotům muselo zemřít.”

„Nemluvě o těch čtyřiačtyřiceti dalších, které tam jsou někde schované,” doplnil ji Reno.

Eve přejelo po zádech další zamrazení. Věděla, že Reno bude po chybějících ingotech pátrat. Při představě, jak sám prolézá nebezpečné kojoti nory, jen aby objevil zlato, které tam je, ale také tam být ani nemusí, trpce litovala, že důl vůbec našli.

„Na stěnách šachet jsem nikde neviděla vytesané symboly stočeného hada,” řekla Eve. „Možná si jezuité odvezli většinu zlata s sebou. Třeba to hledání bude jen ztráta času.”

„Ale taky je možné, že na tesání symbolů jim už nezbyl čas, takže místo s ukrytým pokladem jednoduše nevyznačili,” poznamenal suše. „Nemůžeme vyloučit, že ingoty prostě jen naskládali do jedné z kojotích děr a utekli dřív, než stačili přijít královi vojáci a odvléct je v řetězech zpátky do Španělska.”

Reno dopil kávu a začal utloukat uhlíky malého ohně. Zanedlouho nezbylo žádné světlo kromě měsíční záře.

„Určitě stojí za to zůstat tu, dokud se počasí definitivně nezhorší, co říkáš? Jde přece o čtyřicet čtyři ingotů,” řekl Reno.

Temný samet jeho hlasu působil na Eve jako pohlazení. Zčista jasna pochopila, že Reno nežádá, aby se zdrželi kvůli zlatu. Přál si, aby tu prostě zůstala trochu déle o samotě s ním.

Dokud ten důl nenajdeme, budeš moje žena.

A důl už objevili.

„Zlato sem, zlato tam, zůstanu,” odpověděla Eve tiše.

Reno k ní vztáhl ruku. Když ji uchopila, políbil ji do dlaně a odvedl ji k místu, kde pro ně z nařezaných borových větví přichystal lože. Bylo to o několik stovek metrů dál, protože případný vetřelec by je nejdřív hledal u ohniště.

Když Reno s Eve společně klesli na lůžko, jehličí suše zašustilo.

„V životě nezapomenu na vůni šeříku,” pošeptal jí se rty zabořenými do její šíje. „Ani na tvoji chuť.”

Než Eve stačila odpovědět, políbil ji Reno dlouze a hluboce na ústa. Než se od sebe konečně odtrhli, vzrušením ztěžka oddechovali a hořeli. Dlouhé prsty vyhrnuly Evinu košili a odhalily spodní košilku. Reno se zvolna shýbl a rty přejel přes zběsile tepající žilku v důlku Evina hrdla.

„Když jsem tě v košilce spatřil poprvé,” zašeptal, „zatoužil jsem servat ji z tebe a zarýt se ti obličejem mezi ňadra.” Eve si s úsměvem rozvázala tkanice na košilce a rozhalila si ji.

„Šeřík a růžová poupata,” šeptal jí. „Bože, tys ale sladká!” „Vždyť je to jenom mýdlo.”

Reno se lenivě pousmál. „Ale ne, holčičko. Takhle ti voní ňadra.”

Reno ji políbil na jeden růžový vrcholek i na druhý, hedvábně ji laskal jazykem i měkkým knírkem. Tichounce zasténala a nakonec vyjekla, protože ji začal zlehýnka a něžně okusovat.

„Nejradši bych tě celou snědl,” šeptal jí. „Od hlavy k patě a zase nazpátek. Líbilo by se ti to, gata?”

„A směla bych si ukousnout i já z tebe?”

Reno na okamžik znehybněl. Náhle se celý křečovitě rozechvěl. „To ale nemusíš,” vydechl. „Nikdy jsem tohle po ženě nežádal.”

„Jenže já chci,” šeptala Eve. „Chci tě poznat v každém směru, jak jen žena smí poznat muže.”

Mezi polibky a něžnostmi se navzájem vysvlékli, až je nedělilo nic než chladný noční vzduch a paprsky měsíce. Reno Eve k sobě přivinul a přitom jim přes těla přetáhl přikrývku.

„A tohle jsem chtěl taky udělat hned, jak jsem tě prvně uviděl,” svěřoval se. „Cítit tvé nahé tělo těsně u sebe.”

Eve se mu snažila odpovědět, ale právě ji celičkou roztřásl příliv rozkoše už jen z pouhé přítomnosti Renovy nahoty. Ztratila hlas, zapomněla všechna slova, důležitá byla jen slast.

I ta němá odpověď mu však stačila víc než dost. Když se drobounce rozezmítala, Reno sípavě zachrčel.

„Pokaždé je to lepší,” šeptal. „Jsi jediná, kdo tohle se mnou dělá. Nerozumím tomu, ale přestal jsem si kvůli tomu dělat těžkou hlavu. Dnes v noci tě potřebuju, Eve. Pokaždé tě potřebuju o něco víc. Jedině tebe.”

„Ano, to cítím taky. Pokaždé o trochu víc…”

Reno ji téměř nevnímal. Doteky Eviných prstů na jeho vzrušeném mužství byly jak stravující plameny, jež se mu šířily do celého těla. Prožíval tak intenzivní rozkoš, až to připomínalo křeč.

Najednou Eve odhrnula přikrývku stranou, zvolna se mu svezla podél těla dolů a ukázala mu, jak vypadá milování s ohněm.

Přerývaně vydechoval její jméno, snažil se promluvit, ale nemohl. Zbavila ho dechu i myšlenek a místo nich nechala jen žhavý var. Po celém těle mu vyrazil žhavý pot z úsilí, jakým se snažil potlačit výbuch číhající mu v bedrech. Se zaťatými pěstmi vydal zmučený sten. Děsil se, že co nevidět zešílí.

„Reno?” ozval se Evin zastřený hlas. „Nebolím tě?”

Smích měl stejně přerývaný jako dech.

„Kdepak, holčičko. Vraždíš mě, ale ani trošku to nebolí.”

Povzdechem mu ovanula nejcitlivější místo na jeho zoceleném těle. Při další vlně slasti se mu zatmělo před očima.

„Je to příjemné?” zeptala se. „Tohle předčí jen jedno.”

„A co?”

„Když můžu vklouznout do tvé líbezné…”

Zbytek jeho věty se utopil ve stenu, protože Eve ho srazila doprostřed ohnivé bouře, jež si jím začala pohazovat ve zběsilých kotrmelcích. Modlil se, aby to nikdy, nikdy nemělo konce.

Náhle už to nebylo k vydržení.

„Eve, já…” Roztřásl se, oheň ho stravoval nemilosrdně a bezvýhradně. Nikdy nedoufal, že slova, která mu šeptala, někdy od nějaké ženy vůbec uslyší.

Najednou se vytáhla nahoru a rozkročmo se na něho posadila. Zvolna se spustila dolů a Reno si ji přidržel. „Tobě se to líbilo!” žasl.

„Ano, líbilo. Já…”

Nedovolil jí dokončit větu, zmocnil se jejího ženství něžně i dravě zároveň a vychutnával ten tekutý žár, který ho proudem zaléval.

„Nebraň se tomu,” prosil ji ochraptěle. „Nech to přijít.”

„Ale…”

Zuby jí s nevýslovnou něhou a potlačenou vášní přejížděl po hrdle. „Poděl se se mnou, holčičko.”

Rozkoš začala stoupat Eviným tělem, jako by se brodila do stále hlubší a hlubší vody, až sejí nakonec přelila přes hlavu. Reno to cítil, chutnal a smál se spolu s ní, nepřestával ji laskat a kochat se její reakcí. Když už to nedokázala dál vydržet, zvedl ji, položil na záda a přitiskl se na ni. Přimkla se k němu a opět se zoufale rozezmítala.

Když otevřela oči, Reno se opíral o loket, byl plně vzrušený a pozoroval ji. Náhle si všimla, že v druhé ruce drží dvě španělské jehly. Bez váhání se po jedné natáhla. Odměnil ji něžným polibkem.

Kovová tyčka byla žárem jeho těla celá rozpálená.

Reno opět vklouzl zpátky do Eve. Vzepjala se mu vstříc, vítala ho vzrušeným teplem svého těla. Než se zabořil do její hloubky, ještě se na okamžik zarazil.

„Nemáš strach?” zeptal se. „Může mě to… rozdivočit.”

Eve se jen usmála a pohnula boky. Vzala si Rena stejně, jako si on vzal ji. Vidlice proutků se setkaly, splynuly, bzučivě se rozechvěly… a vykvetly v němém výbuchu ohně. Svět se propadl do zapomnění, protože se spojili jako ještě nikdy předtím, neznali hranice vlastního těla, líbali a byli líbáni, laskali a byli laskáni, až je zahltilo slastné a výsostné vytržení, které potřebovali k životu stejně jako dech, jako pohyb, jako lásku. Stali se jedinou bytostí s jediným osudem.

A jako jedna bytost také prožili extázi, vzplanuli současně jako oheň šlehající až ke hvězdám, plamen, který nemá začátku ani konce a vznáší se jako bájný fénix z vlastního popela k vlastnímu zrodu, stokrát, tisíckrát. Věčně.

21.

Když se Eve s Renem toho večera vynořili z ústí dolu, byli koně podivně neklidní, dokonce ani během noci se neztišili. Brzy po svítání probudila Rena a Eve prásknutí tří rychle vypálených výstřelů z šestiranného koltu.

Beze slova vyskočili a bleskově se oblékli. Místo jezdeckých holínek si Reno natáhl mokasíny vysoké až po kolena, které s oblibou nosili Apači, někteří Komančové a Caleb Black, nejtišší muž, jaký se podle Rena kdy po Západě plížil.

Jaká škoda, že nejsem taky tak dobrý, pomyslel si Reno zachmuřeně. Ale kdyby tu byl, poslal bych ho vyzvědět, co znepokojuje ty koně, a sám bych dělal to, v čem jsem nejlepší já střílel bych, těžil a neplížil se kolem jako stín.

Reno si zastrčil dalekohled do opasku, připnul si pouzdro s šestiranným koltem a váček střeliva a zvedl opakovačku.

„Zůstaň u koní,” nařídil jí Reno.

„Ale…”

„Slib mi to!” přerušil ji naléhavě. „Nerad bych, aby ses dala omylem zastřelit.”

„A co když uslyším další střelbu?”

„Do tábora se budu vracet z opačného směru. Můžeš střílet po každém, kdo půjde údolím zdola.”

Eve zavřela oči, opět je otevřela a podívala se na Rena, jako by měla strach, že ho vidí naposledy v životě.

„Jak dlouho budeš pryč?” zeptala se.

„Vrátím se určitě před setměním.”

Reno se obrátil k odchodu, ale pak se ještě vrátil k Eve s polibkem něžným i vášnivým zároveň.

„Nechoď za mnou! Čekej tu, než se vrátím, holčičko!”

Eve Rena křečovitě objala kolem krku, ale hned ho zase pustila a ucouvla.

„Počkám, neboj se.”

Už beze slova zamířil Reno k ústí údolíčka. Přebíhal přes louku rychle jako mžik, využíval stromů a keřů jako úkrytu. Když ho koně zahlédli, vyčkávavě zvedli hlavy, ale jakmile po chvilce zachytili známý pach, opět se vrátili k neklidnému spásání trávy.

Reno honem seběhl k místu, kde se údolí zužovalo a potok se měnil na bělostný vodopád vystřelující mezi škvírami v černých balvanech. Kolem jednoho břehu se táhla stezka vyšlapaná zvěří, nad ní se tyčil široký, vichrem ošlehaný smrk. Pod ním, na samém konci vodopádu, se otvírala maličká močálovitá loučka a na ni navazovalo druhé, mnohem větší údolí, kde se při straně rozkládalo jezero s kamenitými břehy.

Reno se přikrčil mezi smrky a nehybně vyčkával, dokud se ptáci a menší zvířata opět nezačali chovat normálně a nepřestali hlásit přítomnost vetřelce. Po úbočí zavál větřík a přinesl s sebou vůni kouře.

A spolu s tím i mužské hlasy.

Reno se zavrtal do úkrytu ještě hlouběji a čekal. Chvilku poté se na břehu asi v polovině vodopádu objevili dva muži. Měli vychrtlé, šlachovité koně, už od prvního pohledu neobyčejně houževnaté. Jezdci vypadali podobně. Rozhlíželi se kolem a četli stopy ze země. Oba byli vyzbrojeni šestiranným koltem a v pouzdře u sedla měli pušku.

Jednoho z nich Reno poznal. Když Krátkého psa viděl naposledy, bylo to přes hlaveň pušky v táboře Jeda Slatera vysoko v San Juans, kde věznili Willow. Krátký pes zvedl pušku, ale Reno vystřelil jako první a Krátký pes se svalil na zem. Když však pohřbívali mrtvé, jeho tělo mezi nimi chybělo.

Druhého muže znal Reno pouze z doslechu. Šátkový Mike přepadal dostavníky a byl to bezvýznamný pistolníček, který se považoval za zosobněný sen každé ženy. Jako firemní značku používal červenorudý hedvábný šátek, dost velký, aby posloužil jako ubrus. Momentálně ho měl pokojně uvázaný kolem nemytého krku.

Po větru doléhaly k Renovi útržky jejich rozhovoru, které si musel sestavovat dohromady a zčásti i domýšlet.

„Tady nebyl nikdo… nejmíň celý dny,” vrčel Šátkový Mike. „K čertu…”

„Nejspíš se držej na jednom místě,” přitakal Krátký pes. „Ani se jim nedivím.”

Následovalo ticho proložené jen hlukem drobcích se oblázků, jak se koně drali vzhůru po kamenitém úseku stezky pod smrky.

Reno měl strach, že jakmile ho minou a vítr povane směrem od něho, koně ho ucítí, ale oba jezdci na kraji hájku, sotva deset metrů od jeho úkrytu, zastavili a seskočili.

„Nemá cenu lízt po skalách, když se mužem natáhnout v trávě,” brblal Šátkový Mike. „Nemůžou odtud. Leda by prošli přímo skrz náš tábor, a tam by je nepřehlíd ani ten mestic, co je v jednom kuse opilej jako skunk.”

„To vykládej Slaterovi,” řekl Krátký pes.

„Hele, to už se rovnou můžu zastřelit sám a mít to za sebou a nečekat, až mě ze vzteku odpráskne on,” nepřestával hučet Šátkový Mike.

„Stačí jeden výstřel a Jericho sem přiletí rozvzteklenej jako čert,” upozornil ho Krátký pes. „Jen si vzpomeň, jak skončil Šilhávej Jack.”

„Jericho k odprásknutí starýho Šilhouna ani nepotřeboval záminku, prostě si z něho jen dělal legraci kvůli tomu hadovi.”

„No dobře, ale Šilhávej Jack je každopádně po smrti a ten had jakbysmet.”

„Jericho je podlej syčák,” souhlasil Šátkový Mike.

Pár minut bylo ticho. Pak se ozval zvuk korkové zátky vytahované z hrdla láhve. Následující spokojené hlučné lokání a chrchlání Renovi prozradily, že to není voda ani káva, čím oba psanci hasí žízeň.

„Jak podle tebe asi dopad Drzej medvěd?” prohodil Šátkový Mike. Krátký pes říhl. „Buď je po něm, nebo jel za ženskou. To vyjde nastejno.”

„Sakra, ale při pomyšlení na to zlato mám pěkný cukání,” přiznal se Šátkový Mike po chvilce. „Myslíš, že už na něj kápli?” „Odjet ještě nezkoušeli, takže těžko,” prohlásil Krátký pes chytře.

Chvíli se v tichu ozýval jen šum větříku. Jeden z koní zafrkal a dupl podkovou.

Reno nehybně vyčkával.

„Hele, myslíš, že ten proklatej Reno je s tím šestiraňákem vážně tak dobrej, jak se vykládá?”

„Je to ten zatraceně nejrychlejší a nejpřesnější a nejpodlejší střelec, jakýho si dovedeš představit!” přisvědčil Krátký pes důrazně.

Reno v duchu litoval, že nestřílel o kapku přesněji, když měl Krátkého psa jednou na mušce. Aspoň by teď měl o jednoho protivníka míň.

Na druhou stranu by Jericho Slater nikdy neměl potíže s naverbováním dalšího chamtivého a líného surovce, aby tak posílil svoji tlupu. Mezi míšenci jich byla spousta.

„A co ta jeho holka? Viděls ji? Je to aspoň kusanec?”

„Běloška. Nevím, jestli bude k něčemu.”

Šátkový Mike se zařehtal. „Čert vem, jaká je, hlavně abych byl mezi prvníma. Když už v ženský nezbejvá ani jiskra, nestojí to za nic.”

Další odmlka, další chrchlání a lapání po dechu, jak si oba psanci přihýbali z láhve, a znovu ticho.

„Hodíme si partičku?” zeptal se Šátkový Mike.

Krátký pes souhlasně zavrčel.

Tichem se nesl pleskot rozdávaných karet.

Reno čekal s klidem člověka, jenž na své vlastní trpělivosti závisí životem a přitom opět litoval, že nemá Calebovu schopnost pohybovat se lesem zcela neslyšně. Dal by mnoho za to, kdyby se mohl připlížit až k těm dvěma a podříznout Mikeovi ten jeho špinavý krk.

Asi hodinu musel Reno poslouchat, jak se oba zabijáci dohadují nad kartami. Potom se pomaloučku odplazil podrostem, přičemž využíval každého zašustění, které měl v lese na svědomí vítr.

Když se Reno vrátil zpět do tábora, opatrně ho obešel a přiblížil se k němu z opačné strany. Eve čekala s namířenou a nabitou dvouhlavňovkou. Jakmile ho uviděla, pušku odložila a rozběhla se k němu. Popadl ji do náruče a pevně ji k sobě přivinul. Když ji konečně pustil, upřela na něho oči, které mu uměly nahlédnout až na dno duše. „Slater,” vydechla.

Nebyla to otázka.

„Slater,” potvrdil Reno. „Poslal dva muže na hlídku k té močálovité loučce pod naším údolím. Zbytek jeho lidí táboří v tom velkém údolí o kus níž.”

„Tak co teď podnikneš?”

„Půjdu hledat zlato, holčičko.”

„A pak?”

Reno se chladně usmál. „Potom dám těm mládencům lekci o síle střelného prachu.”

Eve čekala v místě, kde se kojotí nora napojovala na hlavní šachtu. Včera Reno rozšířil otvor natolik, aby se jím protáhl i on. Cesta nebyla snadná ani příjemná, ale svůj účel splnila dostal se k místu, kde bylo před staletími ukryto šestnáct zlatých ingotů.

Zvuk ohlašující Renův namáhavý návrat Eve upokojil, ale stále ještě nezaslechla jeho hlas. Shýbla se k otvoru do díry a křikla.

„Reno? Je všechno v pořádku? Mám dojem, že jsem zaslechla, jak se něco sype.”

Odpověď přišla rychle, hlas měl poněkud zkreslený zatáčkami úzkého tunelu, kterým se prodíral.

„To jsem jenom odhrnoval suť z cesty,” řekl.

Byla to však jen poloviční pravda a její druhou polovinu neměl Reno v úmyslu Eve vůbec prozradit. Prostřední úsek starého tunelu byl proklatě nepevný a při rozšiřování vstupního otvoru se navíc na dvou místech uvolnila hornina. Ze stropu pořád ještě pršely drobné kamínky a každou chvíli mohl následovat mohutný zával. Čím déle se Reno v tunelu či kojoti noře zdrží, tím bude nebezpečí větší.

Ale na druhou stranu bylo Renovi jasné, že kdyby se to Eve dozvěděla, trvala by na tom, že mu s vynášením zlata pomůže. Poslední, oč stál, byla Evina přítomnost v bortícím se tunelu.

Po pravdě, neměl zájem ani na její přítomnosti v dole, ale v tomhle bodě byla tvrdohlavá jako mezek. Nakonec tedy souhlasil, že s ním pod zem může, ale jen k místu, kde končí hlavní šachta vydlabaná do pevné skály. Tam na něho měla čekat.

„Ucouvni,” vyzval ji Reno. Hned si uvědomil, jak je pohyb v šachtě obtížný, a suše dodal: „Musíš se odplazit kousek stranou, gata. Lezu ven.”

Eve se odsunula od otvoru, který se i teď zdál příliš malý, aby jím prošla Renova široká ramena. Nejprve se objevily dva zlaté ingoty, v záři lucerny se leskly, jako by byly čerstvě odlité.

Reno se vysoukal z otvoru. Obličej měl zmazaný potem a hlínou, oblečení zrovna tak. Zbraně mu však zůstaly čisté, protože si je při plazení schoval pod oblečení.

Reno sebral každou rukou jeden ingot a položil je k těm dalším, jež už vynesl.

„Šestnáct jich máme celkem, už tam zbyly jen dva,” protáhl se Reno.

„Můžu pro ně jít já?”

„Ne!”

Reno zaslechl ve svém hlase nepřirozeně důrazné odmítnutí. V duchu se modlil, aby z toho Eve nepoznala, jak moc se bojí o její bezpečí. Přinutil se k úsměvu a krátce, pevněji políbil. „Vrátím se dřív, než se naděješ, a v každé ruce ponesu zlatý prut.”

Eve se nejprve chtěla přít, i když věděla, že by šlo o marné úsilí, ale místo toho se usmála a přejela mu špičkami prstů přes rty.

„Vrať se co nejdřív, chlapče,” zašeptala.

Když Reno opět zmizel v kojoti noře, Eve se schoulila u černého otvoru a modlila se. A náhle bez sebemenšího varování k ní dolehl burácivý a skřípavý rachot. Z ústí kojoti nory vyrazil prudký závan vzduchu a s sebou přinesl oblak prachu a zvuk bortící se skály.

Kojotí nora se propadla.

Rena nezaslechla, pouze třesk uvolněných kamenů, dopadajících na skalnaté dno šachty.

Když se zvířený prach po chvíli usadil, nakoukla Eve do otvoru kojotí nory, ale nezahlédla žádný třpyt Renovy lucerny. Zoufale popadla vlastní lampu a protáhla se do úzkého tunelu. Lucernu držela opatrně před sebou. Ve vzduchu viselo ještě pořád tolik prachu, že plamen se zdál jakoby obalený gázou.

Už po pár vteřinách se Eve od prachu rozkašlala a začala slzet. Prudce si přetáhla přes ústa šátek, jenž měla uvázaný kolem krku, a plazila se dál, co mohla nejrychleji, nevnímala ostré kameny a výčnělky skály, od kterých byla samý škrábanec a zhmožděnina.

Při každém nádechu křikla Renovo jméno. Neslyšela však jinou odpověď než rezavou ozvěnu svých vlastních výkřiků.

Lucerna do něčeho narazila a překážka se odmítala hnout. Eve s pláčem nepřestávala volat Rena a poslepu se hmatem pokoušela zjistit, co jí stojí v cestě. Konečně jí došlo, co se přihodilo. V místě, kde se kojotí nora napojovala na starší, širší šachtu, se zřítil strop. Teď před sebou měla pouze pevnou stěnu ze suti.

Zkusila odhrnout aspoň část kamenů, odstrkovala je po obou stranách svého těla za sebe, ale za každou hrst, kterou takhle odstranila, se z haldy vysypaly další dvě. „Reno.”

Jediným zvukem v tunelu bylo její vlastní přerývané vzlykání.

A totéž se v něm ozývalo i po hodině, kdy si Eve konečně přiznala, že nemá dost sil, aby zavalený tunel prokopala na druhou stranu.

Zmazaná rozcuchaná Eve s očima zdivočelýma žalem se připlížila k místu, kde podle Rena měl Slater postavené hlídky. Dvakrát se jí sice pod nohou uvolnily oblázky, ale žádný z mužů si toho nevšiml. Ani si neuvědomovala, jak neuvěřitelně jí přeje štěstí, protože se soustředila na své poslání, které prostě musela dotáhnout do vítězného konce: uplatit Jericho Slatera kombinací zlatých prutů a olověných kulek.

Chtějí zlato, mají ho mít. Ale nejdřív musejí vykopat Rena ze závalu.

A celou tu dobu budu nad nimi stát s nabitou puškou a hlídat každičký jejich pohyb.

Cípečkem mysli si Eve byla proklatě dobře vědoma, že její plán je až sebevražedně pošetilý. Zbytek rozumu jí kázal, ať pustí tyhle obavy z hlavy. Sama vyhrabat Rena nedokáže. Slaterův gang na to síly má. Proto tedy půjde za Slaterem, i kdyby byl stokrát ďáblem v lidské podobě.

Eve vyšla z močálovité loučky zmazaná od hlavy až k patě. Kdysi bílou košili měla šedohnědou jako okolní skály. Kalhoty vypadaly podobně, a totéž platilo i pro všechno ostatní s výjimkou jejích zbraní. Očistila je opatrně a pečlivě, jak ji to naučil Reno. Zbraně byly čisté, nabité a připravené ke střelbě.

Vodopád byl lemovaný lesem a hustým křovinatým podrostem. Postupovat tam bez hluku nepřicházelo v úvahu, ale naštěstí voda burácela tak hlasitě, že by přehlušila i dusot pádícího mustanga. Když se Eve dostala pod koruny stromů, automaticky si sundala pusku z ramene, aby jí větvičky nezavadily o spoušť.

Těsně předtím, než se vodopád změnil na pomalu plynoucí široký potok přes spodní velké údolí, vrhala se voda v mohutném skoku přes poslední kamennou římsu. Eve se vyhoupla na skálu, aby se podívala na tábor psanců. Rozhodla se, že jejím prvním zajatcem bude sám Jericho Slater. Musí ho tedy především najít.

Bleskové nakouknutí přes skalní římsu Eve prozradilo, že má z pekla štěstí, když se zajatcem nestala ona sama. Slaterova banda tábořila sotva sto metrů od vodopádu, v hustém jehličnatém hájku na břehu potoka. Koně se svázanýma nohama se popásali na louce. Chvatné počítání jí prozradilo, že v táboře je dohromady dvacítka mužů.

V útrobách jí zabouřilo černým zoufalstvím. Deset mužů by snad uhlídala. Možná i dvanáct.

Ale dvacet?

Jenže jiná možnost neexistuje. Drapni Slatera, dohodni se s psanci na výkupném a pusťte se do záchranných prací. I kdyby to pro mě vypadalo sebehůř, Reno je v mnohem horší situaci, uvězněný bez světla, jídla a vody.

A navíc nebyl z prolézání tunelu nijak nadšený, měl z toho stejně nepříjemný pocit jako já z lezení po vysokých skalních římsách.

Musím se k němu dostat co nejdřív. Nemůžu ho v tom nechat samotného.

Eve si odmítala připustit možnost, že Reno tam pod tunami suti a kamene leží mrtvý, pohřbený stejně jako to malé zotročené děcko, další oběť zlatým slzám slunečního boha. Eve pevně věřila, že kdyby byl po smrti, věděla by to. Cítila by to stejně jistě, jako teď cítila, že ona sama je naživu.

Otřela si oči do rukávu a opět se podívala na tábor. Její pozornost upoutala pohybující se světle šedá skvrna. Jericho Slater pořád ještě nosil krátký plášť konfederační armády. I ten jeho bílý plantážnický klobouk jí byl důvěrně známý; nesundaval ho ani ve chvílích, kdy usedal ke karetnímu stolu.

Moc by mě zajímalo, jak se šachty zamlouvají Slaterovi. Doufám, že je nesnáší, protože dokud nebude Reno na svobodě, Jericho stráví všechen čas ve tmě.

S pochmurným úsměvem se Eve svezla z římsy a odplížila se do úkrytu lesa.

Jakmile ji obklopily zelené jehličnaté větve, vystřelila z houští mužská ruka a přiklopila se jí na ústa. Současně ji druhá paže popadla pevně kolem pasu a přitiskla jí ruce k tělu. I když držela pušku v ruce, nedostala sebemenší šanci ji použít.

Vteřinu nato Eve kdosi zvedl do vzduchu, přestože se bránila aspoň zuřivým kopáním.

„Zaraz, ty divoká kočko,” řekl jí tiše do ucha hluboký hlas. „Já jsem přece Caleb Black.”

Eve znehybněla a ohlédla se přes rameno.

Caleb na ni upíral oči v barvě whisky, ale jejich typická vřelost byla tatam. Vypadal navlas tak, jak ho jednou popsal Reno, jako černý anděl pomsty.

Eve dala kývnutím najevo, že jí je jasné, že je v bezpečí. Caleb ji zvolna spustil na zem a palcem jí naznačil, aby ho následovala hlouběji do lesa.

Jakmile poslechla, vykročila z houští další postava. Vlasy měla stejně černé jako Caleb, ale tím veškerá podobnost mezi oběma muži končila. Caleb měl vlasy zvlněné, Wolfe Lonetree je měl rovné jako dráty, oči měl inkoustově modré skoro do černa. Vysoké lícní kosti prozrazovaly čejenskou matku a ostře řezaná ústa zase skotského otce. Přestože nebyl tak vysoký jako Caleb, pohyboval se Wolfe s takovou sebejistotou, že vydala za víc než za sebeimpozantnější výšku.

Caleb mu tiše cosi sdělil elegantní znakovou řečí. Wolfe přikývl a prošel kolem Eve. Přitom ji pozdravil němým nadzvednutím klobouku. Nesl si dvě krabičky nábojů a dvě opakovačky.

Eve se chvíli jen bezradně dívala a potom zamířila hlouběji do lesa. Jakmile bylo bezpečné promluvit, neváhala. „Došlo k závalu. Reno je v pasti. U sousedního vodopádu je dvoučlenná hlídka.”

Caleb přimhouřil zlověstně oči. „Je naživu?”

Přikývla, protože strach jí sevřel hrdlo a nedovolil jí pronést ani slovo. „A je zraněný?” naléhal dál Caleb.

„To nevím. Nedostala jsem se k němu.”

„A co říkal?” „Nic. Nemohl mě slyšet.”

Caleb se neptal, jak Eve ví, že Reno žije. V očích jí četl zběsilou a zarytou odhodlanost.

„O tu hlídku jsem se už postaral,” sdělil jí Caleb. „Vrať se k té bažinaté loučce a počkej tam na nás. Ukážeme se co nevidět.” „Ale Reno…” „Běž. Nemůžeme pro Rena hnout ani prstem, dokud tu číhá Jericho Slater, aby nás střelil do zad.”

Cal se otočil k odchodu, ale ještě se zarazil a ohlédl se přes rameno. „Někde v okolí je i Rafe Moran. Pokud bys náhodou zahlédla, že se k tobě blíží muž vysoký jako Reno, plavovlasý a mrštný, s honáckým bičem v jedné ruce a s šestiranným koltem v druhé, tak po něm nestřílej.”

Eve němě přikývla.

„A asi míli odtud je za námi rudovlasý mrňous jménem Jessi Lonetreeová,” pokračoval Caleb. „Měla by sice zůstat v úkrytu, ale třeba si vezme do hlavy, že po přestřelce se půjde poohlédnout po tom svém mužském.”

„Jessi? Takže to byl Wolfe?”

Caleb se zazubil. „No jasně. A teď honem k močálu a počkej na nás. Jakmile začne Wolfe támhle z té skály kázat psancům o tíze hříchu, nezůstane tu jediný, který by se neobrátil na víru a nezačal prchat pryč z hor, aby si zachránil svou nesmrtelnou duši.”

„Mohla bych vám pomoct.” „To bys jistě mohla,” přisvědčil Caleb. „Ale jedině tím, že okamžitě zalezeš do močálu a nevystrčíš odtamtud ani nos. Kdyby se ti něco stalo, v životě se nedozvíme, kde pátrat po Renovi.”

„Radši se vrátím rovnou do dolu. Možná mě volá.”

„Do toho dolu nevkročíš, dokud u toho nebudu já!” vyštěkl Caleb důrazně. Eve otevřela ústa k námitce.

„Myslím to vážně, Eve. A jestli neposlechneš, svážu tě jak kuře na pekáč.” „Ale…” „Nech si to projít hlavou,” doporučil jí Caleb drsně a na její další výmluvy už nebral ohled. „Bez tebe nemáme sebemenší šanci Rena zachránit.” Eve nakonec jen zvolna přikývla a odvrátila se. Ani si nevšimla, že se jí z očí řinou slzy a razí si po jejích zamazaných tvářích stříbřité cestičky.

Byla v polovičce cesty k vodopádu, když Wolfe Lonetree zahájil střelbu. Vysokohorským vzduchem práskal jeden výstřel za druhým a ozvěnou se odrážel od kamenných štítů. Zdola se ozývaly další doprovodné výstřely, jako by sólistu doprovázel orchestr.

Než se Eve dostala k močálu, výstřely prořídly. Vylezla na kameny druhého vodopádu a přitom poslouchala, jak pušku vystřídal šestiranný kolt. Než se dostala k začátku údolíčka s dolem, rozhostilo se v horách opět ticho.

Caleb měl pravdu. Slaterově bandě se vůbec nezamlouvalo Wolfovo vražedně zručné zacházení s puškou.

22.

Plácáš nesmysly!” prohlásila Eve rázně.

S rukama opřenýma v bok směle stála proti třem nesmlouvavě vyhlížejícím mužům a útlé rudovlásce, kteří stáli před ústím dolu.

„Jestli tady někdo plácá nesmysly, pak jedině ty!” ohradil se Caleb. „Nejdřív se vydáš sama jenom s puškou zajmout Slaterovu bandu a teď nás tu přesvědčuješ, že se dolů do té ďáblovy díry pustíš sama, a…”

„Po Slaterovi jsem šla, protože mi bylo jedno, jestli odprásknu pár těch jeho zločinců nebo ne!” skočila mu Eve rozčileně do řeči. „Ale na tebe čeká manželka a dítě!”

Obrátila se k Wolfovi. „Ty máš manželku dokonce hned tady, a neříkej, že tě nepotřebuje! A já jsem jediná, kdo ví, kudy se k Renovi dostat, a pokud by se mi něco stalo, nevzdychne po mně živá duše! Kromě toho tam je jenom tolik místa, že může kopat vždycky jenom jeden. Až mi dojdou síly, můžete losovat, kdo z vás mě vystřídá.”

Eve se rázně otočila, aby zmizela v ústí šachty, ale vtom se honácký bič rozvinul jako had a otočil se jí kolem kolena, aniž by jí však sebemíň ublížil.

„Tak počkat, slečinko. Jdu s tebou.”

Eve vzhlédla k mohutnému plavovlasému muži, který úsměvem i hlasem připomínal Rena. Měl natolik podobné pohyby, až Eve všechno zabolelo. Jen barvu očí měl odlišnou, spíš šedou než zelenou, ale měl je stejně šikmé a průzračné jako Reno. Ta šelmí elegance na ni působila jako nůž vražený přímo do srdce.

A stejně jako Reno se uměl i Rafe dívat ledově jako zimní vánice, pokud si něco usmyslel.

„Nezdržuj mě hádkami,” dodal Rafe stroze. „Buď tam půjdu s tebou, nebo tam půjdu sám. V dolech se umím orientovat a Reno po sobě cestu vždycky označí. Najdu ho.” O tom Eve nepochybovala.

„Tak dobře,” souhlasila zajíkavě. „Bude mi potěšením. Nemám ani zlomek tvé síly.”

Rafe škubl zápěstím a žíla biče se Eve odvinula z kolena. Bez ohledu na Wolfovy a Calebovy neutuchající námitky popadla lucernu a vkročila do šachty. Rafe odhodil bič a v chůzi sebral krumpáč a druhou lampu.

Caleb a Wolfe šli těsně za nimi, dělili se o třetí kahan. Jessi zůstala hned v prvním úseku chodby s puškou na stráži pro případ, že by se některý ze Slaterových míšenců pustil při přestřelce nesprávným směrem.

Eve dobře slyšela, že za ní dupe víc než jeden pár nohou. Ohlédla se a srdce jí zalil hřejivý pocit. Přestože v šachtě skutečně nemohl kopat víc než jeden člověk najednou, přesto s úlevou přivítala vyhlídku, že tam bude čekat tolik ochotných rukou.

Rafe musel jít ve stále větším předklonu, protože strop šachty se postupně snižoval. V každém ohybu tunelu kontroloval značky, jež zanechal Reno.

Eve proběhla skalnatý úsek šachty tak rychle, až se jí lucerna rozhoupala v ruce. Rafe se za ní držel jako její mohutný svalnatý stín. Caleb s Wolfem zůstali trochu pozadu, protože označovali každou odbočku.

V místě, kde se zbortilo ústí do kojotí nory, pořád ještě visel ve vzduchu prach jemný jako pudr. Rafe situaci odhadl na první pohled, ale vytřeštil oči na kupu zlatých prutů. Honem se ohlédl po Eve, ale ta zlatu věnovala asi stejnou pozornost, jako by šlo o hromádku říčních oblázků.

„Ta úzká chodba se táhne asi tři metry, teprve potom je zával,” vysvětlovala Eve a ukazovala na kojotí noru. „Křičela jsem, co jsem měla síly, ale neodpovídal.”

Rafe stiskl rty, ale řekl pouze: „Počkej, zkusím to já. Dokřiknu dál než ty.”

Eve nepatrně přikývla a sledovala, jak si Rafe kleká a staví lampu na zem. Kojotí nora jí připadala stejně vábná jako otevřený hrob. Podívala se na krumpáč. V tom úzkém prostoru se s ním Rafe bude moct jen těžko rozmáchnout.

„To se divím, že tam Reno vlezl,” zabručel Rafe. „Na tmavé temné prostory on nikdy nebyl.”

„Možná že ho v nich ještě nikdy nečekalo španělské zlato,” poznamenala Eve napjatě.

„Ono je ho tam víc?” zeptal se Rafe, když přelézal zlaté ingoty a soukal se do ústí kojotí nory.

„Víme o dalších dvou prutech. Ale někde v dole je jich schovaná ještě spousta. Pokud jde o mě, klidně bych je tam nechala.”

Rafe odpověděl jen tichým zaklením, jak se namáhavě prodíral dopředu.

Eve se svezla na kolena a opřela se o studenou stěnu tunelu. Matně si uvědomovala, že se celá třese. Když jí Caleb položil ruku na rameno, zděšeně sebou trhla.

Z kojotí nory zaduněl Rafeův mocný hlas, jenž volal Renovo jméno. Následovalo ticho, potom Rafe zvolání zopakoval. Ani potřetí a počtvrté se žádného výsledku nedočkali, přestože Rafe řval bratrovo jméno ze všech sil.

„Cale, Wolfe, odtáhněte to zlato k Jessi, tady jen překáží v cestě,” požádal Rafe po chvilce.

Nato se z úzkého tunelu ozvalo skřípění krumpáče o kameny, jak se Rafe pustil do odstraňování závalu.

„Budeš potřebovat, aby ti tu suť někdo odhrnoval!” zavolal na něho Caleb. „To musí zvládnout Eve. Dva chlapi se do téhle díry nevejdou.”

Wolfe se shýbl, posvítil si do kojotí nory a začal klít směsicí čejenštiny a angličtiny. „Má pravdu, Cale. Je v té prokleté šachtě narvaný jako do rukavice.”

Caleb začal sbírat těžké zlaté pruty, přičemž sprostě klel na adresu bláznů a hazardérů, kteří nasadí i život kvůli takové žluté hlouposti.

Z kojoti nory se ozýval pravidelný rytmus krumpáče, jak se Rafe prohrabával sutí větších i menších kamenů, odhrnoval je k jedné straně a přitom se modlil, aby zbytek šachty vydržel.

Zatímco Rafe se prohrabával temnotou jako zarputilý živý vrták, Caleb s Wolfem tahali zlato k východu z dolu. Eve by si toho ani nevšimla nebýt toho, že se jí lip pracovalo, protože získala více prostoru. Opakovaně lezla do kojotí nory a zase nazpátek a vyhrnovala z ní suť, aby Rafe mohl pokračovat v práci.

„Až budeš chtít vystřídat, vzkaz po Eve,” křikl Wolfe, když se shýbal pro poslední ingot.

Rafe jen něco zabručel a pokračoval v kopání.

Po chvíli ze suti před Rafem konečně začaly probleskovat jiskřičky.

„Vidím světlo!” zavolal za sebe.

„A je tam Reno?” zavřískla Eve.

„Těžko říct. Strop drží…”

Další Rafeova slova přeťala sprška kamení. Zaklel tak sprostě, jak člověk slýchá jen v nejvykřičenějších přístavních putykách světa, ale přesto pokračoval v kopání, přestože mu bylo jasné, že každým úderem krumpáče si může kopat svůj vlastní hrob.

I když kopal sebeusilovněji, další sesuvy mu nedovolily rozšířit vzniklý otvor natolik, aby se protáhl na druhou stranu. Když se vysoukal zpátky do hlavní šachty, ponurá linka jeho pevně stisknutých rtů prozradila Eve všechno, co chtěla vědět.

„Čím víc kopu, tím víc suti strhávám,” vysvětloval Rafe. „Velké balvany odtáhnu, ale místo nich se okamžitě vysýpají drobné kamínky. Jako bych se prohrabával pískem v říčním dnu. Tou dírou by se neprotáhla ani kočka, natož dospělý muž.”

„Nějaké stopy po Renovi?”

Rafe se zahleděl do Eviných ztrápených zlatých očí se zachmuřenou tváří. S překvapivou něžností ji pohladil po zcuchaných vlasech. „Dvakrát jsem prostrčil krumpáč na druhou stranu,” řekl, „ale strhl jsem tím jen další sesuv. Křičel jsem do té díry z plných plic, ale…”

Uhnul pohledem ke straně, protože nedokázal snést zoufalou naději v Eviných očích. Dál už se nevyptávala. Kdyby Reno odpovídal, Rafe by ho určitě zaslechl.

„No, ale stejně jsme dosáhli aspoň něčeho,” těšil ji Rafe. „Jde tam čerstvý vzduch, vím, že šachta se nezavalila celá a že mu nezhasla lampa.”

Eve přikývla, ale nepřestávala upírat úpěnlivý pohled ke kojotí noře.

„Pokud nezahynul při tom prvním sesuvu,” pokračoval Rafe, „uvízl třeba v jiném úseku šachty, když hledal cestu druhou stranou.”

„Nemám zajít pro Caleba nebo Wolfa?”

„Ne,” usekl Rafe stručně. „Měla jsi, k sakru, pravdu. Tohle není vhodné místo pro ženáče.”

„Odpočiň si na pár minut,” vybídla ho Eve. „Tady v láhvi je voda, sice včerejší, ale snad ti to nebude vadit.”

„To určitě nebude,” souhlasil.

Odložil krumpáč a zamířil k láhvi, kterou Eve postavila ke stěně šachty, aby nepřekážela. Sotva Rafe sáhl po láhvi, skočila Eve ke krumpáči a vsoukala se do kojotí nory. Než se otočil a uvědomil si, co se stalo, ztratila se mu z dohledu.

„Ihned se vrať!” zaječel za ní. „Je to strašně nebezpečné! Ten strop spadne při sebemenším otřesu!”

Na to Eve křikla: „Dokážu se protáhnout malou dírou jakou kočka. Zeptej se Rena, říká mi gata.”

Rafe bušil dlaní do skály a klel jako čert.

Navzdory svému vzteku však za ní do kojotí nory nevlezl, aby ji přitáhl zpátky. Pokud se tou dírou dokáže skutečně protáhnout, pak představuje nejlepší šanci na Renovu záchranu.

A pokud Reno zahynul, aspoň o tom získají jistotu dřív, než Caleb s Wolfem nasadí nadarmo život pro člověka, jemuž už nebude žádná pomoc platná.

Eve se plazila a prodírala sutí, vábená světlem lampy ve předu. Posledních pár desítek centimetrů bylo nejtěžších, protože chodba byla ucpaná celá, s výjimkou nepatrného otvoru, kterým jí prošla jen hlava a jedna paže. Odrážela se chodidly a zvolna prolezla otvorem na druhou stranu.

Vtom strop povolil.

Na okamžik jí na tělo dopadla drtivá tíha, ale potom se proud suti svezl kupředu a strhl ji s sebou. Zůstala rozpláclá na nerovné podlaze šachty a ztěžka lapala po dechu.

Ze všeho nejdřív spatřila Renovu lucernu. Hned nato uviděla jeho hlavu a ramena vyčnívající zpod hromady kamení a hlíny, která skryla zbytek jeho těla. A za třetí zjistila, že Reno čirou náhodou udělal přesně to, co podle plánku v deníku dělali Španělé opakovaně: vykopal novou kojotí noru spojenou s hlavním tunelem.

Sama netušila, že pořád dokola křičí Renovo jméno, dokud se k ní nevrátila přerušovaná ozvěna. Suše se rozkašlala, přetáhla si šátek zpátky přes ústa a začala se plazit k Renovi kotouči prachu zvířenými tím posledním sesuvem.

„Eve!” hulákal Rafe. „Jsi v pořádku?”

„Našla jsem Rena!”

„Je naživu?”

Eve natáhla k Renovi ruku, ale ta se jí třásla tak strašlivě, že zaboha nemohla určit, zda pod ní cítí pulz. Pak zahlédla pramínek krve, jenž mu zvolna vytékal z rozseknutého čela. Najednou si uvědomila, že Rafe řve její jméno.

„Žije!” křikla nazpátek.

„Chvála bohu! Buď opatrná. Jdu za tebou.”

Okamžik poté se z nepevných stěn kojotí díry začaly sypat kameny velké jak Evina pěst a kutálely se do všech stran. Jeden z nich zasáhl lampu, překotil ji a plamen zhasl. Další trefil Rena, jenž tiše zasténal. Vrstva suti na jeho těle vzrostla o další kameny.

„Stůj!” vyvřísklaEve. „Rafe, stůj! Každým svým pohybem zasypáváš Rena víc a víc.”

„Tak dobře, dál nejdu. Kde je světlo?”

„Lampu porazil kámen a rozlila se.”

Rafe zaklel.

Eve potmě hmatala po kapsách. Konečně objevila kousek svíčky, který jí Reno vnutil pro případ, že by se něco stalo s lucernou. Náhle se malým otvorem v závalu rozlilo světlo z Rafeovy lampy.

„Vidíš?” zeptal se Rafe.

„Ano. Počkej!”

Ozvalo se syknutí zápalky a za chvilku se ve tmě rozzářil plamínek svíčky. Eve vlezla hlouběji do starého tunelu a přilepila svíčku do bezpečného výklenku.

„Už mám světlo!” křikla.

„Jak vážné má Reno zranění?”

„To nevím, leží na břiše a je zasypaný od pat až po hrudník. A taky má rozseknuté čelo.”

Kolem se stále uvolňovaly a kutaly kameny, jak starý důl nepřestával pracovat na svém vzhledu.

„Mohla bys ho dotáhnout blíž sem k otvoru?” ptal se naléhavě Rafe.

Eve uchopila Rena v podpaží a zatáhla. Zasténal, ale ona jen zavřela oči a zatáhla silněji.

Kamení na jeho těle se téměř nepohnulo.

„Nejdřív z něho musím dostat tu suť!” oznámila Eve.

„Tak si pospěš. Ten otvor se může každou chvíli zavalit.”

Zběsile hrabala, odhazovala kameny tak dlouho, dokud Rena nevyprostila až k bokům.

„Eve?” zavolal Rafe.

„Už má zavalené jenom nohy.”

„Chceš, abych se protáhl na druhou stranu a pomohl ti?”

Ještě než to Rafe dopověděl, skutálely se na Rena další kameny.

„Přestaň kopat!” okřikla ho Eve zuřivě.

„Ani jsem se nehnul!”

Kameny poskakovaly, rachotily a duněly.

„Uteč od kojotí nory do té hlavní šachty, a co můžeš nejdál, slyšíš?” přikázal Rafe.

„Ale Reno…”

Z nepevné stěny se sesypala další vlna horniny a celým dolem se rozlehlo skřípavé temné zaburácení.

„Nijak mu nepomůžeš!” řval Rafe jako smyslů zbavený. „Zachraň aspoň sebe!”

Jako ve zlém snu Eve viděla, jak se stěna chodby zachvívá a nepatrně posouvá, než se začala hroutit.

Do žil jí vtrhl divoký vodopád adrenalinu. Nezdržovala se strachem ani přemýšlením o dalším kroku. Prostě jen zahákla ruce Renovi v podpaží a ze vší síly zatáhla, zuby zaťaté odhodláním, a jediným prudkým trhnutím ho odvlekla od nepevné stěny a z dosahu budoucího závalu.

Na Rena pršel déšť kamínků a hlíny. Stěna se zhroutila a příliv suti mu olízl vysoké boty. Zoufalá Eve nepřestávala couvat, táhla ho s sebou, dokud nezakopla a nesvalila se na záda. Honem se vyškrábala na nohy a táhla ho dál, ale to už se její zběsile vzepjatá síla vyčerpala a nedovolila jí Reném pohnout už ani o centimetr. Přesto se nepřestala snažit, škubala jeho bezvládným tělem a v pláči přerývaně vykřikovala jeho jméno.

„To je v pořádku, Eve. Můžeš ho pustit, teď si ho převezmu já.”

Na jednu šílenou vteřinu myslela, že k ní promluvil Reno, ale hned si uvědomila, že vedle ní klečí Rafe.

„Jak…” Zbytek Eviny otázky utonul v kašli.

„Když se stěna sesula, otevřela úplně nový průchod. Nemám však tušení, kolik času zbývá do dalšího sesuvu. Udržíš se na nohou?”

Eve se nejisté postavila.

„Vezmi lampu,” přikázal jí. „Potáhnu ho těsně za tebou.”

Shýbl se, přehodil si bratra přes široká ramena a šel za Eve. Zanedlouho potkali Caleba s Wolfem, kteří z hlubin dolu zaslechli dunění sesuvu a rozběhli se jim na pomoc.

Čerstvý vzduch a otřesy, které doprovázely jeho záchranu, přivedly Rena konečně k vědomí. Procitl do oparu bolesti a závrati právě v okamžiku, kdy ho pronášeli ústím šachty ven. Slunce mu udeřilo do očí jako kladivo. Zasténal, honem stiskl víčka a zkoušel přijít na to, proč svět tak příšerně poskakuje.

„Nehýbej se,” zaslechl Rafeův hlas. „Jsi zraněný.”

K Renovi dolehly další hlasy, mužské hlasy, patřily Calebovi a Wolfovi, kteří ho odnášeli do tábora.

Eve však neslyšel, necítil její dotek, její vůni. Zkusil otevřít oči, ale slunce ho oslepovalo.

„Eve?” zasípal chraptivě.

„Pokud nepočítáš to šílenství, když se snažila uzavřít dohodu se Slaterem, tak je úplně v pořádku,” ujistil ho Caleb suše. „Položíme ho tady, Wolfe. Nohama sem.”

Reno však nevnímal nic kromě zprávy o Eve. Rozléhala se mu hlavou jako rány kladivem a vtloukala mu do mozku starou známou pravdu o mužích, ženách a zradě.

Snažila se uzavřít dohodu se Slaterem. Uzavřít dohodu se Slaterem. Uzavřít dohodu…

Ta slova se Renovi nesla hlavou v úděsné ozvěně a působila mu bolest, jakou ještě v životě nepoznal. Když cítil, jak ho zavaluje šachta, jeho poslední myšlenka byla, že alespoň Eve zůstala v bezpečí.

A její první myšlenka po závalu byla, aby sebrala zlato, uzavřela dohodu se Slaterem a Rena nechala v dole jeho osudu.

„U té se měla učit… Savannah Marie,” vydechl hořce.

„Cože?” podivil se Caleb.

„Nechala vám ta podvodnická holka ze saloonu… vůbec nějaké zlato?” Než mu však Caleb stačil odpovědět, Reno znovu ztratil vědomí. Eve litovala, že ona takové štěstí nemá. Prudce zavrávorala, jako by jí zem náhle ujela pod nohama.

Rafe ji stačil zachytit dřív, než upadla.

„No tak, vydrž,” chlácholil ji. „Už máme všechno zlé za sebou.”

Eve jenom zavrtěla hlavou a neodpověděla. „Kdo je vlastně ta Savannah Marie?” obrátil se Caleb na Rafea.

„Děvče u nás doma, co svým škádlením dohánělo chlapce k šílenství. Reno byl svého času takový zajíček, že si namlouval, že je do ní zamilovaný,” vykládal Rafe a přidržoval Eve. „Ale kdo je ta podvodnická holka ze saloonu?”

„Já,” odpověděla nezvučně Eve.

Caleb si naráz uvědomil, že Reno si jeho poznámku o uzavření dohody se Slaterem vyložil nesprávně.

„Reno mluvil z cesty,” řekl drsně. „Až se probere, tak mu to vysvětlím.”

„To už je jedno,” řekla Eve a odvrátila se.

„Eve!” zvolal Caleb. „Počkej přece!”

Zavrtěla hlavou a nezastavila se.

Všechno důležité už bylo přece řečeno. Renovi mohla být její společnost stokrát příjemná, stokrát k ní mohl být něžný a sdílet s ní ty nejdůvěrnější projevy vášně, ale nemiloval ji.

A nikdy ji ani milovat nebude. Láska vyžaduje důvěru a Reno nadosmrti nedokáže zapomenout, že Eve podváděla v kartách, že byla holka ze saloonu.

Chápu, že ženy musejí lstivostí vynahradit, co jim schází na síle. Ale pochopení ještě neznamená, že se mi to zamlouvá.

Na ženy se člověk spolehnout nemůže, ale na zlato ano.

Holčičko, byla bys radši, kdybych ti vykládal sladké lži o lásce? Takhle nějak to Reno říkal.

Zatímco ostatní se skláněli nad Reném, Eve zašla do hájku a důkladně ze sebe smyla prach a špínu z dolu. Při tom si přála, aby stejně snadno ze sebe dokázala smýt i minulost. Ale to nešlo. Minulost mohla pouze hodit za hlavu, nechat ji běžet jako tu smytou špínu korytem potoka.

S klidem, který pramenil z vědomí tak nesmírné ztráty, že otupěla i vůči bolesti, si Eve oblékla svůj poslední kus oděvu rudé šaty s drobnými knoflíčky a průstřelem v tajné kapsičce, kde nosila svůj derringer.

Mechanicky pokračovala v přípravách. Nejtěžší bylo vymyslet způsob, jak odvézt zlato. Nakonec dovedla svého koně až k ústí dolu, přivázala mu na hřbet prázdné sedlové vaky a naložila je. Kolem hrušky sedla uvázala i sedlové vaky z Renova koně a naplnila i ty. Zlaté pruty v silných kožených vacích cinkaly a přesýpaly se.

Jediný Caleb si povšiml Eviny přeměny z ušmudlaného horníka na temně plavovlasé děvče ze saloonu. Sledoval ji zachmuřenýma jantarovýma očima, jež těkaly mezi Reném potácejícím se na hranici polovědomí a Evinými spěšnými a důkladnými přípravami. Nakonec se zvedl a rázně k ní přistoupil. „Chystáš se k odjezdu?” zeptal se.

Přikývla.

„Kam máš zamířeno?” vyzvídal. Pokrčila rameny. „Nejspíš do Canyon City. Tam je nejbližší saloon.”

„Potřebuješ doprovod. Za pár minut jsem připravený.”

„Zaplatím ti.”

„Starého čerta mi zaplatíš! Tak jako tak jsem měl v plánu vrátit se co nejrychleji k Willow. Ti míšenci, co ji hlídají, jsou sice spolehliví, ale přece jen nemají dost vybroušené způsoby.”

Caleb odešel a ostře hvízdl. Černý hřebec na louce se naráz přestal popásat a rozběhl se k němu. Cal chvatně a zkušeně koně osedlal a vrátil se do tábora pro své sedlové vaky. Zvedl je, ale pod jejich nečekanou tíhou málem ztratil rovnováhu.

Otočil se k Eve právě ve chvíli, kdy ve víru rudého hedvábí nasedala na hnědou klisnu. Rozjela se přes louku k hloučku kolem Rena.

Rafe s Wolfem k ní vzhlédli. Spatřili šaty a krásnou temně plavou zlatookou dívku, jejíž zjev jim málem vyrazil dech.

A viděla to i Jessi. Vytřeštila oči, ale řekla pouze: „Renovi je už mnohem lip. Má pravidelný tep a dýchá hezky zhluboka. Co nevidět se probere z bezvědomí. Podle mě nemá žádné vážnější zranění, je silný jako býk.”

V životě Jessi neviděla nic tak smutného jako Evin úsměv.

„Přesně tak,” přisvědčila Eve tiše. „Je nesmírně silný.” Caleb v sedle zastavil koně vedle Eviny klisny a mlčky vyčkával.

Jessi vyskočila a přistoupila k dívce, která se podle všeho vydala z posledních sil. Jessi moc dobře věděla, jaké to je, když život člověku šlape tak tvrdě na paty.

„Caleb mi to pověděl,” pravila Jessi šeptem. „Reno nevěděl, co mluví. Až se probere, tisíckrát sám sobě vynadá do bláznů.”

Ze soucitu v Jessiných modrých očích bylo Eve do pláče i smíchu zároveň. „Jsi moc hodná,” poděkovala Eve přiškrceně. „Ale příšerně se pleteš. Reno věděl moc dobře, co říká. Předtím jsem to od něho slyšela dost často.”

Jessi se hryzla do rtů a nešťastně potřásla hlavou.

Eve pokračovala nepřirozeně klidným hlasem.

„Moji polovinu pokladu dělá osm zlatých prutů. Dva nechávám tobě a Wolfovi, dva zůstanou pro Rafea. Caleb svůj díl už dostal.”

Wolfe s Rafem se začali vzrušeně překřikovat.

Eve si jich nevšímala. S bleskovou mrštností se předklonila a vytrhla Calebovi nůž z pouzdra.

Blýskla vražedně nabroušenou čepelí a přeťala provazy, jež přidržovaly “Renovy sedlové vaky u hrušky jejího sedla. S těžkým žuchnutím dopadly pár kroků od Renových nohou.

„Tohle zlato patří Renovi,” oznámila Eve. „Na to se může aspoň spolehnout.”

Hnědá klisna se otočila na zadních a rozběhla se kupředu. Eve odjížděla ve víru rudého hedvábí, za doprovodu bubnování podkov. Za sebou nechávala Rena.

23.

Reno tiše seděl ve stínu mohutného smrku a přimhouřenýma očima sledoval louku. Poprvé po pěti dnech nepociťoval závrať. V uších mu už konečně nehučelo a přestala ho trápit i žaludeční nevolnost. Přestože rty měl dosud bolestně sevřené, bolest hlavy z pronikavých muk ustoupila do snesitelného nepříjemného pocitu.

Ale nebyla to bolest hlavy, která ho teď trápila. Bylo to pomyšlení na dívku, která milovala své vlastní pohodlí a dala mu přednost před starostí, zda Reno zůstal vůbec naživu.

Neviděl Eve od okamžiku, kdy ho vynesli z dolu. Když se ptal po Calebovi, Rafe mu odpověděl, že Caleb doprovází Eve do Canyon City. Reno už její jméno víckrát nevyslovil. A totéž platilo i pro všechny ostatní.

Čistým vzduchem se k němu donesl zvuk Wolfova smíchu. Po něm následovalo stříbřité Jessino chichtání, protože manžel ji zvedl do náruče a bláznivě se s ní otáčel dokola. Nakonec padl k zemi i s Jessi a oba zmizeli ve vysoké bujné trávě horské louky.

Hořkost, kterou Reno odmítal uznat za žal, mu užírala útroby, vzpomínky ho řezaly jako břitvy a rozdíraly mu duši dokrvava.

Jednou se honil s Eve právě po téhle louce, chytil ji a rozesmátou ji stáhl do trávy. Jednou, ale už se to víckrát opakovat nebude. Nyní mu i pouhé vzpomínky na jejich vzájemnou vášeň působily nesnesitelnou bolest, takže je zahnal do nejzazšího koutku mysli a odsoudil je do temna zapomnění.

Ale bolest přetrvávala dál, prozrazovala se v nových vráskách po obou stranách jeho úst.

Snažila se uzavřít dohodu se Slaterem. Uzavřít dohodu se Slaterem. Uzavřít dohodu…

Náhle si Reno uvědomil, že poblíž něho stojí bratr, pozoruje ho bystrýma šedýma očima a v rukou drží dva sedlové vaky.

„To je fakt zázrak, že se Wolfe zase umí smát,” poznamenal Rafe. „Člověku dělá dobře už jen pohled na ty dva.”

Reno jen něco zavrčel.

Rafeův úsměv by varoval každého kromě jeho bratra. Netrpělivě vyčkával, dokud u Rena nepominou všechny příznaky otřesu mozku i bolest z tělesných zhmožděním Chtěl mít jistotu, že Reno uslyší a pochopí každé jeho slovo jasně a jednoznačně.

A čekání konečně skončilo.

„Co ti dneska dělá hlava?” zeptal se Rafe mile.

Reno pokrčil rameny.

„Tak to jsem rád, že se konečně cítíš líp, bratříčku,” řekl Rafe. „Dělali jsme si o tebe vážně velkou starost.”

Reno střihl po bratrovi pohledem, který k hovoru příliš nevybízel, ale Rafe si toho nevšímal a pokračoval.

„No ano, pane,” protáhl ironicky. „Představ si, že divočinou se zprávy šíří rychle jako prérijní požár. Pistolník zvaný Reno, španělská mapa s cestou k ukrytému pokladu a děvče ze saloonu Gold Dust.”

Reno při zmínce o Eve zamžikal, ale jinak navenek nereagoval. Kdyby Rafe na podobnou odezvu nečíhal, dočista by mu to ušlo. Takhle však nepropásl nic. Úsměv se mu rozšířil, ale vřelosti v něm nepřibylo.

„Byl jsem zrovna ve Spanish Bottoms, když se ke mně doneslo, že ses dostal do pasti ve slepém údolí a že Slater a jeho banda z tebe nadělají krvavé cáry,” začal Rafe.

„Jo, zkusili to.”

„Než jsem se tam dostal, zbývala na tom místě jen návnada pro kojoty.” Reno se usmál stejně mrazivě jako jeho bratr. „Bylo to o fous.”

„Přesně to mi tvrdil i Caleb. Narazil na mě, když jsem si četl stopy po té vaší přestřelce, cos zakončil výbuchem, a snažil se vykoumat, kterým směrem jet dál. Ten chlap je hotový přízrak, leknutím jsem málem vypustil duši.”

Z louky k nim zazněl další výbuch smíchu, mužský a ženský hlas se spolu propletly v ryzí radosti ze života.

Reno zavřel oči před loukou i slunečním světlem a zoufale se snažil vytěsnit z paměti všechny chvíle, kdy se smíchem vdechoval opojnou šeříkovou vůni z Eviných vlasů, pleti, ňader.

„A jak se zdá, zpráva se od indiánky, se kterou drží jeho kovboj, donesla až ke Calovi,” pokračoval Rafe. „To ti povím, bratříčku, že sis vymyslel proklatě hnusný způsob, jak se dostat z pasti v tom kaňonu.”

„Pořád to bylo lepší než překvapení, které měl pro mě v zásobě Slater.”

„No, já s Calem jsme si říkali, že spíš než tebe bude lepší sledovat Slatera. Nechával za sebou o moc čitelnější stopy než ty.” „Nečekal jsem, že mě budou sledovat jen přátelé,” upozornil Reno suše.

„Ale značky pro mě jsi dělal.”

„To čistě pro jistotu.”

„Jistota, říkáš?” zeptal se Rafe jízlivě. „Řekl bych, že jsi dal do hry nebezpečně vysoký bank. Ta Eve na tebe musela mít špatný vliv.” Renovy rty se v neoholeném obličeji sevřely ještě víc než předtím.

Rafe se tvářil, že si nevšímá bratrovy trucovité reakce na každou zmínku o Eve.

„S Wolfem a Jessi jsme se setkali na vzdálenějším úbočí té stolové hory, kdes vyhodil do povětří útes nad kaňonem,” popisoval svou cestu Rafe. „Jeden z Wolfových indiánských přátel mu prozradil, že jsi spadl do moc husté kaše, než aby ses z ní vystřílel sám, takže Wolfe a Jessi ti spěchali na pomoc.”

Reno bratra téměř nevnímal. Ze všech sil se snažil ucpat si uši před smíchem doléhajícím sem z louky, na níž Wolfe a Jessi vychutnávali sluneční zář, krásu dne a jeden druhého.

Zurčení ženského smíchu strašilo Rena jako přízrak, připomínalo mu všechno, co si přál zapomenout.

„…Caleb narazil na Slaterovu hlídku těsně po tom, co se vystřídala,” vyprávěl Reno. „Sotva se o ni stačil postarat, zaslechne, jak se někdo plíží kolem. Ukázalo se, že to je Eve a míří špehovat ke Slaterovu táboru.”

Reno se začal prudce zvedat.

Rafe skočil. Jediný bleskový výkop srazil jeho bratra zpátky na zem. Úder byl nečekaný a přesný.

Reno se šokované podíval po Rafeovi.

„Koukni si zase sednout, bratříčku!” přikázal Rafe důrazně. „Nehneš se odtud, dokud ti to všechno nedopovím. A pokud se chceš rvát, tak klidně do toho. Vyhraju, a ty to moc dobře víš.”

„Běž se s těmi svými proklatými triky z čínského zápasení vycpat!” zuřil Reno.

„Až budeš v pořádku, rád tě je všechny do jednoho naučím. Ale momentálně mě budeš poslouchat!”

Reno pohlédl do ledových šedých očích, které se tolik podobaly těm jeho. Přestože tělo měl dál připravené k akci, krátce přikývl.

Rafe lenivě ucouvl a přidřepl vedle svých sedlových vaků. Jeho zdánlivá ležérnost Rena neošálila. Jakmile by se pokusil opět vstát, bratr by ho srazil k zemi stejně bleskově jako předtím.

„Cal ale Eve odchytil dřív, než ji zpozoroval Slater,” vyprávěl Rafe. „Jak se zdá, vzala si do hlavy šílený nápad, že na Slatera namíří pušku a nabídne mu zlaté pruty výměnou za to, že tě jeho lidé vykopou.”

„Tohle napovídala Calovi?” Rafe přisvědčil.

„A on jí to uvěřil?” zeptal se Reno jedovatě. Rafe opět přikývl. Reno jen zvlnil rty ve výsměšném úsměvu.

„Koukám, že v manželství Calovi změkl mozek,” usykl. „Ta mrňavá potvůrka ze saloonu si chtěla koupit svůj život, ne můj!”

„Čím míň toho řekneš, tím míň toho budeš muset odvolat!” zarazil ho Rafe. „A kdyby ses s tím odvoláním náhodou cukal, tak tě budu řezat tak dlouho, až si dáš nakonec říct.”

Zelené oči se přimhouřily do třpytných zelených škvírek, ale Reno skutečně zmlkl. Nebyl ve formě, aby se mohl bratrovi postavit, i když si to strašně přál. Ale to bylo jasné oběma.

„Když jsme rozehnali Slaterovu bandu, ihned jsme spěchali do dolu,” pokračoval Reno. „A tam stála Eve obalená hlínou a prachem od hlavy až k patě, do krve odřená a podrápaná, jak se tě snažila vyhrabat. Nechtěla dovolit, aby Wolfe a Caleb šli do dolu, že prý je to příliš nebezpečné.”

Reno poslouchal a tělem se mu šířilo stále bolestnější napětí.

„Tvrdila, že by jí bylo jedno, kdyby to při tvé záchraně odneslo pár míšenců,” vykládal Rafe nezúčastněným tónem, „ale ženaté muže si prý na svědomí nevezme. A taky prohlásila, že tě půjde hledat sama, protože na ni žádná rodina nečeká.”

„Ale tys ji snad nenechal vrátit se do dolu, ne?” vyštěkl Reno ostře.

„Byla z nás jediná, kdo věděl, kde tě hledat,” připomněl mu Rafe důrazně. „Zavedla mě k závalu a já hrabal jako šílený, neměl jsem ponětí, jestli jsi živý nebo mrtvý, a z toho proklatého stropu na mě nepřestávaly pršet kameny.”

Reno popadl bratra za paži. „Kriste pane! Taky jsi z toho nemusel vyváznout! Ta skála v kojotí noře byla prohnilá jak perník.”

„No a ty bys snad šel po svých, kdybych uvízl v nějaké proklaté šachtě?” zeptal se Rafe.

Reno zavrtěl hlavou. „V žádném případě.”

Rafeův výraz na okamžik změkl. Ze všech sourozenců si byli s Renem nejbližší.

„Konečně jsem prohrabal otvor, ale zaboha jsem se nemohl protáhnout dovnitř,” pokračoval Rafe. „Viděl jsem světlo z tvé lucerny, ale na volání jsi neodpovídal. A pokaždé, když jsem zkusil tu díru rozšířit, uvolnil se další kus stropu.”

„Tak jak ses ke mně nakonec dostal?”

„Nedostal. To zvládla Eve.”

„Cože?”

„Nějak se jí podařilo prolézt tím malým otvorem. Začala z tebe odhrnovat suť, ale najednou se to kolem začalo všechno třást a skřípat. Zařval jsem na ni, aby tě nechala být a zachránila aspoň sebe.”

Reno stiskl bratrovu paži tak křečovitě, že na ní určitě zanechal modřiny.

„Ale neposlechla,” pokračoval Rafe chraptivě. „Nějakým zázrakem se jí podařilo vytáhnout tě zpod té hromady a dostat tě pryč dřív, než se stěna šachty zbortila. Když jsem se k ní konečně dostal, pořád ještě tě táhla, v pláči tě volala jménem a snažila se tě zachránit, zatímco vlastní život jí byl ukradený.”

Reno otevřel ústa, ale sevřeným hrdlem ze sebe nevypravil ani hlásku.

„Možná jsi to děvče vážně našel v saloonu,” vybuchl náhle Rafe zuřivě. „Ale má větší cenu než všechno to zlato, které jsi kdy objevil a ještě objevíš!”

Reno zavřel oči a zoufale se snažil ovládnout se, nevybuchnout a nezaútočit.

„Zdržela se tu dost dlouho, aby slyšela, jak si pouštíš pusu na špacír ohledně podvodnických holek ze saloonu,” dodal ještě Rafe. „Pak se umyla, oblékla si krásné červené šaty, osedlala svou hnědou klisnu a odjela odtud, jako by jí v patách hořelo.”

Reno si složil hlavu do dlaní. Předtím skálopevně věřil, že už nemůže trpět víc než v okamžiku, kdy se dozvěděl o Evině zradě. Krutě se mýlil.

Ale Rafe ještě neskončil a Reno se pořád nanovo přesvědčoval, o kolik hlubší bolest může pociťovat.

„Nechala ti tady pozdrav,” řekl Rafe.

Klamně ledabylým pohybem Rafe rozvázal sedlové vaky, které s sebou přinesl. Vysypaly se zlaté pruty a třpytivě zacinkaly o zem.

„Tady máš svoje zlato, bratříčku. Na to se můžeš spolehnout.”

Renův výraz nepředstíraného utrpení způsobil, že Rafe své krutosti hned zalitoval. Vztáhl k bratrovi paži, ale to už byl Reno na nohou a lhostejně odcházel od zářivě zlaté hromady zlata.

„Kam máš zamířeno?” zeptal se Rafe.

Reno neodpověděl.

„A co bude se zlatem?” nepřestal dorážet Rafe.

„Zlato ať jde k čertu!” vybuchl Reno divoce. „V tom dole je ho ještě celé moře!”

Ale na světě existovala pouze jedna žena, která ho milovala víc než svoje vlastní pohodlí, a on ji ztratil.

„Buď tak hodná a přespi dnes večer v domě,” zvala usměvavě Willow. „Tady ve srubu příšerně táhne.”

„Díky, ale radši ne,” odmítla Eve. „Už takhle máš se mnou dost starostí. Hned ráno budu pokračovat v cestě.”

„Jaképak starosti, ani náhodou,” namítla Willow pohotově. „Jsem ráda, když si můžu poklábosit s jinou ženou.”

Eve se obrátila ke Calebovi. „Ráda bych ti za dnešní nocleh zaplatila…”

„Evelyn Starrová Johnsonová!” skočil jí do řeči Caleb, „kdybys už beztak netrpěla, přehnul bych si tě přes koleno a naplácal ti za trest, že už zase začínáš.”

Přes Evin obličej se kmitl náznak úsměvu. Vytáhla se na špičky a zlehka ho políbila na tvář.

„Jsi moc hodný chlap, Calebe Blacku,” zašeptala.

„Tak tohle by spousta lidí považovala za novinku,” poznamenal suše. „A protože jsi tak posedlá tím odjezdem, vyrazíme hned za úsvitu. Na to, abys jela sama, je tenhle kraj příliš nebezpečný.”

„Děkuju.”

„Rádo se stalo,” poznamenal Caleb. „Ale až začne Reno kolem sebe střílet vzteky nad tím, že se musí táhnout až do Canyon City, musíš mu vtlouct do hlavy, že můj nápad to nebyl.”

„Reno by kvůli mně nepřejel ani přes louku, natož aby se táhl do Canyon City a přes Velký kaňon.”

Eve se obrátila na patě a zašla do srubu, v němž žila Willow s Calebem, než si postavili ten velký dům.

Willow sledovala Eve nešťastným pohledem, dokud nezašla do srubu a nezavřela za sebou dveře.

„Proč nechce přespat s námi v domě?” obrátila se k manželovi.

„Řekl bych, že ze stejného důvodu, z jakého nechce u nás zůstat. Dobře ví, jak se Reno staví k tomu, že se jeho sestra musí bavit s holkou ze saloonu.”

„Eve možná v saloonu pracovala, ale holka ze saloonu není ani náhodou!” vybuchla Willow zoufale. „Kriste pane, jak jen může být takhle slepý?”

„To může a stejně dobře, jako jsem zpočátku byl vůči tobě slepý já. A totéž platilo i pro Wolfa a jeho Jessi.”

„Že by to bylo tím, že jste muži?” nadhodila Willow přidrzle.

Caleb se rozesmál a přitáhl si ji do objetí.

„Ale stejně, měla bych Rena vytahat za uši,” zamumlala, když jí Caleb sklouzl paží k útlému pasu.

„Tak kvůli tomu si hlavu lámat nemusíš, broučku, tuhle práci obstará Rafe. Těšil se na to tak neuvěřitelně, že mi bylo Rena skoro líto.” Než Willow stačila odpovědět, Caleb ji políbil. Trvalo dlouho, než od ní zvedl hlavu.

„Ethan spí?” zeptal se.

„Ano,” přisvědčila šeptem.

„Nemáš zájem naučit se ještě dalších pár triků, pokud jde o chytání pstruhů holýma rukama?”

„A kdo bude pstruh tentokrát?” zeptala se Willow s tajeným úsměvem.

Caleb se něžně rozesmál. „Budeme se střídat.”

Eve seděla u jediného stolu ve srubu, jenž měl pouze jednu místnost, a dívala se oknem na měsíc. Světlo lampy házelo pohyblivé stíny na dřevěnou desku stolu. Eve smutně přemýšlela a přitom mechanicky míchala paklík karet. Při každém zamíchání jí však několik karet uniklo a sklouzlo na stůl.

Eve se roztržitě zamračila a napjala prsty. Měla je teď v mnohem lepším stavu, než když před pár dny dorazili na Calebův ranč, ale přesto zůstávaly neohrabané, ztuhlé jako vzpomínka na ty hrozné chvíle, které strávila v dole a zběsile se snažila ze sutin vyhrabat něco mnohem cennějšího než zlato.

Nechala tu ta podvodnická holka vůbec nějaké zlato?

Eve zvolna zaťala pěsti. Stejně pomalu je opět rozvinula. Položila je dlaněmi na stůl a tiskla je k dřevu tak silně, až ten třas, který se jich při zopakování Renových slov zmocnil, nebylo znát.

Po chvilce se Eve zhluboka nadechla a opět sebrala karty. Srovnala je a pečlivě se opět pustila do míchání. Když jí tu a tam karta vyklouzla, nevšímala si jí, teprve po chvilce spadlé karty zvedla a míchala dál.

Eve si dobře uvědomovala, že by měla spát, protože cesta do Canyon City bude dlouhá a únavná, ale přesto k ní spánek nepřicházel. Kdykoli zavřela oči, slyšela skřípot bortící se skály, jež se nad Reném vzdouvala jako příšerná vražedná vlna.

Od vzdálených stájí zaslechla tlumené mužské hlasy. Eve naklonila hlavu k rameni, přesvědčila se pohledem na nebe, jak vysoko stojí měsíc, a usoudila, že Železný obr se vydává na obhlídku ranče dříve než jindy.

Opět si podvědomě protáhla prsty, sesbírala vyklouzlé karty a zadívala se na ně. Čím víc ruce procvičovala, tím byly ohebnější a mrštnější, ale do své normální zručnosti měly hodně daleko.

Ode dveří srubu k ní zavál chladný poryv větru právě ve chvíli, kdy se zoufale snažila zamíchat karty a neztratit přitom ani jedinou. Polekaně zvedla hlavu.

V otevřených dveřích stál Reno a upíral na Eve stejný pohled jako tehdy v saloonu Golden Dust, prohlížel si ty červené šaty, neuhýbavé zlaté oči a rozechvělá ústa.

Vyčerpaný po dlouhé cestě, s obličejem pořád pořezaným a zhmožděným ze závalu, vypadal dokonce ještě přitažlivěji než v jejích vzpomínkách. Oči se mu změnily na lačný zelený oheň.

Když Reno zamířil k Eve, karty se jí v prstech roztřásly a vysypaly se na stůl na neuspořádanou hromádku. Poslepu je začala chvatně sbírat, ale ruce se jí klepaly tak strašně, že je radši sbalila do pěstí a ukryla je v klíně.

Reno odtáhl druhou židli od stolu a posadil se. Jediným máchnutím paže smetl karty na zem. Třepetaly se jako padající listí na podzim. Rozepnul si kazajku a z kapsičky u košile vytáhl nový paklík karet.

„Rozdáváme na pět karet. Vklady do banku na stůl,” pronesl chraptivě.

Eve ta výzva připadala povědomá. Přesně to řekla ona sama, když si tehdy v saloonu Reno přisedl k jejímu stolu mezi oba psance a zapojil se do hry.

Eve se pokusila vstát od stolu, ale zaboha to nedokázala. Paže i nohy jí odmítaly poslušnost. Honem uhnula pohledem ke kmitajícím stínům, jen aby se nemusela dívat na Rena. Nesnesla vědomí, že Reno se na ni dívá, že vidí, co vidí.

Holka ze saloonu. Podvodnická karbanice. Koupená ze sirotčího vlaku.

„Ale já u sebe nemám peníze,” namítla tiše. Mluvila bez výrazně, jako s cizím člověkem.

„Však já taky ne,” přikývl Reno. „Mám dojem, že musíme vsadit sami sebe, jinak vypadneme ze hry.”

Eve nevěřícně sledovala, jak Reno rozdává karty. Když před ní leželo všech pět karet, automaticky po nich vztáhla ruku. Stejně automaticky pak sáhla po další kartě, protože s těmi, co měla, jiný krok ani udělat nemohla. Zvedla ji a pohlédla na ni. Byla to srdcová královna.

Na zlomek vteřiny Eve nevěřila vlastním očím. Potom se jí z ruky pomalu vysypaly všechny zbylé karty.

Reno se naklonil a obrátil je lícem nahoru. Seřadil je před Eve. Ve světle lampy barevně zářila desítka, spodek, svršek, královna, král a srdcové eso. Královská fleš.

„Je to víc než mám a než kdy budu mít!” prohlásil Reno a odhodil svoje karty, ani se na ně nepodíval. „Jsem tvůj, holčičko, budu ti patřit tak dlouho, dokud o mě budeš stát, a způsobem, jakým o mě budeš stát.”

Sáhl do kapsičky u košile a vytáhl smaragdový prsten.

„Ale radši bych byl tvůj manžel než milenec.”

Nabídl prsten Eve na otevřené dlani a mlčky ji tím žádal, aby ho přijala. Eve se zalily oči slzami. Složila si ruce do klína, aby odolala pokušení vzít si prsten a s ním i toho muže.

„Proč?” zašeptala nešťastně. „Vždyť mi nnevěříš.”

„Nevěřím sám sobě,” přiznal se Reno přiškrceným hlasem. „Vyváděl jsem kvůli Savannah Marii jako malý kluk a zapřísahal jsem se, že už nadosmrti nedovolím, aby mě nějaká žena takhle ovládla. Jenže pak jsem potkal tebe.”

„Jsem podvodnická profesionální hráčka karet a holka ze saloonu.”

Reno ukázal na karty, které na Eve vyšly při rozdávání.

„A já jsem podvodnický hráč karet a pistolník,” řekl. „Mám dojem, že se k sobě dokonale hodíme.” Když Eve dál seděla s rukama v klíně a mlčela, Reno v návalu bolesti zavřel oči. Pomalu vstal, přiklekl vedle ní a položil dlaň přes její chladné prsty.

Dívala se upřeně na stůl, jen aby mu nemusela hledět do očí. „Copak tobě vadí i pouhý pohled na mě?” zeptal se jí šeptem Reno. „Copak v tobě nezůstala ani špetička z toho, co bývalo?”

Eve se zhluboka a rozechvěle nadechla. „Ukázala jsem ti kamenné lodě a suchý déšť… ale světlo, v kterém předměty nevrhají stíny, to jsem nenašla. Některé věci prostě nejsou možné.”

Reno se zvedl prkenně jako stařec. Krátce pohnul rukou, jako by chtěl Eve pohladit po vlasech, ale neudělal to. Místo toho se natáhl po srdcové fleši, kterou jí rozdal.

Pustil zlatý prsten na karty. Ve světle lampy bylo znát, jak se mu třesou ruce. Reno se na ně zadíval, jako by je viděl poprvé v životě. Potom zvedl oči k dívce, jejíž ztráta by ho strašila až do konce života.

„Měla jsi mě v tom dole nechat,” zašeptal.

Eve zkusila odpovědět, ale hrdlo sejí sevřelo slzami.

Prkenně se obrátil a zamířil ke dveřím. To utrpení bylo nesnesitelné.

„Ne!” vykřikla Eve.

V tu ránu byla na nohou a řítila se k němu.

Reno ji popadl a zabořil si obličej do její šíje. Svíral ji tak křečovitě, jako by se bál, že mu ji někdo vyrve. Když na pleti ucítila sžíravý žár jeho slz, zatajil se jí dech. Zajíkavě vyslovila jeho jméno.

„Neodcházej,” prosila Eve zoufale. „Zůstaň se mnou. Já vím, že na lásku nevěříš, ale já tě miluju. Miluju tě!”

Reno ji objal ještě pevněji. Když konečně znovu našel hlas, zvedl hlavu a pohlédl Eve do očí.

„Ukázala jsi mi kamenné lodě a suchý déšť,” zašeptal a něžněji přitom slíbával slzy. „A potom jsi mi ukázala i světlo, v kterém žádné předměty nevrhají stín.”

Eve se zachvěla a znehybněla, vzhlížela však k němu s tichou otázkou v očích.

„Láska je to světlo, které nevrhá stín,” řekl jí Reno prostě. „Miluju tě, Eve.”

Epilog

Než se poslední osiky změnily na holé přízraky na podzimní obloze, měli už Reno a Eve po svatbě. Stáli před svými přáteli, přísahali si navzájem, že spolu budou sdílet život až do konce svých dnů, a Eve měla na sobě dárky od Rena: třpytivou šňůru perel, starožitný španělský zlatý prsten se smaragdy, a navíc sama zářila tak oslnivě, že Reno téměř nebyl mocen slova.

Přes jiskřivě zasněženou zimu zůstali u Willow a Caleba, smáli se a společně pracovali, hráli si s Ethanem a zpívali vánoční koledy tak melodicky, že jim záviděly i kůry andělské.

Když nastalo jaro, odjeli Reno s Eve den cesty západním směrem k místu, kde rozeklaná a zelení pokrytá stolová hora držela stráž nad dlouhým a úrodným údolím. Na březích bystré říčky si spolu vystavěli dům, který je chránil před mrazy, v letním žáru nabízel stinné útočiště a voněl rozkvetlým šeříkem, který Reno zasadil kolem domu jako dárek pro Eve, když se jim narodilo jejich první dítě.

A děti, jež Reno s Eve přivedli na svět, dobře věděly co je svoboda v dosud nezkrocené zemi. Ochutnaly zběsilý sluneční žár v kamenném labyrintu, s úžasem si prohlížely značky a symboly vytesané do skály lidmi dávno vyhynulých náradů a jiné kultury.

Dvě děti se staly rančery, další se s Wolfem Lonetreem naučil chytat mustangy.Čtvrtý syn žil s kmenem Utahů a zapsal jejich jazyk a báje dřív, než i tento národ zmizel ze světa.

A pátý syn stál s prastarým deníkem v jedné ruce a se zbytkem třmenu v druhé mezi nádhernými a záhadnými kamennými ruinami zbylých civilizací, jež byla tak stará, že si nikdo nevzpomínal ani na její skutečné jméno.

Po boku mu stála sestra a okouzleně se rozhlížela. Držela skicák plný náčrtů záhadných úkazů kamenného bludiště, jehož nejhlubší tajemství zná jenom Bůh.

Po čase si všechny děti Eve a Rena, každé jindy a každé po svém, vybraly svůj díl splněných i nesplněných snů, přetrpěné bolesti a nezapomenutelné radosti. Ale především každé z nich samo objevilo pravdu o kamenných lodích a suchém dešti, a o záři toho mytického světla, v němž žádný předmět nevrhá stín.

A tím světlem je láska.