Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Only 4 - Jenom láska

Stejně jako v předešlých dvou knížkách, děj autorčina nového díla se rovněž odehrává v panenském kraji Colorada minulého století. Jeho ústředním hrdinou je Raf, nesoucí přezdívku Whip, poslední a nejmladší ze sourozenců Moranových. Jako věčný tulák procestoval křížem krážem pomalu celý kontinent, avšak nikde se nedokázal zdržet dlouho, stále ho nějaká tajemná síla hnala vpřed. Až tady, v divoké kráse Colorada, nachází v drsných horách srub a v něm překrásnou dívku, kterou už dlouhou dobu vídal ve svých nejtajnějších snech.

I když mu krásná Shannon učaruje na první pohled, Whip se nečekaně touze a vášni brání. Trápí ho pomyšlení, že by mohl ztratit svou svobodu, kterou miluje nade vše, že by mohl přijít o kouzelné východy slunce nad opouštěnou divočinou. Po mnoha zápletkách si však nakonec uvědomuje, že Shannon ho přece jen vábí ze všeho nejvíc, a že ani nejkrásnější východ slunce mu jeho život nenaplní to dokáže jen a jen ryzí, opravdová láska.

Léto 1868,Echo Basin, Colorado

Je strachy celá bez sebe. Chůzi má vláčnou jako med. Tyto dvě myšlenky vtrhly do hlavy muže jménem Rafael „Whip“ neboli Bič Moran současně. Whip sám netušil, co ho k té neznámé dívce přitahuje víc, zda ten její strach, či představa medu. Doufal, že strach.

Krev rozbouřená až k bodu varu mu však prozradila pravý opak. Pod dívčiným oblečením sestávajícím z odřeného pánského vlněného kabátku a plandavých kalhot se rýsovaly skrznaskrz ženské tvary. Navzdory statečně vzpřímené páteři, vysoko zdvižené bradičce a odhodlanému pohledu čišel z té osůbky ryzí děs.

Whip neměl tušení, co je příčinou dívčina strachu ani proč mu to tak nesmírně vadí. Věděl jediné, a sice že tu příčinu se musí dozvědět.

Whip zůstal ještě chvilku nehybně stát ve studeném bahně před jediným obchodem v Holler Creek. Ledový vichr horského kraje mu pronikal silnou vlněnou látkou kabátu. Děvče ten chlad muselo pociťovat stejně jako on. Celé roztřesené vběhlo do omšelých dveří obchodu.

S plavnými pohyby člověka v plné síle, jenž své tělo ovládá jako dokonalý stroj, následoval Whip dívku přes práh skladiště, v němž se prodávalo nejrůznější zboží. Poryv větru za ním zabouchl dveře s hlasitým třesknu –

tím. Ani to nevnímal, veškerou svou pozornost soustředil na děvče s plavnou, jemně houpavou chůzí.

Dívka se zastavila v pruhu slunečního světla dopadajícího dovnitř jedním z mála oken, které nebylo rozbité a zatlučené prkny. Pár minut přejížděla dychtivým pohledem po vyrovnaných hromadách oblečení, nářadí a nejrůznějšího domácího vybavení. V prstech útlé ruky křečovitě svírala jakýsi drobný předmět.

Jako kdyby vycítilo Whipův pronikavý zájem, děvče se k němu náhle otočilo. Vyvolalo v něm dojem zářivě zbarvené podzimní oblohy, modři tak jasné a hluboké, že by do ní člověk mohl hledět navždy a nikdy by se té krásy nenasytil. A ten kousek vlasů, který dívce vykukoval pod obrovským kloboukem, to už byl přímo zosobněný podzim – lesklé kaštanové kadeře protkané rudozlatými odstíny, jako spoutané plameny ohně ve spadaném listí.

Vždyť už jsem ji někde viděl, uvědomil si. Ale kde?

V následujícím zlomku vteřinu ho proťala pravda jako blesk rozbouřenou oblohu.

Ve snu. Je to ta dívka stojící ve dveřích srubu, čeká, donekonečna jenom čeká…

Na mě…

Whip zíral na dívku jako zkamenělý. Zpod jejího odrbaného stetsonu vyklouzla bujná kadeř. Vlasy sejí vedle pobledlé tváře třpytily jako hedvábí.

Bez rozmýšlení přistoupil Whip blíž a pozvedl ruku, aby jí pramínek zastrčil zpět za ucho. Sotva si však uvědomil, co má v úmyslu, honem ucouvl a raději se dotkl vlastního klobouku.

„Dobrý den, madam,“ pozdravil a pokývl na dívku.

Děvče zamžikalo a očima se mu pověsilo na mohutnou dlaň. Whip dobře věděl proč. Z jeho bleskově rychlého pohybu se nedalo předem vyčíst, zda se nechce dotknout přímo jí, a nejen zdvořile střechy svého klobouku.

Dívka pak pohledem sjela od jeho dlouhých prstů k biči dobytčáku, který měl svinutý kolem pravého ramene. Užasle vykulila oči.

Honáci a vozkové s dobytčími biči nepředstavovali v koloradském kraji žádnou vzácnost, rozhodně ne takovou, aby bič mohl někoho polekat. Dívčina podvědomá reakce však Whipovi prozradila, že ho nejspíše zná.

Či, přesněji řečeno, že o něm ví.

Upjatým pokývnutím přijalo děvče Whipův zdvořilý pozdrav. Potom se od něho chladně odvrátilo.

„Pane Murphy?“ zavolalo chraptivě.

Whip cítil, jak se mu tělo napjalo, jako by ho dívka pohladila od čela až po špičky prstů na nohou. Její hlas, stejně jako chůze, připomínal čirý letní med.

Tak dlouho už jsem neměl ženu!

Sotva se tahle myšlenka kmitla Whipovi hlavou, naráz si uvědomil, že to není pravda. Nikdy nepatřil k mužům, kteří otročí své smyslnosti. Příliš mnoho let strávil u různých kmenů a národů, kde byly ženy pro cizince zakázaným zbožím, a to i když šlo o zdvořilého a mírného člověka se širokými rameny, kouřově šedýma očima a vlasy v barvě planoucího slunce.

„Pane Murphy?“

Ozvalo se zabručení a zarachocení a ze zadní části místnosti se k nim začaly blížit neochotné kroky. Majitel obchodu se vyštrachal ze svého pohodlného křesla vedle kamen, které ani zdaleka nestačily vyhřát tu rozlehlou prochladlou barabiznu, plnou neladně uspořádaných hromad se zbožím. Protože šlo o jediný obchod v tomto dalekém zlatonosném kraji Echo Basin, byl Murphy trochu rozmazlený. Rád ve svých zákaznících vyvolával dojem, že jim prodejem svého předraženého zboží poskytuje bůhvíjakou laskavost.

Dveře do obchodu se za Whipovými zády opět otevřely. Podvědomě se otočil a ustoupil z cesty. Současně s tím mu ruka sjela k rukojeti biče pod pravým ramenem. Přestože šlo o nezvykle rychlý pohyb, nepůsobil nijak výhružně. Bylo to pouze automatické jednání člověka, který byl navyklý žít o samotě v místech plných nebezpečí, mezi nejnebezpečnějšími ze zvířat – lidmi.

Čtveřice mužů tísnících se ve dveřích představovala zosobněný důvod toho, proč se Whip v Echo Basin raději neobracel k nikomu zády. Culpepperovi mládenci byli mnohem horší než běžná zlatokopecká cháska. Hlučné, chlípné, špinavé a násilnické lenochy nesnášel snad každý, a to, jak se v kraji vykládalo, včetně jejich matky žijící v Arkansasu.

Jen málokdo mohl s jistotou určit, který Culpepper je Beau, který Clim nebo Darcy či Floyd. Ne že by to někoho zajímalo. Byli jeden za osmnáct a další bez dvou za dvacet a navíc jeden od drahého k nerozeznání. Hnědé vlasy, světle modré oči, kostnatí, vzteklí. Tvořili nerozlučné stádo. Společně hledali zlato, společně lovili a rvali se, společně chodili za děvkami.

Jedna šeptanda dokonce tvrdila, že Culpepperové taky společně okrádají zlatokopy, kteří odváželi své zlato z Echo Basin do Canyon City, ale přímo při činu je zatím nikdo nepřistihl. A nikdo to obvinění ještě veřejně nevznesl. Muže, kteří Culpepperům zkřížili cestu, pronásledovala zvláštní smůla, a sice že se probudili ztlučení, zakrvácení a pevně rozhodnutí sbalit si své saky paky a zkusit štěstí v jiné a odtud hodně vzdálené části Skalnatých hor.

Culpepperové byli možná líní, pokud šlo o vytloukání zlata z tvrdé sklály, zato se velmi ochotně rvali, a používali přitom nejen pěsti, ale i nože, pistole a těžké boty.

Whip ledabyle ucouvl víc ke zdi, aby si připravil dostatečný prostor. Nečekal sice, že by došlo až na projevy násilí, ale rozumný muž je vždycky ve střehu.

A Whip rozumný rozhodně byl. Ze svého místa viděl jak na dívku po své pravé ruce, tak na všechny čtyři Culpeppery po levici.

Pokud si chlapi Whipova manévru vůbec povšimli, nedali to v nejmenším najevo. Bleděmodrýma očima hltali dívku tak bezostyšně, jako by to bylo jehňátko zrozené výhradně pro jejich tesáky.

„Tak co to bude, Shannon?“ zavrčel Murphy. „A pospěš si, holka. Ledviny mi v tomhle svinským průvanu dávají proklatě zabrat.“

„Mouka. Sůl.“ Shannon se chvatně nadechla. „Kus špeku a jedna dvě špetky pečicí sody.“ Murphy uryl: „Čím platíš?“ Byl to rozkaz, nikoliv otázka.

Shannon otevřela zaťatou pěst. Na dlani se jí zaleskl zlatý kroužek.

„Svým snubním prstenem.“

Whipem projela ledová vlna zklamání, protože pochopil, že děvče je vdané.

Ale to je přece samozřejmé, připomněl si v duchu. Děvče s takovou chůzí by v hnízdě, jako je Echo Basin, těžko mohlo žít samo.

A její manžel musí být proklatý hlupák, že jí dovolil přijít do Holler Creek bez doprovodu.

„Zlato?“ strčil Murphy nos až těsně k prstenu.

„Ano.“

To kratičké slovo prozradilo o Shannoniných citech mnohé, stejně jako jemné chvění její ruky natažené vstříc k Murphymu.

Whip po dívce soucitně mžiknul. Minulá zima musela být pro Shannon a jejího manžela pořádně krutá, když kvůli doplnění těch nejzákladnějších zásob chce prodat svůj snubní prsten. A přitom za něj mnoho nedostane.

Murphy pomalu natáhl po prstenu ruku. Tedy, pomalý byl, dokud se svými špinavými prsty dotýkal Shannoniny kůže. Když konečně sebral prsten z dívčiny čisté dlaně, najednou se pohyboval dost rychle, aby si bez otálení ověřil kvalitu zlata.

Zatímco Murphy zkoušel zlato mezi zuby, Shannon spustila pravou ruku k boku. Oblečení, stejně jako dlaně, měla až úzkostlivě čisté. Teď si třela dlaň o své nepadnoucí kalhoty, jako by z ní chtěla vydrhnout Murphy ho dotek.

Culpepperům to neušlo a rozřehtali se.

„Hele, dědku! Nějak se jí nezamlouvalo, jaks ji osahával těma špinavejma prackama!“ zahulákal jeden z nich. „Ale co bys řekla těm mejm, kotě? Zrovinka minulem tejden jsem se myl.“

„Tvá pazoury nejsou o nic čistší než moje, Beaue!“ ozval se další Culpepper.

„Sklapni, Clime!“ okřikl ho Beau. „Běž si najít na mazlení jinou hračku, já si ji taky našel sám. No nemám pravdu, kotě?“

Shannon se tvářila, jako by Culpepperové vůbec neexistovali.

Whip však věděl, že zřetelně slyšela každičké slovo. Držela se ještě víc zpříma než obvykle a štědré obrysy rtů přísně sevřela – ať už strachy, nebo odporem.

Doufám, že tihle mládenci mají lepší způsoby, než předpokládám, říkal si Whip v duchu ponuře. Proklatě nerad bych se tomu čtyřlístku musel postavit jen s býkovcem a modlitbou na rtech.

Murphy kousl ještě jednou do prstenu, zavrčel a strčil si ho do kapsy umaštěných flanelových kalhot.

„Tvůj starej musel vybrat svůj zábor do dna, jestli je tohle všechno zlato, co vám zbylo,“ poznamenal Murphy.

„Na to se radši zeptejte rovnou jeho!“ odsekla Shannon. „Tedy pokud ho najdete dřív, než on si najde vás.“

Murphy si odfrknul a Culpepperové zařvali smíchy.

„Ten krapet zásob, co za prsten dostaneš, vám nevydrží ani na čtrnáct dní, natožpak přes celý léto,“ pokračoval jízlivě Murphy.

„Můj manžel je skvělý lovec a nesejde mu na tom, jaká se mu zrovna nachomýtne kořist.“

Shannon se významně odmlčela.

Ne snad, že by musela ještě něco dodávat. Culpepperové se po sobě váhavě podívali. Potom se Beau ďábelsky zašklebil.

„Jasně, v jednom kuse slyším, jakej je tvůj starej báječnej střelec, ale střílet jsem ho ještě nikdá neviděl,“ cenil žluté zuby. „A když tak o tom přemejšlím, vlastně jsem Tichýho Johna neviděl ani jednou, a to se tady motáme už dobrý dva roky!“

Když si Whip uvědomil, že tím „skvělým střelcem“ je Tichý John, naráz pochopil, proč našla Shannon dost odvahy jezdil do města bez ochrany. Pověst Tichého Johna jako jednoho z nejproslulejších pistolníků celého Západu nutila člověka vyslovit jeho jméno ze samého strachu nanejvýš šeptem – a nechat jeho manželku na pokoji, i kdyby měla sebesvůdnější chůzi.

„Tichý John si na společnost nepotrpí!“ usekla Shannon. „Většina lidí ho nikdy neviděla, a přesto o něm ví a mluví.“

Tón hlasu měla ostrý, téměř rezavý. Přitom se po Culpepperech ani neohlédla. Jako kdyby beztak věděla, s kým má tu čest.

A co jsou zač.

„Mouku a sůl,“ zopakovala Murphymu. „Laskavě mi to zboží dejte, když už jsem zaplatila. Čeká mě dlouhá zpáteční cesta.“

„No to jo, zvlášť na tý starý mule, co na ni tvůj manžel nedá dopustit,“ prohodil Murphy lhostejně. „Jen co obsloužím toho vysokýho cizince a tady Culpeppery, tak ti tvý zboží navážím.“

„Ale já nemám naspěch,“ ozval se Whip. „Obslužte dámu. Byla tady první.“

Murphy jen něco zabručel, cizincova logika na něho valný dojem neudělala. Zadíval se na Shannoninu pravou ruku, na tu, kterou si po jeho doteku otírala do kalhot. Usmál se a odhalil přitom zuby potřísněné tabákovou šťávou.

„Zkus vymyslet, čím bys mi tu práci kapku osladila,“ obrátil se na Shannon, „a možná se k tvýmu nákupu dostanu ještě před setměním.“

„Tím byste mého manžela nesmírně zklamal.“

„A mě zrovna tak,“ dodal Whip.

Murphymu to varování došlo. Shýbl se pod pult, vytáhl pušku a pleskl s ní na otřískanou dřevěnou stolní desku. Ústí sice nemířilo na nikoho konkrétního, ale Murphy držel ruku nápadně blízko spouště.

Whip se zachmuřeně pousmál. Murphy nebyl první, kdo si ho spletl s nezaměstnaným honákem a žil v pošetilé představě, že puška je rychlejší než býkovec. Ovšem tenhle druh nedorozumění hrával Whipovi pravidelně do ruky. I okamžik překvapení lze totiž počítat mezi výhody.

Přesto Whip nepřestal doufat, že k bitce nedojde. Čtyři na jednoho, to bylo asi tak o tři chlapy víc než o kolik měl každý rozumný člověk zájem.

„Prostě jen vyřiďte dámě její objednávku,“ požádal Whip klidně. „A pokud vy, hoši, máte vážně tolik naspěch, klidně se zařadím až na konec fronty.“

Shannon se opět ohlédla po Whipovi a oči jí zasršely jako safíry.

„Děkuju,“ vydechla.

„Rádo se stalo, madam,“ dotkl se Whip elegantně střechy svého klobouku.

Navzdory Whipově zdvořilosti se Shannon odvrátila dřív, než stačil pokračovat v rozhovoru.

Whipa ten pocit pronikavého zklamání až vyděsil. Už pouhé naslouchání Shannoninu hlasu mu působilo stejně mocnou rozkoš jako pohled na její chůzi či snaha dohlédnout až na samé dno jejích nevídaně modrých očí.

„Hej, kotě!“ houknul Beau.

Shannon vytrvale zůstávala otočená ke Culpepperům zády.

„To je od tý kočky fakt milý, že nám ukazuje ten svůj pěknej zadeček,“ prohodil Beau jen tak, jakoby pro sebe. „Teda, je kapku ouzkej, ale furt dost akorát na to, aby bylo za co popadnout, kdyby se snad moc cukala, až by se to člověku začalo zamlouvat nejvíc.“

Culpepperové zařvali smíchy, jako by Beau pronesl ten nejlepší vtip na světě.

Shannon se ani nehnula.

„Dělá ti to Tichej John taky tak, kotě?“ zeptal se Beau. „Nebo tě zkrátka přehne přes židli a ošoustá jako nadrženej kozel, páč stejně nic jinýho nejni?“

Shannon zbělela ve tváři jako sůl, ale neohlédla se a neřekla jediné slovo.

I Whip zdánlivě nereagoval. Pouze sledoval Beaua a odhadoval vzdálenost mezi Shannon a čtyřlístkem ničemů. Dva z těch chlapů jako by se navzájem podpírali a lehce vrávorali. Táhl od nich pach potu a zvětralé whisky.

Možná že ti dva by při bitce vydali taktak za jednoho, zadoufal tajně Whip. Začnu nejdřív s ostatními a tenhle páreček si nechám nakonec.

Murphy přecházel skladištěm těžce a zvolna, jako by se až po prsa brodil bahnem, a neochotně dával do kupy tu trošku Shannonina zboží.

„Hele, s tebou mluvím!“ dorážel Beau na Shannon. „Stáhnu ti ty rozdrbaný kalhoty a popadnu tě za –“

„Murphy!“ pronesl Whip zvučně a přerušil tak Beauovy sprosťárny. „Nemusíte snad odměřovat sůl zrnko po zrnku. Rád bych odtud vypadl ještě před západem sluncem.“

Beau střelil po Whipovi nenávistným pohledem.

Whip se usmál. Pod zlatým knírkem působila křivka jeho úst spíše zlověstně než konejšivě, ale Murphy byl příliš daleko, než aby to zaregistroval, a Culpepperové zase viseli pohledem výhradně na Shannon.

„Hele, moc si tady jen tak pro nic za nic nevyskakujte, jo?“ vyštěkl Murphy z opačného kouta skladiště. „Makám tak rychle, jak to jenom jde.“

„Tak sebou hoďte ještě víc. Dáma má naspěch.“

Cosi v tónu Whipova hlasu přimělo Culpeppery, aby se obrátili a konečně pohlédli na plavovlasého cizince.

Ale všechno zůstalo při starém. Pořád to byl ten statný muž s plavnými pohyby, s býkovcem přehozeným přes pravé rameno, smířlivým úsměvem, ale nebylo u něho vidět ani pistoli, ani pušku. A Culpepperové měli u opasku zavěšená pouzdra s pistolemi a s jejich tasením by dvakrát neváhali.

„Radši se zařiď podle Murphyho rady, mladej!“ vycenil Beau zuby na Whipa, „a nevyskakuj si tady!“

Při těch slovech klouzala Beauovi ruka k opasku, těsně nad odřenou dřevěnou pažbou koltu.

„Možná že vejškou vydáš za dva,“ přisadil si Clim, „ale my jsme čtyři, jestli ti to neušlo, a taky žádný mrňousové, a navíc máme bouchačky.“

„To všechno vidím,“ připustil nevzrušeně Whip.

Víc však nedodal.

Culpepperové dali hlavy dohromady a něco si spolu mumlali. Zřejmě se shodli v tom, že cizince dostatečně zastrašili, protože znovu začali dorážet na Shannon.

„A kdyby ses k nám ráčila otočit, kotě?“ vzal si slovo opět Beau. „Prdelku máš sice primovní, ale radši bych se ti podíval na kozičky.“

„Jojo,“ sekundoval mu Clim, „celou zimu jsme si lámali hlavy, jak by asi vypadaly bez těch mužskejch hadrů, co v jednom kuse nosíš. Máš cecky hnědý jako stará Betsy, nebo růžový jako Clementine?“

„Jenže Clementine si ty svoje natírá růží,“ zahuhlal další z Culpepperů. „A není to jediný místo, který si takhle vylepšuje.“

„Neplácej blbosti, Darcy!“ odsekl Clim. „Měl jsem ty cecky v hubě už tolikrát, že bych ksakru musel poznat, jestli jsou skutečný, nebo nabarvený.“

Shannon se zachvěla.

Povšiml si toho pouze Whip, protože z mlčící dívky nespouštěl pozorný pohled.

Beau to schytá jako první. Bez diskuse. Ten grázl potřebuje dostat pořádně přes prsty.

Whip udělal krok kupředu.

„Ne,“ pravila Shannon tiše a obrátila k němu hlavu. Podívala se Whipovi přímo do tváře. „Nevšímejte si jich. Ty řeči nemají větší význam než štěkání psů ve větru.“

Culpepperové Shannon nezaslechli, protože se zabrali do hádky, co dalšího a zda vůbec něco si Clementine vylepšuje růží.

Whip střihl po odpudivém čtyřlístku ledovým pohledem a v duchu se neubránil otázce, kolikrát už musela Shannon snášet jejich oplzlé řeči. Pravděpodobně pokaždé, kdykoliv si přijela do města pro zásoby.

Čert aby vzal jejího manžela, že to dovolí! běsnil Whip v duchu. Kdyby byl jen z polovičky takový ranař, jak se o nim traduje, vyřízl by jim ty sprostý jazyky z huby a vypucoval by si s nimi hlaveň své opakovačky.

Jenže on se na to vykašlal a teď mám tuhle polízanici na krku já.

Whipovu pozornost upoutal pohyb vzadu ve skladišti. Murphy tam pomalu zvedal víko od sudu s moukou. Vzpíral ten tenký dřevěný poklop s tak okázalou námahou, jako by vážilo přes metrák. Přitom koukal daleko víc po Shannon než po obsahu sudu.

„Tak co na to říkáš ty, Floyde?“ překřikl Beau hádající se bratry. „Má ta malá courá dost velký kozy, aby ji člověk měl za co popadnout, nebo to za tu námahu ani nestojí?“

Whip se snažil potlačit vztek, který mu křečovitě sevřel útroby. Ani nechtěl domyslet, jak by mu bylo, kdyby jeho manželka sama nakupovala a musela poslouchat tak neomalené sprosťárny o svém těle a oplzlé nabídky k souloži.

Kdyby Shannon byla moje žena, tak bych po návratu z lovecké výpravy ty ničemné Culpeppery postřílel jako kojoty, protože nic lepšího si nezaslouží.

Ta představa však Whipa neuspokojila. Občas se stává, že se muž z výpravy za zvěří či zlatem nevrátí. Ale i když se nakonec vrátí, nic nedokáže vymazat ženě z paměti odpornou vzpomínku na ponížení.

Zatracený Tichý John! Když se neumí postarat o děvče, jako je Shannon, pak se s ní neměl vůbec oženit a přivést ji do takové divočiny, jaká panuje v kraji Colorado.

„Tak hele, Floyde,“ naléhal Beau. „Co si teda myslíš o jejích kozách, brácho?“

Floyd si odříhl, zadumaně se podrbal v rozkroku a zahučel: „Podle mě je Tichej John vážně dobrej střelec.“

„A co má bejt?“ zavyl Beau. „Dyť mu na ni nešaháme. Jo, před tím jsme přeci byli varovaný. Nešahat.“

„A nevobtěžovat,“ dodal Clim.

„Ale dyť to taky neděláme!“ připomínal Beau.

„Co jsme si to jednou vyzkoušeli, už ne,“ přikyvoval Floyd.

Sundal si klobouk a prostrčil dva prsty dírami po kulkách, které proděravěly střechu.

„Parádní trefa,“ upozornil Floyd. „A bylo to nejmíň na tisíc yardů. A přitom jsem z něho nezahlíd ani vlásek, kámo.“

„Dyť jsme nezkoušeli nic horšího než se kapku pokámošit tady s jeho paničkou,“ vrtěl hlavou Clim. „Doprovodit ji, aby se domů dostala hezky v pořádku.“

„Jasně. Chovali jsme se akorát jako dobrý sousedi,“ usmál se Beau a odhalil řádku ostrých křivých zubů. „Zrovinka teď se taky snažíme chovat přímo sousedsky. Myslíme si takový příjemný věci vo ptáčkách a teplejch malejch hnízdečkách.“

„Hezky horkejch hnízdečkách, kámo,“ zabručel Darcy.

„Courá jedna!“ huhlal Clim.

„Murphy!“ vyštěkl Whip. „Začni odměřovat tu mouku, nevidím důvod, proč bys do ní měl tak dlouho brejlit. Začínám toho kojotího vytí pomalu mít plný zuby.“

„He?“ udělal Clim.

Na pár vteřin zavládlo absolutní ticho, zatímco Culpepperové se snažili vykoumat, jestli to byla urážka, a pokud ano, jak velká.

Murphy s prásknutím spustil víko na sud a co noha nohu mine Se šinul do přední části skladiště. Přes rameno nesl přehozený pytlík mouky a v levé nice držel mrňavý sáček soli.

„Myslíš, že přitom vříská?“ zeptal se Darcy jen tak do vzduchu.

„O čem to plácáš?“ divil se Beau.

„No, o čem asi?“ vybuchl Darby podrážděně. „Když ji ten starej kozel přehne přes židli a začne ji šoustat, jestli se s ním pere a řve a prosí o slitování, nebo ho nechá dělat, co se mu zamane, a kňourá, že chce víc jako háravá fena?“

A Darcy přijde na řadu jako druhý, rozhodl se Whip.

Nenápadným pohybem ramene si Whip uvolnil svinutý bič a nechal si ho tiše sklouznout po paži. Levou rukou sevřel rukojeť a dlouhé smyčky kožených pramínků se svezly k zemi.

Dobytčí bič ožil.

Každičkým jemným pohybem Whipovy levé ruky projížděly býkovcem vlnky energie, takže dlouhá tenká žíla vřela a šeptala stejně tiše a zlověstně jako had klouzající suchou trávou.

Whip si začal tichounce pohvizdovat mezi zuby, díval se jenom tak do prázdna, a přesto registroval každičké hnutí čtveřice Culpepperů. Ani jeden z nich ho neráčil brát na vědomí. Stačili už dojít k názoru, že Whip pro ně nepředstavuje žádnou hrozbu.

Máte poslední šanci, mládenci. Buď odtud zmizte, nebo vás vyrazím sám.

Murphy prošel kolem Shannon, praštil pytlíkem mouky i sáčkem soli na pult a ušklíbl se na ni.

„Za vteřinku jsem zpátky s tím špekem,“ oznámil. „Hezky mi ji tu zatím pohlídejte, hoši.“

Culpepperové se rozřehtali. Najednou však zmlkli a začali se přibližovat k Shannon. Beau si ji prohlížel vypočítavýma, vodovýma očima, svlékal ji pohledem, chlípně jím propátrával každou oblinku, každý záhyb toho zranitelného ženského těla pod hrubou látkou.

Shannon stála jako lesní zvíře přimražené k zemi šokem z toho, že je objevil lovec, svaly napjaté k okamžitému zpanikařenému útěku. V obličeji střídavě bledla a rudla, očividně bojovala o rozvahu.

„Teda, fakt nemám páru, jak se jí šoustání líbí, Darcy, teda pokud se jí to vůbec líbí,“ zapředl Beau.

Shannon sebou trhla navzdory svému zoufalému pokusu nedat najevo, že Beaua slyšela.

„Zato já vím, jak se to’bude líbit mně,“ nedal si pokoj Beau. „Rozříznu jí ty kalhoty kudlou, zvednu jí ty roztomilý nožky až za uši a – auvajs!“

Beauovo zavřísknutí přehlušilo i prásknutí biče dobytčáku, zato zářivý proud krve, jenž mu vytryskl z úst, nemohlo skrýt vůbec nic.

A Whipova ruka se opět mihla jako blesk.

Dlouhá žíla biče se zasvíjela a dopadla tak rychle, že pouhé oko ji nedokázalo sledovat. Darcy se prudce předklonil, chytil se za rozkrok a snažil se řvát, jenže hrdlo měl ucpané bolestí.

Whip neváhal ani vteřinu. Využíval výhody, které mu poskytl moment překvapení, ale to nemohlo vydržet déle než několik vteřin.

Prásk!

Clim se popadl za košili, jež mu náhle pukla od límce až po opasek. Prásk!

Floydův klobouk se rozletěl na dva kusy. Prásk! Prásk! Prásk!

Beau si hrábnul po kalhotech. Olověný knoflík, který mu je přidržoval zapnuté, se náhle kutálel po nerovné podlaze skladiště.

Ostatní Culpepperové pořád ještě poskakovali šílenou bolestí na místě a rozhlíželi se po hnízdu sršnů, které museli nakopnout, protože jinak si ta žahnutí nedokázali vysvětlit.

„Tak si říkám, jak byste, mládenci, asi vypadali bez oblečení?“ zeptal se Whip jízlivě. Prásk! Prásk!

„Vychrtlí a nemytí, jak jinak,“ pokračoval Whip. „Mezi nohama nemáte víc než krysa.“

Žíla biče zběsile syčela a práskala do rytmu s jeho slovy, odsekávala knoflíky od látky a látku od těla.

Zatímco Culpepperové hopsali a vyli, šaty se na nich rozpadaly takovou rychlostí, že se to nedalo ani okem postřehnout. Whip jim teď oplácel za všechny ty špinavosti, kterými se předtím ukájeli na Shannon.

„Tak co, budete brečet a prosit o milost?“ vysmíval se jim. „Nebo se vám to bičování líbí a budete mě naopak prosit pořád o další? Tak pro co se rozhodnete, mládenci? No tak si přece řekněte. Aby bylo jasno, normálně jsem docela kliďas, ale vám se podařilo mě rozpálit doběla.“

Teď už byli v pase zlomení tři Culpepperové a zakrývali si přirození ubohými zbytky svého šatstva.

Čtvrtý Culpepper sáhl po koltu.

Bič se rozvinul tak rychle, že nebylo možné jeho let vůbec sledovat. Kožená žíla se lačně ovinula kolem Floydova zápěstí. Whip bičem prudce a kratičce škubnul, žílu uvolnil a rozpřáhl se nanovo. Floyd zaječel, zamáchal pažemi jako při záchvatu a svezl se na kolena. Z dlouhé sečné rány pod oběma obočími mu proudem crčela krev.

„A dalšího, co sáhne po zbrani, rovnou zabiju!“ varoval Whip. „A to platí i pro vás, Murphy!“

„Dyť já taky po ničem nesahám!“ upozornil ho Murphy otráveně.

„Tak ať vám to vydrží.“

Najednou bič znehybněl.

Ticho se sbíralo jako bouře, zatímco Whip hleděl na Culpepperovy hochy. Krvácel pouze Beau a Floyd, ale všichni měli krví bolestivě podlitá jelita. Přitom každému v místnosti muselo být jasné, že Whip může Culpeppery rozsekat na zakrvácené hadry stejně snadno, jako odzbrojil Floyda. Útok byl tak nečekaný a bleskový, že nedostali ani příležitost vzít rozum do hrsti, natož se aspoň trochu účinně bránit.

„Mládenci, znám žumpy, které jsou čistší než ty vaše sprosté tlamy!“ prohlásil Whip. „Z vaší špíny je mi doslova na zvracení. Pokud chcete, abych vám ty nevymáchaný jazyky nevyříznul z huby, koukejte si na ně dát uzdu pokaždé, když se třeba jen na dálku přiblížíte k ženě. Slyšeli jste mě dobře?“

Culpepperové neochotně přikývli.

„Výborně,“ pochválil je Whip. „A teď odhoďte kolty.“

O podlahu buchly čtyři střelné zbraně.

„Od téhle chvíle necháte to děvče na pokoji!“ sdělil jim Whip. „Jasný?“

Culpepperové jeden po druhém načuřeně přikyvovali.

„Nemůžete si stěžovat, že jsem vás nevaroval,“ pokračoval v kázaní Whip, „a to je stejně víc, než si zasloužíte. A teď mi zmizte z očí.“

Ohromený a znejistělý Beau se nechal Darcym vytáhnout do stoje. Clim zase pomohl na nohy Floydovi.

Dveře se prudce rozletěly a čtveřice Culpepperů vyvrávorala do ledového vichru. Ani jeden se neohlédl nazpátek. Ani jeden z nich nestál o další pohled na statného a nevypočitatelného cizince.

Dveře se hlučně zabouchly. Ve skladišti zůstal jenom majitel a Whip. Ten se ohlédl po pultu. Mouka a sůl zmizely. Obrátil se k Murphymu. Majitel obchodu držel v rukou pouze kus špeku.

„Vy jste ten, co mu přezdívají Bič, že jo?“ zahučel Murphy.

Whip to nechal bez odpovědi. Špinavým oknem hleděl zamyšleně ven. Banda Culpepperů nasedala na své štíhlé rychlé muly a pobízela je ke cvalu.

Shannon nebyla nikde v dohledu.

„Ba jo, namouduši,“ brblal Murphy, „říkají vám Bič od tý doby, co jste zaživa stáhl kůži z pár hochů z Canyon City, který plivali špínu na bílou manželku toho míšence Wolfa Lonetreea.“

Whip se prudce otočil a zabodl do Murphyho oči ledové jako dva rampouchy.

„Kde je Shannon?“ zasyčel.

„Vypálila odtud, když jste sekl Beaua do jazyka.“

„Kam?“ útočil Whip.

„Támdle,“ ukázal Murphy špinavým palcem k severu. „Tichej John dělá na záboru nahoře u Avalanche Creek.“

„Chodívá ta dívka do Holler Creek často?“ Murphy zavrtěl hlavou.

Dobytčí bič se zachvěl a jemně poskočil, výhružně, přitom cosi zašeptal. Murphy polkl. V tu chvíli se Whip až znepokojivě podobal andělu pomsty.

Nebo samému luciperovi.

„Jak často sem chodívá?“ opakoval Whip.

Ten mírný tón Murphyho neošálil. Velmi dobře viděl Whipovi do očí. Připomínaly předsálí pekla.

„Jednou do roka,“ vyhrkl Murphy spěšně.

„V létě?“

„Ale kdepak. Akorát na podzim. Poslední čtyři roky, možná to bude pět let, sem jezdívá nakoupit Tichýmu Johnovi zásoby na zimu.“

Whip přimhouřil oči.

„No, řek bych, že jí za patama hoří koudel,“ dodal Murphy. „Ten podlej dědek je to jediný, co brání Culpepperům, aby si s ní pohráli podle svýho. Ale teď se říká, že už je po smrti.“

Whipa proklála naděje.

Třeba je Shannon volná.

Mladá vdova.

Ksakru, takový tulák jako já může být osudu vděčný za vdovu, jako je Shannon, než mě dálky zase zavolají na další předlouhou pouť.

Když Whip poprvé přijel do Skalnatých hor, díval se na jejich smaragdově zelené svahy a žulové štíty a cítil, že kdesi v jejich hloubi je srub, který nikdy neviděl, a žena, kterou nikdy nepotkal, a oboje že na něho čeká jako vlídná náruč domova. Byl si tím tak jistý, že ten obrázek vídal dokonce i ve snách, otevřené dveře se zlatavým svitem lampy za prahem a všude kolem sníh a horké vrcholky vzpínající se vstříc úsvitu…

Ale v posledních pár letech Whip prošel nádherné a vražedné hory od východu na západ a od severu na jih a našel jenom svůj vlastní stín. Jinou společnost neobjevil.

„Myslíš, že Tichý John vážně zemřel?“ zeptal se Murphyho.

Murphy jen pokrčil rameny, ale pak se úkosem podíval po biči a rozhodl se mluvit dál.

„Neukázal se tu od tý doby, co otevřeli průsmyk,“ vykládal. „Pár dnů nato přišla hrozná sněhová vichřice. Průsmyk neotevřeli. Zůstal neprůjezdnej celý dlouhý tejdny.“

„Kde Tichého Johna viděli naposledy?“

„Jak odtud na tý svý starý mule míří ke svýmu záboru nahoře na Avalanche Creek.“

„Kdo ho viděl?“

„Jeden z těch Culpepperů.“

„Jak je to dlouho?“ vyptával se Whip.

„Před pěti šesti tejdny. Tady čas dvakrát pozorně nesledujeme. Buď sněží, nebo nesněží. Na jinejch hodinách u nás nezáleží.“

„Takže Tichého Johna nikdo neviděl celých šest týdnů?“

„Přesně tak, pane.“

„Je to hodně neobvyklé?“

Murphy jen zavrčel: „U toho starýho chřestýše není obvyklýho vůbec nic. U něho člověk nikdá neví, to máte jak s horskou bouřkou. Ukáže se, kdy se mu zamane, a zmizí zrovna tak. Je to tvrdej ranař, ten Tichej John. Pořádně tvrdej.“

„To ale platí pro většinu lovců a zlatokopů,“ poznamenal Whip suše. „Už se někdy stalo, že se dole neukázal celých šest týdnů?“

Murphy zašvidral a podrbal se ve zcuchaných chlupech, které mu rašily na bradě.

„To vám nepovím přesně, šéfe. Možná že jednou, někdá v šestašedesátým,“ rozpomínal se pomalu. „A taky v jednašedesátým, když si z Východu dovezl tu holku.“

„Před sedmi lety,“ poznamenal Whip. „Tenkrát se mezi státy ještě válčilo…“

„Jo, tenkrát. V těch letech se na Západ přihrnula hromada lidí naráz.“

Představa křehké Shannon provdané po celých sedm let za „starého chřestýše“ Whipa nesmírně užírala. Skoro celou válku strávil v Austrálii, ale přesto moc dobře věděl, jak krutá byla ta doba k lidem, kteří uvízli mezi mlýnskými kameny severních a jižanských armád. I jeho vlastní sestra Willow tehdy přežila jen taktak.

Mohla to být i Willy, kdo se musel proti své vůli prodat starci, aby přežila, říkal si Whip v duchu. Jenže Willy přálo štěstí. Podařilo se jí zachránit si život i nevinnost až do chvíle, kdy potkala svou velkou lásku. Caleb Black je tvrdej chlap, ale proklatě správnej.

„Ba jo,“ potřásal Murphy hlavou. „Hádám, že ta holka je teď už vdova. Letos byla v horách spousta lavin. Tichej John nejspíš zmrznul na kámen někde nad horním pramenem Avalanche Creek. Culpepperové si to nejspíš domejšlej taky, jinač by si k tý malý tolik nedovolovali.“

Whip mlčel, poslouchal a nehnul přitom brvou. Žíla dobytčího biče se mu svíjela u nohou a syčela jako dlouhý podrážděný had.

„A do podzimu zmrzne i ta holka!“ prohlásil Murphy s náznakem zvrhlého uspokojení. „Ty její zásoby by neudržely naživu ani vrabce. Jo, kdyby tak byla víc sousedská, a ne tolik nafrněná…“

Obchodník nedořekl, protože Whip se na něho podíval.

„Těsně za domem jsem viděl na pastvě přivázaného vraníka,“ pravil Whip. „Byl by na prodej jako nákladní kůň?“

„Za zlato si v Holler Creek můžete koupit všecičko.“

Whip vylovil z kapsy kalhot mince. Zlaté mince. S cinkáním dopadly na odřený pult.

„Začni dávat do kupy zásoby,“ vyzval Which majitele.

Murphyho ruka vystřelila jako blesk a s překvapivou rychlostí mince shrábla.

„A až budeš zboží vážit,“ dodal Whip mírně, „nestrkej ten svůj špinavěj palec k závaží.“

Murphy se kupodivu vesele zašklebil. „Většina chlapů není dost fikaná, aby mě při tom nachytala.“

„Já jo.“

Murphy se rozchechtal a začal Whipovi snášet zásoby.

Než se Whip vrátil do skladiště a přivedl s sebou hubeného vraníka, zásoby už byly připravené a zabalené.

Whip se vyhoupl do sedla mohutného, kouřově šedého koně a popadl provaz nákladního vraníka. Vyrazil na cestu ve chvíli, kdy se v kraji schylovalo k bouřce. Pustil se po stopách děvčete s vystrašenýma očima a chůzí vláčnou jako med.

Slunce se sklánělo k západu, když Whip vyjel z lesa na mýtinu. U vzdáleného konce paseky čekal srub, stejný srub, jaký vídal ve svých snech.

A čekalo i děvče, o němž sníval.

Jenže Shannon měla po boku psa velkého jako vlk, v ruce držela pušku a výraz v jejím obličeji zcela jasně hlásal, že nehodlá mít nic společného s mužem jménem Whip Moran.

Shannon stála ve dveřích srubu a dívala se na přízračnou zář, jaká se na horskou krajinu snášívá těsně před západem slunce, který zvěstuje bouři. Všude kolem burácel hrom a duněl v dálce jako padající laviny. Podle vlhkého vzduchu cítila, jak se k ní po horských svazích blíží bouřka. Mohla ji doslova chutnat na jazyku. Cítila ji ve svěže chladivém větru.

Jenže ani to zběsilé hřmění jí nedělalo tak vážné starosti jako osamělý jezdec, jenž se k ní blížil proti ohni mizejícího slunce.

Ach bože, jako by ho ke mně hnala sama bouře.

Jezdec seděl na stříbrošedém koni, jenž měl navlas stejnou barvu jako cizincovy oči, jak si je pamatovala z obchodu v Holler Creek. Když se jezdec obrátil, aby zkontroloval svého nákladního koně, v záři slunečních paprsků se zaleskl dlouhý kožený bič stočený kolem jeho pravého ramene.

Bič.

Je to vážně on? Čerokézka jí vyprávěla, že nikdo na světě neumí s tou dlouhou koženou žílou zacházet jako muž přezdívaný Whip – Bič.

Ale co ho sem přivádí?

Odpovědí jí byla vzpomínka na pohledy Whipových jasných očí připomínajících tekuté stříbro, jež ji laskaly jako nehmotné hlazení.

Spousta mužů civěla na Shannon, pronásledovala ji, toužila po ní… Ale žádný se na ni nepodíval jako Whip. V jeho očích se spojoval živočišný mužský hlad s ryzí lidskou touhou, jako kdyby dosud trávil celý život v temnotě a ona zosobňovala slunce vycházející mu na dosah ruky.

Shannon se rozbušilo srdce o hruď jako kladivo o kovadlinu. Whip se k ní nepřestával blížit. V rukou jí ležela studená těžká dvouhlavňovka. Byla nabitá a Shannonin ukazováček zlehka spočíval napříč obou spouští.

Strakatý pes po jejím boku tiše vrčel, protože vytušil neklid své paní. Byl mohutný, na vysokých nohou jako vlk, přes hrudník široký jako pony. Určitě vážil víc než Shannon. Bylo jasné, že zvíře se ke své paní chová ochranitelsky. Pod ohrnutým horním pyskem se mu leskly tesáky dlouhé jako Shannoniny palce.

„Jen klid, Krasavče,“ napomenula Shannon tiše psa.

Krasavec se sice ztišil, ale ocas nechával výstražně vztyčený a srst na svalnaté šíji se mu nepřestávala ježit. Uši tiskl naplocho k lebce v jednoznačném projevu varování.

Whip přijížděl pořád blíž a blíž, až Shannon rozeznala tekuté stříbro jeho očí. Whipův hlad byl stejně zřetelný, touha prostá i přesložitá zároveň. Vzpomínka na tu touhu pronásledovala Shannon po celou zpáteční cestu do srabu.

A pronásledovat ji nepřestala.

„Tak tahle vzdálenost by stačila, pane!“ zvolala Shannon pevným hlasem. „Co si přejete?“

K její úlevě Whip přitáhl koni uzdu a zdvořile pozvedl klobouk na pozdrav.

„Dobrý večer, paní,“ řekl. „Odjela jste z Murphyho obchodu tak nakvap, že jste tam zapomněla většinu svých zásob.“

Shannon pohledem propátrávala stříbřitě tekuté a temné stíny ve Whipových očích.

Takže se nemýlila. Není to pouhý sen. Cizinec přezdívaný Whip byl tady, na její mýtině.

A chtěl ji.

„Takže to jste vy,“ vyhrkla chraptivě. „Whip. Takhle vám říkají, nemám pravdu?“

„Tady v horách ano.“

Shannon měla dost rozumu, aby se neptala, zda má Whip ještě další jméno, křestní i příjmení, rodinu, dům. Na západ od Mississippi se mužům říká pane nebo cizince. Pokud si někdo přeje, abyste ho oslovovali jinak, prozradí vám to sám a proklatě rychle.

Shannon klouzala po Whipovi pohledem plným zvědavosti. Rytmus jeho řeči a přízvuk jasně svědčily o tom, že tento muž nevyrůstal v brlozích na Východěani v hrubiánských zlatokopeckých táborech na Západě. Pocházel z Jihu, ale ne z hlubokého Jihu. Možná ani nepatřil ke Konfederaci.

„Jste… Byl jste…?“ Shannon prudce zalapala po dechu.

„Neublížili vám ti Culpepperové?“ Whip se pomalu usmál.

Shannon se dech vzpříčil v hrdle, až to zabolelo. Whip měl úsměv nedávno padlého anděla, něžný a žalostný a temně krásný. Bezmála ji to srazilo na kolena.

„Ne, Shannon,“ odpověděl Whip. „Neublížili mi.“

„Opravdu ne?“

„Opravdu ne.“

Dech, který Shannon zadržovala, z ní vytryskl v přerývaném výdechu.

Blesk pročísl horské štíty, jež čněly vysoko nad pasekou. Zvedl se vítr, ohnul tenké osiky, na jejichž větvích se ještě ani nezazelenaly listy. S větrem k nim dolehlo nekonečné burácení hromu a trpká chuť deště.

„Neměl jste se do toho zaplétat,“ pravila Shannon vážně. „Poslední muž, který se mě zastal, dostal takovou nakládačku, že to nakonec nepřežil.“

Whip jen přimhouřil oči.

„Ti mládenci mají chování jako vlčí smečka,“ prohodil.

„Snažila jsem se vás varovat.“

„A já se zase snažil varovat je. Odmítali poslouchat. Jak by řekl Caleb, pokoušel jsem se jim připomenout slovo boží. Ale příště z nich možná budou pozornější posluchači.“

Shannoniny temné oči sklouzly k pletené kožené žíle, jež v nehybné spirále ovíjela Whipovo rameno. Neviděla sice, jak žíla zasáhla Beaua, ale věděla o tom. Jakmile se Culpepperovi vyřinula ze rtů krev, honem chňapla své zásoby a tryskem utekla.

„Caleb?“ zeptala se Shannon.

Jiná odpověď ji nenapadla, protože z Whipovy tváře náhle zmizel úsměv. Nyní se na ni díval, jako by byla k snědku, a on už hladověl příliš dlouho.

Jenže co Shannon vyděsilo nejvíc, byla její ochota cizincův hlad ukojit, zasytit ho.

Ještě pořád jsem k smrti vyděšená z toho, co se zběhlo ve městě, připomněla si Shannon přísně. Zítra zajdu navštívit Čerokézku. Nebudu si potom připadat natolik osamělá, aby cizincův úsměv nutil mé srdce ke kotrmelcům a měnil mi kolena na rosol.

„Caleb Black,“ vysvětloval Whip tichým hlasem, „je manžel mé sestry Willow. Západně odtud mají ranč, stejně jako můj bratr Reno a jeho žena Eve.“

„Aha.“

Shannon se silou vůle přiměla dýchat normálně. Klouby prstů měla rozbolavěné, jak křečovitě svírala těžkou pušku, ale nebyla ochotná sklonit hlaveň k zemi. V obchodě si stačila moc dobře všimnout, s jak děsivou rychlostí umí šlehat žíla biče.

„Jsem Shannon Connerová, echm, Smithová,“ představila se. Spěšně dodala: „Smithová je moje jméno po manželovi.“

Whip se zamračil, jako by mu ta připomínka, že Shannon má manžela, nebyla zrovna po chuti.

„Nebude vám vadit, když sesednu a dám vám ty zásoby, které jste v obchodě zapomněla?“

„Vadit?“ Shannon se zatvářila nechápavě.

„Ta puška,“ upozornil Whip mírně.

„Ach. Puška.“

Whip se ani v nejmenším nesnažil zamaskovat, jak se Shannoniným zmatkem upřímně baví.

„Ano,“ potvrdil stále ještě polohlasem. „Puška.“ Shannon krvavě zrudla.

A dál držela mušku namířenou jako předtím, těsně před Whipova koně.

„Jen do toho,“ vybídla Whipa. „Klidně mi dejte všechno, oč si mě ani Murphy netroufl ošidit.“

Whip seskočil na zem s plavností svalnaté šelmy, čímž nijak nepřispěl k uklidnění Shannoniných myšlenek.

Pane na nebesích, to je ale nebezpečnej chlap!

A taky krásnéj mužskej!

Ta druhá myšlenka Shannon vyděsila natolik, že se z hysterie málem hlasitě rozesmála.

Asi tu začínám z té samoty cvokatět. Krásné jsou přece květiny a motýli a dětský úsměv.

Whip s tím nemá vůbec nic společného.

Na černomodrém plátně bouřkových mraků, jejichž horní okraj stále ještě plál šarlatovou září, zahořel bílý blesk. Hory snášely boury s trpělivostí siláka, jež Shannon připomínala muže, který tu před ní stál s bičem ovinutým kolem pravého ramene.

Ale hory jsou přece taky krásné. A horské lesy. A blesk propalující se bouří.

A Whip je zrovna takový. Blesk a bouře a síla hor.

Krasavcovo nepřetržité vrčení přitáhlo Shannoninu pozornost zpátky k pasece.

Whip se k ní blížil.

Ovšem místo malých balíčků s pečicí sodou a špekem, s nimiž počítala, jeho mohutná náruč přetékala nákladem zásob.

„Zastavte se, pane Whipe.“

Ústí pušky už nemířilo na Whipova koně.

Whip vrostl do země.

„Jmenuju se Rafael Moran,“ upozornil ji nevzrušeně. „Ale pokud se vám to zamlouvá víc, můžete mi samozřejmě říkat Whipe.“

„Pod tímhle jménem jsem o vás přemýšlela.“

„Vy jste o mně přemýšlela?“

Shannon se zarděla, protože si uvědomila, co právě přiznala.

S úsměvem se k ní Whip začal opět blížit.

„Řekla jsem, že máte stát!“ zavelala.

„Jenže já už to dlouho neudržím,“ upozornil ji rozumně. „I když se samozřejmě budu snažit.“

Shannon se hryzla do rtů, aby potlačila chuť se usmát, hlasitě se rozesmát, odložit pušku a důvěřovat tomu urostlému cizinci, který jí připadal důvěrně známý jako vlastní dech.

Proč jen mi Čerokézka nikdy neprozradila, že pouhá přítomnost muže se mnou takhle zamává? Není divu, že ženy vyvádějí kvůli mužům hotové pošetilosti.

Tedy přinejmenším kvůli mužům, jako je Whip.

„Už se dál nepřibližujte!“ poručila mu zachmuřeně. „Krasavec si na cizí lidi nepotrpí.“

Whip jen udiveně zamžikal: „A kdopak proboha je ten krasavec?“

„Můj lovecký pes.“

Whip sjel pohledem k obrovskému vrčícímu zvířeti, jež hlavou dosahovalo nad Shannonin pás.

„Tak tohle je Krasavec?“ ujišťoval se.

„Samozřejmě. Nebo že byste měl to srdce mu prozradit, že je hrozně šeredný?“

Následoval okamžik ticha, ale najednou Whip zvrátil hlavu dozadu a užasle a pobaveně se rozřehtal.

Při jeho smíchu projela Shannon vlnka slasti. Whipův smích byl ještě nádhernější než jeho úsměv.

„Jasně že to je Krasavec,“ souhlasil Whip. „Člověk by musel být přituplý jako celá rodina Culpepperových dohromady, aby tuhle stvůru pojmenoval jinak.“

Tentokrát se úsměvu neubránila zase Shannon.

„Kam mám odnést ty vaše zásoby?“ zeptal se Whip.

Shannonin úsměv pohasl.

„Moje nejsou!“ prohlásila důrazně.

„Tak tohle mi Murphy neřekl.“

„Murphy by nepoznal pravdu, i kdyby to měla napsané na čele.“

Whip se opět zazubil. „Tak s tímhle musím jedině souhlasit. Berte to tedy jako Murphyho omluvu za všechny ty příležitosti, kdy při vážení vašeho nákupu strkal na váhu navíc svůj špinavěj palec.“

Shannon se s lačností, kterou nedokázala zcela zamaskovat, podívala na pytle fazolí a mouky a slaniny a jablkových křížal a dalších dobrot, bez kterých se musela obejít už tak dlouho, že bezmála zapomněla, jak se jmenují.

Nakonec ale rázně odtrhla pohled od toho bohatství, které leželo před ní na dosah. Křečovitě polkla sevřeným hrdlem, protože už při pouhém pomyšlení na jídlo sejí sbíhaly sliny v ústech.

„Vezmu si jen tu sodu a špek, za které jsem zaplatila, a poděkuju vám za vaši ochotu,“ pronesla upjatě. „Ostatní si laskavě odvezte zpátky.“

Přesně v tom okamžiku, kdy Whip začal odpovídal, prořízl houstnoucí temnotu oslepivý syčící blesk. Zaburácel hrom, tentokrát mnohem blíže než předtím. Ve vzduchu zavoněla předzvěst ledového deště se sněhem. Bouře se plížila k Shannonině pasece ze všech stran a přinášela s sebou ledovou plískanici vysokohorského léta.

„Pokud si myslíte, že v tomhle počasí pojedu tu dálku nazpátek do Holler Creek,“ řekl Whip, „pak nemáte zdravý rozum.“

„Kam odtud pojedete, je přece vaše věc. Stačí, když mi dáte pouze to, co mi patří.“

Na pasece se rozhostilo dlouhé mlčení, přerušované pouze zlověstným duněním narůstající bouře, svistem vichru, šumotem ohýbajících se stromů, vzdáleným bubnováním deště bušícího do kamenitých horských úbočí drobnými stříbrnými kladívky.

„Jídlo potřebujete!“ prohlásil Whip bez okolků. „Jste vychrtlá na kost.“

Shannon se ani neobtěžovala to popírat. Během poslední zimy vyhubla natolik, že si musela dávat pořádný pozor, aby se jí oblečení odložené Tichým Johnem vůbec udrželo na těle. Kdyby neměla výrazně rozšířené boky, kalhoty by se jí při každém kroku svezly až ke kolenům.

Jenže Whip nemá právo všímat si něčeho tak osobního, natož, aby směl považovat za svou povinnost mě nasytit.

Jak Čerokézka, tak i Tichý John jí opakovaně vtloukali do hlavy, jaké problémy by se na Shannon sesypaly, kdyby se během časté nepřítomnosti Tichého Johna začala scházet s cizím mužem. Shannon si nemohla dovolit být nějakému muži čímkoliv zavázaná. Dokonce i když šlo o muže s úsměvem padlého anděla.

Možná především takovému ne.

Sotva Whip uviděl odhodlaně sevřená Shannonina ústa, poznal dřív, než promluvila, že chce zásoby odmítnout. To ho rozzlobilo, ale co ho vztekalo ze všeho nejvíc, byla skutečnost, že nemůže Shannon přinutit silou, aby si z jeho nákladu vzala aspoň sousto.

Neměl právo vnucovat jí svou péči. Tato výsada patřila výhradně jejímu manželovi, i když bylo jasné, že ten chlap v tomhle směru moc námahy nevynaloží.

„Tak to zkuste považovat za půjčku,“ procedil Whip zaťatými zuby.

„Ne.“

„K čertu s tím!“ vyštěkl Whip. „Vždyť jste tak slabá, že ani nedokážete udržet tu pušku namířenou!“

„Pořád mám dost síly, abych zmáčkla spoušť.“

Zavrčení, které ze sebe vyrazil Krasavec, tiché burácení, jako když se blíží druhá bouře, zaznělo jako ozvěna Whipovy zuřivosti.

Bleskově se však ovládl. Poslední, oč stál, byla rvačka se Shannoniným psem. Pokud si chtěl získat důvěru této dívky, těžko by toho dosáhl kopanci do jejího psa.

Navíc – ta proklatá nestvůra byla mohutná málem jako medvěd.

Ale navzdory tomu měl Whip co dělat, aby ze Shannoniných rukou nevyškubl pušku, nepřetáhl psisko pažbou rázně po hlavě a pak neposadil Shannon k pořádnému jídlu.

Whip si náhle s úlekem uvědomil, že hněv ho dostal až k bodu varu. Za normálních okolností býval on ten milý kliďas a jeho bratr Reno prchlivec. Ovšem neprůstřelná Shannonina tvrdohlavost měla v sobě něco, čím v něm rozkřesala vztek, jaký snad ještě nikdy nepocítil.

„Copak je špatného na tom, když člověk tu a tam přijme nabízenou pomoc?“ zeptal se a silou se nutil mluvit klidně a tiše.

„Čerokézký šaman mi vyprávěl, že muži krotí mustangy tím způsobem, že jim nabídnou potravu, když zvířata hladovějí, a vodu, když mají žízeň. Samozřejmě že nejdřív mustangy uštvou skoro k smrti, aby dostali pořádný hlad a pořádnou žízeň. No a potom muži natáhnou k mustangovi ruku – ale drží v ní uzdu.“

Whipovy ostře řezané rysy změkčil výraz pobavení.

„To je taky jeden z možných způsobů,“ souhlasil.

Ale Wolfe Lonetree mě to učil úplně jinak, připomněl si v duchu Whip. Člověk se drží od mustanga tak daleko, jak mu to zvíře dovolí bez toho, že by se plašilo, chová se tiše a nenápadně tak dlouho, až si na něho kůň zvykne. Potom se připlíží o kousek blíž a zase počká, až se znervóznělý mustang nakonec smíří s tím, že se člověk drží v této vzdálenosti.

A potom se člověk přibližuje krůček po krůčku a s nezměrnou trpělivostí vyčkává, dokud mu to krásné stvoření nežere přímo z ruky.

Ovšem, jen málo mustangů stojí za tuhle úděsnou námahu.

Najednou do nich udeřil poryv větru, nejprve vzedmul Shannonin volný plandavý oděv a hned nato jí ho pevně přitiskl k obrysům těla.

Whipovi ten pohled vyrazil dech. Shannon mohla stokrát vypadat vyzáble, ale pod tou odřenou látkou se skrývaly křivky a obliny, které by žádnému muži nedovolily v její blízkosti usnout, protože by donekonečna vymýšlel nové a nové triky jak se k té nádheře přiblížit.

A přiblížit se pořádně.

Zatraceně! Kdyby byla moje, musel bych se propadnout, abych odtud odcházel za zlatem nebo lovem. Seděl bych těsně vedle ní a vymýšlel, kolika způsoby bychom se mohli navzájem co nejvíce potěšit.

A pokračoval bych v tom tak dlouho, dokud bychom si oba samým vyčerpáním nedokázali ani olíznout rty.

„Shannon…“

Současně s tím slovem se přes půlku oblohy rozklenul zběsile planoucí blesk. Po úbočí se mohutně valil hrom, až se země otřásala pod nohama. V následujícím tichu se ke srubu přihnal přes celou paseu prudký šumivý zvuk, déšť řítící se z oblohy v divokých stříbřitých vodopádech.

Whipa ta nespoutaná krása bouře, jež je tak zákeřně přepadla, sice okouzlovala, ale nedal se jí oklamat. O svůdné a přitom vražedné kráse krajiny ve Skalnatých horách dávno věděl své. Přestože už začínalo léto, v této nadmořské výšce se po každém západu slunce vzduch pronikavě ochladil. Než se nad vrcholky štítů ukáže měsíc, bude už mrznout. A do rána může klidně napadnout tolik sněhu, že by se jím kůň brodil až po hruď. A ten sníh může do příštího dne zase beze zbytku roztát.

Ale taky může zůstat ležet celý měsíc, protože tenhle kraj je nemilosrdný.

Ta troška zásob, které si Shannon dovezla, by ji udržela naživu sotva čtrnáct dní.

„Kde je kčertu váš manžel?“ vybuchl Whip podrážděně. „Potřebujete ho!“

Shannon doufala, že už je dostatečná tma, aby schovala úlek v očích. Čerokézka měla pravdu. Ať už Tichý John zmizel z jakéhokoliv důvodu, lidé musejí věřit, že je pořád ještě naživu, že se může kdykoliv a bez sebemenšího varování opět objevit, že pořád ještě může střelit srnce či člověka na vzdálenost tisíce yardů.

„Tichý John je prostě tam, kde být chce!“ odsekla Shannon stroze.

„Jenže v Holler Creek se šušká, že jste vdova!“ nedal se Whip. „Říká se, že Tichý John je po smrti a vy v těchto krutých a bohem zapomenutých lesích hladovíte dočista sama a bez mužské pomoci.“

Krasavec zavrčel.

Whip měl sto chutí zavrčet úplně stejně.

Shannon neřekla ani slovo. Prostě jen stála s nohama pevně zapřenýma a s puškou nehybně zdviženou v umdlévajících pažích.

Najednou celou paseku zalil těžký a prudký lijavec a uhasil poslední uhlíky zapadajícího slunce. Během pár vteřin kapala Whipovi z tmavého stetsonu voda a vpíjela se mu do těžké vlněné kazajky.

Shannon shora sice chránila převislá střecha srubu, ale neschovala ji před rezavým vichrem. Sotva do ní narazil první poryv mokrého deště, celá se roztřásla.

„No tak, mějte přece rozum,“ požádal ji Whip a snažil se mluvit co nejklidněji.

„Však mám. To jen vy tady pořád vykládáte nesmysly.“

„Murphy vás okrádal celé roky,“ pokračoval Whip a nechal její poznámku bez odpovědi. „Když jsem mu to připomněl, rozhodl se vám to trochu vynahradit. Nic jiného za tím nehledejte. Nikomu nejste ani trochu zavázaná.“

Shannon otevřela ústa, ale Whip si nedal vzít slovo.

„A mně za donesení těch zásob už vůbec nemusíte být vděčná. Mám namířeno k nalezištím zlata za Avalanche Creek a váš srub jsem měl náhodou při cestě.“

„To je moc hezká povídačka,“ poznamenala Shannon a v duchu trpce litovala, že jí nesmí uvěřit. „Ale tu jsem slyšela už kolikrát. O pomoc nějakých sukničkářů nestojím, na to se můžete spolehnout.“

Whipovi došla trpělivost. Přispěl k tomu jednak ledový déšť, který mu bušil do tváře, jednak pravda, kterou už nemohl sám sobě dál zastírat.

„Jenže já nejsem jako ostatní!“ procedil stisknutými zuby.

„Ale neříkejte,“ pronesla Shannon povzneseně. „Znamená to snad, že mě nechcete?“

Whip otevřel ústa a hned je zase sklapnul. Neměl ve zvyku lhát.

„Chci vás,“ přisvědčil důrazně.

Shannon se po Whipově přímém doznání proti své vůli celá rozechvěla.

„Ale nikdy vás k tomu nebudu nutit násilím, Shannon,“ dodal tišeji. „Máte mé slovo.“

„Tak já vám pomůžu ho dodržet, ano? Nasedněte a zmizte.“

„Ale no tak, dejte si říct,“ začal Whip.

„Ne, poslouchejte vy!“ pronesla Shannon navztekaně. „Jste navlas stejný jako ti ostatní. Chcete jen moje tělo, ale z toho dalšího už nic. Žádný slib manželství, žádné společné děti a sdílení dobrého a zlého až nadosmrti. Zajímá vás jenom těch pár minut ve tmě s děvčetem, které možná je, ale taky nemusí být vdova!“

„Takhle to není!“ vykřikl Whip naštvaně.

„Ale? Že byste mi tedy kromě znásilnění nabízel i manželství?“

Výraz na Whipově tváři prozradil Shannon víc, než sama chtěla vědět. Její smích čišel chladem jako útočící déšť.

„Přesně to jsem si myslela,“ prohlásila. „Děkuju, ale o vaši pomoc nemám zájem. Nic mi nechybí a se zásobami vystačím bohatě až do doby, než se vrátí Tichý John.“

„A co když se vůbec nevrátí? Proklaté dílo, co když je mrtvý? Co pak?“

Shannonin ukazováček se na spoušti dvouhlavňovky napjal, až zbělel. Whip vyslovil nahlas její vlastní němé obavy, a tím je ještě umocnil.

A znejistěl ji.

Nehádej se s ním, napomínala Shannon v duchu sama sebe. Prohrála bys. Dopadneš potom jako ty dvě nebohé děvky ve Whiskey Fiat a každý muž v kraji Colorado bude znát barvu tvých bradavek.

„Vysloužil jste si sice přezdívku Bič,“ pravila Shannon příkře, „ale ani vy nejste rychlejší než vystřelená kulka. Takže si laskavě sbalte ty zásoby a svoje nestydaté stříbrné oči a koukejte se odtud ztratit.“

Shannon měla pocit, že uběhla celá věčnost, než se Whip konečně obrátil a začal opět nakládat pytle na hřbet vyzáblého vraníka.

Deštivý soumrak náhle zapálilo obrovské zablesknutí a celý svět zahořel tekutým zlatem. V mžiku následoval hrom, tak burácivý, že přehlušil všechny zvuky kolem. A déšť nepřestával sílit, až nakonec se z nebe valil jako jednolitá řvoucí vodní opona, jež by snad dokázala uhasit i samotné peklo.

Třebaže Whip stál od Shannon sotva na čtyři metry, musela napínat zrak, aby ho vůbec viděla. Zuřivě zamrkala, protože věděla, že oči jí stejnou měrou kalí déšť i slzy.

Když zaplál další blesk, byla mýtina prázdná.

Whip zmizel beze stopy.

Shannon se hryzla do rtů, aby potlačila nutkání vykřiknout do řevu bouře jeho jméno, přivolat ho nazpátek, nabídnout mu všechno, nač si jenom zamane, výměnou za potravu a bezpečí.

Bohužel, věděla příliš přesně, oč by stál.

Culpepperové při více než jedné příležitosti Shannon dokonale objasnili, co muži od žen chtějí. Přiznali, že sami nestojí o nic jiného než ji ohnout přes židli a znásilňovat tak dlouho, dokud nebude prosit a krvácet a prosit pořád donekonečna.

Už z té pouhé představy sejí zvedal žaludek. Do úst jí vhrkla hořkost žluči.

Ale Whip by po mně tohle možná nechtěl. Možná si přál docela obyčejně mi pomoct a na oplátku by nežádal nic jiného než poděkování a dobře uvařený oběd.

Najednou si Shannon připomněla Whipova slova a žár jeho stříbřitého pohledu. Přestala obelhávat sama sebe.

Whip mě chtěl, chtěl mě celou. Úplně stejně, jako mě chtějí Culpepperové.

Shannon se zachvěla a cítila, jak jí chlad proniká až do duše. Její dosavadní zkušenosti ji nenaučily věřit, že údělem žen není pouze snášet chlípnost mužů oplátkou za přístřeší, potravu a ochranu.

A děti. Ti sladcí drobečkové, kterým můžete zpívat, s nimiž se můžete mazlit a milovat je.

Krasavec tiše zavyl a něžně stiskl Shannoniny prsty mezi zuby, aby se jí připomněl. A Shannon si kromě toho uvědomila i skutečnost, že stojí v ledovém večerním dešti a cítí v sobě tak nesmírnou prázdnotu, že překonalo i poušť na pasece, jež zbyla po Whipově odjezdu.

Přestaň s tím sněním! okřikla se Shannon zuřivě. Matka také snila a co z toho měla? Potulného budižkničemu, který se na ni nakonec vykašlal.

A taky mě. Měla jsem ji ráda, ale ona milovala jedině opium.

Čerokézka má pravdu. Láska je pouhá pohádka vymyšlená proto, aby ženy neutekly manželům a ti se pak nemuseli starat sami o sebe.

Shannon se zvolna obrátila a vešla do srubu, který byl jen nepatrně teplejší než deštivá noc venku.

Než se Shannon před úsvitem probudila, bouře se už stačila vyzuřit. Noc se pomalu vytrácela z oblohy a nechávala po sobě třpytivě stříbřitý odstín, který ji až příliš živě připomínal Whipovy lačné oči.

Krasavec tiše hrdelně zavrčel a pošťouchl Shannon čumákem do tváře.

„Fuj!“ otřásla se Shannon. „Máš čumák studený jako podlaha, na kterou budu muset stoupnout.“

Ale Shannon přesto Krasavce láskyplně podrbala mezi ušima. Byla to jediná lidská bytost, která jí oplácela její lásku. Kdyby nebylo Krasavce, nevěděla by, co si počít, když v zimě pětašedesátého roku zmizel Tichý John.

Ne snad, že by její prastrýc byl někdy zrovna skvělý společník. Svou přezdívku „Tichý John“ si zasloužil plným právem. Ale Shannon mu stejně byla nesmírně vděčná. Bez ohledu na to, v jaké žila pustině, jak tu byla osamělá a jak tvrdě se v Echo Basin žilo, stejně to byl mnohem přijatelnější život než ten ve Virginii, který už naštěstí nechala za sebou.

V kraji Colorado byla svobodný člověk. Ve Virginii byla sotva něco víc než otrok. „Dobré ráno, ty moje milovaná stvůro,“ pozdravila psa a protáhla se. „Myslíš, že letos vůbec někdy přijde léto? Občas je taková zima, že mě nedokáže zahřát ani horký pramen.“

Při slovech „horký pramen“ vztyčil Krasavec pozorně uši, zaklonil hlavu, zavyl a ohlédl se k zadní stěně srubu, odkud vedly prkenné dveře do jeskyňky s horkým pramenem, který ani příliš nepáchl sírou.

Tichý John používal léčivé zřídlo, když ho příliš trápila jeho artritida. Shannon měla ráda už samu vyhřátou vlhkost jeskyňky a navíc nemusela pokaždé sekat hromadu dříví, aby si ohřála vodu na prádlo a na vlastní koupel. Horký pramen na dosah ruky znamenal, že ty obnošené hadry, ve kterých musela chodit, měla čisťoučké stejně jako kůži pod nimi. V takové pustině, kde chyběly téměř všechny pohodlné vymoženosti civilizace, představoval horký pramen jednoznačný a neuvěřitelný přepych.

A během první zimy, kterou Shannon strávila sama, kdy neměla dost sil ani zkušeností, aby pokácela velké stromy, z nichž by šlo nařezat polena na vyhřátí srubu, jí právě ten horký pramen zachránil život. Nyní už sekeru, pilu a palici ovládala lépe, ale zdaleka ne dobře. Právě teď měla před srubem vyrovnanou zásobu dříví sotva na pár dní.

Díkybohu za horký pramen. Jinak bych po světě pobíhala stejně špinavá jako Murphy nebo ti Culpepperové.

Krasavec si povšiml, kam se jeho paní dívá, a blaženě zakňučel. I když vypadal jako drsný dravec, miloval hru, kdy číhal na stíny v horkém potůčku vyvěrajícím z horkého jezírka nad pramenem. Potůček se ztrácel do pukliny ve skalnatém podloží.

„Dneska ráno ne,“ vysvětlila Shannon Krasavci. „Musíme jít vrátit sůl, kterou jsme si vypůjčili od Čerokézky. Ona – kčertu, on – ji bude potřebovat.“

Shannon se zamračeně podívala na Krasavce, který mírně vrtěl ocasem.

„Ještě že tu nikdo není,“ poznamenala Shannon nešťastně. „Zvykla jsem si, že mě považují za manželku Tichého Johna, ale kdybych měla mluvit o Čerokézce jako o muži, když přitom dobře vím, že to je žena, asi bych každou chvíli šlápla vedle.“

Vzpomínka na hrubé urážky od Culpepperů způsobila, že Shannon na okamžik stiskla nenávistně rty.

„Ne snad, že bych Čerokézce její podvod zazlívala. Čím déle je Tichý John pryč, tím více chápu, proč se rozhodla oblékat jako muž, vydávat se za šamana a žít až nahoře u severního rozvodí Avalanche Creek.“

Shannon ze sebe rázně odhodila medvědí kožešinu, jež ji v noci chránila před nejhorším chladem. Nečekalo ji žádné oblékání, protože se naučila koupat se před spaním a kvůli teplu pak uléhat už v čistém oblečení.

Ráno moc povinností ve srubu neměla. Protože Shannon neplánovala, že přes den zůstane doma, nemělo smysl rozdělávat oheň, stejně jako bylo zbytečné rozsvěcet lampu a plýtvat drahocenným olejem, když co nevidět vyjde slunce.

Shannon si nalila šálek vody z malého stříbrného džbánku, který patříval její matce. Voda byla tak studená, až jí trnuly zuby, ale přece jenom jí usnadnila rozžvýkání pár kousků sušené zvěřiny. Ještě pořád přežvykovala, když si oblékla druhou nejlepší kazajku Tichého Johna a zamířila ke vchodu. Cestou si do kapsy kabátu strkala dalších pár kousků sušeného masa.

Tohle je poslední zásoba sušené zvěřiny, pomyslela si nešťastně. Díkybohu, že vysoká zvěř se přes léto zase stáhne do hor.

Než Shannon zvedla na dveřích závoru, z věšáku vedle veřejí sundala pušku. Stejně jako včera večer ji zalomila, vysypala oba drahocenné náboje a kouskem měkké jelenice začala zbraň čistit.

I když Shannon bylo při příchodu do hor sotva patnáct, Tichý John jí neslevil nic ze svých nemilosrdných požadavků, pokud šlo o užívání jeho zbraní a péči o ně. S těžkou puškou na bizony, kterou měl nejradši, jí to dvakrát nešlo, ale se zbraněmi lehčích kalibrů se naučila střílet tak dobře, že se mohla sama ubránit.

Sehnat si jídlo, to byla ovšem úplně jiná záležitost. Neměla peníze, aby si mohla nakoupit dost střeliva a pokoušet své lovecké umění, musela se tedy pokaždé připlížit ke kořisti hodně blízko, než riskovala výstřel.

V důsledku toho však téměř vždycky vyplašila zvíře dřív, než byla přesvědčená, že je zasáhne.

„Ale ve střílení se pořád zlepšuju,“ ujišťovala Shannon sama sebe. „Než přijde zima, nebude muset Čerokézka lovit pro nás obě.“

Rychlými zkušenými pohyby Shannon vyčistila pušku, ujistila se, že v komorách i hlavních se přes noc nesrazila žádná vlhkost. Když byla spokojená, že je zbraň čistá a suchá, vložila zpátky do každé hlavně náboj a zbraň narovnala. Další čtyři náboje si vložila do kapsy.

V krabičce zůstaly poslední tři.

Stejně jako sušená zvěřina, i zásoba nábojů Shannon téměř došla.

„Až půjdu příště do Holler Creek, musím koupit střelivo. A to už mě budeš muset doprovodit, Krasavce. Já vím, že osady a cizí lidi nesnášíš, ale když ono to je vážně nebezpečné. Potřebuju, abys mi kryl záda.“

Krasavec stál dychtivě přede dveřmi a nepřestával se po své paní nedočkavě ohlížet.

„Jenže než budu moct v Holler Creek něco koupit, musím nejdřív vyždímat kapku zlata na jednom ze záborů Tichého Johna,“ pokračovala Shannon. Přemýšlet nahlas měla poslední dobou ve zvyku. „Maminčin snubní prsten byla poslední cenná věc, co mi zbyla, pokud nepočítám malou hrstku zlata, kterou si schovávám pro případ, že by letní lov byl skutečně špatný.“

Shannon v duchu zadoufala, že na tu nepatrnou zlatou zásobu Tichého Johna nebude muset sáhnout. Bylo to totiž to poslední, co ji dělilo od osudu nešťastnic, které své tělo musely prodávat cizím mužům.

„Kdybys mě tak dokázal naučit jak lip stopovat a lovit zvěř,“ postěžovala si Shannon svému psímu druhovi. „Mohla bych se pak připlížit k vysoké hodně blízko a nastřádala bych si pořádné zásoby sušeného masa na zimu.“

Krasavec upíral na Shannon temné zbožňující oči, ale jinou pomoc jí nabídnout nedokázal. Kdykoliv se vydal na lov v doprovodu své paní, pronásledoval zvěř takovou rychlostí, že mu Shannon ani zdaleka nestačila. Občas uštval srnu a podělil se s ní. Většinou se však bohužel spokojil s mnohem méně chutnou kořistí.

Tichý John naučil Shannon základům střelby a stahování a vyvrhování kořisti, ale nikdy mu nezbylo dost času, aby jí vštípil dovednost jak si nashromáždit zásoby na celou zimu. Když se do lesů stáhla na léto zvěř, vydal se Tichý John na lov, ale chodil výhradně sám.

Zbytek času vytloukal zlato z tvrdých skal vysoko v horách. I tohle bylo životodárné umění, kterému svou mladičkou praneteř nenaučil, když si ji přivedl z Virginie, aby s ním žila v jeho domě.

„Ale učím se, učím,“ prohlásila Shannon rázně. „Loni na podzim jsem zastřelila jednu srnu a pár hloupých tetřevů. Pokud se udrží slušné počasí, jistě zas něco ulovím a pak budu mít dost zásob, abych se vypravila nahoru k východnímu přítoku Avalanche Creek a vytěžila tam trochu zlata, a potom budu zase lovit, abych měla sušenou zvěřinu na zimu, a nakonec si za to zlato půjdu dokoupit další zásoby, s kterými vystačím až do jara, a…“

Shannon nedopověděla. Vysokohorské léto nebylo dost dlouhé, aby stihla všechno, co bylo zapotřebí. V nadmořské výšce téměř osmi tisíc stop léto přišlo a odešlo, jako by se naučilo běhat od srn.

„Dřevo!“ rozpomněla se Shannon. „Ach bože! Jak jsem mohla zapomenout, že budu muset porazit a rozsekat a naštípat a narovnat dřevo? Budu potřebovat spoustu paliva, i když díky horskému prameni nemusím ohřívat vodu na praní a mytí a tak podobně, ale musím ho mít připravené dřív, než první sněhové přeháňky uzavřou průsmyky a zaženou zvěř do nižších poloh.“

Shannon se zhluboka nadechla, snažila se zaplašit strach, který ji občas zákeřně přepadal od chvíle, kdy Tichý John odjel a už se nikdy neukázal.

Mám hrozný strach, Krasavečku. Jsem k smrti vystrašená.

Ale tohle byla slova, která by Shannon v životě nevyslovila nahlas. Už. jako třináctiletá se naučila, že když se člověk poddá strachu, je pak všechno ještě mnohem horší. Lidem totiž prozradíte, že jste zralí k ovládnutí.

„No dobře, ale prozatím jsem to všechno zvládala, i když jen jakžtakž,“ prohlásila Shannon zachmuřeně. „Mám spoustu času všechno stihnout, jenom se nesmím zdržovat lomením rukama a zbytečnými nářky.“

Shannon rychle a zlehka přeběhla ke skříňce, kde schovávala zásoby. Kromě soli a mouky, které koupila včera, tam nebylo už nic. Včera večer rozdělila sůl na dvě hromádky. Ta menší byla její. Tou větší chtěla Čerokézce oplatit sůl, kterou si od ní půjčila o Vánocích.

„Měla jsem Whipa požádat, aby tu nechal aspoň to zboží, za které jsem zaplatila,“ postěžovala si Shannon šeptem.

Při vzpomínce na Culpeppery sevřela rty strachem a nenávistným odporem.

Ale vzpomínka na statného muže, jenž se k ní blížil na koni z bouře, jí rozryla dech vzrušením, jaké ještě nikdy nezažila.

„Tak poběž, Krasavce. Nejvyšší čas zajít za Čerokézkou. Ta už mi vtluče do hlavy kapku zdravého rozumu.“

Krasavec vyběhl ze dveří jako první. Pozorně ho sledovala, protože věděla, že pes má smysly mnohem bystřejší než ona. Pokud by venku někdo číhal, Krasavec by vetřelce objevil mnohem dříve než ona.

Pes zvedl čenich do studeného svěžího větru a ochutnal vzduch všemi svými smysly. Potom se spokojeně rozběhl vpřed a Shannon tak sdělil, že nevycítil nebezpečí.

Přesto Shannon zůstávala ve střehu. Překročila práh a ostražitě se kolem sebe rozhlédla. V mrazem zbělelé trávě nespatřila v blízkosti srubu žádné stopy. Úlevou si až povzdechla, ale pro jistotu ještě chvíli pozorovala nejbližší okolí.

V ohbí paže měla položenou pušku a prsty se ani na chvíli příliš nevzdálila od spouště. Vítr jí škubal kloboukem, ale ona si ho pevně přivázala vyrudlým hedvábným šátkem, patřícím k tomu málu přepychových drobností, jež se dochovaly z jejího dětství ve Virginii.

Shannon za sebou zavřela dveře, pečlivě je zajistila a pustila se směrem ke srubu Čerokézky. Mohla by sice osedlat Razorbacka, ale ten byl pořád ještě unavený po výpravě do Holler Creek. Nechala starou mulu přivázanou na louce s měkkou jarní trávou.

Ke srubu Čerokézky to nebyly ani dvě míle. Když se Shannon vydala na cestu, zrovna se ve skvostně sytých odstínech růžové a zlaté a temně šarlatové rodil úsvit. Ten nádherný den vylepšil Shannon náladu. S tichounkým prozpěvováním si rázně vykračovala po stezce a vpíjela do sebe všechny krásy horského svítání.

Když dorazila na mýtinu u Čerokézčina srubu, zastavila se opatrně na jejím okraji a hlasitě zavolala. Od chvíle, kdy se v Echo Basin objevili Culpepperové, lidé se k neohlášeným návštěvám stavěli mnohem podezřívavěji než dřív. Hosté zůstávali prozíravě stát mimo dostřel a ohlašovali se pokřikem. Dokonce ani šamanská pověst Čerokézky by grázly typu bratrů Culpepperových nedokázala udržet v patřičných mezích.

Shannon čekala na místě, dokud se od srubu neozvalo přátelské přivítání.

„Ale jen pojď blíž, holka!“ houkla Čerokézka. „Na to, abys postávala venku, je proklatě velká zima!“

„Všechno je v pořádku, Krasavče,“ řekla Shannon.

Pes se rozběhl kupředu. V okamžiku, kdy doklusal ke srubu, se dveře otevřely a na prahu se objevila vysoká hubená postava.

Shannon stačil jediný pohled na to, jak namáhavě Čerokézka stojí, a rázem poznala, že si stařena udělala něco ošklivého s pravou nohou.

„Jak se vede, holka?“ vítala ji Čerokézka. „Že ale máme dneska krásně, viď?“

„To opravdu máme,“ přisvědčila Shannon. „Krasavče, koukni mi uhnout z cesty. Jestli máš hlad, rač si laskavě odběhnout na snídani někam do lesa, ano?“

Dveře srubu se zabouchly a nechaly Krasavce venku. Po pravdě, uvnitř Čerokézčina maličkého srubu bylo místo sotva pro obě ženy, natož aby se k nim ještě vešel takový obří pes.

„Tak jsem se doslechla, že ses vypravila do Holler Creek pro zásoby,“ poznamenala Čerokézka.

„Odkud to víš?“

„Od Indiánů, od koho jiného? Synovec Zraněného medvěda byl v Holler Creek vyměnit zlato za whisky. No a tam od lidí uslyšel, že ty Culpeppery konečně někdo klepnul řádně přes prsty.“

„Vážně se to povídá?“

„Na to můžeš vsadit tu svoji hezkou tvářičku. A kdepak jsi byla ty, když se konečně usadil prach, co? Koneckonců, bili se přece kvůli tobě.“

„Sotva ten bič prásknul poprvé, drapla jsem mouku a sůl a utekla tak rychle, až se mi z podrážek kouřilo,“ poznamenala Shannon suše.

Maličkým srubem se rozlehl Čerokézčin tichý zastřený smích. Prošedivělé vlasy nosila po indiánsku spletené ve dvou tlustých copech. Vrásčitá snědá tvář, beztvaré plandavé kalhoty, vlněná košile, prošlapané mokasíny, to všechno dotvářelo obrázek staré míšenky, která dala přednost samotě před snášením urážek kvůli tomu, že není ani běloška, ani Indiánka. Pouze váček s medicínou zavěšený na krku napovídal, že se za těma pokojnýma temnýma očima skrývá studnice moudrosti.

Pokud kromě Shannon věděl ještě někdo, že ve srubu nebydlí starý muž, ale žena, pak si to nechával pro sebe. Její znalosti léčivých bylin a léčitelské umění jí vysloužily pověst šamana stejnou měrou mezi Indiány jako mezi bělochy.

„Tak si u mě udělej pohodlí, holka,“ vybídla Čerokézka Shannon.

Dívka se usadila na stoličce přistrčené těsně ke stařičkým kamnům. Čerokézka dokulhala k lůžku a opatrně se na něj spustila. Srub byl tak maličký, že se koleny obě navzájem téměř dotýkaly.

„Co jste si udělala s nohou?“ vyptávala se Shannon.

Čerokézka se odvrátila a do kamenné dýmky si zvolna začala cpát páchnoucí směs tabáku a bylinek. Potom škrtla sirkou a zapálila si.

„Byla to tvrdá zima,“ prohodila, „ale kmen Poraněného medvěda ztratil jen jednu stařenu a jedno mrtvě narozené dítě. Všichni ostatní jsou čilí jako to tvoje neposedné psisko.“

Shannon by se ráda dozvěděla něco bližšího o stařenině zranění, ale nenaléhala. Čerokézka mívala ve zvyku mluvit jen o tom, co zajímalo ji samu, a všechno jiné nechávala bez povšimnutí.

„I kdyby čilí nebyli, vaše čaje z jarních bylinek by je zase postavily na nohy,“ zašklebila se Shannon.

Čerokézčiny čaje chutnaly bez výjimky odporně, třebaže stařena přísahala, že to je součást jejich léčivých účinků.

„Tak to je zase svatá pravda,“ přikývla Čerokézka. Shannon se nenápadně rozhlédla po srubu. Za normálních okolností by vedle kamen stálo vědro plné vody, u něho vyrovnaná hranická dříví a na kamnech by bublalo připravované jídlo. Občas se tu našlo k zakousnutí i čerstvé pečivo.

Dnes tu však ve vědru bylo vody na dně, v hrnci zůstal připálený zbyteček dušeného masa, jinak tu však nebylo po potravinách ani stopy. A dřevo u sporáku nestačilo ani na podpal.

„Nějak mi po té dlouhé chůzi vyprahlo,“ ozvala se Shannon a sáhla po prázdném vědru. „Nevadilo by vám, kdybych skočila pro vodu?“

Čerokézka zaváhala a potom pokrčila rameny.

„V tom potoce je tak ledová voda, že by v ní zamrzlo samo peklo,“ zabručela stařena. „Když piju tu zatracenou vodu, trnou mně zuby až k loktům.“

„Tak hned donesu i náruč dřeva a vodu kapku přihřeju.“

Čerokézka opět zaváhala, ale nakonec si povzdechla.

„Děkuju mockrát, Shannon. Dneska se namouduši necítím úplně ve své kůži.“

Shannon bleskově donesla vodu a z hranice za srubem dříví. Když narovnala polena do mezery mezi kamny a lůžkem, podívala se kradmo na stařenu. Čerokézka vypadala ztrhaně a sešle.

„A když už jsem v práci,“ prohlásila Shannon zvesela, „rovnou vydrhnu tenhle hrnec a uvařím trochu polévky. Když není člověku akorát, není nad horkou polévku.“

Tentokrát se Čerokézka ani nerozmýšlela. Mlčky se položila na lůžko a až po chvilce tlumeně zaklela.

„Smekla jsem se, když jsem si nesla vodu od potoka, bude to už šest dní,“ svěřila se stařena. „Vyvrtla jsem si kotník. Obklady mi hodně pomohly, ale ta proklatá noha pořád ještě není úplně v pořádku.“

„Tak ji nechte odpočinout,“ radila Shannon a vyškrabovala přitom připálené zbytky ze dna hrnce. „Dopřejte jí čas, ať se zahojí.“

Čerokézka se pousmála. „Navlas stejnou radu jsem dala Tichému Johnovi, když mu tenkrát stoupla na nohu ta jeho nešikovná mula.“

„Doufám, že se podle ní zařídíte lépe než on.“

„Ještě pořád se neukázal.“

Nebyla to otázka. Čerokézka si tím byla stoprocentně jistá. Shannon si však její poznámku jako otázku vyložila. „Neukázal,“ potvrdila. „Není po něm ani stopy.“

„Tak se s tím musíš smířit, děvče. Jseš vdova.“ Shannon mlčela.

„Dokonce i ti Culpepperovi darmošlapové si už spočítali, jak to s tebou vypadá,“ pokračovala Čerokézka. „A sama víš, že velkou bystrost jim nikdo vyčítat nemůže.“

„V tom případě si budu muset obléknout Johnův jezdecký oblek a znovu projet na mule průsmykem,“ povzdechla si Shannon.

Čerokézka jen zabručela: „Nevěřím, že by na to znovu skočili.“

Shannon pokrčila rameny. „Nic jiného mi nezbývá.“

„A co ten muž, jak mu přezdívají Whip?“ zeptala se zvědavě Čerokézka. „Malý medvěd povídal, že z Holler Creek vyjel právě ve tvých stopách.“

„Malý medvěd je stejná drbna jako jeho strýc Poraněný medvěd.“

Čerokézka však mlčky vyčkávala, co jí Shannon prozradí o Whipovi.

Shannon místo toho chystala přísady do polévky tak soustředěně, jako by jí šlo o život.

„No?“ pobídla ji Čerokézka nakonec.

„No co?“

„Whip. Co je s ním? Našel tě?“

„Našel.“

„Kčertu, holka. Zůstala jsi ve srubu Tichého Johna proklatě moc dlouho! Co se mezi vámi dvěma zběhlo?“

„Donutila jsem ho, aby zmizel.“

„Jak?“

„Krasavcem a nabitou puškou.“

„Pcha,“ zavrčela Čerokézka. Valný dojem to na ni neudělalo. „Pokud Whip skutečně odjel, pak jedině proto, že se tak sám rozhodl, a ne že bys ho zastrašila. Co chtěl?“

„Totéž co Culpepperové,“ odsekla Shannon.

„Tak to bych se divila. V žádném případě ho neprovází pověst, že by znásilňoval ženské jenom pro svoje potěšení.“

Shannon vzhlédla od práce. Překvapilo ji, že Čerokézka dokáže říct dobré slovo třeba jen o jediném zástupci mužského pohlaví.

„Vy Whipa znáte?“ podivila se.

„Osobně ne, ale Poraněný medvěd se přátelí s Wolfem Lonetreem a Wolfe Lonetree je blízký přítel Rena, nu a Reno je Whipův bratr.“

„Rena? Toho pistolníka?“ zeptala se Shannon, protože se nechtěla ptát přímo na Whipa.

„Pistolník je, ale jenom když mu nic jiného nezbývá. Jinak je Reno přeborník v hledání zlata. Když člověk vidí Rena a jeho ženu Eve, jak pročesávají zábor a jdou po zlatě tak najisto, jako by ho větřili, málem by věřil, že jim cestu našeptávají duchové. Aspoň tohle tvrdil Wolfe Lonetree Poraněnému medvědovi a Poraněný medvěd to zase řekl Malému medvědovi a –“

„– Malý medvěd to zase vyslepičil vám,“ dořekla

Shannon. „Vsadila bych se, že pokud jde o předávání zpráv, tahle metoda v pohodě strčí do kapsy i ten proslavený denverský telegraf.“

Čerokézka se uchechtla.

„Však v mém věku se toho o moc víc než povídat nedá,“ pronesla moudře. „Kromě toho, mužští jsou daleko větší klepny než ženské, to ti odpřisáhnu klidně při jménu božím. Tichý John je výjimka, to se rozumí. Mluvit s ním bylo stejné jako klábosit s náhrobním kamenem. V životě nepochopím, jak jsi to mohla vydržet. Ten chlap mě málem dohnal k pití.“

„Nevěděla jsem, že jste byla ve společnosti Tichého Johna tak dlouho, aby vám to mohlo začít vadit.“

Čerokézka se shýbla a chvíli si upravovala obvaz na kotníku, než opět promluvila.

„Však taky netrvalo dlouho, než mi to mlčení začalo lézt na nervy,“ zamumlala.

„Mně ticho nevadí. John moc rád četl a mě taky naučil milovat knihy. Ovšem musím se přiznat, že před jeho Platonem dávám přednost poezii.“

Čerokézka si odfrkla. „Však jsem viděla, že máš truhlu nacpanou knihami. Každá je hotové marnění času, leda by pojednávala o bylinkách a tak podobně.“

„V zimě beztak není co dělat.“

„Ale nemluvit s lidma není normální!“

„Ale ne, hodně si povídám sama se sebou a s Krasavcem,“ namítla Shannon.

„No to je pěkné. Aspoň ti jeden z vás dává rozumné odpovědi. Neříkám samozřejmě který.“

Shannon s úsměvem zkontrolovala, jestli už voda na polévku bude vřít.

„Co byste říkala čaji z vrbové kůry?“ navrhla Shannon.

Čerokézka se ušklíbla. „Takový hnus! Chutná jak splašky z pekelné kuchyně.“

„Ale s tím kotníkem vám uleví.“

„Řečičky.“

Bez ohledu na Čerokézčino brblání zamířila Shannon k odřené dřevěné truhle a zvedla víko. Zavanula sytá vůně směsice nejrůznějších bylinek. Vrbovou kůru poznala snadno a vařit čaj z ní uměla. Ostatní byliny se připravovaly složitějším způsobem.

Jen málo jich však bylo smrtelně jedovatých. Shannon je všechny znala. Vyhýbala se i jejich doteku.

Zatímco Shannon chystala vrbový čaj, Čerokézka vsunula ruku pod polštář a vylovila otřepaný látkový sáček. Sáhla dovnitř a vytáhla z něj maličký, do papíru zabalený balíček. Beze slova se na posteli posadila a pokřivenými zjizvenými prsty balíček zlehýnka hladila, jako by šlo o milované domácí zvířátko.

Když Shannon donesla k lůžku léčivý odvar, stařena nechala zohýbaný plechový hrnek bez povšimnutí a pohlédla Shannon zpříma do očí.

„Musíme si promluvit!“ prohlásila rázně. „Nemá cenu si něco nalhávat. Jseš vdova.“

„To přece nemůžete vědět jistě.“

„Čerta že nemůžu. Pomodlila jsem se nad jeho hrobem.“

Shannon vytřeštila oči. „Cože?“

„Na podzim. Z noční oblohy jako by shlížel dolů sám Bůh, když ta nebohá mula, celá zakrvácená a vyčerpaná, přiběhla podle břehu potoka.“

Shannon zamrzl dech v plicích. Čerokézka jí nikdy neprozradila, jak objevila mulu Razorbacka. Prostě jen zvíře přivedla ke srubu Tichého Johna a oznámila Shannon, že jak se zdá, Tichý John se letos nevrátí na zimu ze svého záboru, proto by si měla začít obstarávat zásoby sama.

Potom se jí Čerokézka svěřila, že její skutečné jméno je Teresa, takže Shannon nemusí mít strach požádat ji o pomoc pokaždé, když bude potřebovat.

„Ale to jste mi nikdy neřekla,“ šeptla Shannon.

Čerokézka pokračovala: „Mulu jsem nakrmila a za úsvitu jsem ji osedlala a vydala se po jejích stopách. Cesta končila u mohutného sesuvu půdy. Usoudila jsem, že to je pravděpodobně hrob Tichého Johna.“

„Proč jste mi to neřekla?“

„Protože to bylo zbytečné,“ vysvětlila Čerokézka podrážděné. „Pokud bych se spletla, Tichý John by se na podzim ukázal. A pokud bych měla pravdu a prosáklo se to ven, všichni chlapi z Echo Basin by s vyplazenými jazyky začali obléhat tvůj srub. Prostě by z toho nevzešlo nic dobrého. Nadrženému mužskému nemůžeš věřit o nic víc než skunkovi se vzteklinou.“

Shannon se snažila něco říct, ale jazyk jí odmítl poslušnost.

„A jak by ta pravda prospěla tobě?“ zeptala se Čerokézka. „Průsmyky byly už neprůjezdné, takže bys stejně odtud nemohla. Mělas dost zásob na zimu. Tady nahoře jsi byla ve větším bezpečí než jinde, jen se nikdo nesměl dozvědět, že Tichý John je po smrti. Takže jsem prostě držela klapačku a nechala to být.“

Když se Shannon pokusila promluvit tentokrát, vyšel jí z hrdla jen přiškrcený povzdech.

Čerokézčiny vrásčité tváře náhle zalil ruměnec.

„Asi jsem ti to měla prozradit trochu dřív,“ zamumlala stařena. „Ale byla jsem… tak osamělá. Jiné by bylo, kdybys měla rodinu, které by se po tobě stýskalo, a ty ses k ní toužila vrátit. Jenže města a vůbec každá větší osada znamenají pro tak pěkné děvče jenom zkázu. Tady ti je mnohem lip, ale já se bála, že kdyby ses dozvěděla o smrti Tichého Johna, nadobro bys odešla z hor.“

„Tady je můj domov. Neodešla bych.“

„Ale ode mě nebylo správné, že jsem tě tu držela,“ naříkala Čerokézka a nechala Shannonino tvrzení bez odpovědi. „Bylo to ryzí sobectví. Však se mě svědomí něco natrápilo, kdykoliv jsem na to pomyslela. Ale chtěla jsem ti to prozradit už brzy a dát ti nějaké peníze, abys –“

„Nechci!“ skočila jí Shannon do řeči.

Čerokézka si něco nesrozumitelného zamumlala a potom se napřímila v zádech.

„Jenže teď je všechno docela jinak!“ prohlásila. „Musíš odtud pryč.“

„Ale proč? Jen proto, že už vím najisto, co jsem v posledních dvou letech beztak tušila, že Tichý John je po smrti?“

„Musíš pryč z Echo Basin, a právě Whip je –“

„Proč bych musela odcházet z hor?“ nenechala ji domluvit Shannon. „Je to jediný domov, který mám.“

„Sama v tom srubu nepřežiješ, proto.“

„Zatím jsem přežila.“

Čerokézka si odfrkla. „Tichý John obstaral dost jídla pro tři a ještě zbylo. Druhou zimu jsi dojedla ty přebytky a ostatní sis dokoupila. Ale nestačilo to. Jen se na sebe podívej. Kosti a kůže a vlasy, víc na tobě není.“

„Jsem vyhublá po zimě. Přes léto se vykrmím jako všichni tvorové v lese.“

„A co když ne?“

„Ale určitě ano.“

„Čert aby tě vzal, holka. Kdybys byla jen z polovičky tak tvrdohlavá, jako jsi, stejně by to bylo až dost.“

„Taky proto přežiju!“ prohlásila Shannon. „Díky té tvrdohlavosti. Tumáte, vypijte ten čaj.“

Čerokézka šálek odvaru mávnutím ruky odmítla. „Minulé dvě zimy jsem ti pomohla, ale –“

„To vím,“ vyhrkla Shannon spěšně. „Taky vám jsem moc vděčná. Půjčenou sůl jsem teď donesla, a jakmile se do hor vrátí vysoká, oplatím vám i –“

„Zatraceně, tohle já přece nemyslím!“ rozkřikla se na ni Čerokézka. „Budeš mě už konečně poslouchat, holka!“

Tak rozzlobenou ji ještě Shannon nezažila. Honem zavřela ústa a mlčela.

„Někteří muži jsou lepší než ostatní,“ připustila Čerokézka neochotně. „O moc lepší. Přinejmenším tohle mi tvrdí Betsy a Clementine, když si sem chodí pro lektvary, aby neotěhotněly.“

Shannon zavřela oči. Věděla sice, že prostitutky občas přicházejí k „míšeneckému šamanovi“ pro medicínu, ale netušila jakou. Teď se to dozvěděla.

„Chápu,“ hlesla skomíravým hlasem.

„O tom pochybuju!“ odsekla Čerokézka, „ale právě o téhle věci chci s tebou mluvit. Teď prostě musíme udělat jediné, a sice najít ti muže, vedle kterého by skunk nevypadal jako žáček nedělní školy. A právě ten chlápek Whip by přesně odpovídal.“ Shannon začala něco namítat.

„Drž klapačku, holka!“ nedala se Čerokézka a podala jí balíček. „Tuhle parádu daroval mé matce nějaký pošetilec. Ona ji zase dala mně a teď ji dostaneš ty.“

Než Shannon stačila pronést slovo, Čerokézka už opatrně a láskyplně rozbalovala papír, téměř průsvitný a prodřený stářím.

Ale ani papír nebyl tak jemný jako smetanová krajka a hedvábí uvnitř. Shannon vyjekla překvapením a radostí, když zahlédla matný lesk atlasu.

Čerokézka se něžně usmála. „Pěkné, co říkáš?“ rozzářila se. „Hned jak jsem tě uviděla poprvé, vzpomněla jsem si na tyhle šaty.“

„Nemůžu si je vzít.“

„Však si je taky nebereš. Já ti je dávám.“

„Ale –“

„Kčertu, mě nepadnou,“ vybuchla Čerokézka podrážděně. „A v životě mi nepadly. Jsem moc vysoká. Matce taky nebyly. Žádná z nás je nikdy nenosila.“

Shannon se váhavě dotkla šatů. Látka byla hebká jako obláček. Dokonce i ta hluboce prolamovaná krajka na lemech byla hedvábná a poddajná.

„No tak, vezmi si je,“ vybídla ji Čerokézka.

„To nemůžu.“

„Ale jakpak bys nemohla.“

Čerokézka šaty opět zabalila a podala je Shannon.

„Krásně se ti vejdou do té hluboké přední kapsy kabátu po Tichém Johnovi,“ poradila jí. „Dopravíš je tak bezpečně až domů.“

„Ale –“

„Holka, to ti povím, že nevypiju ani kapku z toho čaje, pokud si šaty nevezmeš!“

Shannon rozpačitě vzala balíček do volné ruky.

„No tak,“ řekla Čerokézka a sáhla po hrnku léčivého čaje, „honem si dej ten krám do kapsy.“

A teprve poté, co balíček zmizel v hluboké kapsy kabátu, vypila Čerokézka čaj.

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ znejistěle zašeptala Shannon.

„Není třeba. Jsem ráda, že je máš zrovna ty. Nejvyšší čas, aby posloužily k něčemu užitečnému.“ Shannon se zarděla.

„Ale kdepak, vůbec ne jako ozdoba pro prostitutku,“ rozesmála se Čerokézka. „Ale jako atlasová vábnička pro slušného muže. Například pro toho Whipa. Ten mužský stojí za –“

„Ne.“

„Ale ano!“ odsekla Čerokézka. „Jakmile tě uvidí v té nádheře z atlasu a krajkoví, naráz pustí z hlavy ty svoje osamělé toulky. Budeš vdaná dřív, než se stačíš rozhlédnout, nebo možná i –“

„Ne!“ nenechala ji domluvit Shannon.

Čerokézka si povzdechla. „Děvče, přece nemůžeš –“

„Ne!“ opakovala Shannon a opět stařenu přerušila. „Teď byste měla pro změnu poslouchat vy mě. Moje matka a já jsme žily z milosti strýce až do mých třinácti let, kdy maminka umřela na plicní zápal. Krátce po ní umřel i strýček a jeho žena pak se mnou zacházela jako s otrokyní.“

Čerokézka jen mlčky přikývla. Na světě ji už nemohlo nic překvapit.

„Pronajala mě krejčímu jako dělnici,“ pokračovala Shannon. „Vůbec jsem nesměla vyjít z dílny. Pracovala jsem tam, jedla jsem tam, spala. Kdykoliv se krejčí opil, což bývalo tak dvakrát do měsíce, bránila jsem se jeho dotěrnostem nůžkami, které jsem si kvůli tomu schovávala pod polštářem.“

Čerokézka znovu beze slova přikývla.

„No a jednoho dne se ve městě ukázal maminčin strýc,“ vyprávěla Shannon důrazně. „Po nekonečně dlouhé době mu došel dopis, který jsem mu po maminčině smrti poslala, a přijel si pro mě. Sebral tetě hedvábný šátek a snubní prsten po mamince, které mi ukradla. A takhle se ze mě stala paní Smithová.“

„Tak nějak jsem si to taky představovala,“ poznamenala Čerokézka suše. „Děvče, jako jsi ty, by se v životě neprovdalo za Tichého Johna, pokud by ovšem nebylo zoufalstvím úplně na dně.“

Shannon se hořkosladce usmála. „Ve srovnání s místem, odkud jsem přišla, jako by Tichý John a Echo Basin patřili do ráje.“

„Já sama jsem odjakživa taky měla ten pocit, až na to, že já byla starší než ty, když jsem sem přišla, byla jsem sama a vydávala se za muže. Můj táta byl mexický Indián a máma nefalšovaná profesionální děvka, silná jako mula a skoro stejně tupá. Od deseti let mě najímala na mužskou práci, za kterou mi platili jako dítěti a přitom se mnou zacházeli jako se špínou. Po matčině smrti jsem jednoduše práskla do bot a jedinkrát se za sebou neohlédla.“

„Ale nehledala jste muže, abyste se provdala,“ připomněla okamžitě Shannon.

Čerokézka pokrčila rameny. „Jak jsem ti už řekla, dělat někomu otroka se mi nechtělo už ani za mák.“

„A přitom chcete, abych já si muže našla.“

„To je přece něco jiného.“

„Jistě,“ přisvědčila Shannon suše. „Bylo by to moje otroctví, ne vaše.“

Čerokézka zaklela, ale hned nato se usmála. „Ty jsi na můj vkus trochu moc zbrklá. Ale to je dnes skoro každý. Už stárnu. Tenhle prokletý kotník ne a ne se zahojit. Letos v létě budu mít štěstí, když nalovím dost pro sebe, natožpak ještě pro tebe.“

„V tom případě nalovím pro nás obě já.“

„Holka, možná máš kuráže, že by to vydalo pro tři chlapy, ale jak dojde na lov, jsi úplně vedle.“

„Loni koncem léta jsem se o moc zlepšila.“

Čerokézka dlouho a mlčky pátravě pozorovala Shannoninu tvář. Potom si povzdechla a už se o mužích a manželství a přežití nezmínila ani slovem. Pouze zavrtěla hlavou. Do zimy nezbývalo tolik času, aby se Shannon naučila lovit natolik dobře, že by z úlovku uživila hned dva krky.

Ale o tom se musí Shannon přesvědčit sama, protože od stařeny si to vysvětlit nedá.

Čerokézka se mohla jenom modlit, aby si to Shannon nepřiznala příliš pozdě, až bude vysokohorský průsmyk vedoucí přes Whiskey Creek zasypaný sněhem. Potom každá živá bytost v Echo Basin bude uvězněná tady v horách, dokud nebude průsmyk zase průchodný, nebo nezahyne hladem.

Podle toho, co přijde dřív.

4.

Než se Shannon vyčerpaně dovlekla na vrchol strmého kamenitého svahu, jenž přečníval nad jejím srubem, slunce se už chýlilo k západu. Z místa, kde stála, byl srub téměř neviditelný, schovaný za hradbou vysokých borovic a sám zpola pohřbený v horském úbočí.

Jen málokdy se mýtina zdála Shannon tak krásná. Po odchodu od Čerokézky věnovala celé hodiny pokusům o lov, ale jediným výsledkem jejího úsilí bylo rozbolavělé tělo a žaludek kručící hlady tak hlasitě, až se Krasavec po ní zvědavě ohlížel.

„Jen klid,“ zamumlala Shannon. „Tebe si k večeři rozhodně neupeču.“

Krasavec zavrtěl ocasem a olízl si tesáky. „Nekoukej na mě takhle, ano?“ napomenula psa unaveně a podrbala ho mezi ušima. „Jestli máš hlad, utíkej do lesa si něco ulovit, a tentokrát chyť něco pořádně velkého, ať to vystačí pro oba.“

Protože Shannon byla sama, nijak se nenamáhala skrýt svůj hlad a vyčerpání. Držení těla i tón hlasu beze zbytku odrážely míru její únavy.

Kromě několika malých kousků sušené zvěřiny si s sebou ráno nevzala vůbec nic k snědku. A zvěřina skončila v polévce pro Čerokézku spolu s jarními bylinkami, které Shannon objevila poblíž stařenina srubu.

Byla to lepší večeře, než jakou bude mít sama Shannon. Od okamžiku, kdy se s Čerokézkou rozloučila, se pokoušela něco ulovit, ale i když se snažila sebevíc, i když se po stopách zvěře pohybovala sebeopatrněji, vysoká ji bez výjimky zpozorovala dřív, než se odvážila vypálit jednu z mála svých drahocenných střel.

Zachmuřeně se pustila dolů po svahu, jenž zčásti tvořil zadní stěnu srubu. Hluboko pod jejíma nohama se skrývala jeskyně, kde horký pramen vydechoval do tmy teplo a vlhkost, navenek však nebylo po prameni ani stopy. O kus dál vlevo ležela mohutná kupa kamení v místě, kde Tichý John vykopal druhý, únikový východ ze srubu. Ani ten nebyl zvenčí nijak nápadný.

Krasavec klusal před Shannon a vztyčeným čumákem větřil ve větru vířícím mýtinou. Najednou lovecký pes doslova zkameněl. Uši přitiskl k lebce a pysky ohrnul v bezhlesém zavrčení.

Shannon se okamžitě přitiskla zády ke kmenu, pozvedla pušku a začala pozorně prozkoumávat nejbližší okolí. Únava z ní rázem spadla.

Krasavec se takhle choval výhradně v přítomnosti lidí.

V blízkosti srubu někdo byl. Možná se dostal dokonce i dovnitř a čekal, až nic netušíc překročí práh.

Co nejtišeji se Shannon spustila ze strmého kamenitého svahu. Když se dostala na rovinu, začala srub obcházet, aniž by ovšem vyšla z úkrytu stromů.

Krasavec si ani jedinkrát nevšiml pachů, na které cestou narazil. Jeho pozornost upoutával pouze srub.

Když Shannon konečně dorazila na opačný konec paseky, náhle objevila důvod nervozity svého psa. Na jednom rohu srubu visel čerstvě zastřelený, zručně vyvrhnutý a stažený srnec.

Tichý John si na stejný trám věšel úlovek, který chtěl naporcovat k usušení.

„Tichý Johne?“ zašeptala Shannon.

Najednou se Krasavec prudce obrátil a ohlédl nahoru po srázném svahu, z něhož se zrovna spustili. Srst se mu zježila.

Shannon se podívala stejným směrem. Tam, jako silueta proti nachovooranžovému zapadajícímu slunci, seděl muž na koni. Šířka jeho ramen byla pro Shannon jednoznačným poznávacím znamením stejně jako předmět ovinutý kolem jeho pravého ramene. Whip.

Na pozdrav se dotkl střechy klobouku, trhnutím uzdy obrátil svého mohutného šedáka a po pár vteřinách zmizel na protilehlém svahu.

I když Shannon se zatajeným dechem čekala snad celou věčnost, Whip se už neukázal.

Nakonec se Krasavec uklinil, pošťouchl čumákem Shannon a toužebně se zadíval ke srubu.

„No dobře, kamaráde. Možná že Whip má dost rozumu, aby se držel od nás co nejdál, protože ví, že se na něho zlobíme.“

Přitom v duchu sama sebe přesvědčovala, že vůbec není zklamaná, že Whip zmizel.

Ale moc dobře věděla, že se obelhává.

Shannon se rozhodla, že Whipův dar nechá shnít na místě, kam ho zavěsil.

Bylo jí však jasné, že ani tohle není pravda. Byla příliš vyhladovělá a ta špetka mouky, kterou si donesla z Holler Creek, zmizí co nevidět.

Zpola vděčně a zpola navztekaně vešla do srubu. Z kapsy kabátu vytáhla Čerokézčin dar. Z papíru vykukovala lesklá látka.

„Jakmile tě uvidí v té nádheře z atlasu a krajkoví, naráz pustí z hlavy ty svoje osamělé toulky. Budeš vdaná dřív, než se stačíš rozhlédnout, nebo možná i –“

Při představě, že si oblékne tak krásné šaty a na ňadrech ucítí chladivou hebkost látky, proklálo Shannon mrazivé vzrušení.

„Bude mi to slušet tak moc, abych ho upoutala?“ šeptla si Shannon. „A bude pak ke mně něžný?“

Neslyšela však žádnou odpověď, ve srubu vládlo hrobové ticho. Dárek tedy honem schovala a šla se postarat o ten druhý dar – Whipova srnce.

Za chvíli na stole kouřilo první pořádné jídlo, k němuž Shannon zasedla po dlouhých měsících. Přestože měla přímo vlčí hlad, jedla pomaloučku, blaženě vychutnávala každé sousto.

Srnec však představoval pouze začátek dlouhé řady Whipových darů.

Sotva se druhý den ráno Shannon probudila, objevila na větvi u potoka zavěšené dva velké jutové pytle. V jednom z nich byla sušená jablka, cukr, skořice a špek, v druhém zbytek zásob, jež předtím zapomněla v Holler Creek, a ještě mnoho víc.

Shannon s tím pokušením bojovala kolik hodin. Nakonec se rozhodla zásoby uklidit dřív, než po kmeni stromu vylezou mravenci a pustí se do nich sami.

Jakmile měla to rozhodnutí za sebou, neztrácela čas a začala péct jablkový koláč. A sušenky. A chléb.

Když později Shannon zamířila k Čerokézčině srubu, aby se podělila o Whipovy dary, cítila, že ji někdo sleduje. Na šíji se jí ježily jemné vlásky v podvědomém živočišném tušení, že není sama.

Přesto však pokaždé, když se prudce otočila s nadějí, že Whipa zahlédne, nespatřila za sebou nic než skály a stromy a zdivočelou horskou oblohu.

Ani Krasavec nedal po celou cestu k Čerokézce najevo, že by zavětřil přítomnost cizího člověka.

„Jen pojď dál, holka,“ otevřela Čerokézka dveře srubu.

„Děkuju.“

Shannon shodila ze zad batoh, který si vyrobila z kusů kůže a starého sedlového vaku. „Co dělá kotník?“

„Můžu s ním potok přeskočit.“

Shannon se však podívala Čerokézce do očí a poznala, že kotník v pořádku zatím není.

„To je dobře,“ přikývla Shannon. „Přinesla jsem trochu jídla, abych vám oplatila všechno, co jste mi dávala v zimě.“

„No to se podívejme. Jenže ode mě to nebyla půjčka, tak proč bys mi měla něco vracet?“

„Zvěřinu pověsím za dveře do kouta,“ nenechala se vyrušit Shannon. „A to ostatní vám uložím do skříňky se zásobami.“

Ohromená Čerokézka mlčky sledovala, jak Shannon rovná potraviny do polic.

„Ta zvěřina je čerstvá,“ poznamenala stařena po chvilce.

„Ano, je.“

„No ať mě čert vezme! Tys sama zastřelila srnu?“ Shannon neodpověděla.

„Tak poslyš, tu mouku a cukr si odnes zase zpátky!“ vyhrkla Čerokézka spěšně. „Mám dost, abych vystačila až do doby, než najdu zase trošku zlata nebo prodám v Holler Creek pár bylinek.“

Shannon to nechala bez poznámky.

„Jablka!“ vydechla Čerokézka nábožně. „Vážně tu voní jablka?“

„Samozřejmě. Strčila jsem do trouby půlku jablkového koláče, aby se ohřál.“

„Chleba. Koláč. Ať se propadnu! Tys sešla dolů pro ty zásoby, které jsi tam prve nechala!“

Shannon jen něco nesrozumitelného broukla.

„Tak to byla ale pořádná hloupost!“ pokárala ji Čerokézka. „Ti Culpepperové budou po výprasku od Whipa vzteky celí bez sebe. Vždyť si tě mohli parádně podat!“

„Ale nepodali si mě.“

„Jenže i tak –“

„Já zpátky do Holler Creek nešla!“ vysvětlila Shannon důrazně.

Čerokézka zmlkla. Vrásčitá tvář se jí náhle rozzářila širokánským, zpola bezzubým úsměvem.

„Tak to byl Whip, můj ty bože!“ zakrákala. „On si tě takhle namlouvá!“

Shannon to užuž začala popírat, ale nakonec si to rozmyslela. Z Whipova namlouvacího daru Čerokézka určitě nic neodmítne.

Mohla by však odmítnout, pokud by Shannon přišla s jiným vysvětlením.

„Možná že namlouvá,“ povzdechla si Shannon, „ale možná taky ne.“

„Ale to víš, že ano! Kampak jsi dala rozum, holka? Zakoukal se do tebe! Nebo sis už kvůli němu oblékla tu parádu?“

„Jsem vdaná, nezapomněla jste? Aspoň si to má každý myslet, tak si to taky pamatujte.“

„Pcha. Samotný prstýnek z ženské manželku neudělá. A kromě toho jsi teď vdova.“

„Vy si teď nenamáhejte kotník,“ zavedla Shannon řeč jinam. „Nanosím vám dost vody a dřeva, abyste vystačila na pár dní, protože se sem možná dřív nedostanu.“

„Máš snad někam namířeno?“

„Na lov,“ sdělila Shannon stručně.

Čerokézka se nejprve zatvářila udiveně, ale pak se chraptivě a kdákavě rozesmála.

„Chceš mu dopřát pěkně svůdnou honičku, nemám pravdu, holka?“

Shannonin úsměv vypadal nebezpečně jako lovecký nůž, který nosila v pouzdře za pasem.

„Uštvu toho frajera tak, až se nosem bude rýt v zemi!“ napodobila výsměšně stařenin přízvuk.

Čerokézka se řehtala tak dlouho a hlasitě, až se málem začala dusit.

„No, můžeš tomu věřit donekonečna,“ poznamenala stařena nakonec. „Dělej co dělej, Whip tě ve správnou chvíli stejně nakonec popadne a odvleče před oltář.“

Shannon se přestala usmívat. Whip neměl manželství v plánu a ona to moc dobře věděla.

Ale po tom vlastně Čerokézce nic není. Z představy, že Shannon má budoucnost vyřešenou, měla totiž neskrývanou radost.

„Takže ten kotník nechte v klidu!“ napomínala ji Shannon. „Jestli zjistím, že chodíte, donutím vás, abyste si všechnu tu práci příště udělala sama!“

Čerokézka se ještě pořád s pochechtáváním dokulhala k posteli a lehla si.

Jakmile Shannon vyšla ze srubu, ihned poznala, že někde poblíž číhá Whip a pozoruje ji. Přesto to Krasavec nedával nijak najevo. Spokojeně si hověl na sluníčku před srubem a nechal si větrem čechrat šedočernou srst.

Zatímco nosila vědra vody a náruče dříví, ohlížela se Shannon neustále po větru, protože to byl jediný směr, kde se Whip mohl ukrýt před Krasavcovým bystrým čichem.

Whipa však jedinkrát nezahlédla.

Zaslechla však cosi, co mohlo být vytí větru svištícího mezi vzdálenými skalisky… nebo zvuk, kterým tichý horský vzduch rozechvívá okarína přitisknutá k lidským rtům.

Po odchodu od Čerokézky strávila Shannon dlouhé a marné hodiny snahou něco ulovit, ale přitom se nepřestávala rozhlížet po Whipovi. Věděla, že je blízko, protože zježené vlásky na šíji jí bezpečně prozradily, že ji někdo sleduje. A jako by to nestačilo, tu a tam k ní dolehly tóny píšťaly, či spíše její převzdálená ozvěna, při které Krasavec zaklonil hlavu a zaposlouchal se, ale nevrčel. Ta nehmotná hudba neznamenala pro psa žádnou hrozbu.

A přesto navzdory své ostražitosti a pronikavým smyslům Krasavce Shannon jedinkrát nezahlédla ani na mžik muže, jehož podobají pronásledovala stejně neodbytně, jako jeho hudba pronikala do ticha hor.

Příštího dne sledovala stopu vysoké, prošla mezerou mezi dvěma balvany – a našla tři tetřevy, úhledně vykuchané a zavěšené za nohy na nízké větvi.

Shannon se vyplašeně obrátila a snažila Se rozhlížet současně do všech stran. Neviděla nic než stromy a skály, sluneční zář a sněhobílá oblaka. Podívala se na zem, ale tam nenašla žádné stopy, polámané větvičky či rozkopnutou vrstvu listí.

A neslyšela ani výstřely. Přesto tu viseli tři tetřevi zabití očividně zcela nedávno.

Ulovil je tím svým bičem. Kristepane, ten člověk je rychlý jako blesk!

Krasavec oběhl tetřevy kolem dokola a téměř neslyšně zavrčel.

„No, to jsem ráda, že Whipa konečně větříš,“ zašeptala Shannon. „Už jsem se začínala bát, že to je duch.“

Chvíli váhala, potom tetřevy sebrala a nacpala je do hrubě vyrobeného batohu.

„Nemá cenu nechávat je tady lesní havěti,“ zamumlala si přitom.

Krasavec ještě několikrát zavětřil a nakonec ztratil zájem. Zježená srst mu lehla a pes se ohlédl po Shannon, jako by se ptal, co podniknou dál.

Shannon se podívala na své ruce a zjistila, že se třesou. Vědomí, že Whip je zřejmě těsně mimo dosah Krasavcových smyslů, ji značně rozrušila.

Přinejmenším si drží odstup. Nepřijde blíž, dokud budu mít u sebe Krasavce a nabitou pušku.

Shannon se napřímila v ramenou a opět pokračovala v obtížném výstupu po horském úbočí. Zatímco se rozhlížela po zvěři, trhala cestou zelené byliny a divokou zeleninu a strkala je do batohu k tetřevům.

Když se Shannon vrátila do srubu, našla tam na trámu, kde byl předtím zavěšený srnec – teď už se rozkrájený na proužky sušil na zimu – viset bok slaniny.

Chvatně se rozhlédla.

Nikde nikdo. Tentokrát ji dokonce ani její šestý smysl nevaroval, že by byl nablízku kdosi cizí.

A přesto se po několika hodinách, když vyšel měsíc a rozléval po kraji svou skvostnou stříbřitou nádheru, nocí rozlehl tichounký zvuk okaríny.

Shannon se s bušícím srdcem posadila na posteli, pod níž se ozvalo hrozivě temné Krasavcovo vrčení. Po chvíli ustalo.

Shannon si postupně uvědomila, že ten lkavý zvuk je Whipova okarína, jež si povídá s nocí. Přistoupila k oknu, na škvírku pootevřela okenici a vykoukla ven. Neviděla tam nic než stíny vrhané bělostným měsícem a mohutný, ebenově černý pás lesa přehozený přes ramena spících hor.

Krasavec tiše zavrčel a opět se pohodlně rozvalil v koutě. Jeho chování prozradilo Shannon, co už beztak věděla. Od těch zastřených posmutnělých tónují žádné nebezpečí nehrozilo.

Vrátila se do postele a poslouchala píseň smutku, kterou mužská ústa hrála na ten prostinký nástroj.

Následující den proběhl pro Shannon podobně, zježení chloupků na šíji a sladký neodbytný zvuk okaríny ji doprovázely na jejím lovu, opět neúspěšném. Jediný rozdíl byl v daru, který jí Whip nechal tentokrát – tři pěkní lososi, ještě celí studení z ledové vody horské říčky.

V noci Shannon opět probudila ta tklivá píseň, ale srdce se jí tentokrát tolik nerozbušilo. Krasavec stejně jako předtím tiše zavrčel, párkrát přeběhl po srubu a zase se v koutě uložil k spánku.

Shannon ležela vzhůru, poslouchala chraptivý nářek okaríny a toužila po nevyslovitelné kráse čehosi, co nedokázala pojmenovat.

Třetí den sestával Whipův dar z cibule a brambor, což byl luxus, který Shannon neochutnala už půl roku.

Tu noc vůbec neusnula a čekala, kdy se ozvou první tóny. Když konečně zazněly, celá se rozechvěla a naslouchala jim celou svou bytostí. Krasavec se probudil, prošel se ke dveřím a nazpět, stulil se do klubíčka a opět spokojeně usnul. Nakonec se do dřímoty propadla i Shannon.

Čtvrtý den nechal Whip u dveří skleničku džemu, jenž chutnal jako sladké letní ráno, rozplýval se jí na jazyku a ulepil jí prsty. Zvuk okaríny zazněl tu noc dříve než obvykle, chvěl se pod hvězdami, které jako by byly dalším darem pro Shannon. Krasavec naklonil hlavu k rameni a poslouchal, už se však ani neobtěžoval vstát. Mohutný pes dále nespojoval ten přízračný zvuk s čímsi neznámým a nebezpečným.

Pátého dne po návratu z lovu objevila Shannon pět velkých kmenů natahaných k hromadě dříví připraveného na zimu. Palice, kterou Tichý John vrážel klíny do dřeva – a kterou Shannon rozbila – byla opravená, sekera nabroušená a zrovna tak i pila.

Krasavec každý ten předmět podezřívavě očichal, srst zježenou a hrudník rozechvělý temným vrčením. Nic mu však zřejmě nepřipadalo nepřátelské a ani z chování své paní nevyčetl žádný nepokoj.

Nakonec se mohutný pes uklidnil. Pomalu se učil přijímat Whipův pach jako něco normálního.

Když se za soumraku ozvaly přízračné zastřené tóny okaríny, Krasavec se obtěžoval pouze vztyčit uši. Shannon na okamžik přestala věšet vyprané prádlo na šňůru nataženou nad kamny. Zaklonila hlavu a se zavřenýma očima dovolila své unavené duši těšit se krásou melodie.

Šestého dne se Shannon vrátila z lovu jako obvykle s prázdnýma rukama. Whipův dar bylo čerstvě nasekané dříví do polen přesně tak dlouhých, aby se vešly do kamen a vyrovnaných do hranice vedle dveří, aby ho v případě potřeby měla pohodlně po ruce.

Zatímco kulila oči na naštípané a nařezané dřevo, dolehl k ní z lesa nápěv Whipovy okaríny, tři přízračné smutné tóny. Prudce se obrátila, ale nic nezahlédla.

A okarína se už také neozvala.

Sedmého dne na ni čekala kytice horských květin.

Shannon se na ni dlouze dívala a hryzala se do rtů, aby potlačila neodolatelnou chuť bouřlivě se rozplakat. Roztřeseně si vydechla a pohledem propátrávala okraj lesa lemujícího mýtinu, protože toužila zahlédnout z Whipa víc než jenom stín unikající mimo její zorné pole. Někdy během těch uplynulých šesti dnů si přestala dělat starosti kvůli tomu, že Whip se za ní plíží a přepadne ji, až to bude nejméně čekat. Už dávno nevěřila, že by se na ni dokázal vrhnout ze zálohy jako dravec a proti její vůli ji znásilnil.

Pokud by Whip chtěl od Shannon tohle, pak by toho mohl dosáhnout s menší námahou, než jakou musel vynaložit na ulovení tetřeva či pstruha. Věděla, že mimo stěny srubu je nesmírně zranitelná, a on to musel vědět stejně tak jako ona.

A jako Culpepperové. Shannon se bála, že ani pro ně to není žádným tajemstvím.

Shannon by zajímalo, zda i Whip narazil na stopy čtyř osedlaných mul pouhé dvě míle od srubu. Při pohledu na stopy by se Shannon proklatě ulevilo, kdyby věděla, že Whip je v lese někde blízko, na dosah, a hlídá ji.

Ochraňuje ji.

Při té představě se Shannon usmála, ale koutky úst se jí zase rychle obrátily směrem dolů. Dobře si uvědomovala, že Whipova ochrana nebude trvat věčně. Jakmile mu dojde, že mu nedá, nač si prstem ukáže, bude pokračovat v toulkách, dokud si nenajde svolnější ženu.

Ale do té doby bude Shannon nesmírně ráda, že není úplně sama.

Shannon se zvolna shýbla a sebrala kytici, kterou tu Whip pro ni nechal. Jako by držela hrst pestrých motýlů. Dívala se na ty nádherné barvy, přejela rty o hebké okvětní plátky a snažila se rozpomenout, kdy naposledy dostala od někoho dárek, který nebyl určen k holému přežití.

Nevzpomněla si ani na jedinou příležitost. Dokonce i Čerokézčin nečekaný dárek – atlasové a hedvábné šaty – byl míněn jako prostředek, jenž má Shannon pomáhat při zajištění si další existence, podobně jako krabička střeliva nebo kýta srnčího.

Shannon přerývaně vzlykla, zabořila tvář do vlahých vonných plátků a rozplakala se.

Když vzhlédla, spatřilu Whipovu siluetu na pozadí hořící oblohy. Honem zamrkala, aby setřásla slzy a viděla na něho trochu lip.

Spatřila však jenom prázdnou oblohu.

Whip sešel po opačné straně kopce k místu, kde měl uvázaného koně. Pohled na plačící Shannon ho rozrušil tak mocně, až se ho zmocnila panika.

Proč by proboha měla plakat kvůli hrstičce kytek?

Na to však neznal odpověď.

Whip zamumlal kletbu a vyhoupl se do sedla. Zaklel podruhé a zasunul nohy do třmenů. Pohled na Shannon kráčející přes mýtinu ke srubu přiměl jeho tělo k mohutné reakci. Způsob její chůze by vykřesal oheň i z kamene a Whip měl do kamene nesmírně daleko.

Vlastní vzrušení ho rozzlobilo i pobavilo zároveň. Takhle rozpálený a rozdychtěný kvůli ženě nebyl od těch dob, kdy se ještě v Západní Virginii mladičká Savannah Marie rozhodla, že uloví jednoho z bratrů Moranových, aby se s ní oženil. Whip sice věděl naprosto přesně, co ta dívka sleduje, ale závany parfému, šustění hedvábných spodniček a kradmé pohledy do hlubokého výstřihu mu přesto napínaly tělo touhou jako tětivu.

Jenže Shannon nebyla oblečená do žádných hedvábných spodniček a ňadra měla ukrytá pod těžkou látkou, pokud jí ovšem vítr nepřitiskl oblečení těsně k tělu a neprozradil existenci těch překvapivě bujných křivek. Whip se ani nedostal tak blízko, aby si ověřil, zda Shannonin dech je vonný, ale zjistil, že vedle potoka kdosi pěstuje mátu, a zahlédl ji, jak si utrhla pár snítek a odnášela si je do srubu.

Whipa by proklatě zajímalo, zda bude Shannon chutnat po smetaně a mátě, až jí jazykem vjede do úst.

A znovu se podivil, co ji nad těmi květinami vlastně rozplakalo.

Třeba je jenom osamělá.

Uvažoval nad tím vysvětlením, když začal pátrat po známkách stop vedoucích od Shannonina srubu do Holler Creek. Samozřejmě věděl, že vdovy se často cítí osamělé, zvlášť když nemají děti nebo v sousedství blízké příbuzné či přátele.

Kčertu, za těchhle okolností by se osaměle cítila každá žena!

Ale jistě, ještě tuje ten starý šaman ve srubu na severní straně Avalanche Creek. Shannon ho navštěvuje poměrně často. To je snad jakás takáš společnost.

Whipa velmi překvapilo, když Shannon poprvé sledoval k maličkému vzdálenému srubu, kde žil šaman. Potom si povšiml, jak je stařec sehnutý a kulhá, a pochopil, že Shannon mu pomáhá v nemoci.

Nejspíš bude na péči o staré lidi zvyklá. Pokud je pravda, co se kolem povídá. Tichý John rozhodně není žádné jarní kuřátko.

Či spíše nebyl.

Je po smrti, jak se domýšlejí Culpepperové, nebo si vybrala manžela špatně a ten ji opustil? Co když Tichý John číhá v záloze a čeká, až se ten neodbytný nápadník vzdá?

Jediná odpověď, která Whipa napadla, byla další otázka.

Možná že Tichý John měl smůlu jako ten míšenecký šaman, leží někde upoutaný na lůžko a čeká, až se uzdraví, aby se mohl vrátit zpátky. Koneckonců, při prvním tání ho zahlédli projíždět průsmykem podél proudu Avalanche Creek.

Při té představě stiskl Whip podrážděně rty. Třebaže toužil po rozkoši, jakou mu mohlo poskytnout Shannonino tělo, v žádném případě neměl zájem svést vdanou ženu ani pannu. To prostě slušný mužský nedělá.

Právě z tohoto důvodu strávil Whip tolik času v minulém týdnu projížděním po kraji a pátráním po sebemenší známce svědčící o tom, že Tichý John buď pracuje na svém záboru, nebo zalezl někam do úkrytu, aby počkal, až se uzdraví.

Celá ta námaha nevynesla Whipovi víc než objev několika nepravidelných děr nahoře na horském úbočí, jež vypověděly o tom, že kdosi zkoušel prorazit do tvrdé skály chodbu a hledat tam zlato. Whip však nemohl určit, kolik času od vytvoření těch děr uplynulo. Dokázal poznat pouze tolik, že s popelem v několika ohništích nikdo ani nehnul od posledního deště, což bylo před třemi dny.

Tři dny.

Zrovna tak to může být tři týdny. Tři roky. Těžko říct.

Ksakru, Caleb mi přece vyprávěl, že vysoko v těchhle horách také narazil na popel z ohnišť rozdělaných pod skalními převisy. Nic se tu nezměnilo od dob, kdy tu stejná ohniště objevil před třiceti lety jeho otec, tehdy ještě ve službách armády.

A že ty ohně rozdělaly indiánské kmeny už před třemi stovkami let, než ukradli Španělům koně a naučili se používat je k jízdě.

Já ale musím Tichého Johna najít dřív než za tři sta let.

Whip netušil, jak dlouho ještě zůstane ve Skalnatých horách. Už nyní se tu zdržel déle než po svém odjezdu ze Západní Virginie kdekoliv jinde a od chvíle, kdy postavou muž a rozumem dítě opouštěl domov, uplynula už hezká řádka let!

Zčásti Whipa držela ve Skalnatých horách přítomnost jeho bratra Rena a sestry Willow a přátel Caleba a Wolfa. Ale i sám kraj tu byl neobyčejně krásný a představoval mocnou vábničku. Podobnou vůni větru a barevnou krajinu nenašel zatím nikde na světě. Whipa v těch hrozných vysokých ledových štítech a předlouhých zelených údolích mezi jednotlivými řetězy hor cosi přímo fascinovalo.

Ale třebaže se mu zdejší kraj tolik líbil, nepočítal s tím, že by se usadil k trvalému životu v divočině Skalnatých hor. Dříve či později zase zvítězí jeho duše tuláka a on se vydá tam, kam zrovna bude mít chuť, a bude hledat cosi, co sám neumí pojmenovat, možná že východ slunce, jaký ještě v životě neviděl.

Ale dokud na mne ta touha po toulání nepadne, neexistuje nic, co by mi zabránilo vychutnávat východy slunce, které jsou právě tady.

doprovodu pouze svých myšlenek pokračoval Whip v pátrání za svitu protáhlých paprsků podvečerního slunce. Zahlédl stopy losa a srn a horské pumy. Zaslechl pronikavý vřeštivý křik orla volajícího na svou družku. Stopy po člověku však nenašel a ani nezaslechl nic, co by o jeho nedávné přítomnosti svědčilo.

místě soutoku bystrého zpěněného proudu bystřiny Holler Creek a východním přítokem Avalanche Creek nenašel žádné nové otisky kopyt. Stopy po čtyřech mulách tu zůstaly sice poněkud smyté nedávným deštěm, ale pořád ještě zřetelné.

Culpepperové dojeli k rozcestí, z něhož odbočovala stezka k Shannoninu srubu. Tři z nich tu nějakou dobu vyčkávali v sedle mul a popíjeli, zatímco čtvrtý se vydal na výzvědy podél proudu přítoku Avalanche Creek.

Whip byl zrovna na svahu nad Shannoniným srubem, když zahlédl Darcyho, jak se plíží lesem. Whip vytáhl ze sedlového vaku svou karabinu, namířil a nechal na Darcyho spadnout spršku ostrých úlomků ze skály. Darcy se tryskem rozběhl nazpátek ke své mule, skočil do sedla a vyrazil na zběsilý útěk.

Whip ho pronásledoval až k místu, kde na bratrův návrat čekali ostatní. Culpepperové zřejmě nebyli natolik zvědaví, aby se osobně přesvědčili, kdo vlastně po Darcym střílel. Mrskli do skal dvě prázdné láhve od špatné whisky, obrátili své muly tak rázně, až se zvířata vzepjala na zadních, a tryskem začali prchat.

Když na místo dorazil Whip, zůstaly po nich jen výmluvné stopy a skleněné střepy třpytící se na slunci.

Už je to pár dní, pomyslel si Whip a rozhlédl se údolím, kde se slévaly dvě horské bystřiny. Od té doby se Culpepperové neukázali.

Ale zase přijdou, jen co k tomu seberou odvahu.

Whip seděl dlouho nehybně na koni a přemýšlel o Culpepperech a Tichém Johnovi a o vystrašeném děvčeti s chůzí vláčnou jako med. Whip při svém pátrání kolem povodí řeky Avalanche Creek neobjevil jediný důkaz svědčící o tom, že by Tichý John byl ještě naživu, natož aby pracoval na některém ze svých záborů.

Ale třeba jel lovit na opačnou stranu Velkého předělu.

Při té představě se Whip zamračil.

Kdybych ale měl vsadit všechny své peníze, přísahal bych, že Tichý John je už po smrti. Žádný člověk tak opatrný jako on by nenechal Shannon šest týdnů samotnou, kdyby věděl, že kolem čenichají kojoti jako Culpepperové.

Ale pokud byl Tichý John skutečně mrtvý, Shannon se teď bude muset uživit sama, bez manželovy pomoci. Bylo to mladé děvče v kraji, kde po ženách panoval obrovský hlad, bezbranné jehňátko mezi vrčícími kojoty. Bez ohledu na to, jak je Krasavec mohutný a zuřivý, jak je Shannon opatrná, dříve či později ji Culpepperové zaskočí. A spíš dříve než později.

Whip nechtěl ani domyslet, jak by to dopadlo, kdyby Shannon padla Culpepperům do jejich špinavých pracek. Tichý John sem, Tichý John tam, nejvyšší čas přiblížit se ke svému krásnému, téměř ochočenému mustangovi.

Příštího dne se Shannon probudila nikoliv zvukem Whipovy okaríny vítající vycházející slunce, nýbrž rytmickými údery sekery, jež štípala polena.

Tenhle zvuk neslyšela už celé roky. Nejdřív ze všeho se Shannon ohlédla po Krasavci. Pes ležel s hlavou položenou na mohutných předních tlapách a uši měl natočené ve směru, kterým se k nim neslo sekání. Tichounce vrčel, ale neznělo to nijak výhružně.

Shannon mžikem vyskočila z postele a rozběhla se k jednomu ze dvou oken srubu. Ani jedno okno nebylo zasklené. Místo toho na nich byly zabouchnuté pevné okenice s otvorem na pušku, který byl ucpaný hadrem. Navzdory té látkové zátce protahoval dírou nepřetržitý, neviditelný průvan.

Shannon vytáhla hadřík, pootevřela o kousíček okenice a vykoukla.

Whip stál sotva pět metrů od ní. Navzdory tomu, že se snášel studený ranní déšť, shodil silný kabát. Jeho červená vlněná košile plála v sedavém úsvitu jako lesní požár a z těla mu v kotoučích mlhy stoupaly vlny páry.

S nohama lehce rozkročenýma, s tělem bičovaným ledovou plískanicí, pozvedl Whip palici a prudce ji spustil na silné borové poleno. Dřevo se hladce rozčíslo na dva půlkruhy. Shýbl se, jednu polovinu polena postavil na špalek a opět do ní palicí zarazil klín. Dřevo se opět prudce rozletělo na dva kusy.

Elegance a síla Whipových pohybů probudily Shannon v útrobách podivně chvějivý a třpytný pocit, který jí sklouzl až ke stehnům. Dlouho tak stála jako zkamenělá a sledovala pravidelný mužný tanec silných svalů a dřeva a nástrojů a rovnováhy.

Nakonec Shannon zasáhla do nosu zbloudilá tříska a vytrhla ji z transu. Celá roztřesená, ztuhlá z tak dlouhého stání, honem ucouvla, okenici opět zavřela a ucpala ledový průvan.

Bylo však vyloučeno, aby z mysli dokázala zaplašit vzpomínku na Whipovu mužnou krásu, na ladnost a pružnost jeho pohybem zahřátého těla, z něhož horko sálalo jako kouř z ohniště.

Shannon si připadala jako opilá. Pustila se do svých ranních povinností. Protože nebude muset ztrácet čas pobíháním po lese a sbíráním dříví na podpal, rozhodla se, že přichystá teplou snídani.

S tichým pobrukováním – ani si neuvědomila, že si prozpěvuje jednu z melodií, které hrával Whip na svou okarínu – prohrábla uhlíky v kamnech a probudila je k životu. Přihodila trochu dřeva a z horkého vřídla vytáhla vědro kouřící vody. Těšila se na snídani tolik, až se sama pro sebe usmívala.

Jedním z Whipových dárků byla hrst kávových zrn. Od chvíle, kdy naposledy mlela zrna a vařila kávu, uplynula celá věčnost, ale ještě to umění nezapomněla.

Zanedlouho už vůně horkých vdolků, slaniny, kávy a hořícího dřeva zaplnila malý srub. Když káva přešla varem, Shannon jí z otlučené konvice opatrně trochu odlila do stejně otlučeného plechového hrníčku, otevřela dveře od srubu a s kávou zamířila k muži, jehož přítomnost ji už přestala děsit.

Když se Whip sehnul, aby na špalek postavil další poleno, povšiml si Shannon, jež stála sotva pár kroků od něho. V rukou držela kouřící hrnek kávy.

A ten hrneček mu podávala.

Whip si ho vzal a přitom si dával pečlivý pozor, aby se Shannon náhodou nedotkl, přestože měl kožené rukavice. Nechtěl udělat nic, čím by svého plachého mustanga vyplašil.

Teď už ne.

Ne, když stojí tak blízko něho a bere si potravu z jeho ruky.

„Děkuju,“ pronesl Whip chraptivě.

Shannon se zajíkla. „Vítám vás, Whipe.“

Hlas měla stejně líbezný a zastřený, jak si Whip pamatoval. Směsice kouře a medu. Slyšet své vlastní jméno na jejích rtech bylo stejné, jako by ho po těle olizoval něžný plamen.

A dívat se na Shannon bylo jako vdechovat ryzí oheň.

Oči měla jako safíry žhnoucí uprostřed šedivého svítání. Hedvábné kaštanové vlasy odmítly dát se úplně spoutat do copů. Jemné pramínky kadeří unikly a třely se jí o tváře a vlnily se na křehké šíji.

Když dech vydechly z Shannoniných úst doletěl v stříbřitém oblaku až k němu, Whip ho prudce nasál do plic, protože zoufale toužil dotknout se jí aspoň takhle nepřímo.

Shannon se po lícních kostech náhle rozlil ruměnec, který neměl s počasím vůbec nic společného. Až příliš pozdě si Whip uvědomil, že na ni nehybně civí. Spěšně pozvedl plechový hrníček ke rtům a v duchu se tiše proklínal kvůli tomu, že vyvádí jako chlapec, který ještě v životě nepotkal pěkné děvče.

„Pozor!“ vyhrkla Shannon a vztáhla k Whipovi ruce, aby mu zabránila napít se kávy.

Whip ztuhl, ale ne kvůli jejímu varování. Shannoniny prsty se mu po rukavici smekly až k holému zápěstí. Prsty měla teplé, překvapivě jemné a voněly mátou. A dech jí voněl navlas stejně.

Vědomí, že Shannon žvýkala mátu, aby před ním voněla, vzbudilo ve Whipovi touhu strhnout ji do náruče a ukázat jí, jak nesmírně se mu ta vůně máty líbí.

Neudělal to však. Podnikl už toho příliš, než aby ztratil svého voňavého hebkého mustanga jen proto, že ho zbytečně vyleká.

„Ta káva je pekelně horká!“ vysvětlila Shannon.

Whip se usmál a odhalil přitom zuby stejně bílé a rovné, jako měla ona.

„Ale tak je to nejlepší,“ odpověděl zvolna. „Žhavá. Rozpálená. A sladká.“

Shannon se usmívala trochu roztřeseně, ale stejně roztřeseně jí bušilo srdce. Z Whipa sálal žár jako z obrovské pece, ale mnohem příjemnější, protože Shannon se nemusela bát, že se o něj spálí.

„Omlouvám se,“ ozvala se opět Shannon. „Asi jsem vám kávu zapomněla osladit.“

„To nevadí. Mám ji rád hořkou.“

„Ale vždyť jste právě říkal, že nejlepší je horká a sladká.“

„Vážně?“ Shannon přikývla.

Whip se pousmál. „To jsem určitě myslel něco jiného.“

Usrkl nápoj z plechového hrnku, zavřel oči a vychutnával žár a chuť voňavého nápoje.

„Kdepak, je to dobré. Namouduši dobré,“ usmál se Whip. „Žádný cukr by mi tu kávu neosladil tolik jako vědomí, že jste mi ji vlastnoručně donesla.“

Shannon se krvavě rozhořely tváře, ale než uhnula pohledem plaše do strany, málem se vzmohla na úsměv.

„Snídaně bude za chviličku,“ prohodila a zamířila nazpět ke srubu. „Nechám vám přede dveřmi teplou vodu, abyste se mohl umýt.“

„Najím se tady.“

Shannon se po něm ohlédla a v nádherných očích sejí zračil nechápavý úžas. Odhrnula si z očí zatoulaný pramínek vlasů a zamračila se.

„Vůbec není nutné, abyste jedl tady v té zimě!“ namítla. „Možná jsem chudá jako kostelní myš, ale dvě židle u stolu ještě mám!“

„O to nejde. Jen bych vás nerad svou přítomností v domě zneklidňoval, víte?“

Shannon sklouzla pohledem k biči, úhledně stočenému na nedalekém špalku, Whipovi pohodlně na dosah jeho dlouhé paže.

„Můj srub je mnohem menší než Murphyho obchod,“ poznamenala suše. „Jakmile vejdete dovnitř, nebude vám bič vůbec nic platný. A Krasavec je beztak rychlejší než vy.“

Whip honem sklopil oči ke kávě v hrnku, aby před Shannon zakryl své pobavení. Bojovat s bičem se dalo více způsoby, jak se naučil na svých cestách po Dálném východu. A pokud jde o Krasavce, ten pes byl skutečně dost rychlý a silný – aby zabil nepozorného člověka.

Whip však nepozorný nebyl.

Byl by ale hloupý, kdyby to Shannon přiznal. Nepřál si ji zneklidnit. Měl úžasnou radost, když na jejích rtech viděl úsměv, a ne zachmuřený výraz děvčete snažícícho se dělat práci, kterou by nezvládl mnohý muž.

„Bude mi potěšením, když s vámi budu moct posnídat,“ pravil Whip. „Zavolejte mě, až bude všechno hotovo.“

Znovu se zhluboka napil kávy, odložil plecháček na vedlejší pařez a opět uchopil palici a klínek.

„Zavolám,“ přisvědčila Shannon.

Ještě chvíli otálela a doufala, že zachytí další kradmý pohled Whipových neobyčejných stříbřitých očí, ale už se po ní ani jedinkrát neohlédl. Lehce se rozkročil, pozvedl těžkou palici a plavným pohybem zarazil klínek do mohutného polena.

Borové dřevo se rozlouplo na dvě části, ale Shannon si toho téměř nevšimla. Měla oči jen pro tu nedbalou, ryze mužskou krásu a eleganci muže přezdívaného Whip. Moc ráda by věděla, jaké to je být takhle zručný, tak sebejistý, cítit sílu rozlévat se s každým pohybem do každého koutku vlastní bytosti.

Zčistajasna si Shannon uvědomila, že na Whipa civí, jako by v životě neviděla chlapa. Ze zrudlými tvářemi se obrátila a utekla do srubu, jako by ji někdo honil.

Whip rozsekl další čtyři polena na osm úhledných kusů, než si troufl ohlédnout se přes rameno.

Shannon zmizela.

Dlouze a hvízdavě vypustil vzduch z plic. Od čela až po paty bolel touhou a vědomí, že okouzleně sledovala jeho pohyby, ho rozhodně nezchladilo.

Přitom se musel zchladit.

Čím Whip poznával Shannon blíže, tím více si uvědomoval, že vůbec není jako ty vdovy, s nimiž se čas od času seznámil a strávil s nimi pár dní nebo i třeba celý týden. Kdykoliv na něho pohlédla, objevil se jí v obličeji krvavý ruměnec. Jakmile se mu zadívala do očí, ihned zas plaše stočila pohled stranou. A přitom to nebylo flirtování. Flirtovat neuměla o nic lip než stopovat vysokou.

Tichý John asi nebyl zrovna přeborník v tom, aby děvče naučil cítit se jako žena, říkal si v duchu Whip, když bušil palicí do obrovského kusu dřeva. Shannon se chová spíš jako nervózní nevěsta, co právě přišla z kostela, než jako vdova, která to dělala snad tisíckrát.

Kčertu! Moc by mě zajímalo, jak vlastně byla mladičká, když ji ten starej udělal ženou?

Ta myšlenka mu nedávala pokoj.

Whip zesílil stisk a mávl palicí dolů tak prudce, až hvízdla ve vzduchu. Dřevo se s lusknutím rozpůlilo a oba kusy odskočily do stran mimo jeho dosah.

Whip tiše proklel svou vlastní nešikovnost, popadl jeden z odlétlých kusů dřeva a opět ho postavil na špalek.

„Je hotová a čeká jenom na vás!“ ohlásila Shannon snídani.

Tentokrát se palice netrefila.

„Ty pitomče!“ vynadal si Whip polohlasem. „Koukám, že nejsi platný ani tolik co přeražené topůrko.“

Pozvedl palici znovu nad hlavu a spustil ji s menší silou. Poleno se poslušně rozpadlo na dva kusy, jež zůstaly ležet hned vedle špalku.

Měl by ses z toho poučit, kamaráde! řekl si Whip jedovatě v duchu. Ať už jde o polena nebo ženské, platí na ně bez výjimky šikovnost, a ne hrubá síla.

Whip rozštípl kus polena ještě na menší kousky, než odložil palici a stáhl si kožené rukavice a nacpal si je do zadní kapsy kalhot. Pak podle dlouholetého zvyku zvedl bič a ovinul si ho kolem ramene.

Když zamířil ke srubu, bušil mu déšť se sněhem do tváře a vsakoval se mu do oblečení. Když si sundal klobouk, dešťová voda se mu vsákla do vlasů. Sklonil se k umývadlu přede dveřmi, ale najednou se zarazil a zavětřil v páře stoupající z horké vody. I když vedle umývadla pronikavě vonělo mátové mýdlo, a ne to Willowino oblíbené levandulové, vůně vody v něm probudila vzpomínku.

Willowina koupelna. Domek plný teplé páry z. horkého pramene, který tam Reno s Wolfem dovedli potrubím. Ani nepáchl příliš sírou, zato byl bohatý na minerální látky.

Whip si nabral kouřící vodu a sklonil obličej k dlaním. Blaženě zafrkal, když se horká voda dotkla jeho pokožky a smývala z ní déšť i pot.

Škoda že jsem neměl horkou vodu, když jsem se ráno holil. Studená voda je utrpení, i když má člověk sebeostřejší břitvu.

Whip se zarazil, protože náhle ho cosi napadlo. Rozhlédl se po okolním lese a po mýtině. Nikde v dohlednu se nezvedal do vzduchu charakteristický sloup páry.

A stopy po horkém prameni jsem tady nezahlédl široko daleko. Určitě tu bude nějaká jeskyně.

„Tak pojďte, nebo tu snídani dám Krasavečkovi!“ zavolala Shannon z okna.

„Jen se opovažte, ženská!“

Whip si horkou vodou chvatně opláchl obličej a ruce. Namydlil se kousíčkem mýdla, které leželo na širokém rámu umývadla. Pak se opláchl podruhé a přesvědčil se, že je čistý. Když zvedl mokrý obličej, zjistil, že Shannon stojí těsně vedle něho.

„Tumáte,“ řekla tiše.

Whip se podíval na kousek plátna, který mu Shannon podávala. Byl vyrudlý a prodřený, ale přesto bylo znát, že kdysi měl pestrý vzor květin a ptáčků. Byl to veskrze ženský vzor, stejně čistý a ladný jako ručka, která jej držela.

Při pohledu na ten hadřík si Whip uvědomil, že jde o pozůstatek kdysi oblíbených šatů. Možná že Shannoniných jediných šatů. Zatím ji neviděl v ničem jiném než v odloženém mužském oblečení, které si dole ustřihla a zúžila, aby trochu lépe padlo na její útlou postavu.

„Děkuju,“ vydechl chraptivě.

Když si Whip vzal ručník, měl dojem, že ucítil letmý hedvábný dotyk Shannoniných prstů na špičkách těch svých, ale jistý si nebyl.

To Shannon si byla jistá, že se ho dotkla. Whip si povšiml, jak sejí náhle rozšířily zorničky, do tvářejí vtrhl ruměnec a zatajený dech jí z úst prudce unikl v přerývaném výdechu.

„Já – počkám u dveří,“ zajíkla se, jako by se dusila.

„Klidně můžete zůstat,“ namítl Whip a zabořil si tvář do látky, kterou Shannon kdysi nosívala na těle. „Nekoušu, nebojte se.“

„Ale Krasavec by kousat mohl. To proto jsem ho teď zavřela uvnitř. Není zvyklý na společnost mužů.“

„Jak je starý?“

Otázka zazněla nezřetelně, protože si Whip zrovna utíral obličej, ale Shannon jí rozuměla.

„Tak něco přes dva roky,“ odpověděla.

„A co Tichý John?“ divil se Whip. „To snad muž je, nemyslíte?“

Shannon zamžikala, hryzla se do rtu a zrudla.

„Tichý John je pochopitelně výjimka,“ pravila s očima sklopenýma na své ruce.

Whip měl neodbytný dojem, že Shannon mu lže, netušil však proč.

Možná jenom nechce, aby se kdokoliv dozvěděl, jak často bývá Tichý John pryč. A jak dlouho.

A najednou Whip pochopil víc, než pochopit chtěl: Shannonin manžel bývá mimo domov tolik, že pes prostě nemá příležitost si na muže navyknout.

Kriste Ježíši!

Shannon má z pekla štěstí, že se jí podařilo nepadnout do rukou psancům a zlatokopům! Těžko však může donekonečná spoléhat na to, že se jí podaří udržet Culpeppery v patřičných mezích.

Než se zase pustím na další putování, musím s těmi mládenci ztratit slovíčko. Musím jim dát pořádně na srozuměnou, jak proklatě jejich černým duším chybí schopnost křesťanského slitování.

Whip si roztržitě otřel ruce dosucha a zamířil ke dveřím srubu.

„Počkejte!“ ozvala se Shannon a přistoupila blíž. Whip se na ni podíval zpod spuštěných víček. „Rozmyslela jste si to?“ zeptal se. „Co?“

Při té otázce Shannon zcela samozřejmě vzala Whipovi z rukou vlhký hadřík a pečlivě mu otřela knír těsně nad pravým koutkem rtů.

„Tak,“ poznamenala a pozorně si prohlížela čistě vykrojenou křivku Whipových rtů. „Teď vám ty vdolky nebudou chutnat jako mýdlo.“

Potom se Shannon podívala Whipovi do očí a zapomněla dýchat. Takhle zblízka měl čiré, zářivě šedé zorničky lemované lesklým kroužkem černi. Z šedi tryskaly třpytivé, šedozelené jiskřičky, jež se při pohledu na ni znásobily. Za okamžik se mu oči proměnily na sršící duhové kruhy.

Whip se díval na Shannonina ústa se žhavou naléhavostí, jež ji zbavovala síly.

„Zapomněl jste si utřít kousek mýdlové pěny,“ vysvětlovala roztřeseně.

„Jen jeden?“

Přikývla.

„Jste si jistá, že už tam nic nezůstalo?“ škádlil ji.

Jeho temný chraptivý hlas poslal od Shannonina hrdla až k rozkroku chvějivé vlnky vzrušení, jako kdyby ho opět sledovala tajně z okna srubu.

„Nezůstalo?“ opakovala zmateně.

„Mýdlová pěna. Abyste ji mohla utřít.“

S potlačovanou dychtivostí Shannon pozorně prozkoumávala výrazné rysy Whipova obličeje.

„Kdepak,“ sdělila mu a nedokázala přitom zakrýt své zklamání. „Ani stopy.“

„Tak možná příště.“

Úsměv, který Whip věnoval Shannon, byl jako jeho hlas, temný a nesmírně mužný. Vyslal jí po těle další vlnu vzrušujícího mrazení. Zajíkla se.

„Radši vejdu dovnitř jako první,“ řekla. „Aby si to Krasavec náhodou nevyložil nesprávně.“

Hlas měla zastřený a rozechvělý rytmem svého splašeného srdce.

Ta vida, pomyslel si Whip s úlevou. Ať už Tichý John jako manžel prováděl se Shannon cokoliv, nezkazil ji. V tom drobném těle dřímá nefalšovaná vášeň.

A ryzí chtíč.

A Whip sám pozoroval jen s chabě tajeným chtíčem, jak Shannon otevírá dveře od srubu.

V mžiku se v úzké škvíře objevily lesknoucí se tesáky. Shannon se honem postavila mezi psa a Whipa. Mohutný lovecký pes vrčel a cenil zuby a odmítal ustoupit od prahu.

„Ne!“ prohlásila Shannon pevně. „Krasavče, dost! Whip je přítel. Přítel, Krasavče. Přítel.“

Pes zvolna schoval tesáky za pysky, ale z hrudi mu nepřestávalo vycházet zlověstné vrčení.

„Všechno je v pořádku, Krasavče,“ opakovala Shannon. ,, Přítel.“

Whip pohlédl psovi do dravcích očí a spatřil pohled vlka. Pochopil, že Krasavec si není ani zdaleka jistý, zda se chce přátelit vůbec s někým.

„Není divu, že Krasavce neberete s sebou do města,“ poznamenal Whip. „Je to pěknej darebák. Co je to za rasu?“

„Hlavně mastif. A taky bude mít kapku vlčí krve. Omlouvám se, že je tak protivnej.“

„Omlouvat se nemusíte. Tyhle tvrdohlavé typy mám dokonale přečtené,“ vysvětlil Whip nevzrušeně. „Mám navlas takového bratra. A taky švagra.“

Shannon se po něm polekaně ohlédla.

„Ale když tak o tom přemýšlím,“ pokračoval s náznakem úsměvu, „mně taky vyčítali, že necouvnu a zaboha si nedám říct.“

Shannon se snažila vypadat, jako by si tvrdohlavost s Whipem v životě nespojila. Ta námaha se změnila v cosi nebezpečně podobnému zahihňání.

Krasavec se podíval na svou paní, jako by přišla o rozum.

Whip se pousmál. Teprve teď začínal zjišťovat, co je to za ryzí slast smět přivolávat záři smíchu do Shannoniných překrásných očí.

„Běž si lehnout, Krasavče!“ ukázala Shannon do psího oblíbeného kouta. „ Lehni!“

Krasavec šel. Pomaloučku. Při každém kroku se přes rameno ohlédl po Whipovi. Uvnitř jeho mohutného těla vřelo sotva slyšitelné a o to zlověstnější vrčení.

Navzdory svému vlídnému úsměvu Whip ani jedinkrát nespustil oči ze zvířete, v němž se stejnou měrou spojily nespoutané a útočné vlastnosti vlka a mastifa. Krasavec byl silný i zuřivý zároveň.

Whip by psa normálně označil za zákeřného a divokého, ale v průběhu minulého týdne nejednou viděl Krasavce ležet krotce na boku, zatímco Shannon mu z citlivých tlapek a z vnitřní strany mohutných jemných uší vybírala bodláky a vytahovala trny.

Pes se choval majetnicky, ne zákeřně.

„Jestlipak Krasavec takhle vyvádí pokaždé, když jdete navštívit toho čerokézkého šamana?“ zeptal se.

„Jestli takhle vrčí?“

„Ano.“

„Samozřejmě že ne!“ odpověděla Shannon. „Nesnáší výhradně muže.“

„A ten šaman je tedy co? Eunuch?“

Shannon si uvědomila svou chybu a zamumlala: „Čerokéz bude mít nejspíš jiný pach, když je tak starý, a vůbec. Každopádně kvůli němu se Krasavec nerozčiluje.“

„Možná bych si měl od šamana obstarat pár bylinek a změnit svůj pach.“

„Od šamana?“

„Od Čerokéze.“

„Aha, jistě. Od Čerokéze. Jeho bylinky. No, možná to není tak špatný nápad.“

Shannon se spěšně obrátila ke kamnům, aby neprozradila své pobavení nad nápadem, že hrstka bylinek by mohla Whipovu mužnost umenšit natolik, že by se i Krasavec dokázal zklidnit.

Na odřený, ručně vyrobený stůl postavila talíř s vdolky a slaninou a ukázala na židli.

„Posaďte se, prosím,“ vybídla hosta.

Místo toho, aby se sám posadil, odtáhl Whip od stolu Shannoninu židli a počkal, až ona usedne jako první. Chvíli na něho nechápavě civěla. Potom si vzpomněla na dobré způsoby z těch dávných časů, jež jí teď občas připadaly jako sen.

„Hm, děkuju,“ zamumlala.

Když si však začala sedat na židli, kterou Whip stále ještě přidržoval, Krasavec ve svém koutě vystřelil se zuřivým zavrčením na nohy.

„Zpět!“ zavelela Shannon rázně. „Lehni!“

Krasavec k nim plíživě zamířil a z každého jeho kroku čišela hrozba.

Whip sáhl po biči.

„Ustupte od mé židle!“ požádala ho Shannon rozrušeně. „Honem! Krasavec nemá rád, když někdo stojí mezi mnou a jím.“

Na okamžik se Whip rozmýšlel, jestli si to se psem nemá vyřídit hned a jednou provždy mu ukázat, kdo je tady pánem, ale nakonec si to rozmyslel. Možná že Krasavec potřebuje jenom čas, aby si zvykl. Tak Whip aspoň nebude donucen vyděsit Shannon tím, že se zvířetem řádně zamává a naučí ho, kdo tu poroučí a kdo poslouchá.

Možná ze se to nakonec urovná po dobrém, říkal si v duchu Whip. Kčertu, bylo by to tak nejlepší. Musel bych použít nepěkné prostředky, abych to psisko naučil, kdo je tady pánem, a nemusel ho přitom zabít.

Ale Whip by se nevsadil ani o borovou šišku, že Krasavec přijme jeho nadřazenou roli bez boje. Ten vlk v psovi to zkrátka nedovolí.

Zvolna, beze spěchu, odstoupil Whip od Shannoniny židle. Přitom ani na vteřinu nepřestal sledovat každý Krasavcův krok.

„A teď lehni!“ zavelela Shannon.

„Já, nebo pes?“

Shannon při tónu Whipova hlasu zamžikala a vzpomněla si, co jí o sobě přiznal před chvílí.

Mně taky vyčítali, že necouvnu a zaboha si nedám říct.

Přesto Whip teď poslušně ustoupil psovi, když mu to nařídila.

„Omlouvám se,“ vydechla Shannon nešťastně. „Krasavec je prostě…“

„Žárlivý?“

„Chrání mě.“

„Neřekl bych.“

Whip se zadíval Shannon do očí se stejně neuhýbavým pohledem, s jakým si předtím měřil vrčícího psa.

„Pes, který chrání svého pána, ho poslechne na slovo,“ upozornil. „Zatímco žárlivý pes se chová přesně jako Krasavec, navzteká se, kdykoliv se někdo přiblíží k jeho pánu či paní, a to bez ohledu na to, jak se k tomu stavějí oni sami.“

„Neměl dost příležitostí navyknout si na cizí lidi.“

„Mohla byste začít uvažovat o tom jak Krasavce naučit slušnému chování k vašim přátelům,“ upozornil ji Whip mírně. „Jinak to oni budou muset udělat za vás. Smím vám nalít trochu kávy?“

Změna tématu Shannon zmátla. Než jí došlo, co Whip vlastně řekl, bylo už příliš pozdě. Whip jí nalil šálek kávy a dvorně jí u talíře podržel podnos s vdolky a opečenou slaninou. Krasavec výhružně zavrčel, jakmile se Shannon podnosu jen dotkla. Obrátila se a upřela na zvíře přísný pohled.

„Tak to ne, Krasavče!“ okřikla ho rázně. „Všechno je v pořádku! Copak se neumíš ani trochu chovat?“

Pes neklidně zakňučel a lehl si na své místo, odkud sledoval vetřelce ve srubu utkvělým vlčím pohledem.

Zpočátku jedla Shannon s Whipem mlčky. Vůbec to však nebylo trapné ticho, protože oba měli hlad a krmili se s chutí. Když Shannon snědla svou porci, nalila Whipovi i sobě další šálek kávy a spokojeně si udělala na židli pohodlí, aby vychutnala ten nezvyklý luxus vydatného jídla a voňavého nápoje.

Whip si naložil talíř další porcí vdolků a slaniny. Přitom zauvažoval, jak by se v Echo Basin asi dařilo slepicím. K tomu jídlu by se skvěle hodilo pár vajíček.

Přestaň s tím sněním! okřikl Whip v duchu sám sebe. Vajíčka jsou pro lidi, kteří vydrží na jednom místě tak dlouho, že se jim chov slepic vyplatí, třeba jako Willow, nebo pro lidi, kteří jsou natolik bohatí, že si můžou dovolit vajíčka kupovat, i když je musí bezmála vyvážit zlatem.

Whip zabořil zuby do slaného vdolku a spokojeně si povzdechl. Vdolek byl horký, voňavý a nadýchaný jako sněhová vločka.

„Odjakživa jsem byl přesvědčený, že vdolkům mé sestry Willow se na celém světě nic nevyrovná!“ prohlásil a sáhl po dalším. „Ale jak se zdá, pořádně jsem se spletl. Tohle pečivo je hotová slast!“

Shannon sledovala, jak Whipovy mohutné ruce kmitají mezi pečivem a slaninou, jak si zručně nakládá jídlo, ale to ji nepřekvapilo. Souhra jeho pohybuji fascinovala už od samého počátku jejich seznámení. Udivovalo ji však, s jakou úctou zachází s jídlem. Jeho způsoby jí mnohem víc než případná hlasitá chvála prozradily, že mu chutná a že jídlo oceňuje.

Při pohledu na jeho zjevné potěšení ze snídaně, kterou sama připravila, Shannon pocítila nečekanou radost. Jako kdyby do každého sousta dala kousíček sama sebe… Jako by se mu tím odevzdávala. Shannon se mlčky dívala, jak Whip pořádá svou obrovskou porci, a z očí i křivky úst se jí dalo vyčíst pobavení.

„Ještě chvíli se na mě dívejte tímhle způsobem!“ prohlásil Whip po chvíli, „a provedu takovou nepředloženost, že po ní Krasavec vytáhne na válečnou stezku.“

Až opožděně si Shannon uvědomila, že upírá na Whipa až příliš vřelý pohled.

„Promiňte,“ zamumlala rozpačitě. „Nejsem zvyklá mít společnost, to je celé.“

Whipův úsměv zněžněl stejně jako jeho oči.

„Holčičko, vždyť já si z vás jenom dělám legraci. Klidně si mě prohlížejte, co hrdlo ráčí. Možná nejsem úplně dokonalý, ale předpokládám, že vedle špatného vidíte i to dobré. Těší mě, že jste ochotná prohlížet si mě těma krásnýma očima a neucuknout hrůzou před tím, co vidíte.“

Shannon potemněla ve tváři ruměncem, ale uhnula pohledem sotva na chvilku a opět si proti své vůli prohlížela Whipa dál. Při každém pootočení hlavy mu v plavých vlasech jiskřil odraz světla. Ta hustá, lesklá světlá čupřina budila v Shannon touhu zabořit do ní prsty. Jedině tím by se totiž přesvědčila, zdaje skutečně tak teploučká a hedvábná, jak vypadá.

Whip vzhlédl, zvědavý, co tak upoutalo Shannoninu pozornost, že sedí nehybně jako socha. Když si uvědomil, že zdrojem jejího okouzlení je on, přimhouřil oči a puls se mu prudce zrychlil. V jejích očích vyčetl obdiv a smyslnou zvědavost, jež vzrušila Whipa stejně jako vášnivý polibek.

Kruci! Možná jsem jí neměl říkat, že si mě smí prohlížet po libosti.

Něco se mezi námi děje, tohle není jenom společné posezení u snídaně.

S největším úsilím odtrhl Whip pohled od těch safírových očí, jež ho pozorovaly s rozzářenou rozkoší, a zoufale se snažil vyhledat jiný předmět zájmu.

„Jak jste vlastně přišla do Echo Basin?“ zeptal se dívky.

Na okamžik se zdálo, že Shannon tu otázku ani neslyší, ale pak zamžikala a sklopila oči ke svému šálku kávy. „Před sedmi lety mě sem přivedl Tichý John.“

„Musela jste být ještě dítě.“

„Byla jsem dorostlá a neměla jsem žádné příbuzné, kteří by o mě stáli. Dokonce ještě před válkou…,“ Shannon pokrčila rameny. „Spousta dětí byly sirotci.“

„Eve, manželka mého bratra, na tom byla podobně. Patřila k nákladu sirotků, který vyslali na Západ, a tady ji koupili dva staří manželé – profesionální hráči –a s těmi měla přece jen trochu snadnější život.“ Whip se podíval na Shannon. „V Echo Basin se vám muselo žít krutě.“

Shannon se kupodivu zatvářila překvapeně. Zavrtěla hlavou, až se jí v magahonových vlasech zatřpytily měkké odlesky denního světla.

„Je to tu lepší než tam, odkud jsem přišla,“ namítla. „Tady se nemusím dožebrávat každého sousta.“

Whip chvíli vyčkával, ale Shannon už k tématu své minulosti či způsobu svého života v Echo Basin nedodala ani slovo.

„A co vy, Whipe? Jak jste se sem dostal?“

Pousmál se. Tuhle otázku se muži odvážilo položit jen pramálo obyvatel Západu.

Ale na druhou stranu, on sám se jí zeptal navlas stejně.

„Když se budem v odpovědích střídat, bude to spravedlivá hra, viďte?“ poznamenal.

„A vám to vadí?“

„Pokud se mě budete vyptávat jenom vy, tak ne. Do Echo Basin jsem přišel prostě jen z toho důvodu, že jsem tu ještě nikdy nebyl.“

Shannon se trochu zamračila. „Jak se zdá, existuje jen málo míst, kde jste ještě nebyl.“

„To je pravda. Mám toulavé boty. Procestoval jsem snad celý svět.“

„Vážně?“

Whip se usmál. „Vážně.“

„Viděl jste pyramidy v Egyptě?“

„Ano, viděl jsem je,“ přisvědčil Whip.

„Jaké jsou?“

„Obrovské. Vyrůstají z pouště zjizvené časem. Blízko nich je veliké město, kde ženy chodí zahalené závojem od hlavy až k patě, takže jim jsou vidět pouze oči.“

Shannon užasle vyjekla: „Jenom oči, říkáte?“

Whip přikývl. „A s vašima očima modrýma jak jarní obloha byste zaručeně patřila mezi sultánovy favoritky.“

A s chůzí žhavější než peklo, doplnil v duchu.

Nahlas to však neřekl. Kdyby Shannon tušila, jak nesmírně po ní touží, pak by jen těžko seděla naproti němu u stolu tak spokojeně a klidně.

„Paříž,“ pokračovala Shannon, „tu jste viděl taky?“

„Paříž, Londýn, Madrid, Řím, Šanghaj… Všechna tahle města jsem viděl a ještě mnoho dalších. Vám se města líbí?“

„Ani nevím. Už roky jsem do žádného nepřišla.“

Shannon se zadívala za Whipa k proužkům světla, jež do místnosti dopadaly škvírami v okenicích.

„Mám ale dojem,“ pronesla zamyšleně, „že ty tlačenice na ulicích by mi vadily.“

„Nechcete se o tom přesvědčit?“

„Nechci. Na města jsem se ptala z toho důvodu, že historické romány se skoro vždycky odehrávají v Paříži nebo Londýně či Římě. Namouduši. Ach, a ještě v Číně, to se rozumí.“

Whip upřel oči do prázdna a vzpomínal.

„Čína je hodně zvláštní místo,“ poznamenal tiše. „Císařství a umění a filozofie tam byly už dávno před vznikem křesťanství. Číňani mají veskrze odlišný přístup ke světu než my, hudbou a jídlem počínaje a bojem konče.“

„Zamlouvalo se vám to?“

„Víte, jestli se člověku něco líbí, jestli něco nenávidí nebo naopak miluje…“ Pokrčil rameny. „Jakmile jde o Čínu, ztrácejí tahle slova smysl.“

„Nerozumím.“

Whip zvedl svůj šálek kávy, usrkl a snažil se vymyslet vhodný způsob jak Shannon vysvětlit, co nikdy nedokázal vysvětlit ani sobě.

„Jednou,“ pronesl zvolna, „jsem stál o půlnoci na břehu řeky a díval se, jak rybáři loví ryby pomocí luceren a ptáků namísto sítí a udic.“

Shannon se nevěřícně zajíkla.

„A šlo to?“

„Ale ano. Funguje to už celé tisíce let, zlaté světlo lampionů se rozvířilo pokaždé, když se ptáci vrhli pod hladinu, kolem zněly tóny fléten, jimiž rybáři k sobě přivolávali své ptáky, kolem byla temná půlnoc a pode mnou plynula ebenově černá řeka… Jako by člověk při tom vdechoval sám čas. Čína je stará, starší, než si vůbec dokážete představit.“

Shannon pohlédla Whipovi do očí a zamrazilo ji po celém těle. Měl je zamžené vzpomínkami a dálkou a proudem černé řeky.

Jako by člověk vdechoval sám čas.

„A jsou ještě další podobná místa?“ vyptávala se Shannon, když už jí Whipovo mlčení a ponoření se do vzpomínek připadalo nesnesitelné.

„Jako Echo Basin?“ zeptal se.

„Jako kraj Colorado.“

Whip se zamračil a pročísl si prsty plavou hřívu. „Tak krásný kraj jsem neviděl ještě nikde,“ přiznal se nakonec.

„Na celém světě?“

„Ach, Irsko je taky krásně zelené, ale nemá ty velehorské štíty. Barma a Švýcarsko zase mají velehory, ale jsou kamenité a pokryté ledem. Pro člověka je tam pramálo vhodných míst.“

Shannon se dychtivě předklonila s očima rozzářenýma a uchvácenýma.

„Jižní Amerika má dlouhé a přepestré horské řetězce, kde se mezi skupinami vysokánských štítů rozkládají zelená údolí,“ vyprávěl Whip, „ale ty pláně se nacházejí tak vysoko nad mořem, že člověk se unaví už po míli obyčejné chůze. Austrálie má zase zelené hory se zasněženými vrcholky. Krásné jsou, ale rozhodně ne tak vysoké jako zdejší hory. A vůně gumovníkových lesů mi nikdy nepřipadala tak příjemná jako vůně borovic a smrků tady ve Skalnatých horách.“

„Jak to vypadá, nejlepší místo na světě je pro vás právě tady,“ poznamenala Shannon.

Whip se rozesmál a zavrtěl hlavou, ale když se pak podíval na Shannon, zvážněl. Vycítil jinou otázku skrývající se za jejími slovy: Zůstanete v našich horách, které jsou nejkrásnější na světě?

„Skalnaté hory mě zdrží déle než kterékoliv jiné místo,“ přiznal Whip mírně, „ale jednou na mě zavolá vycházející slunce a slíbí mi všechno, po čem jsem kdy toužil a co jsem nikdy nedokázal ani pojmenovat. Potom vyrazím na další toulky, protože neexistuje nic tak kouzelného jako východ slunce v kraji, který jsem ještě nikdy neviděl. Není nic krásnějšího.“

Shannon se snažila nedat najevo, že ji zaplavil žal tak bolestivý, až jí přiškrtil dech v hrdle. Přitom neexistoval jediný důvod, proč by měla tento pocit vůbec prožívat. Whip byl pro ni cizinec. Zavřela oči a snažila se tu nečekanou trýzeň potlačit.

„Říkal jsem vám to hned na začátku, holčičko,“ připomněl jí Whip mírně. „Mám toulavé boty.“

Shannon opět otevřela oči a zadívala se na muže, jehož znala pouze pod jeho přezdívkou. Vnořila se pohledem do jeho divošsky průzračných očí, jež už tolik viděly, a přesto toužily vidět nové a nové vyhlídky, další města, další vzdálené východy slunce, protože vždycky zbývalo něco, co se dalo uvidět poprvé.

Vždycky.

Dobře slyším tvé varování, tuláku. Nemám se tě snažit zadržet. Nemám o tobě spřádat marné sny. Nemám tě milovat.

A přesto měla Shannon nepříjemný pocit, že Whipovo varování přišlo příliš pozdě. Probudilo se cosi hluboko v ní, něco, co ještě nikdy předtím necítila.

Modlila se, aby to byla jen obyčejná touha.

O týden později se Shannon probudila těsně po úsvitu bušením sekery odsekávající mohutné klíny z kmene stromu. Zaplavila ji úleva.

Během mého spánku se nic nezměnilo. Ještě je tady. Kdyby Culpepperové přišli čenichat kolem srubu, našli by tu Shannon s puškou v ruce, s vrčícím psem u nohou… a s mužem zvaným Whip po boku.

„Vidíš?“ pošeptala Shannon sama sobě. „Vždyť jsem ti říkala, že tu ráno ještě bude.“ Protentokrát.

Když Shannon během dnešní noci nezaslechla Whipovu okarínu, ptala se v duchu, zda neosedlal svého koně a neodjel do Echo Basin, aby se už nikdy nevrátil. Ale neudělal to. Byl pořád ještě tady a pořád ještě dělal všechny práce, které pro samotnou Shannon byly příliš obtížné.

Whip opravil kůlnu, kde její mula trávila nejhorší zimní mrazy, potom zvířeti ořezal kopyta a okoval je podkovami, na jejichž přibití si Tichý John nikdy nenašel čas, vyndal dveře srubu z pantů a znovu je zavěsil, tentokrát tak rovně, že při otvírání do nich už nebylo zapotřebí kopnout. Potom nacpal a natloukl mezi jednotlivé klády srubu koudel tak těsně, že sebevětší vítr nepronikl dovnitř a neukrádal teplo kamen. Porazil a na polena rozsekal osm stromů a teď porážel devátý.

Nejenom že Shannon bude mít dost dřeva na celou zimu, ale teď, když stromy rostoucí těsně u srubu zmizely, sem půjde tolik slunce, že na jižní straně srubu si Shannon bude moci založit malou zeleninovou zahrádku. Po tomhle odjakživa toužila, ale už před čtyřmi lety se toho nápadu vzdala. Trvalo jí rovných šest dní, než sekerou opižlala kmen tak, aby strom konečně padl, ale skácel se tak nešikovně, že ji srazil, omráčil a málem zmrzačil, protože se zřítil na nesprávnou stranu.

Tichý John se smál, když mu líčila, jak na ni padl strom, ale když o tom před pár dny vyprávěla Whipovi, zřejmě mu to vůbec nepřišlo k smíchu.

Jen si něco zabručel pod vousy a potom jí důrazně sdělil, že jestli ji ještě jednou přistihne při snaze porazit strom, budou toho oba litovat – ale ona víc.

A včera ráno začaly stromy na jižní straně srubu padat jeden po druhém, porážené sekerou muže, jenž na kmeny útočil tak zuřivě, jako by šlo o jeho nepřátele.

Shannon s tichým pobrukováním vstala z postele a rozdělala oheň k přípravě snídaně. Při práci jí jako žhavý potok protékalo blažené očekávání. Co nevidět Whip zavolá a ona mu na lavici u boku srubu donese umývadlo s teplou vodou a bude se dívat, jak se myje a holí.

A pokud bude mít štěstí, Whip přehlédne kousek mýdlové pěny na kníru nebo v důlku své brady. A ona k němu přistoupí tak blizoučko, aby tu pěnu otřela… a potom vzhlédne a uvidí jeho stříbřité oči, jak se na ni upírají a přitom žhnou, uvidí jeho chřípí vzrušeně se vzdouvající závanem máty z jejích rukou i dechu.

„Jsi neuvěřitelně pošetilá, Shannon Connerová Smithová,“ okřikla se v duchu rázně. „Připouštíš si toho tuláka moc blízko k tělu.“

A přitom Shannon nezajímalo nic jiného než jak dostat Whipa ještě blíž. Lačněla po něm způsobem, jenž byl stejně starý jako touha a stejně nový jako každodenní východ slunce.

Škrtla sirku a shýbla se k otevřeným dvířkům kamen naloženými poleny. Drobné třísky chytly a vzplály plameny tak ladnými, že jí připomněly Whipovu svalnatou eleganci. Kamna se rozehřála a začala sálat žár do celé místnosti. Oheň stravoval dřevo stejně zběsile jako touha stravovala Shannon.

Takové by to tedy bylo s Whipem? Stravovali bychom se navzájem, až by nezbylo nic než vzpomínka na společný žár?

Shannon rozechvělo vzrušení a rozjitřilo jí ta nejtajnější místečka, jako když se hořící sirka dotkne suchého troudu! A jako troud celá vzplála.

Tohle tedy pociťuje dřevo? Chvěje se bolestnou touhou shořet na popel tak jemňounký, že ve větru vzlétne až ke slunci?

„Chtíč, nic jiného to nebude!“ zavyčítala si Shannon polohlasem. „Obyčejnej chtíč.“

Krasavec zaškrábal na dveře srubu a vytrhl Shannon z myšlenek.

„Tak dobře, ale jestli budeš vrčet na Whipa, až se přijde umýt, tak namouduši už vezmu klacek a natluču ti.“

Pes vycenil přátelsky zuby a zavrtěl ježatým ocasem. Řada bělostných tesáků se zablýskla jak perly.

„No, tomu nevěřím ani já sama,“ pžiznala se Shannon. „Ale něco vážně musím udělat, Krasavce. Sleduješ Whipa jako ostříž a nejspíš jen číháš na záminku, abys na něho zaútočil. Beztak brzy odejde. Až moc brzy. Nemusíš ho zahánět pryč.“

Shannon otevřela dveře srubu dokořán. Krasavec vyběhl a začal pobíhat sem a tam a hledat stopu. Třebaže Whip zastřelil další srnu, pes pořád ještě vyrážel pravidelně na lov. Co z masa nesnědli hned a čerstvé, usušili na později. Totéž platilo pro pstruhy, které pro změnu udili. Whip chtěl mít jistotu, že pro Shannon obstará na nadcházející zimu dostatek zásob.

Když Shannon dveře opět zavřela a zamířila ke skříňce s moukou a dalšími zásobami, povšimla si, že na malém odřeném stolku leží kytička čerstvě natrhaných květin. Nesmírně něžně přejela špičkami prstů po hebkých voňavých okvětních plátcích. S úsměvem se pak obrátila ke skříňce a do zprohýbané plechové misky začala pozorně odměřovat mouku.

Whip jí nepřetržitě nosil dárky, drobnosti, jež rozveselily temnou místnost ve srubu. Většinou to byly květiny, jindy zase oblázek dokulata omletý v horské bystřině. Jednou jí dokonce přinesl motýlka čertvě vylíhlého z kukly. Pohled na ta zvolna se rozvíjející křídla, jež náhle zahořela sytými barvami, v ní vzbudil dojem, že drží v dlani duhu, svou vlastní maličkou duhu, roztančenou a něžnou.

Shannon nikdy nezapomene na výraz ve Whipově tváři, když sledoval, jak jí motýlek vzhlétl z dlaně a krouživě se vznášel k oslepivé modři oblohy – z jeho úsměvu čišela radost, závist, pochopení, uspokojení, touha.

Vždyť vím, že jednoho dne odejde. Ale ne dnes. Panebože, ať to není dnes! Ne dnes.

Shannon se roztřásly ruce a mouka se vysypala na stůl. Opatrně ji shrábla hranou dlaně a vsypala bílou hromádku do misky.

Nemysli na Whipův odchod, přikázala si přísně. Ať už odejde dnes nebo jindy, stejně nemůžu dělat nic jiného než ho pozorovat při jídle a utřít mu po holení zbytek pěny z tváře a cítit v duši jeho úsměv jako sluneční zář.

Místo starostí, co bude zítra, bych měla děkovat Bohu, Že mi poslal zdvořilého a štědrého a slušného muže, který mi pomáhá. Ve spíži visí kus čerstvého masa a venku se suší proužky zvěřiny a v udírně je plno pstruhů a po celé východní straně srubu až ke střeše vyrovnané dřevo na zimu.

Tolik požehnání by muselo stačit každému. Mám nesrovnatelně víc, než když jsem jela vyměnit maminčin snubní prsten za zásoby, které by mě zachránily před smrtí hladem do doby, než se vylepším v lovení zvěře.

Shannon se shýbla a dlaní vyzkoušela, jestli je trouba už dostatečně rozpálená. Vydechl na ni takový žár, div se jí na prstech nespekla kůže s nehty. Přihodila do kamen ještě pár polínek, z šunkové kýty zavěšené v koutě odřízla několik plátků a hodila je na pánev, aby je usmažila, než se v troubě upečou vdolky.

Když byla trouba konečně horká podle jejích představ, vložila dovnitř plech a zamířila k oknu. Otevřela okenice a vpustila dovnitř prudkou sluneční zář plnou vůně a příslibů rodícího se dne.

„Vdolky jsou v troubě!“ zavolala na Whipa. „Za minutku vám vynesu vodu na mytí!“

Rytmické sekání ustalo. Whip odstoupil od stromu. Jediný pohled mu prozradil, že pokácet ho by trvalo déle než Shannon upéct její vdolky. Jediným rozmáchlým švihem zaťal ostří sekery hluboko do dřeva. To ho uchrání před vlhkostí a rzí, než se Whip opět vrátí k rozdělané práci.

Ohlédl se přes rameno a uviděl Shannon vykloněnou z okna. Usmívala se a v ruce držela hřeben. Rychlými dlouhými pohyby si pročesávala kadeře, jako by se už nemohla dočkat, kdy tuhle ranní povinnost bude mít za sebou.

V sluneční záři jí vlasy sršely sytými barvami podzimu jako šlehající temné plameny, protkané rudozlatými vlákny.

Už to nebude trvat dlouho a dovolíš mi, abych ti ty překrásné vlasy rozčesal sám, sliboval jí Whip v duchu. Bude to brzy. Brzičko.

Tvé vlasy budou hebké a rozpálené, jako by mi mezi prsty protékal oheň, ale nic nebude tak hebké a žhavé jako květ ženství ukrytý v tvém rozkroku.

A ten pro mě vykvete, ty sladká holčičko. Tím jsem si jistý jako ničím na světě.

Ale nejprve musím zkrotit toho tvého psa bez toho, že bych tě vyděsil k smrti.

„Už jdu!“ zavolal zvesela na Shannon.

Promluvil stroze. Krasavec mu úděsně lezl na nervy. Třebaže tělesně byl vlkem jenom zčásti, povahu měl vlčí stoprocentně. Navzdory Whipově upřímné snaze odmítalo zvíře chovat se k němu jinak než jako k nebezpečnému vetřelci. Několikrát se Whip musel na poslední chvíli ovládnout, aby té vrčící potvoře neuštědřil lekci, jakou jí zřejmě mohl dát pouze tvrdý chlap.

Ten pes by měl poznat strach, ryzí a nefalšovaný strach.

Whip věděl, že vlčí povaha se dokáže vzdát jen silnějšímu ve smečce. Jakmile prokáže, že je silnější, pes před ním začne pociťovat respekt, a teprve potom může Whip Krasavce naučit, že ne všichni muži nacházejí slast v šikanování křížence s vlčíma očima.

Po čase se Krasavec nejenom s Whipovou přítomností smíří, ale bude mu projevovat stejnou oddannost a důvěru jako děvčeti, jež ho našlo téměř ubitého k smrti na stezce z Holler Creek.

Na to Whip potřeboval pouze čas.

Kolik času mi ještě zbývá, než mě východ slunce zavolá k dalším toulkám?

Na tuhle němou otázku Whip neznal odpověď. Ani neexistovala. Kdykoliv se v něm probudila touha po dálkách, prostě se sbalil a šel. A na stejné místo se nikdy nevracel.

Východ slunce ho do každé z neznámých zemí přivolal pouze jedinkrát.

Ale před odchodem z Echo Basin měl Whip v plánu postarat se o to, aby Shannonin srub byl v dokonalém pořádku, spíž aby přetékala zásobami a palivové dříví lemovalo srub až ke střeše ze tří stran. Aspoň tak se vždycky postaral o ty vstřícné vdovy, jimž na chvíli vstoupil do života, třebaže ony samy pro něho neudělaly víc, než že mu uvařily a třeba ještě pozašívaly košile a dělily se s tulákem o teplo své kuchyně.

Svět je kruté místo pro osamělou ženu, a této pravdě Whip rozuměl mnohem lépe než většina mužů. To proto ho tak vyděsila představa Shannon ležící s rozdrceným tělem pod kmenem padlého stromu… Shannon zraněná a osamělá, bez pomoci. Vždyť by se nikdo ani nedozvěděl, že pomoc potřebuje!

Je vdova, ať si to přiznává nebo ne. Určitě je. Kčertu, vždyť se ani nechová jako vdaná ženská! Pořád po mně pokukuje, jako by v životě neviděla chlapa.

A já se na ni dívám, jako by byla první žena, na kterou jsem kdy narazil.

Whip si zachmuřeně stáhl kožené pracovní rukavice, nacpal si je do zadní kapsy kalhot a zvedl dobytčí bič, který míval ležet vždycky pohotově po ruce. Když zamířil k domu, vynořil se z lesa Krasavec a nenávistně na něho zavrčel.

„Přeju ti dobré ráno, ty navztekanej hajzlíku!“ pozdravil ho Whip vlídně.

„Krasavče, přestaň s tím a hned!“ křikla Shannon zevnitř srubu.

Pes začal vrčet ještě hlasitěji.

Shannon vyběhla ze dveří. Jen zpola zapletené vlasy jí vyklouzly z rukou a rozlily se po oprané modré košili. Kontrast mezi obnošenou látkou a lesknoucím se hedvábím jejích vlasů vzrušil Whipa téměř k nepříčetnosti.

„Tak dost!“ zavelela Shannon a přísně se přitom dívala do žlutých psích očí.

Krasavec střihl po Whipovi dravčím pohledem, ale pak neochotně poslechl rozkaz své paní.

Whip zvířeti ten nepřátelský pohled rozvážně oplatil, načež se obrátil k umývadlu s kouřící vodou, jež mu Shannon připravila před srub. Vedle ležela jeho břitva spolu s mýdlem a vyrudlým květovaným hadříkem. Když se sklonil nad vodu, stoupla mu do nosu důvěrně známá vůně máty.

V tu chvíli ho zákeřně přepadla smyslná touha a zaťala mu každý sval v těle do slastné křeči. Zhluboka a opatrně vydechl a potom se mu tělo zdráhavě uvolnilo a setřáslo ze sebe smyslné vzrušení, jako kdyby mu po kůži sklouzl žhavý déšť. Prudkost a hloubka vzrušení ze Shannoniny blízkosti pro něho byly varováním.

A navíc i neodolatelnou vábničkou. Whip ještě nikdy nezatoužil po žádné ženě tak mocně jako po Shannon Connerové Smithové.

Rozumná část Whipovy mysli mu radila, že jeho vzrůstající hlad po Shannonině těle je tím nejlepším důvodem na světě, proč by se měl sbalit a popojet o dům dál. Milostný románek mezi tulákem a mladou vdovou, jež ho pozoruje se zasněnýma očima, může mít za následek jen zlomené srdce.

Ale Whip už neposlouchal svůj opatrnický rozum. Příliš hluboce prožíval tu nevýslovnou extázi, kterou v něm vzbouzela naděje na rozkoš v Shannonině těle. Dokud to temné víno její smyslnosti nevypije až do poslední opojné kapky, neodejde.

Nemůže.

Potřebuju ji.

I kdybych za to měl zaplatit Bohu nebo ďáblu, musím ji mít!

Ta prudká roztouženost vlastních myšlenek Whipa vyděsila. Kdysi v posledních deseti dnech přešel od ryze mužské touhy k mnohem plnější vášni – k temnějšímu, hlubšímu, zběsilému hladu, který vyvěral z neznáma a zřejmě se nemohl zasytit jinak než vzrušujícím zapomněním v hlubinách Shannonina těla.

Whipovy myšlenky probudily v jeho těle nevyhnutelnou reakci a znásobily bolestivost už takhle vzrušeného mužství. Nutkání po ženském těle začínalo být nesnesitelné. S tichým klením si rozemnul v dlaních mýdlovou pěnu a nanesl si ji na obličej. Začal se holit, přičemž tahy břitvy řídil díky jemnému hmatu i malému zrcátku.

Shannon ho fascinovaně pozorovala.

„Tváříte se, jako byste ještě v životě neviděla muže při holení,“ poznamenal Whip, jemuž to současně lichotilo i šlo na nervy. Ten ženský obdiv v jejím tmavě modrém pohledu bičoval jeho vzrušení k ještě vypjatějším pocitům.

„Tichý John nosíval plnovous,“ vysvětlila Shannon.

Whip něco zavrčel, popojel břitvou po bradě a setřel z ní závěj pěny.

„Pořád o něm mluvíte v minulém čase,“ poznamenal po několika dalších tazích.

„O kom?“

„Přece o svém manželovi.“

Shannon otevřela ústa, zase je sklapla a objala se kolem ramen, jako by se do ní náhle dala zima.

„Budu si dávat větší pozor,“ slíbila. „Ti Culpepperové jsou dost drzí i bez toho.“

„Myslíte si, že Tichý John je po smrti.“

Přestože to nebyla přímo otázka, Shannon vycítila, že Whipa její odpověď nesmírně zajímá.

„Nevěřím, že Tichého Johna ještě někdy uvidím,“ přiznala tiše, ale hned úzkostně poprosila: „Buďte tak hodný a nezmiňujte se o tom v Holler Creek. Murphy se ke mně nechová o moc lip než banda těch zlotřilých Culpepperů. Jakmile by si začali domýšlet, že Tichý John se tady už víckrát neukáže…“

Shannon nedopověděla.

Bylo však zbytečné, aby větu dokončila. Whip přesně věděl, co má na mysli.

„Možná byste měla uvažovat o tom, že z Echo Basin nadobro odejdete,“ poradil jí důrazným tónem.

Na okamžik bleskla Shannon divoká naděje, že Whip ji zve, aby se přidala k němu, až se vydá na toulky.

„Ale kam bych šla?“ otázala se bezmocně.

„To sice nevím, zato vím bezpečně, že přinejmenším jeden z Culpepperů ustavičně táboří sotva dvě míle od vašeho srubu.“

„Co z toho má?“

„Čeká, až odtud odejdu. Až –“

„Ale –“ skočila mu do řeči.

Whip si však nedal vzít slovo. „Až odejdu, aby vás znovu začali obtěžovat.“

Shannon bleskově uhnula pohledem, protože nechtěla, aby jí Whip vyčetl z očí bolest.

Až odejdu.

Ne jestli.

Až.

Do tohoto okamžiku si Shannon neuvědomila jak nesmírně spoléhá na to, že Whip zůstane. Každým dnem na ni upíral naléhavější pohled, toužil po ní stále nezakrytěji. A přesto navzdory svému mocnému mužskému chtíči mu na ní záleželo natolik, aby s ní o své touze nezačal mluvit hrubě a neomaleně, aby ji nepřitiskl zády ke zdi a hrubě neznásilnil, jako jednou zahlédla, že se děje nebohé Clementině.

„Nějak to zvládnu,“ vydechla Shannon přiškrceně. „Zatím jsem to zvládla úplně vždycky.“

„Ale ne bez Tichého Johna.“

„Teď mě chrání Krasavec.“

„Jenže to nestačí a vy to moc dobře víte.“

„A vy zase víte, že to není vaše věc,“ pronesla upjatě. „To je moje starost. Snídaně je hotová.“

Whip jen něco zamumlal, shýbl se a opláchl si pořádně obličej. Potom natáhl ruku pro hadřík sloužící místo ručníku.

Nic nenahmatal.

Honem vzhlédl přes pramínky vody, jež se mu řinuly z čela. Přivřenýma očima zahlédl, že Shannon mizí ve srubu.

Takže dnes mu nepodá mátou navoněný hadřík. Neotře mu mátově vonícími prstíky mýdlo z knírů. A co bylo nejhorší, nebudou se na něho upírat ty safírové oči, nebudou ho laskat jako ruce milenky, nebudou ho neskrývaně obdivovat a nepřinutí ji zrudnout, kdykoliv do nich pohlédne.

Whip sykl zlobné slůvko, nahmatal ležící hadřík, otřel si tváře, tentokrát spíše vztekle než opatrně. Ani si neuvědomil, jak ho ten ranní rituál při holení těší, dokud se tu neocitl s prázdnýma rukama a obličejem, z něhož mu voda stékala za límec. ‚

Jsi zatracenej hlupák, že se s tím děvčetem hádáš, místo abys ho hladil jako májové koťátko, vyčítal si Whip vztekle.

No a co, tak jsem zatracenej hlupák, no. Ale zase ne úplnej hlupák. Pro Shannon to tady není bezpečné. Rozhodně nebude, až odtud odejdu.

Až odtud odejdeš, všechno bude navlas, jak to říkala –jenom její starost.

Ta odpověď se Whipovi nezamlouvala, ale bohužel lepší neznal.

Možná by stačilo, kdyby ty Culpepperovy grázlíky trochu zpracoval a naučil je otčenáš slušného chování –aby si už nikdy netroufali šlápnout vedle.

Ta představa se Whipovi začala zamlouvat – a zamlouvala se mu pořád víc.

S vlčím úsměvem si Whip ovinul bič kolem pravého ramene a vešel do srubu. Těšil se na teplou snídani a Shannon, která bude sedět u malého stolku vedle něho, tak blizoučko, že při každém sebemenším pohybu se o sebe otřou stehny.

Krasavec zavrčel na Whipa ze svého oblíbeného kouta, což bylo nejchladnější místo z celého srubu. Hustá kožešina psa hřála víc než ta nejrozpálenější kamna. Pod povytaženými horními pysky se mu zuby leskly jako střípky ledu.

„Co vás přimělo nechat si tak neposlušné psisko?“ zeptal se Whip, kterého pes svým vrčením opět podráždil.

„Copak vy byste dokázal kolem něho jenom tak projet a neulevit mu v bolesti?“ užasla Shannon.

Whip se přimhouřenýma očima zadíval na Krasavce. Jizvy na jeho těle svítily mezi hustou srstí jako mapy. A bylo jich mnoho.

„To ne,“ uznal Whip. „Přinejmenším bych ukončil jeho trápení.“

„Jenže vy jste tulák,“ připomněla Shannon. „A já žiju na jednom místě. Měla jsem možnost se o něho postarat a vlastně jsem podobného druha i potřebovala.“

„Většina žen touží spíš po dítěti než po nezkrotném kříženci s pohledem vlka.“

Dveře trouby se zabouchly s kovovým cvaknutím.

„Buďte opatrný, pánev je horká!“ varovala Shannon, když ji stavěla vedle Whipa.

„Vy netoužíte?“

„Po čem mám toužit?“

„Přece po dítěti.“

„Tichý John měl co dělat, aby nakrmil dva krky,“ prohodila Shannon vyhýbavě a opět si přisedla ke stolu. „Pro dítě by tady už nic nezbylo.“

Whip si z pánve vytáhl několik vdolků.

„Děti mívají takový zvyk, že si přijdou, ať zvané nebo nezvané,“ poznamenal.

„Neříkejte! A kolik jich máte?“

Whip se málem zadusil soustem vdolku, které se snažil spolknout. Honem se napil horké kávy, spláchl sousto, jež mu bolestivě uvízlo v krku, a nevěřícně vyvalil na Shannon oči.

„To je mi ale otázka!“ zavrtěl hlavou.

„Začal jste s ní vy.“

„Vážně?“

„Jistě. Tak kolik, Whipe?“

„Kčertu, ani jedno!“

„Pokud ovšem víte,“ doplnila Shannon vlídně, ale oči jí nebezpečně potemněly.

„Co má tohle znamenat?“

„Že udělat dítě trvá chvilku a teprve po čtyřech měsících je to trochu znát. Zdržel jste se na nějakém místě vůbec tak dlouho?“

„Nezdržel.“

„Takže to nevíte, je to tak?“

„Vím to!“ rozkřikl se Whip naštvaně.

„A jak?“

„Stejně tak jako Tichý John věděl, jak zamezit tomu, abyste otěhotněla. Ten džem si rozdělíme, nebo tu budete dál sedět a vykládat nesmysly?“

Změna tématu Shannon nezabránila, aby úžasem nevytřeštila oči a nezůstala na Whipa civět s ústy dokořán. Připadalo jí k nevíře, že by takový chlap jako Whip mohl žít v celibátu, ale vždyť to právě sám řekl, ne?

Stejně tak jako Tichý John věděl, jak zamezit tomu, abyste otěhotněla.

Není divu, že Whip honem začal mluvit o něčem jiném. Nemohlo to být příjemné téma k hovoru, protože Shannon věděla, že Whip je zaručeně schopný styku se ženou. Velmi často, když se ocitl v její blízkosti, si povšimla, jak se mu rozkrok vzdouvá vzrušením.

Tichý John byl pro takové trapnosti příliš starý. Zástěrka jejich manželství měla sloužit jen k tomu, aby udržela stranou muže jako Culpeppery. Manželka všeobecně požívá více vážnosti než praneteř.

„Ach… džem,“ vyhrkla Shannon, zatímco se snažila srovnat si roztěkané myšlenky. „Jistě. Samozřejmě. Tady je.“

„Děkuju.“ Whip se choval zdvořile téměř automaticky.

Vzal nádobku džemu a začal si mazat vdolek. I když se nezdálo, že by měl obzvlášť rychlé pohyby, jídlo mu v ústech zmizelo bleskem.

Shannon se hned po první společné snídani poučila, že Whip dokáže spořádat obrovské množství jídla a stále se rozhlížet po dalším. Teď už rovnou pekla vdolky k snídani z dvojité dávky a nepočítala s tím, že nějaké zbudou k obědu.

„Radši se podívám na ten druhý pekáč vdolků,“ zamumlala Shannon. „Už asi budou upečené.“

„Vyndám je,“ nabídl se Whip.

„Díky, ale mně to nedělá potíže.“

„V tom případě nepráskejte dvířky od trouby. Pant na nich drží jen taktak. Jakmile dokončím práci s dřívím, zkusím vykovat nový.“

Shannon cítila, jak se veškerá její uražená hrdost vytrácí. Opět se jí zmocnila bolestná touha. Už vůbec nepochybovala o tom, že Whip poputuje dál a ji tady nechá. Dokud však zůstával tady, díval se na ni tak něžně jako ještě nikdo.

Pokud od něho čekala něco víc, byla to její chyba, a ne jeho. Přece jí jasně řekl, že je tulák a nemá v úmyslu se usadit.

„Děkuju,“ usmála se na něho. „Zkoušela jsem ten pant vyrobit z kusu starého plechu, ale mohla jsem bušit sebevíc…“

Pokrčila rameny a nedopověděla. „Viděla jste už někdy, jaké svaly má kovář?“ zeptal se Whip suše. „To ne.“

„Má je větší než já.“ Shannon jen vykulila oči.

Whip se při pohledu na její udivený výraz pousmál. On sám si na svoji neobvyklou výšku i statnou postavu už dávno navykl, ale Shannon nikoliv. Zpočátku v ní ten rozdíl mezi jeho silou a jejím drobným tělem budil nepříjemné pocity, ale poslední dobou, když ho sledovala při práci vyžadující především sílu, nalézal Whip v jejím pohledu spíše obdiv než obavy.

Shannon se zvedla od stolu, aby donesla další vdolky, a Krasavec přitom sledoval pohledem každý krok své mladé paní na té kratičké cestě ke kamnům. Vytáhla pekáč z trouby a obrátila se zpátky ke stolu. Najednou se podpatkem zachytila o vystouplé prkno na nerovné podlaze.

Polekaně vyjekla a zoufale se snažila najít ztracenou rovnováhu, jenže už bylo příliš pozdě. Whip ji však v poslední chvíli stačil paží zachytit kolem pasu, takže neupadla.

„To jste –“ začal Whip.

Zbytek věty se však utopil v zuřivém zavrčení, při němž se Krasavec bleskově vymrštil ze svého kouta a jediným šelmím skokem se vrhl Whipovi po hrdle.

Whip odstrčil Shannon stranou, aby uchránil aspoň ji, a současně s tím se stačil otočit obličejem k útočícímu psovi. Zděšená Shannon sledovala, jak si Whip jediným škubnutím strhl bič z ramene. Levou paží pak srazil Krasavce uprostřed skoku.

Muž a pes se zhroutili na zem v jediném vrčícím a klejícím klubku. Krasavec zůstal nahoře. Tesáky zaťal do Whipovy ruky a do koženého pramene biče, který ji ovíjel. „Ne, Krasavce. Ne!“

Shannon křičela a začala psa zběsile tahat za obojek a snažila se ho od Whipa odtrhnout. Zvíře ji vůbec nebralo na vědomí.

Whip však ano.

„Uhněte ksakru stranou!“ poručil. „Ale –“

Shannon svou námitku ani nedořekla. Jediným mocným švihem celého těla se Whip převrátil, strhnul psa pod sebe a přitom bokem narazil do Shannon tak prudce, až vrávoravě odletěla ke stěně.

Zachytila se staré truhly s knihami a hystericky se rozhlédla kolem sebe, zda nenajde předmět, který by jí posloužil jako zbraň ke zkrocení rozzuřeného Krasavce. Bohužel neviděla nic vhodného, čím by mohla pomoci Whipovi dřív, než pes opět získá vrch a zahryzne se mu tentokrát do hrdla.

„Krasavce! Přestaň! Ne! Ne!“

Její rozkazy se však míjely účinkem.

Zápasící muž a pes vrazili do stolu, takže se posunul až k posteli, z níž sletěly přikrývky na podlahu. Za okamžik stůl popojel ještě o kousek dál, ke dveřím vedoucím na mýtinu, a vedle něho se zmítala v klubku dvě těla.

Shannon teď viděla pouze napjaté svaly na Whipově šíji a Krasavcovy zadní nohy drásající Whipovi stehna.

„Tak přestaň!“

Ještě než ten příkaz vykřikla, bylo Shannon jasné, že bude beztak neúčinný. Krasavec neměl v úmyslu se podrobit nebo ustoupit.

Náhle Shannon zběsilým pohledem zavadila o vědro kouřící vody na kamnech. Natáhla se po něm, ale jediný dotek jí prozradil, že voda je příliš vřelá. Whipa by opařila a skrz hustou Krasavcovu srst by horká tekutina nejspíš ani nepronikla.

Najednou ty hrůzné zvuky zápasu ustaly. Shannon se vystrašeně ohlédla.

Zvíře leželo na Whipovi, který se vůbec nehýbal.

„Ach bože!“ zasténala Shannon s hrůzou. „ Whipe!“

Žádná odpověď.

Shannon přelétla přes celou místnost a rázně odstrčila stůl, který blokoval dveře. Z kolíku nad dveřním rámem strhla pušku. Zatímco se jí po tváři valily proudy slzí, natáhla kohoutek a obrátila se zpět do místnosti, aby zastřelila psa, který si myslel, že svou paní ochraňuje.

Jenže ji nechránil, ale zabíjel Whipa.

„Dejte tu zatracenou pušku pryč!“ zasípal Whip výhružně. „Však já vám toho zparchantělýho vlka nezabiju. Ale jako že je bůh nade mnou, naučím ho kapku slušnějším móresům!“

Shannon tak šokovalo, že slyší Whipův hlas, že mu ani nedokázala vysvětlit, že jejím cílem byl Krasavec. Podrážděně si otřela uslzené oči rukávem a opět se na dvojici podívala, protože myslela, že slzy ji klamou a nedovolí jí jasně vidět, co se vlastně děje.

Spatřila však totéž co předtím. Whip ležel vespod a téměř se nehýbal. Krasavec měl čenich pevně přitisknutý k Whipově šíji.

Shannon si náhle uvědomila, že Krasavec má tesáky zaťaté do rukojeti biče, a ne do Whipova hrdla.

Zaplavila ji mocná úleva, kterou však okamžitě vystřídal zmatek. Spolu s bičem vězela Krasavci v tlamě i Whipova ruka. Zmatek se rázem proměnil v strach, když si uvědomila, že druhou rukou Whip tiskne Krasavcovu dýchací trubici.

Ten cizí člověk jejího psa zvolna dusil a vraždil.

„Zabijete ho!“ vykřikla zoufale.

„Čerta starého! Ten syčák pořád ještě kope jako jelen.“

„Pusťte ho! Vždyť se sotva hýbe!“

„Sotva je na takovou obludu ještě pořád moc.“

Whip naopak stisk pravé ruky ještě zesílil. Ústa měl sevřená do strohé, zarputilé čárky.

„Whipe!“

Whip si však Shannon nevšímal, ani když ho popadla za ruku a snažila seji odtrnout od Krasavcovy průdušnice. Nakonec se v zoufalství zapřela oběma chodidly o podlahu a zkoušela mu vypáčit palec, ale on po ní jen vztekle stočil přimhouřené oči.

„Uhněte mi z cesty, než se vám něco stane,“ procedil skrze zuby.

Shannon se s ním nepřestávala rvát.

Krasavec se malátně zamrskal a tělo mu ochablo.

Whip naráz uvolnil stisk na psím hrdle. Zvíře se mu zvolna svezlo z hrudi a zůstalo nehybně ležet na podlaze jako kupa mokrého prádla.

„Vy jste ho zabil!“ vřískala Shannon. „K čertu s vámi, Whipe! Vy jste ho zabil!“

„Ale houby,“ uryl Whip znechuceně. „Kdybych ho chtěl zabít, tak bych mu zlomil vaz hned v tu vteřinu, kdy po mně skočil.“

Shannon jen beze slova potřásala hlavou na důkaz toho, že mu nevěří. Tiše se rozplakala a chtěla se rozběhnout ke Krasavci, jenže Whip jí svalnatou paží rázně zablokoval cestu.

„Vždyť není mrtvý!“ opakoval drsně. „Jen se mu koukněte na hřbet. Když jsem mu uvolnil průdušnici, začal normálně dýchat.“

Shannon si spěšně otřela oči rukávem a pozorně se podívala na Krasavce. Psí hruď se skutečně mírně zvedala a zase klesala. Vzduch proudil zvířeti volně do plic.

„Díkybohu!“ zašeptala.

Opět se pokusila k psovi přistoupit a opět jí to Whip nedovolil.

„Běžte se postavit ke kamnům!“ zavelel. „Když já chci –“

„Právě teď je úplně jedno, co chcete a co ne,“ nenechal ji domluvit Whip. Hovořil nezvykle stroze. „Měla jste příležitost to zvíře zkrotit a nezvládla jste to. Teď jsem na řadě já.“

„Ale –“

Whip se na Shannon podíval. „Jděte!“ vyzval ji mírně. Až příliš mírně.

„Už mu neubližujte!“ žadonila Shannon.

Při těch slovech však už couvala ke kamnům. Stejně jako Whipův hlas, i jeho oči byly klidné, čiré a studené jako dýka z ledu.

Krasavec tiše zakňučel a pokusil se zvednout hlavu. Whip k němu v mžiku přiskočil a přidržel zvířeti hlavu na podlaze, takže mu znemožnil vstát.

„Tak zvolna,“ pronesl Whip tiše a vlídně. „Než se zvedneš a začneš si zase připadat jako pán všeho tvorstva, podívej se ksakru na mě a vtluč si do té své šišaté lebky, kdo je tady vůdcem smečky!“

Krasavec nepřestával kňučet. Zamrkal žlutýma vlčíma očima a zmateně těkal pohledem do stran, aby zjistil, co ho drží na podlaze.

Pes zachytil Whipův pohled, poznal, o koho jde, a na zlomek vteřiny mu neuhýbavě hleděl do očí… aby hned vlastníma očima uhnul a mlčky tak uznal, že Whip je jeho pánem.

Tentokrát se pes už ani nepokusil vstát.

„Tak je to správné, Krasavce,“ pochválil Whip psa a jemně ho hladil po hlavě. „Však já hned věděl, že jseš o moc chytřejší, než se stavíš. Potřeboval sis jen vyzkoušet, že se nedám a že já jsem pán.“

Krasavec kňučel a trochu bázlivě pošťouchl Whipa čumákem do ruky.

„Tak teď jsme kamarádi,“ bručel Whip a konejšivě drbal psa mezi ušima. „A budeme spolu vycházet o moc lip než dřív, co říkáš?“

Zakrvácenou ruku mu olízl dlouhý drsný jazyk.

„Tak vida, že to jde!“ rozesmál se Whip. „Tys mi nějaký bojovník, Krasavce! Teď se ještě musíš naučit být kamarád, víš?“

Zatímco Whip přejížděl psovi po celém těle prsty, pes ztuhl, ale jinak proti jeho dotekům nic nenamítal. I když mu Whip zkusmo osahal i citlivé polštářky tlap, pes pouze slabounce zavrčel.

Pro Shannon to byl přímo šok.

„V pořádku, Krasavce!“ prohlásil Whip a láskyplně promnul psovi uši. „Mám dojem, že ti to došlo. Ty tady posloucháš rozkazy, ale nevydáváš je!“

Whip se napřímil s kočičím půvabem, který u tak statného muže působil až nepatřičně. V levé ruce držel bič, pořád ještě svinutý.

„Tak vstávat, kamaráde!“ vybídl psa.

Krasavec se postavil, důkladně se oklepal a podíval se na Whipa.

Ten otevřel dveře srubu.

„Teď padej a najdi si něco k snídani, protože já se ti sežrat nedám!“ doporučil zvířeti suše.

Krasavec se jen kratičce ohlédnul po Shannon a poslušně vyklusal ze dveří. Whip za ním zavřel.

„Vy jste ho zlomil!“ vydechla Shannon chraptivě.

„Ale jděte. Jenom jsem –“

„Jste navlas stejný jako ti Culpepperové!“ skočila mu Shannon vztekle do řeči.

Mluvila mrazivě, celá se třásla vztekem a strachem –bála se o oba, a tedy dvojnásob.

„Sakra, co to –“ spustil Whip.

„Jste surový, jste bezohledný! Donutíte každého, kdo je slabší, aby se vám plazil u nohou!“

Whip se plavně přiblížil k Shannon o jeden krok, a ještě o jeden. Oči měl tvrdé jako kalená ocel. Z prokousnuté levé ruky mu kapala krev.

Vypadal stejně nebezpečně, jak nebezpečný skutečně byl.

Shannon se srdce rozbušilo dvojnásobnou rychlostí, ale neucouvla ani o krok. Nemohla. Nevěřila, že by ji přitom nohy udržely.

„Krasavec,“ pronesl Whip tiše a studeně, „je rozmazlená a zákeřná potvora, která váží víc než většina lidí. Má v sobě příliš mnoho vlčí krve, než aby si dal od člověka něco vysvětlit jinak než hrubou silou. Musel jsem ho porazit jeho vlastní zbraní. A tou je právě síla. Právě mě uznal jako svého pána.“

Shannon vzdorně zvedla bradu, ale byla dost chytrá, aby mlčela. Whip měl naprostou pravdu a oba to moc dobře věděli. Nelíbilo se jí však, že jí tu pravdu vmetl tak neomaleně do očí.

„A pokud jde o tu vaši výčitku,“ pokračoval Whip, „až se mi oddáte – a vy se mi oddáte – pak to nebude proto, že vás k pokoře donutím přidušením. Kdybych od vás nic jiného nechtěl, zabil bych Krasavce v tu minutu, co jsem vkročil do srubu. Potom bych vás položil na podlahu a znásilnil.“

Shannon unikl z hrdla přiškrcený zvuk, protože si uvědomila ryzí pravdu Whipova prohlášení. Pořád si namlouvala, že pouze nebezpečí plynoucí z Krasavcovy přítomnosti brání Whipovi, aby se jí jakkoliv dotkl!

Nyní pochopila, že celou tu dobu se krutě mýlila! Whip byl stejně bystrý a pohotový jako silný. A silný byl až děsivě!

„Ale tohle já od vás nechci,“ upozornil ji Whip vražedně klidným hlasem. „Co –“ zajíkla se Shannon.

Přelízla si oschlé rty, lapla po dechu a zkusila to ještě jednou.

„Co tttedy ode mě chcete?“ zajektala.

Zpočátku myslela, že jí Whip neodpoví. Potom však jedním plavným chvatným krokem přistoupil až k ní. Zastavil se tak těsně u ní, že se nemohla ani nadechnout, aby mu ňadry nezavadila o svalnatou hruď.

Pozvolna, aby Shannon dopřál dost času k případnému úniku, pozdvihl Whip ruce k jejímu obličeji.

Ani se nehnula. Prostě ho jen pozorovala očima, jež byly současně ostražité i vzpurné.

Dobytčí bič, který měl stále ovinutý kolem ramene, se dotýkal Shannoniny tváře tak zlehka, že jí to připadalo spíš jako pohlazení dechu než dotek. Pružný kožený pramen se jí tiskl k obočí a k vysoko posazené lícní kosti.

To bylo to poslední, co Shannon od Whipa očekávala. Jeho doteky byly tak jemné, že je málem necítila. Svědčily o tom, jak nesmírně se Whip ovládá.

Dráždily ji a současně konejšily.

Zavřela oči a pokusila se soustředit výhradně na ty prchavé a třpytivé vlnky, jež jí vzrušivě protékaly celým tělem. Rychle do sebe nasála vzduch a ucítila, že z Whipa vane vůně kouře a borového jehličí a ještě živočišný, zneklidňující pach krve.

„Whipe?“ šeptla Shannon rozechvělými rty.

Švihl zápěstí a smyčky biče zmizely. Dutý úder Shannon prozradil, že bič dopadl na podlahu.

Whip jí vzal z rukou pušku, bleskově ji zajistil a opět zavěsil na kolík nade dveřmi. Shannon si přitom ohromeně povšimla, že má zakrvácené obě ruce.

Když se k ní Whip znovu obrátil, její výraz mu samozřejmě neušel.

„Ale to je v pořádku, ty moje sladká holčičko,“ uklidnil ji. „Tu pušku nepotřebujete. Neublížím vám. Jen se vám snažím odpovědět na otázku, co od vás vlastně chci. Jenže neznám slova, kterými bych vám to pověděl…“

Mozolnaté špičky prstů obkreslily zlehka Shannoninu linii vlasů, obrys uší, husté mahagonové řasy chvějivě spočívající na tváři, roztřesené rty a žilku, jež jí zběsile pulsovala na hrdle.

„Vážně se mě tolik bojíte?“ zeptal se zastřeným hlasem.

Shannon zavrtěla hlavou. „Nne.“

„Ale měla byste.“

„Proč?“

„Protože já chci všechno, co jsem hned napoprvé vyčetl z vaší chůze,“ odvětil prostě. „Já – já ale nerozumím.“

„Však já taky ne. Nikdy jsem netoužil po žádné ženě způsobem, jakým toužím po vás, najednou, bez přemýšlení, bez váhání, ať je to dobře nebo špatně, každodenně mě od rána do večera sužuje nemilosrdná touha. A ty noci… Ježíši! Noci jsou pro mě ryzí nefalšované peklo.“

Shannon se snažila něco říct, ale vyschlým hrdlem se jí neprodral ani hlásek.

Whip jí oběma palci objel linii rtů a polaskal je tak důvěrně jako při polibku. Jejich hebkost ho lákala, i jejich žár, i ten přerývaný povzdech, jenž jí mezi nimi unikl, povzdech znějící jako jeho jméno.

„Máš chůzi vláčnou jako med,“ šeptal Whip chraptivě a skláněl se k ní. „Polib mě, Shannon. Toužím se přesvědčit, jestli jsou tvá ústa alespoň zpoloviny tak vzrušující jako tvůj krok.“

Shannon tichounce a polekaně zasténala, protože Whipovy zuby jí jemně sevřely spodní ret a jeho jazyk jí začal prozkoumávat koutky úst. Proklálo ji slastné vzrušení a vyrazilo jí dech na tak dlouhou dobu, až se jí zmocnila závrať. Pozvedla ruce k jeho pažím a na poslední chvíli se ho zachytila, protože svět sejí během jediného úderu srdce propadl pod nohama.

„Whipe?“ zašeptala přerývaně.

„Ach ano,“ šeptal jí přímo do úst. „Pootevři ty rty ještě trošičku. Musím tě, musím ochutnat!“

„Ach, ochutnat mě?“

„Jistě. A hned.“

Whipův jazyk jí vklouzl do úst, hladil ji, ochutnával ji s mlčenlivou dychtivostí, jež ji celou rozechvěla. A Whip to vycítil a reagoval podobně.

Shannon k němu zvědavě vzhlédla. Čelo měl svraštělé, oči zavřené a rozedřenýma krvácejícíma ruka jí držel obličej tak něžně, jako by byl křehčí než motýlí křídla. Navzdory té tajené lačnosti, jež mu zatínala každý sval v těle, ji ústy pouze zlehýnka ochutnával.

Pod prsty cítila Whipovy paže tuhé jako z ocele, s napjatými svaly. Z úst mu unikal přerývaný dech. Mohl se jí zmocnit, kdykoliv by se mu zachtělo, a to mnohem snadněji, než zkrotil Krasavce. A Shannon to věděla.

A zrovna tak to věděl i Whip.

Přesto však od ní nevymáhal nic. Prostě se jen ptal, hýčkal ji, němě prosil, aby ho vpustila do vonné temnoty svých úst.

Shannon si povzdychla a věnovala Whipovi, oč tolik žadonil. Jazykem klouzal po jejím a lákal ji, aby mu laskání oplácela. Ten polibek byl k zešílení neodolatelný, hřejivý a něžný jako východ slunce.

Shannon tichounce zanaříkala, protože si uvědomila, co Whipova němá otázka znamená. Beze slov jí prozrazoval, jak nesmírně po ní touží a jak bude opatrný, pokud se mu odevzdá.

Představa tak něžné vzájemnosti zbavila Shannon půdy pod nohama. Protože se jí podlomila kolena, honem zaryla prsty Whipovi do paží.

„Whipe?“

To přidušené zašeptání bylo téměř neslyšitelné. Whip měl sto chutí nevzat ten tázavý tón na vědomí, ale nedokázal to. Navzdory tomu, že laskání mu oplácela, nechtěl, aby jeho paže svírala strachy, a ne z vášně.

Whip zdráhavě pozvedl hlavu a zadíval se do Shannoniných modrých omámených očí. Když nepromluvila, začal jí knírem hladit jeden koutek úst.

Pousmála se a políbila ho na drsné hedvábí toho škádlivého kníru. Whip jí do koutku úst zasunul špičku jazyka. Potom jí několikrát vklouzl jazykem mezi zvědavé vlhké rty, pozvolna z nich sál žár a hebkost, dráždil ji a ochutnával zlehýnka a žhavě.

Shannon opět chraptivě zasténala a zazmítala se ve slastné křeči.

„Copak je?“ zeptal se Whip potichu. „Že by ses mě přece jenom bála?“

Zavrtěla hlavou. Přitom upřeně sledovala Whipovy rty a nedokázala pochopit, jak cosi tak tvrdého a na pohled ostrého může na jejích rtech k zešílení nádherně změknout.

„Když já –“ Shannon zamžikala. Olízla si koutek rtů a zašeptala: „Mám závrať.“

Whipův úsměv byl krásně zlověstný, temný a nesmírně mužný. Shannon měla oči jako kouřové safíry, z nichž vystřelovaly dýky touhy a bezpečně se mu zabodávaly do těla. On sám upřel na Shannon žhavé stříbrné oči, jež zasršely plamenem, když si znovu přelízla rty.

„Závrať,“ opakoval Whip sípavě.

Přikývla a opět podvědomě ukázala špičku jazyka.

„V tom případě se mě chytni kolem krku a pevně se drž!“ poradil jí šeptem Whip. „Já už se postarám, abys neupadla!“

Při těch slovech si položil Shannoniny paže kolem šíje. Ten pohyb ji povytáhl na špičky a přiměl, aby se k němu přitiskla celou délkou těla. Dech jí tryskal z úst s jemným trhavým sykotem, jenž na Whipa zapůsobil jako sklenička whisky.

„A teď to konečně můžeme dělat pořádně,“ usmál se Whip.

„A co?“

„Olízni si ještě jednou rty, sladká holčičko, a já ti to ukážu.“

Shannon zaváhala, ale pak poslechla.

Sotva se jazyk objevil na rtech, sklonil Whip prudce hlavu a přiklopil její ústa svými. Jazykem sejí vtiskl do té vlhké dutiny za jejími zuby, laskal ji a současně jí vyplňoval ústa. Cítil váhání jejího těla, chvatné vsrknutí dechu a potom chvějivý tlak jejího jazyka, jímž se snažila kradmo polaskat i jeho.

Whip temně zasténal a přivinul Shannon k sobě ještě úžeji. Jazykem jí začal rytmicky útočit na ústa, vnikal do nich a zase klouzal ven. Už po pár vteřinách zesílila stisk paží kolem jeho hrdla a dychtivě se vzpínala vstříc jeho polibkům.

Aniž si to uvědomila, Shannon pootevřela ústa ještě o něco víc. Toužila poznat každičký kousek Whipových úst, od toho atlasového vnitřku hned za hranicí jeho rtů až po hedvábný jazyk. Lačně propátrávala rozpálenou temnotu, jež ji neodolatelně vábila.

Když Shannon Whipovi oplatila hluboký polibek jazykem, zatočil se s ním svět. Dlaněmi jí z ramen sjel až ke stehnům a hladil je dlouhými klouzavými pohyby. S rozpřaženými prsty měřil šířku ženských oblin hýždí, štědrého rozpětí boků a vábivé písně ňader, jež se mu po každém pohlazení jejích zad přitiskly k hrudi ještě o něco úžeji.

Když už se Whip nedokázal dále ovládnout, konečně dovolil rukám, aby vyjely po Shannonině hrudníku nahoru až k hrudní kosti a bez varování nadzvedl dlaně a podebral měkké napjaté obliny.

Nato dlouze a úzkostně zasténal, protože zjistil, že Shannon je pod těmi beztvarými mužskými hadry obdařená ještě ženštěji, než se původně dohadoval. Její ňadra mu vyplnila dlaně beze zbytku.

Zkoumavě a něžně objížděl palci Shannoniny.citlivé bradavky. Pod jeho dotekem prudce vykvetly, což vybičovalo Whipovo vzrušení ještě víc, i když se mu to už nezdálo ani možné. Jemněji chytil špičky ňader do prstů a stiskl.

Shannon tenince vyjekla úžasem, protože ji proklála touha ostrá jako nabroušený meč, napjala jí tělo a přiměla, aby se k Whipovi vzepjala v oblouku zběsilého odevzdání. Bradavky se jí pod Whipovým dotekem proměnily jako mávnutím kouzelného proutku, staly se z nich vztyčené tuhé štíty pyšně trčící nad zvlněnou pahorkatinou těla pod flanelovou košilí a žadonily po dotecích Whipových rukou, ústech a vášni.

„Sladká holčičko,“ zasípal. „Ty bys dokázala rozpálit i kámen a já mám do kamene hodně daleko!“

Než Shannon stačila odpovědět, Whip jí opět zaútočil na rty. Jazykem jí prudce vstřelil do úst, dlaněmi se jí svezl ke kyčlím a nadzvedl ji a rozkrokem si ji přitiskl nad stehna ke vzrušenému mužství, jehož děsivou proměnu měla na svědomí právě ona. Smyslně ji kolébal na svém šílejícím těle a jazykem jí přitom rytmickými a zběsilými útoky vykřesával v ústech tekutý žár.

Shannon proťal blesk divoké rozkoše a rozezmítal ji téměř do nevědomí. Nemohla popadnout dech, protože se k Whipovi tiskla příliš těsně. A on ji na oplátku svíral ještě pevněji, ale jí to pořád ještě připadalo málo. Z nedostatku vzduchu se jí až dělaly mžitky před očima, ale přesto se drala k Whipovým ústům ještě blíž, neboť šíleně prahla po přehlubokém polibku, aniž sama tušila proč.

A potom přirazil její boky ke svému ztopořenému údu.

Shannon chraptivě zavzlykala. Mohlo to být bolestí či strachem nebo vášní, ale mohlo to být také všechno dohromady.

Whip si náhle uvědomil, že surově hltá Shannonina ústa, tiskne ji k sobě v drtivém objetí a hrubě se tře kyčlemi o její boky tak zběsile, jako by se jí chtěl zmocnit hned na místě, jako by to byla obyčejná prostitutka v zešeřelé aleji.

Otřásl se přemáháním, ale nakonec se přece jen odtrhl od jejích rtů a uvolnil své objetí. Nechal ji po svém těle sklouznout níž, aby se chodidly opět dotkla země.

Tázavě vydechla a přiložila mu prsty na ústa, chvějící se při každém namáhavém výdechu i nádechu.

Whip se nešťastně zadíval do Shannoniny tváře. Na tvářích jí zůstalo pár krvavých stop z jeho rozdrásaných rukou, ale jinak byla znatelně pobledlá. Zorničky měla rozšířené a zrudlé rty hebké, rozechvělé, pootevřené ve snaze naplnit si přidušené plíce co nejmohutnějšími doušky vzduchu. Zavrávorala, poslepu zatápala rukama dozadu a opřela se stěnu.

„Není ti něco?“ zeptal se Whip starostlivě.

Toužil být něžný, ale otázka zazněla drsně. Hlas měl zdrsnělý mohutnými přívaly krve, jež mu nepřestávaly bouřit v celém těle.

„Cítím –“ Shannon se zlomil dech. „Závrať. Šílenství. Nemůžu popadnout dech a třesu se jako v zimnici, ale přitom mi části těla hoří jako oheň a celá planu a chci – a chci – ach bože, sama nevím, co vlastně chci. Cos to se mnou provedl, Whipe?“

Whip předlouho a mlčky zíral na Shannon, neschopný

uvěřit vlastním uším.

„Jak dlouho jsi byla vdaná?“ vyhrkl konečně.

„Co to – co to má proboha společného – s mými pocity?“

Shannonin trhaný dech působil na Whipa, jako by mu ohnivé jazyky olizovaly holou kůži, jitřily v něm tak bolestnou touhu, až musel zatnout zuby, aby nezavyl jako zvíře.

„To má hodně společného,“ vysvětloval jí přiškrceným hlasem. „To, co pociťuješ, je vášeň, holčičko. Ryzí a strhující a žhavější než samo peklo.“

„Já ale – nerozumím.“

Whip tlumeně zasykl cosi, co mohlo být kletba či modlitba nebo obojí.

„Tvůj manžel tě za mrazivých nocí příliš často nezahříval, viď?“ procedil mezi zuby.

„Tichý John nebyl – chci říct, že není – příliš vřelý

člověk.“

„Chceš mi snad naznačit, žes ještě v životě nepocítila takhle silnou sexuální touhu?“

„Tohle?“ Shannon se roztřeseně nadechla a upřela na Whipa spalující modré oči. „Tohle je touha?“

„Kristova noho!“ vyjekl šokované Whip. „Myslíš to namouduši vážně?“ Přikývla.

„Naivní jak čerstvě vylíhlé kuře,“ zamumlal Whip.

„Bože! S Tichým Johnem musela být v posteli zábava jako s chřestýšem. Není divu, že ti ten vdovský stav dvakrát nevadí – celé ty roky ti byl beztak platný jako mrtvola!“

Shannon se zajíkla, protože z Whipova hlasu čišelo pohrdání. Zachvěla se a ochranitelsky sama sebe objala zkříženými pažemi kolem ramen.

Naivní jak čerstvě vylíhlé kuře.

V mžiku se všechna Shannonina touha přetavila v hněv.

Whip nemá právo s ní jednat takhle nadřazeně jen proto, že není tak zkušená jako Clementine nebo Betsy.

Ale Shannon nechtěla znovu zahájit hádku na tohle téma, takže si své výhrady nechala pro sebe.

„Nedělej ze mě vdovu!“ procedila však skrz zaťaté zuby.

„Ale proč ne? S největší pravděpodobností vdova jsi a moc dobře to víš!“

„Jenže jestli se o té pravděpodobnosti dozví někdo mimo stěny tohoto srubu, kdopak mě ochrání před Culpeppery, až povandruješ dál? A ty odejdeš, nemám pravdu? Jsi přece tulák.“

„Ano, to jsem,“ přisvědčil stroze Whip, jehož se vztek a nepřátelství v Shannonině hlase nepříjemně dotkly. „Jednoho dne skutečně odejdu, ale nejdřív najdu místo, kde bys mohla žít v bezpečí.“

„Dokud mě považujou za manželku Tichého Johna, jsem v bezpečí i tady.“

„Plácáš nesmysly, Shannon. Jsi Johnova vdova a žádná manželka a tohle místo není pro osamělé děvče bezpečné co by se za nehet vešlo. Obzvlášť pro tak naivního tvora, jako jsi ty!“

„Bylo pro mě bezpečné celých sedm let!“

„Jen díky tomu, že Tichý John tu byl s tebou!“ odsekl Whip. „Bez něho bys tu nevydržela ani dva měsíce!“

Shannon na poslední chvíli polkla vzteklou odpověď, která ji pálila na jazyku. Jenže prozradit Whipovi pravdu by nevedlo k ničemu dobrému, a navíc by to mohlo napáchat spoustu škody.

„Budu žít, kde se mi zlíbí!“ pronesla upjatě.

„Sama?“

„Jistě.“

„To nemůžeš.“

„Ale můžu!“ vybuchla rozzuřeně. „A co je ti ostatně po tom, jak žiju, tuláku? Nemáš právo mi takhle poroučet, jako bych ti podle zákona patřila!“

Whip se doslova zhrozil představy, že Shannon zůstane v Echo Basin celou zimu sama, v té vysokohorské ledové pustině, kde se nebude moct spolehnout na nikoho než na sebe. Zavrtěl hlavou a tlumeně zahučel něco rouhavého. V zoufalství si vjel oběma rukama do vlasů.

Prsty měl zbrocené vlastní krví z ran, jež mu způsobil Krasavec ve svém hloupoučkém a zatvrzelém odhodláni bránit svou paní.

Sotva však Shannon pohlédla na Whipovy ruce, najednou z ní ten doběla rozpálený a nevysvětlitelný vztek vyprchal a zanechal po sobě pouze trochu podrážděnou starost o jeho poranění.

„Pojď se mnou!“ vybídla Whipa a otočila se. „Další prozrazené tajemství už nehraje roli.“

„Cože?“

Shannon beze slova došla ke skříni se zásobami. Otevřela dveře, odstrčila prostřední polici a vstoupila do temnoty.

Zlomek vteřiny nato zmizela.

K Whipovi zavanula teplá vlhká vůně horkého pramene a s ní k němu doletěl Shannonin hlas.

„Tichý John mi nakázal, abych o horkém prameni nikdy nikomu nepověděla, ale…“

Shannon zmlkla uprostřed věty. Zatřpytilo se světlo, jak škrtla zápalkou a přiložila ji ke knotu lampy. Ozvalo se cinknutí skla, jak vracela cylindr na původní místo. Ve tmě se rozlilo žlutavé světlo.

„Tak pojď přece,“ pobídla Shannon Whipa netrpělivě. „Tichý John přísahal – přísahá – že pramen má léčivé účinky, a na ty tvoje podrápané ruce to bude přesně to pravé.“

„Ať se propadnu,“ zabručel Whip a popošel ke dveřím skříně. „Tak proto zabudoval srub přímo do úbočí hory.“

Shannon pokrčila rameny. „Povím ti jenom tolik, že v prameni se dá uvařit i lecjaké jídlo a tam o kus dál, kde je voda chladnější, můžu mýt nádobí a prát šaty a taky je ta teplota báječná na koupání. A jinak, když je moc sněhu a já nemůžu v zimě jít ven nasbírat dříví, tady v jeskyňce je dost teplo, abych nemrzla.“

Shannon postavila lampu na dřevěnou bedničku od střeliva. Kotouče páry vypadaly ve světle jako zlatavé tančící přízraky.

Whip se shýbl a téměř v předklonu prošel nízkými dveřmi skříně. V jeskyni zjistil, že strop je dostatečně vysoký, aby se mohl napřímit. Lampa ozařovala nerovné skalní stěny a svažitou podlahu. Hluboké černé pukliny ve skále připomínaly krajíce ukrojené z bochníku půlnoci. Kromě tichounkého sykotu hořícího knotu a syčícího šeptání vířící vody vládlo v jeskyňce naprosté ticho.

O skálu zaskřípělo dno plechové pánve, do níž Shannon nabrala horkou vodu pro Whipa. Postavila kouřící nádobu vedle lampy na bednu a z malé dřevěné krabičky vylovila kus mýdla. Potom ucouvla, aby Whipovi udělala místo.

Když Whip mlčky vzhlédl od nádoby k Shannon a nepohnul se z místa, jen podrážděně pozvzdechla.

„Snad nemáš strach z jeskyní?“ usekla Shannon stroze.

„Nemám, ale ty bys měla mít.“

„A pročpak? Byla jsem tady snad tisíckrát.“

„Ale ne se mnou. Ne, když ti lucerna obkresluje obrys ňader a prozrazuje mi, že bradavky máš pořád ještě napjaté a ztvrdlé, pořád ještě lačné touhou. Bolí tě, sladká holčičko?“

Shannon se zarděla až po kořínky vlasů. Bolela, a nejenom na ňadrech. Ani za nic by to však Whipovi nepřiznala. Už se na její účet beztak pobavil dost a dost.

„Jdi k čertu, tuláku. Jak se cítím, to přece není tvoje starost!“

Tělem i hlasem jí pulsovalo neskrývané zoufalství.

Whip dobře věděl, z čeho pramení, věděl, jak ho vyléčit, ale co bylo nejhorší, věděl i to, že tahle naivní malá vdovička bude tou nejžhavější milenkou, jakou kdy měl v loži.

Whip rychle zavřel oči, protože už se nemohl dál dívat na Shannon bez toho, aby ji strhl do náruče.

A jakmile by ji objal, musel by se s ní pomilovat.

A to on nechtěl. Ještě ne. Ne poté, co se právě dozvěděl, jak nesmírně je nezkušená. Svést ji teď by bylo stejné jako zabodnout rybu lapenou do sudu.

Whip toužil po tom, aby se mu Shannon oddala s plným vědomím toho, co dělá, a nejenom z důvodu, že se jí zakalil rozum z prvního ochutnání skutečné slasti.

„Budu počítat do tří,“ pronesl ochraptěle. „A až zase otevřu oči, měla bys ve vlastním zájmu být –“

„Jenže –“

„– zpátky ve srubu, jinak z tebe servu ty roztrhané hadry a naučím tě všechno, na co se ten tvůj zatracenej manžel ani jedinkrát nevzmohl. Tím myslím pravdu o mužích, ženách a milování!“

Shannon nad Whipovou drzostí hlasitě vyjekla. Kdyby neměl tak zřízené ruce, popadla by lampu a nechala by ho tam ve tmě.

„Potřebuješ ošetřit ruce!“ procedila zaťatými zuby.

„Rozhodně mě netrápí tolik jako můj zmučený rozkrok. Nechtěla bys ošetřit i ten?“

„Jseš hrubiánskej, sprostej, nestydatej –“

„Koukni odtud ihned vypadnout i s tou svojí rozkošnou prdelkou!“ vybuchl Whip zuřivě. „Nebo udělám něco, čeho pak budeme oba proklatě litovat. Jedna!“

Shannon měla sto chutí mrsknout mu nádobu s horkou vodou přímo do tváře a skutečně pánev chytila za držadlo dřív, než si stačila uvědomit, co dělá.

Prsty se jí napjaly a připravily se vymrštit pánev na Whipa.

V poslední chvíli však převládl zdravý rozum a zalil ji jako ledová sprcha. I když zuřila a vztekala se sebevíc, bylo by bláhové dráždit muže Whipova typu, obzvláště poté, co ji tak otevřeně varoval.

Shannon v duchu příšerně zaklela, ale nakonec pánev pustila a honem odskočila dozadu. „Dva,“ sykl Whip.

Chvilku váhal, než vyslovil poslední číslici. Nehybně naslouchal, ale nezaslechl nic, co by svědčilo o Shannonině kvapném úprku. Kolem něho pouze šuměla voda.

„Tři.“

Otevřel oči a zjistil, že Shannon zmizela tak neslyšně jako pára stoupající z horkého vřídla v jemně zvlněných kotoučích.

Kčertu!

Doufal jsem, že jí povolí nervy a tu pánev s vodou mi mrskne na hlavu. Byla by to legrace, kdybych si mokré šaty mohl dosucha vytírat jejím tělem.

A ještě větší legrace by byla, kdybych ji mohl na oplátku taky zmáchat.

Whip si zhluboka naplnil plíce vzduchem a pomaloučku vydechoval, snažil se zaplašit ten útočný a číhající hlad svého těla.

Takhle to bude lepší. Je příliš nezkušená.

Whip si svůj rozumný argument opakoval cestou k pánvi s horkou vodou, ale nijak zvlášť ho to nepřesvědčilo. Pořád ho stravovala žhavá touha po Shannon.

Strčil ruce pokryté zaschlou krví do nádoby a doufal, že ta bolest mu zažene z hlavy smyslnost, jež mu drtila útroby jako železná pěst.

Nezahnala.

Whip plynně klel a začal si mydlit křivolaké drásance na rukou. Přitom si vzpomněl, jak mu Jessi, Wolfova manželka, kladla na srdce, ať každou ránu hned pořádně vyčistí, že se pak zahojí rychle a bez hnisání.

V duchu rozjímal, zda mýdlo odplaví jeho touhu stejně jako krev a špínu.

Spíš bych tomu nevěřil, pomyslel si kysele.

Měl pravdu.

Po celý zbytek dne se Whip se Shannon k sobě chovali zdvořile jako dva cizinci se skvělým vychováním. Ona mu uvařila, on naštípal dříví a vyměnil zpuchřelý špalek za jiný. Ona mu vyprala šaty a on zavedl mulu na louku s čerstvou trávou a k večeři nachytal půl tuctu pstruhů. Zašila mu díry v oblečení a on začal vydělávat srnčí kůži, aby jí ušil nové mokasíny.

O téma vášně a naivního, čerstvě vylíhlého kuřete nezavadili ani jedinkrát. Stejně tak se nezmínili ani o smrti a Tichém Johnovi či o jejím vdovském stavu a bezpečí.

Těch pár slov, co mezi sebou Whip se Shannon prohodili, se z větší části týkalo počasí.

Jediným tvorem ve srubu, který se cítil docela spokojeně, byl Krasavec. Loudil sousta stejným dílem od Shannon i od Whipa, nechával se od obou stejně drbat za ušima a muže i ženu bez rozdílu považoval za zdroj lásky, her a dovádění.

Shannon by správně měla mít radost, že se Krasavec smířil s Whipem. Tu sice pociťovala, ale chvilkami si dělala i starosti, zda se Krasavec nepřidá k Whipovi, až ten se vydá na další toulky.

Další den spala Shannon déle než obvykle. Strávila neklidnou noc plnou děsivých snů a toužení, jež nedovedla ani pojmenovat. Probudil ji důvěrně známý zvuk. Whip sekal dříví.

„Výborně,“ pronesla Shannon potichu. „Možná ze sebe při práci dostane tu špatnou náladu, kterou si jinak vybíjí na mně. Vždyť já mu přece nijak neublížila, leda…“

Smyslné vzpomínky zahalily Shannon jako plameny žhavého ohně. Bradavky se jí napjaly do bolestivých hrotů.

Ach ne. Copak to nepřestane?

Shannon odhodila přikrývky a vystřelila z postele, jako by matrace pod ní hořela.

Jenže to nebylo postelí. Mohlo za to její tělo.

Není divu, že Whip dává těm polenům tak zabrat. Určitě prožívá stejně mučivou bolest jako já.

Shannon se spěšně pustila do každodenních domácích povinností, chystala snídani a přitom ve srubu poklízela. Když byla hotová, přistoupila k oknu, otevřela okenice a nechala se zaplavit svěžím vzduchem chladného rána.

Jediný pohled jí prozradil, že Whip od chvíle, kdy ho poprvé zaslechla krátce po svítání, nasekal úctyhodnou hromadu dřeva. Chtěla vstát už tehdy, ale nakonec se jen překulila na druhý bok a propadla se do horečnatých snů, které ji sužovaly po většinu noci.

S lačnou dychtivostí, kterou sama nechápala, pozorovala Shannon napjaté svaly Whipova těla, pomocí jichž měnil dlouhé špalky na úhledná polínka dříví vhodného do kamen. Ani jednikrát se neohlédl, aby se přesvědčil, zda ho sleduje z okna. Pracoval jako stroj, jako by zdroj jeho síly byl doslova nevyčerpatelný.

„Při tomhle tempu mě v kupě toho dřeva pohřbí zaživa,“ zamumlala si Shannon.

Sotva si uvědomila, že pohled na Whipa pouze umocňuje neklidný žár jejího těla, honem se k otevřenému oknu obrátila zády.

„Když bude takhle pokračovat, ty ruce se mu v životě nezahojí.“

Shannon se zamračila. Tohle bylo další téma, o kterém Whip odmítal hovořit. Při jediné příležitosti, kdy se ho zeptala, co dělají poraněné ruce, po ní zpod spuštěných víček střelil takovým pohledem, že radši začala mluvit zase o něčem jiném.

Samozřejmě o počasí, jak jinak.

Oba se kupodivu shodovali, že je prostě nádherné, když se tak donekonečna střídá ledový déšť se sněhem a slunečním svitem.

Shannon si povzdechla. Takhle osaměle si nepřipadala už od chvíle, kdy jí zemřela maminka a nechala ji na milost a nemilost tetě, jež s ní žádný soucit necítila. Bylo to zvláštní, ale až doposud se Shannon v Echo Basin osaměle necítila. Když si teď však vybavovala, kolik zábavy si za ty dny strávené společně s Whipem užila, trápil ji jeho současný odstup o to víc.

Najednou se Shannon bez varování vynořila živá a hmatatelná vzpomínka na Whipovy polibky a laskání. Neubránila se naději, že jakmile z něho ten vztek vyprchá, bude ji znovu líbat a dotýkat se jí a…

„Co myslíš, Krasavce? Přejde Whipa ten vztek dřív, než mi dojde zásoba polen?“

Krasavec zažíval.

„Máš pravdu. Tu svoji naštvanost ze sebe nevybije, i kdyby pokácel celý les.“

„Na to vem jed.“

Shannon sebou trhla, protože z otevřeného okna k ní zazněl Whipův hlas. Prudce se obrátila, celá zrudlá, že se dala přistihnout, jak přemýšlí nahlas.

Whip tam stál těsně u okna s pažema založenýma a usmíval se. Potom se přímo rozesmál.

Shannonin úsměv byl krásný jako nečekaný východ slunce.

Holčičko sladká, takhle se na mě neusmívej! Všechna má dobrá předsevzetí shoří na prach.

„Znamená to, žes mi odpustila?“ zeptal se Whip tiše. Věděl, že by neměl, ale nemohl si pomoci.

„Odpustila? A co, prosím tě?“

„Že jsem Krasavce naučil slušnému chování a potom jsem zapomněl na to vlastní.“

„Já se na tebe nezlobila kvůli Krasavci.“

„Hele, mě neošálíš. A kdopak na mě mířil nabitou puškou, nevíš?“

Zpočátku si Shannon myslela, že si z ní Whip utahuje, jenže v těch stříbřitých očích nebylo ani stopy po rozpustilosti. Rázem se její dobrá nálada proměnila v hněv.

„Chtěla jsem zastřelit Krasavce!“ štěkla navztekaně.

Whip se zatvářil šokované. „Cože?“

„Myslela jsem, že tě zahryzne. Nehýbal ses, viděla jsem krev a zdálo se mi, že má čelisti zaťaté do tvého hrdla.“

Hrůza toho okamžiku na ni opět dolehla jako mocný náraz. Shannon se k Whipovi obrátila zády.

„Proto jsem běžela pro pušku,“ dodala rozhodně. „Abys mi zachránila život?“

„Nemusíš se tvářit tak vytřeštěně,“ utrhla se Shannon.

Ale Whip právě prožíval hluboký šok. Dobře věděl, jak hluboce Shannon miluje svého nebezpečného křížence a jak je na Krasavci závislá jako na společníkovi a ochránci.

A přesto byla ochotná Krasavce zabít, jen aby zachránila muže, který jí pranic neslíbil.

Ani to nejmenší.

„Chápu,“ vydechl zvolna.

„Vážně? Tak to jseš lepší než já.“

Podrážděnost v tónu vlastního hlasu Shannon zaskočila.

„Promiň,“ zamumlala. „Sama nevím, proč jsem poslední dobou tak protivná.“

„Já vím. Je to z toho, že po někom toužíš a do postele uléháš osamělá a rozbolavělá touhou.“

„V tom případě je div, že lidi vůbec přežij ou vlastní námluvy,“ odsekla Shannon.

Whip se snažil potlačit smích, ale hanebně selhal.

Snažil se také nedotknout se plamenů ukrytých v Shannoniných kadeřích. Selhal i v tomhle. Pomalu natáhl paži otevřeným oknem a pohladil ji po zapletených vlasech až k ladné šíji.

Shannon se zachvěla.

„Však my to přežijeme, sladká holčičko.“

„Ale jen proto, že ta naivní malá vdovička se nenechá namlouvat od kdejakého tuláka!“ odsekla Shannon stroze a ucouvla z Whipova dosahu. „Přijď dovnitř, až budeš hotový. Vdolky už skoro jsou.“

Zatímco si Whip umýval ruce, Shannon chvatně nakoukla do spíže. Zásoby, jež jí měly vydržet celé měsíce, se tenčily úděsným tempem.

Kristepane, ten člověk toho sní za tři. Ale jistě, pracuje za šest.

Hryzla se do rtu. Whip je průběžně zásoboval masem a rybami a ona sbírala bylinky a divoce rostoucí zeleninu, ale mouku v lese vystopovat a zastřelit nemohl. A na louce taky nerostla. Totéž platilo pro fazole, rýži, jablka, sůl a další základní potraviny, nemluvě o přepychových potravinách, jako byla káva a skořice.

„Budu muset zajít do Holler Creek a zásoby dokoupit,“ zamumlala si Shannon, když zavírala skříňku.

Jasně. A čímpak za ně zaplatíš?

Shannon pomyslela na ubohou hromádku bohatství, kterou měla zahrabanou v puklině vzadu v jeskyni. Byly to poslední zbytečky zlata vytěženého Tichým Johnem. Až ho utratí, bude na tom Shannon navlas stejně jako ve svých třinácti – absolutně na mizině, osamělá, a nikomu nesejde na tom, zdaje naživu či po smrti.

Ne, na to zlato nesáhnu.

Tak zoufalá ještě nejsem.

Ale Shannon se bála, že zoufalá bude. A brzy.

Až utratí poslední část dědictví po Tichém Johnovi, bude záviset výhradně na své vlastní schopnosti vytěžit zlato ze zatvrzelých skal. Prozatím jí při těžbě zlata přálo štěstí ještě méně než při lovu potravy.

Shannon rázně zavřela dvířka malé spíže a obrátila se zády k prázdným policím.

Pár kroků za ní stál Whip a upíral na ni oči jako tekuté stříbro.

„Hned zítra zajedu do Holler Creek pro další zásoby,“ poznamenal.

„Děkuju, ale to ne. Už tak jsi mi toho dal ažaž.“

„Však jsem taky skoro všechno sám snědl.“

„Čí to jsou kamna, do kterých sekáš dříví?“ zeptala se Shannon tiše. „Čí srub spravuješ, aby do něj nefoukaly zimní vichry? Čí mulu jsi okoval? Správně bych ti měla vyplácet mzdu.“

„Taktak si vydělám na péči, kterou mi věnuješ.“

„Vyděláš si tolik, aby sis zasloužil stravu, plat a ještě něco navrch. Pracuješ od východu slunce až do tmy.“

„Práce mě baví,“ nedal se Whip.

„Vymyslím způsob jak ti to splatit.“

„Ale peníze si od tebe nevezmu.“

„Jenže ty sis je vydělali“ trvala na svém.

„Nevydělal.“

To jediné slovo vzbudilo v Shannon dojem, jako by hlavou vrážela do žulové skály.

„Jseš stejně tvrdohlavej jako ta mula, kterou jsi okoval,“ rozzlobila se.

„Díky. Navlas to samé si často myslím já o tobě. Ale jinak náš souboj v tvrdohlavosti vyhraju, milá vdovičko. Na to se spolehni.“

Do Shannon vjel vztek.

„Tak to ne, tuláku. Jediné, na co se můžu u tebe spolehnout, je, že se jednou ráno probudím a ty budeš za horama. Možná že předtím dokážeš, že máš ještě tvrdší hlavu než já, ale o tom pochybuju.“

Shannon beze slova obešla Whipa a začala nosit na stůl snídani. Sledoval každý její pohled očima šedýma a tvrdýma jako hlaveň pušky.

Teprve když oba něco snědli a vypili šálek kávy, připadala si Shannon natolik uklidněná, aby přerušila mlčení.

„Jaké všechny práce jsi dělal od doby, co se touláš světem?“ zeptala se.

Whip při zaslechnutí slova „toulat se“ sevřel nespokojeně rty. Nechápal, proč mu tolik vadí, že Shannon dělá v jednom kuse narážky na jeho tuláctví.

Ale vadilo mu to nesmírně.

„Byl jsem honák, námořník, zeměměřič, zelenáč, farmář, učitel, pistolník, horník,“ vypočítával Whip úsečně. „Vzpomeň si na jakékoliv povolání a určitě jsem ho někdy vykonával.“

„Co je to zelenáč?“

„Australský honák ovčích stád.“

„Ach!“ Shannon se odmlčela, ale nedalo jí to. „Hledal jsi někdy zlato?“

„Tu a tam.“

„A našel jsi ho?“

Whip pokrčil rameny. „Tu a tam.“

„Ale nestačilo to, abys měl zájem o zábor?“

„Zábor je jako ženská. Přiváže člověka najedno místo.“

„Chceš naznačit, že než by ses nechal připoutat k jednomu místu, radši jsi nechal zlato zlatem?“

„Přesně tak,“ přisvědčil suše.

Shannon polkla. „Chápu.“

„Vážně?“ zaryl Whip sarkasticky.

„Ale samozřejmě. Odešel jsi z domova, od rodiny a přátel, zlata, půdy, úplně všechno jsi nechal za sebou. A kvůli čemu, tuláku? Co je cennější než tohle všechno dohromady?“

„Východ slunce, který jsem ještě neviděl!“ svěřil se Whip. „Pro mě na celém světě neexistuje nic nádhernějšího a vábivějšího.“

Shannon by nejradši s Whipem vztekle zalomcovala, ale bylo jí jasné, že by to k ničemu nevedlo. Byl příliš přesvědčený o své pravdě.

A navíc si zrovna v tomto okamžiku uvědomila pravdu, jež jí nakonec zlomí srdce.

„Láskaje vábivější,“ zašeptala. „Láska je jako slunce, propaluje se temnotou… Stále hořící, stále nádherná.“

Whip začal něco namítat, ale zarazil ho pohled na Shannonin úsměv. Bylo to to nejsmutnější, co kdy viděl, byl stejně beznadějný jako žal v jejích očích, v jejím hlase, v samotném jejím dechu.

„A stejně jako slunce,“ pokračovala Shannon tiše, „je láska vždycky mimo dosah. Člověk ji nemůže polapit a udržet o nic víc než sluneční svit. Láska se člověka dotýká, ale sama se se od něho dotýkat nenechá.“

Whip se rozpačitě zavrtěl a sáhl po dalším vdolku.

„Takhle to možná připadá tobě,“ pravil úsečně, znovu silně podrážděný. A opět netušil proč. „Já osobně považuju lásku za klec.“

„Ze sluneční záře klec nepostavíš.“

Whip potlačil neomalené odseknutí a vlil si do úst vřící kávu.

„A co ty?“ zeptal se po chvilce. „Co chceš od života ty? Lásku?“

„Nevím.“

„Chceš mi naznačit, že ty o ničem nesníš?“ podivil se nepřátelsky.

„O čem bych snila, prosím tě?“

Shannonin tichý smích Whipovi objasnil, co je vlastně žal. Vztekle se snažil nepředstavovat si, že se ocitl v její kůži, že pociťuje stejnou bolest jako teď ona.

„Kdysi jsem snila o domově,“ přiznala Shannon, „o zahradě, dětech a především o muži, který by mě miloval žhavě jak polední slunce…“

Nedopověděla.

Whipova ruka uvízla na půli cesty k podnosu s jídlem. Nechtěl se o tom dál bavit, ale zjistil, že to nedokáže. „Kdysi jsi o tom snila, ale co teď?“ zeptal se. „Ne, teď už o tom nesním.“

„Ale proč ne? Proč bys dál nemohla mít svoje sny, Shannon? Spousta slušných a majetných mužů by byla nadšená, že se mohou oženit s tak pěknou vdovou, jako jsi ty.“

„Oženit se?“

Shannon se zasmála, ale ten smích zněl příliš nevesele, nečišel však z něho ani smutek. Byla to prostě jen pochmurná smířlivost s tím, co je a co není.

„Všichni ti slušní majetní muži,“ pronesla Shannon jedovatě, „chtějí po mně výhradně jednu věc, a to stejnou jako jistý tulák, a –“

„Jen proto, že se nechci uvázat k jednomu –“

„– domov, zahrada a láska s tím nemají vůbec nic společného!“ nedala se zarazit Shannon a z očí jí šlehaly blesky. „A pokud jde o děti, muži o ně taky nemají zájem, ale odpřisáhnu ti, jako že peklo existuje, že jim ani za mák nevadí nechat své sémě u hezké vdovy, aby je sama vychovávala.“

Whipovi vyskočil na lícních kostech pod opálením pronikavý ruměnec.

„Už jsem ti jednou řekl, že žádné děti za sebou netrousím!“ prohlásil důrazně.

„Ale to přece s tímhle vůbec nesouvisí!“ povytáhla Shannon temné obočí. „My tady mluvíme o slušných zámožných mužích, kteří by byli proklatě rádi, kdyby se mohli oženit s hezkou mladou vdovou, jako jsem já. Už dávno je nám oběma jasné, že ty se mezi ně nepočítáš, tuláku.“

„Jako manžel bych beztak nestál za nic!“

„A hádám se snad s tebou kvůli tomu?“ otázala se vlídně.

Whip otevřel ústa, ale hned je zase zaklapl, až mu zuby slyšitelně cvakly.

„Nehádáš,“ přisvědčil úsečně. „Tak proč na mě tak křičíš?“

„Nekřičím.“

„Tak to se mi ulevilo. Když na mě někdo křičí, jsem z toho celá pryč.“

Whip střelil po Shannon sžíravým pohledem svých šedých očí, ale ona se věnovala jídlu a očividně ho neráčila brát na vědomí.

„Tak,“ žvýkala zamyšleně. „Kde jsme to skončili? Aha, už vím. Že na sebe nekřičíme kvůli tomu, že ani jeden z nás se nehrne do manželství.“

„Jenže být sám já v pohodě zvládnu,“ namítl Whip zachmuřeně. „U tebe je to něco jiného.“

„Že by? A proč?“

„Protože se nedokážeš sama o sebe postarat a proklatě dobře to víš!“

„Hm, výborně. Další téma, při kterém na sebe nebudeme křičet. Podej mi ten džem, buď tak hodný. Že ale máme dneska krásně?“

Whip v duchu sykl něco rouhavého.

Shannon se tvářila, jakoby nic neslyšela. Natáhla se přes Whipa, zvedla nádobku se zavařeným ovocem a začala si tence mazat vdolek.

„Máš radši déšť, nebo sněhovou vánici?“ prohodila společensky.

„Shannon –“

„Já vím,“ přerušila ho. „To je dost těžké rozhodování, viď? A co takhle krupobití? Myslíš, že kvůli tomuhle tématu na sebe taky nemusíme křičet?“

„O tom dost pochybuju,“ zavrčel, „ale kvůli dalšímu šálku kávy bych rozhodně nekřičel.“

Shannon skryla úsměv, otočila se na židli, natáhla se ke kamnům a zvedla kávovou konvici. Ladně se otočila zpět ke stolu, aniž přitom vstala, a přistihla Whipa, jak lačně a neskrývaně civí na její prsa. Okamžitě však uhnul pohledem.

Whip mlčky nastavil šálek a Shannon mu stejně mlčky nalila šálek a vrátila konvici zpět na plotnu.

„Jak by se ti zamlouvala polovina zlata, kterou najdeš na záboru Tichého Johna?“ zeptala se Shannon. „Kvůli tomu bys taky křičel?“

Plechový hrneček se zastavil v půli cesty před Whipovým knírem.

„Cože?“ vyhrkl.

„Tichý John totiž měl – má – několik záborů na Avalanche Creek.“

Whip pokrčil rameny.

„Na těch záborech těžil zlato, aby mohl koupit potraviny, které se nedaly obstarat lovem,“ vysvětlovala Shannon.

„Neříkej!“ poznamenal Whip jízlivě.

„Snažím se ti to vysvětlit, tuláku. Namouduši se snažím.“

„Jmenuju se Whip,“ upozornil ji, protože ten tulák mu pil krev.

„Ale? Pročpak ti tolik vadí, když ti říkám tuláku? Jsi přece tulák, nebo snad ne?“ zeptala se Shannon logicky. „Já se taky nezlobím, když mě označuješ za vdovu, a přitom nemáš jistotu, že vdova skutečně jsem.“

Whip se užuž začal hádat, ale ještě než vypustil první slovo z úst, bylo mu jasné, že to je marné úsilí. Nakonec si jen dlouze povzdechl a pár minut se věnoval výhradně kávě a slanině.

Shannon lákalo vymámit z Whipa souhlas, že se vážně nemá proč rozčilovat, ale pak se neochotně rozhodla, že ho nechá na pokoji, dokud má sama navrch.

Bylo to však obtížné. Pokušení trápit Whipa bylo téměř neodolatelné. Lehce se zamračila a zadívala do hrníčku kávy.

„Moje sestřička Willow dělávala navlas totéž,“ zahučel Whip po chvíli. „S bratry jsme usoudili, že tomuhle umění matky učí své dcery spolu s receptem na vdolky.“

„Co myslíš?“

„To, jak dokážete mužské uštvat slovy.“ Shannon se vítězoslavně usmála a Whipovi to samozřejmě neušlo.

„Ale však my se vyrovnáme,“ zapředl Whip lstivě. „No ne! A jak?“ Whip se pousmál.

„Vyprávěj mi o těch záborech, sladká holčičko.“

„Není co povídat.“

„Tak začni s tím, kde vlastně jsou,“ doporučil jí suše. „Nad Avalanche Creek.“

„Nad jakým přítokem?“

„Východním. Až úplně nahoře, v místě, kde vyvěrá z puklin ve skále.“

Whip si odfrkl. „Tohle je hrozně rozeklanej kraj. V životě jsem drsnější neviděl.“

„Amen,“ zazubila se. „Pokaždé, když vyšplhám tam nahoru po úbočí, dostanu závrať a sotva lapám po dechu a jsem si jistá, že sletím po hlavě dolů.“

„Co tam ksakru na tak nebezpečném místě pohledáváš?“

Shannon nechala Whipův výbuch bez povšimnutí.

„Jednu z našich mul tam dostal grizzly,“ vyprávěla. „Bylo to druhé léto po mém příchodu do Echo Basin. Po tom Tichý John sbalil zásoby, přivedl Razorbacka zpátky domů a na zábor se vrátil pěšky.“

„Chodívalas tam s ním?“

„Někdy ano. Jindy jsem zase zůstávala ve srubu. Nikdy jsem předem nevěděla, co budu příští den dělat. Tak si to přál. Tvrdil, že lovec nemůže zabít zvěř, která nemá své vyšlapané cestičky.“

„Opatrný muž.“

Shannon pokrčila rameny. „Takhle Tichý John přistupoval ke všemu.“

„Dělal ještě něco jiného kromě hledání zlata?“ dotíral Whip, kterého zajímalo, zda Shannon ví i o Johnové pistolnické kariéře.

„Ne.“

„Ale zlata našel vždycky dost, je to tak?“

„Hladem jsme nikdy netrpěli.“

„A když se těžba nedařila, pracoval pro někoho?“ vyzvídal Whip.

„Tichý John? Určitě ne. Lidi nemohl ani cítit. Ostatně, kdo by si ho najal? Byl šlachovitý, ale mezi siláky zaručeně nepatřil. A byl už starý. Spíš by si musel sám někoho najmout na práci, než aby mohl být platný jinému.“

„Existujou jisté práce, při kterých není síla bezpodmínečně nutná,“ připomněl Whip věcně.

Shannon se zamračila. „Tichý John nikdy nemíval ve zvyku vytloukat bary kvůli hazardním hrám a moc bych se divila, kdyby někdy zkusil něco prodávat. Neuměl jednat s lidmi.“

Whip pohlédl do Shannoniných čirých nevinných očí a uvědomil si, že nemá sebemenší ponětí, že se stala vdovou po jednom z nejobávanějších pistolníků v Coloradském kraji, pro kterého neměl lidský život žádnou cenu.

„Zmínila ses, že Tichý John měl hned několik záborů,“ změnil Whip téma hovoru. „Jaký byl nejlepší?“

„Rifle Sight.“

„Který z nich to je?“

„Ten nejvyšší,“ vysvětlila Shannon. „Úplně nahoře u skalní stěny, rokle ne o moc širší než dveře do mého srubu. Hned od samého ústí se strmě svažuje.“

„Kope se v tvrdé skále?“

Shannon přikývla.

„Kčertu!“ sykl Whip. „Chodby?“

„Jenom jedna.“

„I ta stačí až nad hlavu,“ ušklíbl se. „Když jsme loni zachránili Rena ze závalu, přestal jsem mít chodby a doly v lásce.“

„Tak můžeme nejdřív zkusit Chutě.“

„To je co?“

„Další naleziště zlata. Leží uprostřed skalní šachty, kudy padají laviny.“

Whip vyhlédl z okna. Loňské sněhy se pořád ještě třpytily na štítech hor.

„Ten bych rád vynechal, díky,“ řekl. „Hrozí příliš velké nebezpečí lavin.“

„Tichý John tam pracoval většinou až koncem léta,“ připustila Shannon. „To už většina sněhu stačila roztát.“

„A co ta další naleziště?“

„Pak už vím jen o jednom.“

„A ten zábor vypadá jak?“

„Je studený. A mokrý. Je to odporná puklina ve skále, kde se sbírá dešťová voda.“

„Tichý John si na pohodlí zrovna nepotrpěl, co?“

„Nikdy se v tomhle směru nevyjádřil.“

Whip jen něco zavrčel a zadíval se do prázdna, zatímco zvažoval údaje o zlatých nalezištích.

„Tedy, ani jeden z nich mě dvakrát neláká,“ přiznal se nakonec. „Ale na druhou stranu, kdyby mě bavilo kutání zlata, zůstal bych rovnou s Renem na Západě a nevypravil se do Číny. Je tam u Rifle Sight nějaká pastva pro koně?“

„Něco se najde. Asi čtvrt míle od dolu je louka.“

Whip jen zavrčel: „Ale patří grizzlymu, co?“

„Tam tehdy zabil tu mulu, ano.“

„Hm, nemyslím, že Sugarfoot bude mít podobný problém.“

„To je kdo?“

„Můj valach,“ vysvětlil Whip roztržitě. „Vykastrovali ho moc pozdě, takže se pořád ještě považuje za krále hor.“

Shannon čekala, zatímco Whip pozvedl svůj šálek kávy a zadíval se do dálky, kam dohlédl jenom on. Přitom se snažila vtisknout si do paměti jeho světlé obočí, dlouhé protáhlé kočičí oči a čistou linii lícních kostí a čelisti. Knírek se mu nad horním rtem leskl jako polapené slunce. Rty měl vlhké od kávy.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí tiše.

„Že bych ti ráda olízla tu kávu ze rtů.“

Sotva to Shannon vyslovila, příšerně zrudla.

Whip zalapal po dechu, jako by dostal pěstí do solaru.

„Vedeš nebezpečné řeči, sladká holčičko.“

„Já… Omlouvám se, vůbec jsem si neuvědomila, jak to zní, dokud jsem to nevyslovila.“

„Podej mi ruku,“ vybídl ji Whip něžně.

Shannon k němu zlehka natáhla paži. Obrátil ji dlaní vzhůru a vdechl její vůni.

„Máta,“ vydechl chraptivě. „Ach bože, až nadosmrti si tu tvoji sladkou vůni budu pamatovat!“

„Whipe,“ zašeptala bolestně staženým hrdlem.

Whip si přitiskl její dlaň ke kníru a něžně se jím třel o její citlivou pokožku.

„Teď tě políbím, protože po tom oba prahneme,“ pošeptal a špičkou jazyka jí ochutnal dlaň. „Ale jestli uvidím, že zrovna teď otevíráš ústa…“

Zvolna a uchváceně líbal Shannoninu ruku.

„Pokud zaslechnu tvá ústa,“ zašeptal hlasem, který zněl skoro výhružně, „tak nás začnu svlékat.“

Něžně ji hryzl, cítil, jak se rozechvěla, zaslechl její vášnivé a překvapené zanaříkání.

„A pokud nás začnu svlékat,“ pokračoval Whip, „zmocním se tě právě tady, právě teď, posadím si tě rozkročmo na stehna a budu se vsedě dívat, jak spolu se mnou ujíždíš přímo ke slunci.“

Whip vzhlédl a probodl Shannon planoucíma šedýma očima.

„Jak by se ti to líbilo, sladká holčičko?“

„Já… já…“

„Nevíš snad?“

„Když se mě dotýkáš, nemůžu vůbec myslet,“ postěžovala si přidušeně. „Ale když se mě nedotýkáš, nedokážu zase myslet na nic jiného, než kdy se mě dotkneš příště.“

Whip se zachvěl a stiskl jí ruku ještě silněji. Vklouzl jí jazykem mezi dva prsty a dorážel na ně v žhavém něžném rytmu.

„Ta tvoje upřímnost mě rozpaluje k zešílení,“ zašeptal přímo do Shannoniny dlaně. „Až budeš hořet stejně mocně jako já, přijď za mnou. Budu čekat tak dlouho, jak bude potřeba.“

„A potom odjedeš?“ zeptala se nešťastně.

„Kdepak, sladká holčičko. Potom přijdu k tobě.“

„Stejně si pořád myslím, že bychom si zlato měli rozdělit napůl,“ opakovala Shannon tvrdohlavě a ohlédla se přes rameno.

Pod jejím sedlem se Razorback plahočil kupodivu slušným tempem po strmé stezce vyšlapané zvěří, jež vedla k pramenům východních přítoků říčky Avalanche Creek. Za ní jel Whip ladně usazený na svém mohutném šedém valachovi a následoval ji k osamělému záboru Tichého Johna. „Whipe?“

Nechal Shannoninu otázku bez odpovědi, protože se zrovna ohlížel za sebe. Nákladní mula postupovala stále pomaleji, každý další krok stoupání jako by ji vyčerpával o něco víc. A že toho stoupání bylo požehnaně! Východní přítok se zvedal po horském úbočí strmě jako blesk, klikatil se od skalnaté průrvy ke kamenitému svahu a od něj k další úzké hluboké rozeklané rokli.

„Copak, ztratil jsi řeč?“ popíchla ho Shannon jedovatě.

„Hlavně když zajistím, že s námi dorazí i náklad, nemyslíš?“ upozornil ji Whip.

„Někdo by tě měl okovat, osedlat a nasadit ti uzdu. Byl bys lepší než mula,“ zabručela Shannon v domnění, že Whip ji neslyší.

„Kdykoliv bys chtěla svézt, stačí písknout,“ prohodil zlověstně Whip.

„Ale uši máš dlouhé jako osel!“ odsekla.

Whipovi neušlo, jak Shannon zrudly pobledlé tváře, a vyprskl smíchy.

„Když tebe škádlit je tak sladké!“ poznamenal. „Namouduši, připadám si z tebe jako opilý.“

„To bude tou nadmořskou výškou.“

„Kdepak, sladká holčičko. To je tebou.“

Shannon zuřivě zavrtěla hlavou, ale oči jí jiskřily. Whipovo něžné a smyslné škádlení bylo pro ni zdrojem ustavičného překvapení.

„Když já nikdy nevím, kdy tě mám brát vážně,“ povzdechla si. „Jsi první člověk, o kterém vím, že není blázen do zlata a do střílení ani do…“

Shannon si příliš pozdě uvědomila, jak tu větu chtěla zakončit.

„Do sexu?“ dopověděl Whip vážně. Přikývla.

„Ale ne, do sexu jsem blázen,“ ujistil ji. „V tom případě to dáváš najevo dost zvláštním způsobem,“ zamumlala Shannon.

V osmahlé tváři mu bleskl úsměv. „Přece sis všimla,“ připomněl jí. „Čeho?“

„Že od té snídaně přede dvěma dny jsem se tě ani nedotknul.“

„A proč bych si měla něčeho podobného všímat, nevíš?“ podivila se chladně.

Whipův smích byl stejně temně mužný jako jeho úsměv. Zamrkal na ni.

„Jestlipak ještě planeš, sladká holčičko?“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíš.“

„To je mi jasné. A právě proto jsem se tě ani nedotknul.“

Shannon se hryzla do rtu. „Jak se ale můžu zbavit své naivity, když se mě nedotýkáš?“

„Skvělá otázka. Až přijdeš na odpověď, dej mi vědět. Já udělám totéž.“

Shannon jen podrážděně sykla a obrátila se opět čelem ke stezce. Tvářila se, že Whipův něžný úsměv ji nezajímá.

Krasavec čekal nahoře, kde se stezka větvila. Jedna téměř neznatelná cesta vedla k záboru Chutě, který byl ještě pohřbený pod letní lavinou. Druhá stezka směřovala k nalezišti Rifle Sight, kousek od místa, které Tichý John pojmenoval Grizzlí loučka.

„Jdeme vpravo, Krasavce!“ křikla Shannon a mávla daným směrem.

Pes se poslušně pustil napřed.

Shannon se ohlédla dozadu, aby se přesvědčila, jestli na Whipa ta psí poslušnost udělala patřičný dojem. Whip se však na ni nedíval, mezerou mezi stromy hleděl dozadu po stezce, kterou sem přijeli. Jeho soustředění bylo téměř hmatatelné.

„Whipe?“

Prudce pozvedl ruku, aby jí naznačil, že má mlčet.

Zneklidněná Shannon vyčkávala, pohledem pátrala po stezce, zda nezahlédne něco podezřelého. Viděla však pouze stromy, zlehka se sklánějící ve větru, a stíny mraků, jež vrhaly temné skvrny na zelenošedý bok hory.

Po minutce se Whip konečně obrátil k Shannon a pokýval hlavou.

„Nic,“ utrousil. „To asi jen srna vyplašila ptáka. Indiáni nemají sebemenší důvod šplhat do takovéhle výšky a psanci jsou na to proklatě líní.“

„A co grizzly?“

„To by mě nepřekvapilo. Nakonec tohle je stezka vyšlapaná zvěří. Medvědi ji samozřejmě také používají. Vlastní stezky si nevyšlapávají, nanejvýš v době, kdy zrají různé bobule. Potom by se prodrali třeba peklem, jen aby se k té dobrotě dostali.“

Shannon se rozhlédla po horském svahu. Smrky, borovice a osiky tu rostly hustě a zastiňovaly většinu vyhlídky. Před nimi stromy řídly na důkaz toho, že se blíží ke Grizzlí loučce. Ta travnatá mýtinka olemovaná věncem keřů a vrb představovala poslední dobrou pastvu pro vysokou zvěř. Porost nad ní stále řídl a nakonec tam nezbývalo nic než horské štíty, naze se zabodávající do větrem vymetené oblohy.

„Zahlédl jsi nějaké stopy po grizzlym?“ vyptávala se Shannon neklidně.

„Podívej se na ten strom vpravo!“

Shannon poslechla. Spatřila borovici, kde hodně vysoko nad její hlavou byla v celých kusech stržená kůra a odhalovala světlé dřevo.

„Myslíš tu jizvu?“ ujistila se.

Whip přikývl.

„Ale to je nejmíň dva a půl metru nad zemí!“ namítla.

„Spíš tak dva metry osmdesát.“

„Ale co to má společného s grizzlym?“

„Tichý John tě toho moc nenaučil, viď?“

„Nenaučil. Všechno, co vím, jsem se dočetla v knížkách, které čas od času donesl – a nosil je pro mě, abych ho neotravovala mluvením.“

„Když si medvědí samec označuje své teritorium,“ vysvětloval Whip, „postaví se na zadní a seká drápy tak vysoko, kam jenom dosáhne.“

„Proč?“

„Jeden starý stopař mi vyprávěl, že tím chce odradit ostatní samce. Jakmile toulavý samec nedosáhne na vydrápané značky, zachová se prostě jako džentlmen a odsune se do jiného kraje.“

Shannon se zadívala na značky na stromě a snažila se nemyslet na sílu a velikost grizzlyho, který dosáhl tak vysoko.

„Podle toho, jak ty značky vypadají,“ dodal Whip, „je to slušně velký samec, který si tu na léto označil svoje království.“

Shannon instinktivně sklouzla rukou k sedlovému pouzdru. Stiskla tvrdou pažbu pušky a trochu se upokojila. Zbraň už byla nabitá a před střelbou stačilo pouze natáhnout kohoutek.

„Nedělej si starosti,“ prohodil Whip, aniž se na Shannon podíval. „V téhle nadmořské výšce je letos na medvědy ještě brzy.“

„Možná ano. Když nám grizzly zabil mulu, Tichý John mi vyprávěl, že medvědi jsou vrtošivá stvoření.

Navlas jako Indiáni. Jednají výhradně podle své momentální nálady. A medvědice s mláďaty je neuvěřitelně nebezpečná a zákeřná. Jak ji člověk zahlédne, měl by se pustit opačným směrem, co mu nohy stačí.“

Shannon odtrhla oči od lesa a se zvláštním úsměvem se podívala na Whipa.

„Mám dojem, že to byl nejdelší proslov, jaký kdy Tichý John přede mnou pronesl,“ poznamenala. „Chtěl mi tím naznačit, jak je ta informace důležitá.“

Představa, že v průběhu posledních sedmi let byla Shannon skoro pořád osamělá, Whipa nesmírně trápila. Vzbouzelo to v něm dojem, jako by chtěl ukrást cukroví dítěti, místo aby plánoval vzájemné potěšení s vdovou, která chápe, co se odehrává mezi mužem a ženou, a umí to i vychutnat.

„Nedělej si starosti,“ povzdechl si Whip sevřeným hrdlem. „Ty stopy po drápech rozhodně nejsou čerstvé. Ostatně, většina medvědů si s lidmi nic nezačíná, leda aby mu ukradli jídlo, pokud ho ten hlupák nechá volně povalovat na místě, kde se rozhodl přespat.“

Navzdory konejšivým slovům Whip dál pozorně zkoumal stezku za nimi i téměř nezřetelnou cestičku vyšlapanou zvěří, vedoucí k záboru vysoko pod horskými štíty.

Jak i Tichý John varoval Shannon, medvědi jsou nevypočitatelná stvoření.

Whip však při vší snaze neviděl nic než nespoutanou krásu vysokohorské krajiny. K průzračným vichrům tam trčely rozeklané kamenité stěny a štíty spadající do zelených průsmyků. Kolem rostly zmítající se osiky, jejichž listí si navzájem šeptalo tajemství, zatímco těsně nad obzorem – který tu díky vrcholkům ležel hodně vysoko – se převalovaly bouřkové mraky na chůdách z blesků.

„Dokážeš mulu přimět k rychlejšímu tempu?“ zeptal se Whip po dlouhém mlčení.

„Budu se snažit.“

„Zanedlouho se spustí déšť se sněhem.“

„Spíš bych to odhadla na krupobití,“ podotkla Shannon. „Ty zákeřné mraky si to šinou rovnou k nám.“

Pobídla Razorbacka do rychlejšího kroku. Mula kupodivu nic nenamítala. I to zvíře dokázalo vycítit náhlý ledový závan ve vichru.

Jakmile dorazili na louku, Whip se Shannon se utábořili, jak nejrychleji to bylo možné. Zatímco Shannon svazovala mule a Whipovu koni přední nohy, aby se při pastvě nezatoulali daleko, odvedl Whip nákladní mulu jménem Crowbait na jižní okraj louky. Tam mezi stromy našel vypálený kruh, stopy po ohništi Tichého Johna, který tu kdysi také čas od času tábořil.

V poslední době však ani náhodou.

„Jak jsi poznal, že tohle místo je nejvíc chráněné?“ zajímala se Shannon, když přišla za Whipem.

„Už jsem tady jednou byl.“

„A kdy?“

„Když jsem pátral po známkách, jestli je Tichý John pořád ještě v kraji.“

„A?“ zeptala se upjatě, vystrašená, že Whip by mohl objevit důkaz Johnovy smrti.

„Nenašel jsem jedinou čerstvou stopu. Ani tehdy, ani dnes. Pokud můžu posoudit, už hezky dlouho tu nebyl nikdo kromě mě, a já po sobě nechal proklatě málo stop.“

„Dostal ses až nahoru k Rifle Sight?“

„Ano.“

Shannon užasle vytřeštila oči. „A našel jsi tam nějaké známky po Tichém Johnovi?“

„Nic, co by mohlo pocházet z poslední doby. Přeražený krumpáč. Plechovka plná parafínu a kus stočeného hadříku místo knotu. Nikdo ho jedinkrát nezapálil. Uhlíky z ohniště rozmetal vítr. Byly tam stopy po lavinách a taky po sesuvu půdy, ovšem tak staré, že na nich mezitím stačily vyrůst horské kytky.“

Shannon polkla a usilovně se snažila zaplašit z hlavy představu Tichého Johna pohřbeného pod sutí.

„A co Chutě?“ vyptávala se tiše.

„Pokud jde o zábor za tímhle hřebenem a potom kousek výš na sever –“ ukázal Whip.

„Ano, o ten jde.“

,,– v tom případě je pořád ještě zakrytý sněhem. A pokud tam někdo byl, uvízl pod sněhem taky. Na několika místech je znát, že tam někdo kopal, ale je to mnohem severněji, u soutoku těch horských potoků, a nezdá se, že by to pocházelo z nedávné –“

„Proč jsi mi to neřekl?“ skočila mu Shannon do řeči.

„Že pátrám po Tichém Johnovi?“

Přikývla.

„Tos se mnou zrovna nemluvila,“ ucedil Whip jedovatě.

„Ale proč jsi po něm vůbec pátral?“

„Protože si nepotrpím na cizoložství.“

To neomalené přiznání v žádném případě nepředstavovalo odpověď, s jakou Shannon počítala. O sobě a Tichém Johnovi v těchto souvislostech vůbec nepřemýšlela, protože o skutečné manželství přece nešlo.

Whip se k Shannon otočil a pohlédl jí zpříma do tváře. S těmi širokými rameny v těžkém vlněném kabátě, s límcem vyhrnutým proti ledovému větru jí připadal nesmírně mohutný. Ji však upoutaly především jeho oči. Oči stejně nezkrotné jako mraky na obloze.

„V těch prvních dnech,“ pravil Whip, „jsem opakovaně zkoušel odjet odtud a dlouho, předlouho se na tom útěku nezastavit. Příliš jsem po tobě toužil, než abych si věřil, že se ovládnu.“

„Ale odvedl jsi v tom směni dobrou práci,“ poznamenala Shannon jízlivě. „Jsem na tebe pyšná.“

„Jsi pyšná, tečka.“ Whip se ušklíbl. „Ale mně se to líbí, Shannon. K tomu medu a smetaně to přidává vzrušující příchuť ostrého koření.“

Shannon se k němu rázně otočila zády a honem si našla nějakou práci. Už dál nedokázala snášet smyslnou vševědoucnost Whipových očí a nevrhnout se mu kolem krku a nežadonit o polibek, který by neměl nikdy konce.

Teprve když vybudovali bezpečný tábor a snědli studenou večeři, Shannon na Whipa opět promluvila. Původně chtěla mlčet dál, ale kolem hřměly hromy, šlehaly blesky a do země začalo bušit prudké krupobití.

Whip honem zatáhl Shannon pod nepromokavou plachtu, kterou přes sebe přetáhl, jakmile si uvědomil, jak zuřivá to bude bouře. Zručně a bez sebemenší námahy si Shannon usadil mezi přikrčené nohy, zády k hrudníku.

„Přitáhni si kolena k bradě, jinak ti promoknou nohy,“ poradil jí.

Shannon to však stačila udělat ještě dřív, než s tou radou přišel. Pod plátnem vládlo nazlátlé přítmí, kromě chvil, kdy za plachtu rval vichr, takže se po ní přelévaly záhyby a házely jim do očí stín, či když blesk zahořel tak prudce, že celý svět kolem nich na okamžik zbělal.

„Drž tenhle roh plachty,“ vyzval ji Whip.

Shannon pravou rukou popadla cíp studeného ztuhlého plátna, který jí podával.

„A ještě tenhle,“ požádal.

Sevřela prsty levé ruky kolem druhého chuchvalce plachty.

„Držíš pevně?“ ujišťoval se. „Jistě.“

„Výborně. Nesmíš tu plachtu ale za žádnou cenu pustit, jinak nás čeká tak ledová sprcha, jakou jsi ještě nezažila.“ Shannon přikývla.

Tím pohybem si však posunula klobouk hluboko do čela. Podvědomě natáhla ruku, aby si ho narovnala. V tu chvíli zavál pod plachtu poryv vzduchu prosyceného jehličkami ledu. Honem přitáhla ruku – a spolu s ní i plachtu – zpátky k zemi.

„Promiň,“ zamumlala zahanbeně. „Klobouk, víš.“

„Opři se víc o mě.“

Shannon se posouvala dozadu tak dlouho, dokud nepocítila teplý svěrák Whipových stehen, jenž si ji přidržel z obou stran.

„Ještě,“ pobízel ji.

Pošoupla se o další jeden dva centimetry. „Stačí?“

„Zatím ne. Nedosáhnu ti na klobouk bez toho, že bych sem vpustil plískanici.“

Shannon se zapřela patami o hlínu a zhoupla se zadečkem dozadu, až ucítila, jak ji obklopil žár jeho rozkroku.

„Takhle?“

Whip se pomaloučku a neslyšně nadechl. Dotek Shannoniných kyčlí kolébajících se mu přímo mezi stehny u něho vyvolal tak mohutnou erekci, že se mu bezmála zastavilo srdce.

„Ještě blíž,“ zašeptal sípavě.

„To už nejde. Není kam.“

„Zbývá tu ještě spousta místa. To bys nevěřila, jak blízko se k sobě můžou dostat dvě těla, když si umanou.“

Shannon jen něco zabrumlala, opět se zaryla patami o zem a po centimetrech se sunula dozadu. Cítila, jak se Whipovi zadrhl dech v hrdle, zaslechla tlumený zvuk, který se velice podobal zasténání, a cítila vibrující napětí v celém jeho těle.

„Whipe?“

Tázavě vydechl.

„Jak je ti?“ vyzvídala.

„Trochu na mě táhne ze stran,“ lhal se zaťatými zuby. „A jak jsi na tom ty?“

„Rozhodně lip než předtím. Zahřát umíš lip než táborák.“

Whip se potěšené uchechtl a Shannon to pobavilo.

„Jenže klobouk mám pořád ještě našišato,“ postěžovala si. „Lechtá mě do nosu.“

„Tak zůstaň sedět úplně bez hnutí, ano? Pootočím se, abych ti na něj dosáhl rukou a nevpustil sem zimu.“

Než stačila odpovědět, ucítila Shannon, jak se Whipovo svalnaté tělo tře o její. Ten smyslný pohyb jeho hrudníku a stehen drhnoucí o ni jako by jí uprostřed útrob odpálil blesk.

„Co to děláš?“ zeptala se přiškrceně.

„Snažím se jeden konec té zatracené plachty přisednout, abych si uvolnil ruku a mohl ti narovnat klobouk. Proč se ptáš?“

„Ale nic.“

Shannon začal svrbět nos, protože jí vyklouzl pramen vlasů a svezl se jí po tváři níž. Na plachtu bušil déšť s ledovými kroupami a v místech, kde se sbíraly kalužky, nepříjemně studila. Blesk stíhal hrom, běsnění bouře vrcholilo. Ovšem Whipovy pohyby vystřelovaly Shannon do těla zcela jiné blesky.

„Tak,“ prohlásil Whip. „To by mělo stačit.“

Shannon si úlevou vydechla a zkoušela uvolnit napjaté svaly. Netušila, kde končí její tělo a začíná Whipovo, protože byli tak blízko sobě, tiskli se na sebe, pohybovali se současně, vdechovali vzduch, který ten druhý zrovna vydechl.

„Opři se o mě zády,“ zamumlal.

„Proč?“

„Chceš, abych ti ten klobouk narovnal, nebo ne?“

Shannon jen něco zahučela a opřela se. Ucítila tvrdé smyčky biče, který měl Whip omotaný kolem ramene. Whip jí klobouk nadzvedl, posunul zpět na vrcholek hlavy a tam ho pevně narazil.

„Tak co?“ usmál se.

„Jde to. Ale ještě mi do obličeje spadly vlasy.“

„S tebou je víc práce než s pytlem štěňat.“

Navzdory své stížnosti se však Whip usmíval. Protáhl ruku podél její tváře, podebral kadeř a zastrčil ji Shannon za uši.

„Teď už je všechno, jak má být?“ ujistil se.

„Jistě. A díky.“

„Nic jiného tě netrápí?“

„Kdepak.“

„Tak dobře. Tak teď bych rád, kdybys ses soustředila na to, co cítíš.“

„Jenže já zrovna teď cítím – Whipel“

„Nepouštěj tu plachtu, sladká holčičko. Ta plískanice je proklatě studená.“

Shannon však Whipova slova téměř nevnímala. Širokou dlaní jí vklouzl pod kabát a podebral jí pravé ňadro. Zvolna a něžně ho laskal, až jí bradavka ztuhla. Polom tu trčící špičku uchopil mezi palec a ukazováček a zlehka stiskl.

Shannon zalapala po dechu, protože z ňadra jí do celého těla vystřelil proud ohně a sladkobolně ji sežehl. A ty plameny šlehaly stále výš, jak jí Whip hnětl hebké maso a potahoval za bradavku, dokud se jí pyšně nevzpínala proti látce obnošené košile.

„V jistých situacích jsou kožené rukavice člověku jenom na obtíž,“ poznamenal Whip. „Pomoz mi, sladká holčičko. Zatni zuby do té kůže a škubni.“

„Ale když –“

„Právě ti chci dát odpověď na tvoji otázku, jak můžeš získat zkušenosti bez mých doteků. To vážně nemůžeš, takže se tě dotýkám. Pokud se ti nezamlouvá způsob, jakým to dělám, stačí říct a já se ihned polepším.“

Shannon se hryzla do rtu, aby potlačila výkřik utrpení a rozkoše, který měly na svědomí Whipovy škádlivé a současně laskající prsty.

„Shannon?“

To tiché slovo nebylo jen jméno, ale i otázka a laskání zašeptané do její voňavé šíje. „Chceš, abych přestal?“

„Ano. Ne. Ach bože, nevím!“

Kratičce, syčivě se nadechla. Pohyb jejího hrudníku vtiskl Whipovi bradavku ještě hlouběji do dlaně. Projely jí vlnky rozkoše.

„Ano,“ zašeptala Shannon. „Dotýkej se mě. Uč mě.“

Whip se snažil ztlumit bolestně živočišnou reakci na její chraptivou výzvu.

Bylo to vyloučené.

Díkybohu, že kolem nás vrcholí plískanice a bouře, pomyslel si Whip žalostně. Zkusím jako pes, když budu chtít zůstat jen u trošky mazlení.

„Pomoz mi s tou rukavicí,“ zopakoval žádost. „Bude to pro oba mnohem příjemnější.“

Whip pozvedl ruku ze Shannonina ňadra a zvedl ji k její bradě a potom k jejím rtům. Poslepu našla špičku jednoho z prstů, zakousla se do silné kůže a zatáhla. Postupně to provedla s každým prstem zvlášť, dokud Whip nedokázal rukavici setřást.

V mžiku se mu ruka vrátila k jejímu ňadru. Pod rozepnutým kabátem jí obkružoval ztuhlý vrcholek, aniž by se ho přímo dotýkal.

„Tak co, je to pro tebe příjemnější pocit?“ zeptal se tiše. „Pro mě je tedy proklatě lepší. Budí to ve mně myšlenky na rozpálené hedvábí a sluneční zář a pomalé, trýznivé milování.“

Shannon potlačila výkřik. Záda prohnula do oblouku, jak se snažila přiblížit Whipovu ruku blíže k své dychtivé bradavce.

S úsměvem, který Shannon neviděla, sklonil Whip hlavu a postrkoval jí nosem klobouk nahoru, až sejí zuby mohl zlehka zakousnout do šíje.

To dravci laskání přimělo Shannon hrdelně zasténat. Předklonila hlavu, aby Whipovi vytvořila víc prostoru, a odměnou jí bylo další žhavé něžné hryznutí. Současně s tím jí prsty sevřel bradavku a jemně za ni potahoval.

Shannon se v břiše rozhořely plameny. Ani nevnímala, že na košili jí povoluje jeden knoflík za druhým a vytváří tak cestu pro Whipovu zvídavou ruku. Věděla jen, že kůži má v jednom ohni a jeho pevné prsty že jsou při svém němém hlazení a dráždění chladivé a něžné a slastné a k zešílení.

Přála si, aby to pokračovalo donekonečna, nadosmrti. Přála si, aby ji laskal od hlavy až k patě, aby nic nevynechal, aby nikdy nepřestal.

Se zdušeným stenem přejel Whip k Shannoninu levému ňadru. Už bylo nalité vzrušením, nedočkavě čekalo na jeho doteky, a když stiskl bradavku, změnila se na sametovou dýku hebce mu bodající do dlaně.

„Máš tak krásně citlivá a vzrušivá ňadra,“ šeptal jí Whip horce přímo do ucha. „Stačí dotek a ztuhnou jako kámen.“

„To ne – normálně to nedělají – chci říct, že jen v chladu – v dešti – ach bože, vždyť já se nevzmůžu na jedinou myšlenku!“

Whip se usmál při představě, že zbavil Shannon její břitké logiky a nahradil ji nesouvislým sténáním ženy, jejíž tělo se soustředilo výhradně na vnímání rozkoše. Slyšet ten přerývaný dech a cítit, jak sejjHfJTPOiiia svíjí pod rukou, vnímat, jak se jí mezi stehny zvolna sbírá hustý žár, to za to mučivé sebeovládání stálo. „Vášeň,“ zasípal Whip temně.

„Cože?“

Byl to povzdech stejně jako otázka. Dlaň mu sjela po hebké oblině ňadra k sametovému vrcholku a zase zpátky.

„Ty,“ šeptal jí Whip. „To vášeň ti napíná bradavky tak dotuha.“

„Ale ne – to jsou tvé prsty.“

Whip se smíchem hryzl Shannon znovu do krku. Potom jí špičkou jazyka zezadu obkreslil sladkou lasturu ucha.

Sténala a tiskla se k němu, jen aby zesílila ten opojný mazlivý tlak.

Whipem projel proud žhavé lávy a vlil se do jeho vzrušeného mužství, tisknoucího se k Shannoniným hýždím. Zuby jí přejel po šíji mnohem drsněji, než zamýšlel původně, ale Shannon se nebránila, nestěžovala si, přijala tu bolest jako další krůpěj oleje kanoucí do plamene její vášně, třela se o Whipův rozkrok boky a znovu a znovu dovolovala milenci, aby ji zuby útočně laskal na šíji.

„Takhle?“ zašeptal.

Shannon odpověděla zvukem, který nebyl ani slovo ani sten, neměl jiný smysl než dát průchod touze, s níž se mu pozvolna kolébala mezi stehny.

Dýchala trhaně a mělce, jako by uběhla předlouhou vzdálenost. Celé tělo sejí napjalo jako zasažené bleskem.

„Jen pomalu,“ šeptal Whip.

Ta rada byla určená jemu stejně jako Shannon. Přes její staré kalhoty Whip cítil, jak se jí do rozkroku slévá žár kypící až k bodu varu.

Na plachtu zabušil poryv vichřice a zalil ji prudkým nárazem krupobití, ale ani Shannon, ani Whip to nevnímali. Oba fascinovala pulsující vášeň, planoucí mu sotva pár centimetrů od dlaně.

„Já ti neublížím,“ šeptal jí horce. „Jen si chci sáhnout na ten oheň, co jsem v tobě rozkřesal. A chci, abys ho taky cítila. Roztáhni nohy, sladká holčičko.“

Shannon se zachvěla, jako by ji zamrazilo, položila se plnou vahou na Whipa a dala mu, oč ji žádal. Jeho dlouhé prsty jí klouzaly po těle, dráždily ji a tiskly. Chvilkami ji hladil celou dlaní, kolébal ji sem a tam, rozvíral jí stehna stále víc, stiskl ji nečekaně, naléhavě, vysílal jí do všech částí těla vlahé vlnky rozkoše. Shannon zanaříkala.

Whipovy doteky zněžněly, nakonec ji jenom držel.

Jenže to nestačilo. Shannon instinktivně pohnula kyčlemi, protože náhle bez té slasti, kterou jí působily jeho doteky, nemohla být.

Whip jí rozepnul kalhoty a přitom se usmíval, protože si uvědomil, že ještě žádné ženě nerozepínal poklopec. Se Shannon vůbec prožíval mnoho věcí nově a poprvé.

„Whipe – co to děláš – ta ruka –“

„Ano, miláčku. Moje ruka a tvoje ženství. Ach bože, tys ale hebká a měkoučká! Smetanově hebká, a tak rozpálená, že mám sto chutí ti –“

Whip v duchu zaklel a kousl se do jazyka, aby mu ta neopatrná slova nepřešla přes rty. Kdyby si dovolil pomyslet na to, jak úchvatný by to byl pocit vtisknout se do Shannonina rozpáleného přilnavého těla, provedl by nejspíš takovou pitomost, jako že si otevřel kalhoty a ten hebký zadeček si posadil přímo na klín a na připravený úd současně.

Ještě ne. Ještě pořád je příliš nezkušená. Musí pochopit, co ode mě těmi pohledy a úsměvy a důvěřivou přítomností vlastně žádá.

Jakmile si uvědomí, co vlastně sama chce, dám jí to. Dám jí všechnu touhu a vášeň svého rozpáleného těla.

Shannon jen trhaně zavzlykala, když se jí Whipova dlaň tulila stále hlouběji a hlouběji do rozkroku a hnětla ji tak dlouho, až se v ní začínala sbírat rozkoš, jež houstla a těžkla a v pak ji v jednom prudkém výbuchu žhavé lávy oslepila a zbavila početnosti.

„Já nechtěla – promiň – já – nemůžu – nemůžu – si pomoct –“ křičela bezmocně Shannon.

„V čem si nemůžeš pomoct?“

Pohnul rukou a v jejím těle explodoval další požár.

Shannon sténala rozkoší, protože rozkoš se v ní tentokrát zatínala tak hluboko, až bolela, protože bylo vyloučeno přežít její následující výbuch.

„V tomhle,“ vydechla zmučeně.

Whip se usmál navzdory tomu, že ho k zešílení rozdírala vlastní touha. Opět Shannon pohladil, opět stiskl ten sametový vrcholek trčící z jejího vlhkého klína. Chvěla se jako ve vražedné zimnici a její žár se přeléval i do jeho těla.

„Abys věděla,“ pošeptal jí zpola bez sebe, „tohle je ten nejčistší druh medu.“

Kolem nich bouře nepolevovala, jako by se nakazila jejich vášní a snažila se ji ze sebe vybít.

Shannon teprve teď sebrala odvahu a pohlédla dolů, kde jí ve volných rozepnutých kalhotách rytmicky klouzala Whipova laskající ruka.

„Neměla bych – ti to dovolit.“

„Vždyť tohle je jenom hra, sladká holčičko. Muži a ženy si takhle hrávají ustavičně. Takhle se jenom snažím přesvědčit, jestli jsi zralá pro opravdovou hru.“

Whipovy kluzké špičky prstů hladily bod vášně, které nahmataly uprostřed Shannonina ženství. V mžiku se napjala a vykřikla úžasem.

„Copak,“ zašeptal jí Whip do vlasů. „Snad tě nebolím?“

„To ne,“ zajíkala se celá bez dechu. „Jen to je – zvláštní.“

„A zvláštní hezky, nebo zvláštní nehezky?“

Ani při té otázce nepřestal Whip v tom nejdůvěrnějším laskání na světě a odměnou mu bylo zimničné zmítání Shannonina těla, rozdíraného rozkoší.

„Tvoje tělo mi samo prozrazuje, že ti to je příjemné,“ zasmál se a hryzl ji opět jemně do šíje. „Proklatě příjemné.“

Jedinou Shannoninou odpovědí bylo tichounké zanaříkání. Při každém zkušeném pohybu jeho prstů mu zakroužila kyčlemi vstříc. Ten slastný tlak sílil a rostl a rozpínal se do nového vesmíru, o jehož existenci doposud neměla ani potuchy.

„Whipe! Nemůžu – přestaň! Já se bojím!“

„To je v pořádku, sladká holčičko. Už to skoro bude. Jenom se na mě hezky polož a nech mě, abych tě dovedl až do konce.“

Shannon se snažila odpovědět, ale Whip ji laskáním rozpáleného citlivého místečka v rozkroku docela zbavil dechu. Vykřikla, protože rozkoš ji nemilosrdně sevřela ve svých spárech, přivolaná doteky a tlakem jeho prstů a otisky zubů na její šíji. Bezmocně houpala kyčlemi a vzpínala se boky výš a výš v honbě za čímsi, co neuměla ani pojmenovat.

Whip věděl, co Shannon hledá. Krouživým pohybem laskal středobod její bytosti a těšil se z její zběsilé reakce. Slyšel, jak se její nářek rytmicky zrychluje, jak jí do těla proudí napětí, až je celá ztuhlá, až se zmítá jako smyslů zbavená.

Shannon hystericky vykřikla Whipovo jméno a zasvíjela se slastí v extázi, jež zdaleka přesahovala všechny nejdivočejší sny, co si jen lze v lidské fantazii představit. Ochromená rozkoší donekonečna křičela jeho jméno.

Whip musel sebrat všechnu svou sílu vůle, aby s laskáním toho medového hnízdečka konečně přestal. Horečně toužil zabořit se do žáru jejího těla, ponořit se do tekutého ohně hebkosti a najít v něm úlevu, zapomnění a vlastní trýznivou rozkoš.

Chtěl s ní splynout v jediný, vysoko k běsnícímu nebi šlehající plamen, jenž by pokořil i vichřici a rozvášnil by i ji, místo aby se jí dal zdusit. Každý nádech, každý úder srdce, každý pohyb, to všechno by měli společné, v tom všem by byli jedno.

Shannon zalykavě vydechla a přitiskla se rozkrokem k Whipově dlani. Vzájemně cítili svůj puls, rozdychtěný, bláznivý, klopýtající vášní. Vzduch pod plachtou byl prosycený dýmajícím žárem, tajemnou vzrušivostí, jakou Whip ještě nepoznal.

„Jsi přesně taková, jak naznačuje už tvoje chůze,“ šeptal chraptivě. „Oheň a med.“

Whip zaťal zuby, aby zaplašil pokušení vyvolávané dívkou, jež mu tak svůdně spočívala mezi nohama, tělo rozevřené pod jeho dlaní. Pomaloučku, s pocitem, jako by si strhával vlastní kůži, se přinutil odtáhnout ruku od té doběla rozžhavené, medově kluzké kůže.

Jakmile to však zvládl, bleskově ze sebe strhl plachtu, a sotva unikl z rozpálené důvěrnosti jejího přítmí, Shannon do ní celou zabalil, aby ji uchránil před plískanicí a ledovým větrem.

„Zůstaň ležet přikrytá, dokud se bouře nepřežene!“ přikázal jí.

„Ale co ty?“ zeptala se hlasem přidušeným látkou.

„Já jsem tak rozžhavený, že bych zapálil i led.“

Whip šel dohlédnout na koně, které nechal na opačném konci loučky, a s povděkem vítal studený déšť a zmrzlý sníh, které mu bušily do těla. Zachmuřeně doufal, že v něm uhasí ten nesnesitelný žár.

Měl smůlu.

„Tak co, přálo ti dneska štěstí?“ vzhlédla Shannon od plamenů táborového ohně.

„Stejně jako včera,“ prohodil Whip a shýbl se, aby podrbal Krasavce mezi ušima.

Z obavy, aby Whip nezpozoroval její strach, se Shannon honem ohlédla ke Grizzlí loučce, kde se popásali oba koně s mulou a ohony lenivě odháněli dotěrné mouchy. Nad krajinou se rozlévalo zlatavé šikmé světlo a prodchlo ji prvním náznakem nefalšovaného letního horka.

Šest dní.

Už celých šest dní chodil Whip nahoru do rokle Rifle Sight, zatímco Shannon zůstávala v táboře a chystala jídlo. Už celých šest dní bušil krumpáčem a kladivem do kamenitého výběžku hory a zarputile pátral po zlaté žíle.

A po celých šest dní neviděl nic než vlastní pot, který mu stékal po čele až do očí.

„Zítra,“ slibovala Shannon. „Zítra to určitě bude lepší. A pokud ne zítra, pozítří už jistě.“

Whip na to neřekl ani slovo, jenom podebral mohutnou dlaní Krasavci bradu a drbal ho, až se psí oči potáhly skelnou mžurkou blaženosti.

Když se Shannon obrátila opět k Whipovi, všimla si, jaké má pod očima temné kruhy a jak mu potůčky potu vyhlodaly na zaprášené kůži světlé stezičky. Každé odpoledne se umyla v umývadle s teplou vodou a ještě se opláchla v bystřině dřív, než se Whip vrátil. Potom ohřála další vodu pro něho, aby ze sebe mohl spláchnout prach a pot. A každý večer mu důkladně vyprala všechno oblečení a on se druhého dne vracel v šatech opět ztuhlých potem a špínou.

Whip měl sice námitky, že klidně může pracovat i ve špinavém oblečení, ale Shannon jen rázně zavrtěla hlavou a dál mu večer co večer v horké vodě mydlila šaty. Bylo to jediné, čím mu tu dřinu mohla usnadnit, a litovala, že toho nemůže udělat víc.

„Měl bys aspoň najeden den vysadit,“ navrhla mu tiše, aby ho nenazlobila. „Vypadáš unaveně. Moc se dřeš, Whipe. Každodenně od rána do večera kopeš ve skále. Vždyť si sotva uděláš chvilku aspoň na jídlo.“

„Ale zato v noci dobře spím.“

To byla pravda, aspoň částečná. Nevypovídalo to však nic o tom, kolikrát za noc se Whip probudil zpocený od hlavy až k patě, celý rozbolavělý, tělo napjaté neukojenou touhou, jakou ještě nezažil.

Whip si v duchu donekonečna pokládal otázku, zda Shannon nepociťuje totéž.

Sice by ho to zajímalo, ale nezeptal se. Před šesti dny jí ukázal, jak vypadá vášeň. I kdyby stokrát chtěl víc, vnucovat se jí odmítal.

Teď byla řada na Shannon, aby za ním přišla jako první a aby se vyjádřila přímo a bez vytáček. Ruměnce a roztoužené pohledy byly dobré tak leda pro panny, které ani netuší, oč si vlastně říkají, natož aby věděly, jak si o to říct správně a pořádně. Hezké vdovičky, které právě poprvé okusily, jak chutná rozkoš, vědí o muži a sexu dost, aby poznaly známky jeho žádosti a touhy.

„Posaď se na tu kládu!“ zavelela Shannon. „Ohřála jsem už dost vody, aby ses mohl umýt.“

„Chceš mi říct, že páchnu jako starý Razorback?“

Shannon naklonila hlavu na stranu a zadívala se na Whipa zpod spuštěných řas, přičemž se snažila v duchu rozhodnout, zda si z ní dělá legraci, či svoji otázku myslí vážně. Od toho krupobití se její vztah s Whipem změnil, i když sama nechápala, v jakém směru. Už ji tak často neškádlil.

A už ji také víckrát nepolíbil, neobjal a nelaskal tak dlouho, až by se svět rozpadl jako rozstřelený kus ledu a ona křičela rozkoší.

„Mně nikdy nepáchneš,“ odpověděla Shannon po pravdě, i když se trochu styděla. „Ale moc dobře vím, že ten skalní prach není na kůži dvakrát příjemný.“

„A copak ti Tichý John prozradil dalšího?“

Zavrtěla hlavou. „Tohle jsem se dozvěděla stejným způsobem jako ty, u násady krumpáče.“

Whip otevřel ústa, ale nevzmohl se na jediné slovo, jen civěl na Shannon, neschopný uvěřit, že by její útlé paže dokázaly kdy máchnout krumpáčem.

„No, jen na mě nekoukej tak vyděšeně,“ usmála se jízlivě Shannon. „Nejsem ani zdaleka tak bezmocná, jak si představuješ.“

Whip zavrčel: „Ale nejsi ani zdaleka tak šikovná, jak si představuješ ty!“

„Jasně že se nedokážu ohánět sekerou a krumpáčem jako ty,“ ohradila se Shannon stroze. „Ale když je to nutné, odvedu tu práci taky, a jestli se nepletu, hlavní je vždycky výsledek, ne?“

Po těch slovech se Shannon obrátila k ohni. Cítila zvláštní podráždění, jež hraničilo až se zlostí. V posledních několika dnech se tohle rozpoložení stalo jejím věrným společníkem. Věčně balancovala na pokraji vzteklého výbuchu – a sama netušila proč.

„A našlas při tom ohánění se krumpáčem nějaké zlato?“ vyzvídal jedovatě Whip.

„Nenašla, ale tehdy jsem kopala na tom kamenitém srázu, který pokrývá větší díl záboru Chutě. Rifle Sight je bohatší.“

„Aspoň podle Tichého Johna.“

„Viděla jsem rudu, kterou odtud přinesl,“ nedala se Shannon. „A bylo v ní tolik zlatých úlomků, že se člověku doslova sama drolila v rukou. John tu rudu označoval za skalní šperky.“

„V tom případě musel dobrat celou žílu až do dna. Podle toho, co jsem na záboru viděl, bychom tady mohli dřít celé léto a nenajdeme dost zlata, abychom ti na zimu koupili aspoň mouku.“

Shannon přejel po zádech mrazivý strach. Ta naleziště zlata jí zaručovala svobodu. Bez nich by byla vydaná na milost a nemilost cizím lidem.

„Zlato tam určitě je!“ prohlásila upjatě.

Whip jen něco zabručel.

Koutkem oka Shannon sledovala, jak se Whip protahuje a uvolňuje si svaly namožené od mnohahodinové těžké dřiny. Košili na těle měl ztmavlou potem a přilepenou ke každičkému svalu zad a hrudníku.

Kristepane, to je ale nádherný mužský! pomyslela si Shannon. Už pouhý pohled na něho ve mně vyvolává vzrušení a vyráží mi dech. A když si představím, že by se mě mohl znovu dotýkat…

Při vzpomínce, co všechno se dálo pod tou nepromokavou plachtou, ji smyslná slast zalila jako žhavá sprcha. Netušila, že podobný pocit může existovat i mimo hranice ráje.

Zpočátku se po té zkušenosti Whipa styděla. Vlastně s ní o tom od té doby slůvkem nepromluvil, a dokonce se jí ani nedotkl, i když procházela těsně kolem něho, a tím ještě umocňoval její stydlivost.

A její podrážděnost.

Pořád ještě nepochopila, co se s ní stalo, když se jí Whip tak důvěrně dotýkal. Věděla jediné, a sice že touží, aby se to celé opakovalo. A brzy.

Ale Whip s ní to přání očividně nesdílel. Dával si úzkostlivý pozor, aby se vyhnul sebemenšímu doteku.

Možná bych měla první začít já.

„Nechceš, abych ti umyla vlasy?“ nabídla se. „V umývadle to je pěkně nešikovné.“

Představa, jaká by to byla slast, kdyby mu její prsty masírovaly hlavu, vyvolala u Whipa šílené vzrušení, a to navzdory celodenní otročině, kterou měl právě za sebou. Nad tou svou nemilosrdnou tělesnou reakcí na

Shannon se však příšerně naštval a sevřel ústa do zlobné čárky. Nechtěl toužit po ženě tak zběsile, až mu jeho tělo začne diktovat a zvítězí nad rozumem. A co bylo nejhorší, tu touhu už ze sebe nevybičoval ani tvrdou dřinou v lomu.

„Nechci!“ usekl Whip stroze. „Od té doby, co jsem dospělý, dokážu se o sebe postarat sám. Začínat teď s takovými hloupostmi by nemělo smysl.“

„Tak víš co, třeba se v té vodě utop!“ odsekla Shannon. „Myslela jsem to dobře a ty vyvádíš, jako bys šlápnul na vosu.“

Whip popadl umývadlo s horkou vodou a odnesl si ho do nedalekého osikového hájku. Protékal tudy ledový potůček, v jehož vodě pak ze sebe oplachoval mýdlo. Krasavec se pustil za ním a přitom skákal a dováděl jako štěně. Zbožňoval hru s cákanci vody, které odletovaly Whipovi od rukou.

„No to je mi pěkné, Krasavce!“ doletěl za nimi Shannonin hlas. „Nechat mě tady úplně samotnou! Takhle se věšet na paty tulákovi, který se umí usmívat jako andílek, a přitom se v jednom kuse mračí jako čert!“

Pes i muž nechali její výčitku bez povšimnutí.

S nešťastným povzdechem se obrátila zpět k ohni a rozhlížela se, na čem by si mohla vybít vztek. Po ruce však měla jedině krumpáč, opřený o špalek vedle své pušky.

„Tak vzteklá, abych roztloukala kámen, ještě vážně nejsem… tedy zatím,“ zabručela zlověstně.

Sáhla do vody ve vědru zavěšeném na kovové třínožce nad ohněm. Voda byla jenom vlažná, a navíc pramálo.

„No jo, jen se klidně hřej až do večera,“ brblala načuřeně Shannon. „Nemám na práci nic lepšího než koukat do prázdna a strkat prsty do studené vody!“

Přihodila na oheň dříví, po chvíli znovu zkusila vodu a v duchu zauvažovala, jestli snad takhle vysoko v horách není oheň studenější. Byla si stoprocentně jistá, že ve srubu se voda ohřeje nesrovnatelně rychleji.

„Jenže ve srubu mám horký pramen, takže žádnou vodu ani ohřívat nemusím,“ připomněla si. „Nabrat si vědro horké vody, abych měla v čem vyprat oblečení, mi trvá sotva vteřinku.“

Shannon s povzdechem snad popatnácté sáhla do vody. Byla jakžtakž teplá.

„No konečně. Takže se můžu pustit do praní. Hrom a blesky, už mi je jasné, proč lidi běhají v tak špinavých šatech, že by se za ně styděl i Komančero. Ohřívání vody na koupel a praní může člověka připravit o zdravý rozum.“

Přesně v tom okamžiku, kdy se Shannon natáhla, aby sundala vědro z třínožky, spustil Krasavec zuřivý štěkot, přerušovaný nenávistným vrčením a vytím, jako by pes šlápl na železo rozpálené doruda.

Ozvalo se prásknutí výstřelu.

Voda vyšplíchla do plamenů, jak Shannon prudce spustila držadlo vědra zpět přes tyč trojnožky a vrhla se ke své pušce. Zběsilé štěkání se na zlomek vteřiny utopilo v dalším výstřelu.

Whipův výstřel se ozval zrovna ve chvíli, kdy se Shannon tryskem rozběhla k osikovému hájku. Přitom si uvědomila, co se jí na těch výstřelech nezdálo – nebyly to výstřely z pušky, nýbrž prásknutí dobytčího biče.

Bič prásknul potřetí a ještě jednou, proťal vzduch jako blesk. Whip k tomu hulákal cosi, čemu na tu dálku Shannon nerozuměla.

A najednou k ní dolehlo hrůzné chroptění, jako by si odkašlávala sama hora. Shannon podobný zvuk ještě nikdy na vlastní uši neslyšela, ale Tichý John jí ho popisoval dost často.

Grizzly.

„Whipe!“ vyvřískla Shannon a zrychlila běh do tempa, o jakém netušila, že hoje schopná. „Ach bože, vždyť ty ani nemáš pušku!“

Přeletěla přes padlý kmen, po doskoku chviličku vrávorala, ale hned se zase vzpamatovala a pádila dál a i při té rychlosti se snažila natáhnout kohoutek pušky.

Grizzlyho spatřila Shannon ještě dřív než Whipa. Medvěd stál na zadních, mnohem vyšší než Whip, širší, příšerný ve své mohutnosti i zuřivé síle. Rozlícené zvíře výhrůžné a zvučně cvakalo obrovskými tesáky a vedle tmavého čenichu se mu pohupovaly svítivě bělostné nitky slin. Širokánské tlapy se naslepo oháněly po biči, jenž mu bez přestání práskal těsně kolem hlavy.

Nahý až do pasu stál Whip zády k osikovému mlází, které bylo příliš husté, aby se jím mohl prodrat a pokusit se o útěk. Ostatně, nepomohlo by mu, ani kdyby se mohl ukrýt mezi stromy, protže grizzly by díky své kolosální síle mlází v mžiku rozšlapal a prošel by jím, jako by taková překážka ani neexistovala.

Zrovna tak nemohl Whip medvědovi utéct, i kdyby byli na otevřené pláni. Na rovině uměl medvěd běžet rychle jako kůň a na skalnatých horských úbočích byl dokonce ještě rychlejší.

Krasavec skákal a vrčel za medvědovými zády, blýskal tesáky a chystal se zahryznout nestvůře do šlach na nohou pokrytých huňatou kožešinou. Medvěd se však s úděsnou rychlostí otočil a sekl po psovi tlapami delšími než Shannonina paže.

Bič opět prásknul a grizzly se znovu vzepjal na zadní. Odvrátil se od psa a ztěžka cvakal čelistmi, jako by v nich už drtil kosti. Nad medvědovým pravým okem, kde bič proťal kůži navzdory ochranné vrstvě kožešiny, se třpytil pruh čerstvé krve.

Ale namísto toho, že by bič zahnal medvěda na útěk, jako by v něm pouze dále vystupňoval zuřivost.

Bylo jasné, že dříve či později se medvědova tlapa zaplete do žíly biče, a tím zbaví Whipa jeho jediné zbraně. Grizzly však také mohl ztratit trpělivost a rovnou na muže zaútočit jako rozzuřený býk. Potom by ten nerovný boj vzal velmi rychlý a krutý konec.

Shannon zrychlila tempo běhu, protože jí bylo jasné, že se potřebuje dostat natolik blízko, aby medvěda najisto zabila. Tichý John jí nesčíslněkrát varoval, že poraněný grizzly je to nejnebezpečnější zvíře pod sluncem.

Když Whip opět švihl bičem a zasadil medvědovi nad obočí ránu tvrdou jak vystřelená kulka, koutkem oka zahlédl, jak se Shannon ze strany tryskem blíží k medvědovi.

„Zpátky!“ zaječel.

Pokud ho Shannon vůbec zaslechla, neráčila ho vzít na vědomí.

Whip ovládal bič s neuvěřitelnou rychlostí, zasazoval medvědovi prudké rány doprovázené vysokým drásavým práskáním, které zabavily medvědovu pozornost, zatímco vzadu štěkal a běsnil Krasavec.

Shannon utíkala tak daleko, až se puškou téměř dotýkala medvědova boku. Z obou hlavní pak vypálila do místečka těsně pod medvědovým levým podpažím.

Před výstřelem neměla ani čas, aby se zapřela patami a připravila se tak na zpětný náraz pušky. Prudké odskočení pažby ji rázem srazilo k zemi, takže se rozplácla jak široká tak dlouhá. Grizzly rozběsněně zaryčel a švihl mohutnou tlapou přesně v místě, kde ještě před zlomkem vteřiny měla Shannon hlavu.

Vražedná kožená žíla biče hvízdla a ovinula se pevně zvířeti kolem šíje. Whip se jednou nohou předkročil a prudce škubl, až mu vyvstaly tuhé svaly na krku i na pažích. Zarytě škrtil smrtelně zraněnou nestvůru a snažil seji zbavit rovnováhy, aby padla mimo Shannonino bezmocně ležící tělo. Medvěd se zhroutil k zemi, vzepjal se a zdivočele řval a dál sekal tlapami po nepříteli, jehož už neviděl.

A nakonec se grizzly prudce zazmítal a zůstal nehybně ležet.

V hájku se rozhostilo ticho, přerušované pouze Whipovým trhaným oddechováním a vrčením Krasavce, který se opatrně blížil k ochablé mase medvědího těla.

„Padej nazpátek!“ zavelel Whip.

Krasavec ztuhl.

Klamně lenivý pohyb Whipova zápěstí vyslal špičku žíly biče ve smyčce nad medvědovy otevřené oči.

Grizzly se nepohnul ani nezamžikal. Byl nadobro mrtev.

Whip se rozběhl k Shannon a přiklekl po jejím boku.

Zhluboka si vydechl úlevou, protože zjistil, že má oči dokořán a dýchá.

„Kde jseš zraněná?“ naléhal horečně.

Omámeně zavrtěla hlavou.

„Čerta že nejsi!“ zabrumlal Whip. „Vždyť jsem viděl, jak tě grizzly zasáhl!“

Během bitky s medvědem se Whipovi nezachvěly ruce ani na vteřinku, zato se mu rozklepaly teď, když se něžně dotýkal Shannonina zátylku a pátral po ráně, kterou podle jeho soudu musela utržit.

„Ale mně opravdu nic není,“ vydechla Shannon trhaně, snažila se současně popadnout dech i mluvit.

„Jen klid, sladká holčičko. Radši se nehýbej, dokud nezjistím, jak vážně jsi zraněná.“

„Jenom – dech. Puška mi – vyrazila – dech.“

Whip zaváhal a ruce mu znehybněly. Zadíval se do nádherných safírových hlubin Shannoniných očí.

„Zpětný náraz?“ ujistil se.

Nepatrně přikývla a zoufale se snažila naplnit si plíce co nejvíc.

Whip neodpověděl a dlouhými, překvapivě jemnými prsty prohmatal Shannon vlasy. Když zjistil, že teplá pokožka lebky je neporušená, prozkoumal jí tělo, nenarazil však na nic než na hedvábné hřejivé ženské obliny a křivky, jež v něm vyvolaly dojem, jako by laskal oheň. Po zranění ani stopy.

Whip rázně vyskočil. Zadíval se na bezdechou, ale jinak zdravou Shannon u svých nohou a dlouho zůstal v napjatém mlčení.

Potom se shýbl a podal jí ruku.

„Udržíš se na nohou?“ zeptal se tiše.

Až příliš tiše.

Shannon se mu ostražitě zadívala do očí. Kde byla ještě před okamžikem něžná a ohleduplná starostlivost, tam nyní zůstala jen mrazivá šeď. Oči mu světélkovaly bezmála jako střípky ledu.

Takhle viděla Whipa zatím jenom jednou, a sice když ji uráželi Culpepperové. Tehdy se vzteky neznal.

A vzteky se neznal ani teď.

Shannon se ztěžka a vrávoravě postavila, ale jeho nabízenou ruku neuchopila.

„Jsem v pořádku,“ vydechla. „Vidíš?“

„Vidím jen tolik, že jseš absolutní cvok, Shannon Connerová Smithová!“

Překvapeně zamrkala. „Proč na mě takhle křičíš a –“

„Vždyť tě mohl zabít!“

„Ale tys byl –“

„Nařídil jsem ti, aby ses vrátila!“ pokračoval Whip strohým tónem. „Copak jsi mě neslyšela? Ale houby! Klidně sis to naklusala a strkala ten starožitnej krám medvědovi až k zadku!“

„Střelila jsem ho do hrudníku, a ne do –“

„Kdyby tě zpětný náraz nesrazil k zemi, byla bys teď po smrti! Slyšíš mě, ty pitomečku? Mohlas být mrtvá a já bych pro tebe nemohl hnout ani prstem!“

V tu chvíli vztek a rozrušení zatměly Shannon zdravý rozum. Opřela si zaťaté pěsti v bok a rozzuřeně upřela pevný pohled Whipovi do tváře.

„A copak jsem podle tebe měla asi tak dělat, nevíš?“ vybuchla. „Měla jsem stát a štupovat ponožky a koukat, jak z tebe grizzly dělá cupaninu?“

„Přesně tak!“

„Pcha! A to máš tu drzost tvrdit, že pitomeček jsem jál Tak já ti něco povím, tuláku! Když přijde na to, kdo z nás dvou je větší hlupák, vyhrál bys nejenom hlavní cenu, ale i druhou a třetí a čtvrt –“

Shannonin výbuch zakončil překvapeným vyjeknutím. Whip ji prudkým trhnutím vyzvedl do vzduchu, přirazil si ji na prsa a zabořil jí jazyk do úst. Chvíli se bránila, ale pak mu začala polibek oplácet se stejnou zběsilostí, s jakou jí ho dával.

Krasavec zavrčel, chvíli kroužil kolem grizzlyho, ale nakonec sebral odvahu a zaťal tesáky do huňatého boku. Zuřivě potřásal hlavou a vrčením se snažil dát najevo, že vítězem je on.

Whip ani Shannon si ho nevšímali.

Trvalo dlouho, než Whip nechal Shannon sklouznout po celé délce svého těla, až se chodidly opět dotkla země. Jeho vzrušené tělo prozradilo Shannon totéž co jeho vášní se zalykající polibek.

Whip ji chtěl. Celou.

Toužil po ní celým tělem, celou svou bytostí.

„Ach božíčku,“ zalykala se přidušená Shannon a zoufale se držela Whipových loktů, aby se jí nepodlomila kolena. „Od toho krupobití jsem den co den doufala, že mě takhle políbíš!“

Whip si dlouze, předlouze vydechl. Potom uchopil Shannon za bradu, pozvedl jí obličej a zadíval se na ni očima, z nichž všechen mráz vyprchal.

„Tak proč jsi mi to nějak nenaznačila?“ zeptal se. „Měl jsem strach, že už o moje dotyky nestojíš.“

„A copak jsem podle tebe měla asi udělat? Přijít za tebou a vysypat, že chci, abys –“

„Ano,“ potvrdil Whip prostě.

Shannon zrudla, hryzla se do rtu a upřela na Whipa oči obrovské a hluboké jako letní obloha.

„No tak, ztratila jsi šokem řeč?“ popíchl ji.

Zaťala pěst a zlehka ho udeřila do svalnatého ramene.

Whip se tiše rozesmál, přivinul Shannon těsně k sobě a kolébal ji ze strany na stranu, přičemž si bradu položil na vrcholek její hlavy.

„Že někdo může být tak stydlivý a tak statečný současně, to mi připadá jako hotový zázrak,“ zašeptal jí po chvilce.

„Nejsem statečná. A nejsem ani stydlivá.“

„Jasně že nejsi,“ přisvědčil s vážným výrazem. „Jsi mrňavá myška, která zaleze do díry při prvním zdání nebezpečí. A jseš cynická husa, která se nabízí každému chlapovi na potkání.“

„Přestaň si ze mě utahovat, ano?“

„Zatím ještě nepřestanu, ale nechám si to projít hlavou,“ slíbil s lstivým úsměvem. „A vlastně, přemýšlím o tom víc, než bys věřila.“

Shannon Whipův úsměv sice neviděla, ale poznala mu ho z hlasu. Sama se pousmála a přitulila se k jeho hrudi.

V nose jí zašimraly chlupy.

Tiše vyjekla, protože teprve teď si po tom šoku uvědomila, že Whip na sobě nemá košili.

„Ale copak?“ zeptal se a poodtáhl Shannon kousek od sebe, aby jí viděl do tváře. „Ze by tě nakonec přece jen něco bolelo?“

Zavrtěla bezmocně hlavou.

„Tak co je?“ nedal se odbýt Whip.

„Ty.“

„A co je se mnou?“

„Nemáš na sobě košili.“

„Zrovna jsem se oblékal a vtom se ukázal ten medvěd. A pokud by to v tobě vyvolalo lepší pocit, můžeš si košili sundat taky.“

Shannon na něho vytřeštila oči a hlasitě vybuchla smíchy.

„Ale teď si ze mě vážně utahuješ!“ zavyčítala. Usmívala se, ale hlavu si na Whipovu hruď už zpátky nepoložila.

„Moc ti vadí, že mě vidíš takhle?“ vyptával se.

„Ale ne,“ přiznala se Shannon potichounku. „Ale ty tvoje jemné chloupky ve mně vyvolávají chuť pohladit tě jako Krasavce.“

„Od uší až po ocásek a zase nazpátek?“ nadhodil uličnicky Whip.

Najeden chvějivý okamžik Shannon skutečně zkoušela prohlédnout si Whipa od hlavy až k patě, ale z představy, že se ho dotýká po celém těle, sejí zmocnila závrať.

„Tedy, kdybys viděla, jak se tváříš!“ rozesmál se Whip. „Ale no tak, sladká holčičko, půjdeme. Ať si tu Krasavec láme hlavu nad medvědem chvíli sám.“

Whip popadl Shannon do náruče jako malé dítě a zamířil nazpět k táboru. Zastavil se však až na opačném konci mýtiny, kde už opět začínal les a kde v noci přespával daleko od ní.

„Chtěla jsem se tě zeptat proč,“ vydechla Shannon s pohledem upřeným na jeho přikrývky. „Ale byl jsi tak protivný, že jsem si to rozmyslela.“

Whip tázavě zabručel.

„No přece, proč ses na noc utábořil až tady, a ne u ohně se mnou!“ vysvětlovala.

„Protože tady je to dostatečně blízko, abych slyšel, kdybys mě potřebovala, a dost daleko, abych nemusel celou noc proležet s otevřenýma očima a naslouchat každému tvému nadechnutí a pohybu pod přikrývkou. Copak ti nedošlo, že bych se potom neudržel?“

Shannon se pokusila odpovědět, ale nešlo to. Pohled ve Whipových očích ji zbavil dechu a vzrušením jí rozjiskřil celé tělo.

„Tak tys taky nemohl spát?“ zašeptala konečně. „Vášeň je dvousměrná ulice, sladká holčičko. To jsi to nevěděla?“

Zavrtěla hlavou.

Whip otevřel ústa, aby prohodil něco o nedostatcích Tichého Johna jako milence, ale rozmyslel si to. V téhle chvíli se mu na Tichého Johna myslet nechtělo.

A proklatě mu záleželo na tom, aby na Tichého Johna teď nemyslela ani Shannon.

„Pověz mi to znovu,“ požádal téměř drsně. „Pověz mi, že mě chceš.“

„Chci,“ zašeptala Shannon. „Ach ano, chci. Netušila jsem, že takováhle touha vůbec existuje.“

Její slova Whipa nesmírně vzrušila, ale současně mu propůjčila více sebeovládání, než jaké zakoušel od chvíle, kdy v Holler Creek poprvé zahlédl Shannoniny kyčle v tom houpavě vláčném rytmu.

A čekání bylo konečně u konce. Stane se jeho milenkou. Teď už tomu nic nezabrání.

„Bude to příjemné, sladká holčičko,“ položil Whip Shannon na přikrývky. „Bude to proklatě příjemné.“

„Stejně příjemné jako předtím?“

„Ještě lepší.“

„Tak to asi umřu.“

Whip se jen smyslně usmál a přejel rty po Shannoniných ústech.

„Zůstaň teď ležet bez hnutí,“ poprosil ji šeptem přímo do úst. „Snil jsem, jak tě budu vysvlékat, prohlížet si tě, hladit. A teď už o tom nebudu muset jenom snít, bude to doopravdy.“

Shannon projelo zachvění, jež bylo projevem nervozity, ale i výsledek slastného očekávání. Zpod přivřených víček sledovala Whipa, jak k ní přikleká a sundávají vysoké boty. Stáhl jí mnohokrát zašívané ponožky a uchopil její útlá chodidla do dlaní.

„Jsi pořád čisťounká jako východ slunce,“ zašeptal Whip.

„To ten horký pramen.“

„Ale jdi, Culpepperové jezdí kolem horkého pramene každodenně a jsou špinavější než smečka kojotů.“

Whip se zadíval na Shannoniny dlouhé lesklé copy a smetanovou pleť.

„Nejdřív jsem si myslel, že se koupeš tak často jenom proto, aby ses mi zavděčila, ale časem mi došlo, že prostě taková jsi. Máta a čistá voda, smetana a med.“

Whip začal Shannon laskat citlivé polštářky na chodidlech. Tiše hrdelně vyjekla a skrčila je v podvědomém pohybu.

„Jseš lechtivá?“ zubil se Whip.

„Vlastně… Moc ne.“

„A co bys řekla tomuhle?“

Whip se naklonil a přejel jí rty po vnitřním oblouku chodidla. Přesně v tom zlomku vteřiny, kdy by to mazlení začalo lechtat, jí něžně zaťal zuby do kůže.

Shannon jen zanaříkala, ale spíš úžasem než jiným pocitem, protože teprve teď sama objevila, jak citlivá můžou být lidská chodidla, kolik rozkoše dokážou vnímat.

„Tak co, lechtá tě to?“ vyzvídal Whip.

„Ne,“ zašeptala a upírala na něho velikánské rozzářené oči. „Jenom jsem netušila, že muži líbají ženy i na taková místa.“

„A líbí se ti to?“

„Ano, moc se mi to líbí.“

Zachvěla se a slastí tiše vyjekla, protože Whip ji začal laskat i na druhé noze. Její reakce vyvolala vstřícné zachvění i jeho mohutného těla.

„Existuje tolik způsobů milování, o kterých nemáš ani potuchy,“ šeptal Whip a upíral na Shannon lačné oči. „Tolik sladkých míst a skrytých roznětek vášně! A já tě je naučím znát všechny do jedné, sladká holčičko. A až budeš tak vyčerpaná, že se nedokážeš ani nadechnout, usnu hluboko v tobě a probudím se s tvou chutí na jazyku a potom s tím vším začnu zase od začátku, budu tě hladit a ochutnávat a poznávat a navzájem si budeme připomínat, že jsme krásně živí.“

Shannon většině toho, co jí Whip vykládal, ani nerozuměla, ale bylo jí to jedno. Smyslný žár jeho pohledu a něžnost velikých rukou jí sdělily všechno, co vědět potřebovala.

Shannon zvědavě a dychtivě přihlížela, jak jí Whip rozepíná košili a pomáhá vyklouznout z rukávů. Prsa se jí napjala do tvrdých špičatých vrcholků ještě dřív, než se jich vůbec dotkl, protože ji vzrušoval už pouhým doutnajícím pohledem zabodnutým do jejího těla. A potom ji šokoval, protože sklonil hlavu a do otevřených úst postupně uchopil všechny její palce na nohou.

„Whipe!“

Vyrazil ze sebe dychtivý a nesrozumitelný zvuk, přesunul se ústy ke ztuhlé bradavce, jazykem ji obkroužil a potom vtáhl hluboko do úst.

Rytmické pohyby Whipova jazyka probodávaly Shannon rozkoší teninkou a pronikavou jako jehla a nutily ji vzepnout se mu vstříc, zatímco mu prsty naslepo pročesávala vlasy a tiskla si jeho tělo k sobě tak úzce, jak jen to nejvíc šlo. Nedýchala, nemyslela, nevnímala nic než hru jeho jazyka a úst, díky níž se jí celé tělo napínalo vzrušením a touhou po čemsi větším a ještě nemilosrdnějším.

Než Whip konečně zvedl hlavu, Shannon se pod ním svíjela a tichounce a horečně naříkala. Zadíval se na její ňadra, napjatá a lesklá od jeho úst, a přerývaně si naplnil plíce vzduchem.

„Třikrát jsem obešel celý svět,“ zašeptal chraptivě.

„V životě jsem však nespatřil nic tak krásného, jako je tvoje tělo, rozpálené a vlhké od mého laskání.“

„Já – to – nevěděla,“ vydechla přidušeně.

„Tebe ještě nikdy nikdo takhle nelíbal?“

Shannon zavrtěla hlavou a přitom nespouštěla z Whipových úst šokovaný a zvědavý pohled.

„Hodně vadí, že jsem nezkušená jako čerstvě vylíhlé kuře?“ zeptala se šeptem.

„Ale vůbec ne,“ konejšil ji Whip. „Když tě můžu učit, když sleduju tvoje reakce… Poskytuje mi to rozkoš, jakou jsem ještě nikdy nepoznal.“

Whip se opět shýbl k Shannon a dal jí další lekci ve slasti. Naučila se, že rozkoš může narůstat a narůstat, až jí tělo plane touhou tak nesmírnou, že bezmocně žadonila, aby už konečně ukončil ta sladká muka.

Tiše se rozesmál a odmítl přilehnout k ní o něco blíž.

„Kdepak, zatím ne, sladká holčičko. Ještě nám zbývá prozkoumat spoustu způsobů jak se dotýkat a líbat.“

Shannon jen nevěřícně vytřeštila oči.

Whip jí s úsměvem přejel zuby přes pyšně vztyčené ňadro a potom hned přes druhé. Pak jí jazykem přelízl oba sametové vrcholky a vychutnával jejich napětí.

Shannon bičovala slast a zbavovala ji dechu.

„Whipe?“

Ten chraptivý hlas ho sežehl jako plamen.

„Co je?“ zeptal se.

„Já to – já to nevydržím.“

„Když to vydržím já, vydržíš to taky.“

„Ale já tě přece nelíbám.“

„Ne tentokrát. Jsem příliš lačný, než abych na to mohl čekat. Ale příště, proč ne? Příště tě naučím, jak mě mučit tak krásně, až budu celý zpocený a budu se chvět chtíčem po tobě.“

Whipovy ruce se kmitaly tak bleskově, jako by se řídily přímo pohyby jeho očí. Usmíval se jako padlý anděl. Shannon cítila, jak jí z nohou kloužou poslední zbytky oblečení. Zaplavil ji stud, ale mnohem silnější byla vzpomínka na rozkoš, kterou z jeho rukou nedávno poznala.

„Takhle totiž na tom budeš, než si s tebou pohraju do konce,“ pronesl Whip tiše a zlověstně. „Budeš zalitá potem a zmučená touhou po mně.“

Pomaloučku jí přejel prsty po celé délce nohou, od kotníků až k tmavému obláčku usazenému nad jejím rozkrokem. Mohutnými dlaněmi jí kroužil po stehnech a laskáním a něžným naléháním se jí je snažil rozevřít co nejvíc, aby si ji mohl prohlédnout a dostat se až k hlubinám, v níž jí může nabídnout ještě více rozkoše.

Ale Whip najednou znehybněl, pouze hrudník se mu zvedal chvatným oddechováním.

„Myslel jsem, že neexistuje nic krásnějšího než tvoje ňadra,“ zašeptal konečně. „Ale mýlil jsem se.“

Shannon se podívala, kam směřuje jeho pohled, a úlekem vyjekla. Ležela s necudně roztaženýma nohama, nahá, bez jediné nitky, vystavená napospas jeho očím a dotekům. Podvědomě se pokusila se zakrýt, ale bylo to vyloučené. Whip si klekl mezi její kolena a rozpáčil jí nohy od sebe, přičemž jí do jedné dlaně chytil obě ruce a přidržel je jako v něžném, ale nesmlouvavém svěráku.

„Pozdě, sladká holčičko,“ zašeptal vášnivě. „Rozpoutalas ve mně něco, co se ještě žádné ženě předtím nepodařilo. Nevím, co to je, ale můžeš se proklatě najisto spolehnout, že na to přijdu.“

Špičkou jednoho prstu obkroužil těžiště Shannonina ženství, jež se mu otvíralo vstříc. Shannon se zachvěla a vzlykavě se zajíkla.

„Pověz mi ještě jednou, že mě chceš,“ požádal Whip přiškrceně.

Při těch slovech rozevřel prsty oba okvětní plátky jejího ženství a pátral po medu ukrytém uvnitř nich.

„Ano, chci!“ zasténala chraplavě. „Ach bože, ano!“

Shannon při tom výkřiku zazmítala kyčlemi a Whip prsty ochutnal žhavý, hedvábný polibek její touhy.

„Sladká holčičko,“ zašeptal, „Bože, bože, jak strašně rád cítím tvou rozkoš!“

Začala něco říkat, ale dech sejí zaklínil v hrdle, protože Whipovo laskání postupovalo stále hlouběji. Cítit ho v sobě, i když jen maličko, byl tak neočekávaný pocit, že se rovnal šoku. Zalil ji žár hraničící s bodem varu, pleť jí zrudla, rozpálila se a byla náhle citlivá až téměř bolestivě.

Nic ale nebylo tak citlivé jako místečko, které Whip zvolna hladil, třel a rytmicky prozkoumával, jako by šlo o krajinu plnou sladkých a vítaných tajemství. V Shannon začala houstnout rozkoš, nemilosrdně ji drtila, násobila se a přiměla ji vzepnout se Whipovým dotekům vstříc a rozechvět na samém okraji touhy.

Shannon zasténala a zazmítala boky v reakci staré jako sama touha, aby jí Whip mohl proniknout hlouběji do těla.

Místo toho však Whip svůj stisk povolil a vybičoval svou sílu vůle natolik, aby se jí nadále dotýkal jen mazlivými špičkami prstů.

„Ještě ne,“ konejšil ji Whip, hlas zdrsnělý zuřivým přemáháním. „Ještě nejsi připravená. Ještě jseš příliš napjatá a sevřená, sladká holčičko. A i když nevím, jak s tebou spával tvůj manžel, já si tě vezmu tak pomaloučku a něžně, aby to trvalo co nejdéle. Takhle pomaloučku a takhle něžně.“

Shannon zasténala, protože v ní narůstal tlak a slast a bičoval ji k chvějivému vyvrcholení, jež z Whipových rukou už poznala. Ale přesto, než se stačila dotknout té sladké extáze, začal opět ustupovat a couvat a nechal ji krutě neukojenou. A hned nato se vrátil a přinášel s sebou další dávku slasti, žhavé škádlení, jež jí slibovalo ráj a přineslo jí pouze hořkosladké peklo.

Zpocená a rozechvělá Shannon prosila, aby její muka ukončil. Whip zavřel oči, protože mu po celém těle vyrazil sladký pot. Už se na ni nedokázal dívat, už se jí nedokázal dotýkat a poslouchat její prosby bez toho, že by se jí konečně nezmocnil.

„Teď se drž, sladká holčičko,“ pošeptal jí rozvášněně. „Ještě chviličku. Jseš tak zatraceně sevřená. Tak rozžhavená. Ještě maličko hlouběji a –“

Najednou umlknul, jako by mu slova u úst uťal sekerou. Navztekaně a nevěřícně vytřeštil na Shannon oči.

„Ty jsi panna!“

Shannon mu pohled jen mlčky oplácela, nechápala, co ho mohlo tolik rozzuřit.

Whip prudce vyskočil a vzápětí se výhrůžné tyčil nad Shannon.

„Takže nezkušená, co?“ běsnil celý bez sebe. „Pcha! Jsi asi tak nezkušená jako pět let stará liška, ty hezká vdovičko] Namlouvala sis, že když mě nalákáš, abych tě připravil o panenství, nezbude mi než ti z výčitek svědomí nabídnout snubní prsten!“

Ohromená a třesoucí se Shannon chápala jen tolik, že vyvrcholení, po němž tak prahla, jí bylo odepřeno bez předchozího varování. Nejradši by zoufalstvím plakala a vřískala a řvala na Whipa, jenže se jí k tomu nedostávalo dechu.

Whip však s dechem podobné problémy neměl. Ani s mluvením. Za celý svůj tulácký život ještě nebyl rozzuřenější – ani zoufalejší – než teď.

„Jaké zvrhlé manželství jsi s tím starým zabijákem vlastně provozovala?“ nepřestával běsnit.

„Když já ti nerozumím!“ hlesla.

„Čerta že nerozumíš! Tichý John byl jako lovec zlata pramizerný, zato byl prvotřídní lovec lidí! Pokud jde o jejich stopování a zabíjení, když je nakonec dostihl, pak neměl na světě konkurenta!“

Shannon jen šokovaně valila oči.

„Nikdy se nezmínil –“ spustila chabě.

„Zatraceně!“ přerušil ji Whip vzteky bez sebe. „Nikdy neříkal nic, je to tak? Tichý John! Tichý jako hrobka! To byla ta jeho druhá přezdívka, jenže ta se až k tobě nedonesla! Hrobař John! Však si to jméno zasloužil, to mi věř!“

Whipův pohled přečísl Shannon od hlavy až k patě. Když se sama na sebe podívala, zalil ji stud nad vlastní nahotou. Honem poslepu nahmatala košili. Natáhla si ji a roztřesenými prsty si ji začala zapínat.

„Ten chlap musel mít v žilách místo krve ledovou vodu!“ cedil Whip nenávistně zaťatými zuby, když sledoval, jak Shannonina krásná ňadra mizí pod odřenou vyrudlou látkou. „Měl tě u sebe sedm let a skoro se tě nedotknul!“

„Jedinkrát se mě nedotknul!“

„Nikdy?“ Whip se rezavě zasmál, protože jí nevěřil ani slovo. „Dokonce i takový starý vrahoun jako on se musel vyžívat v tom, že tě vysvlékal a –“

„Tichý John byl můj prastrýc!“ vykřikla Shannon, protože jí jeho slova drásala duši do krve. „Nedotknul se mě nikdy ani jediným prstem! Nikdy, nikdy, nikdy! Dokonce mi ani nepotřasl rukou, aby mi poblahopřál, když jsem složila svou první srnu! Ani mě nezatahal za cop, když jsem procházela kolem jeho židle! Dokonce mě ani nepohladil po hlavě, když jsem se naučila dělat vdolky, jak to měl nejradši! Od maminčiny smrti jsem nepoznala jediný něžný dotek!“

Shannon si v zoufalství přetáhla přes sebe jednu z Whipových přikrývek, aby před ním co nejrychleji skryla svou nahotu.

„A potom si to ke mně přihasíš ty s těma lačnýma očima, s úsměvem padlého anděla a s něžnýma rukama,“ zašeptala zlomeně.

Shannon zavřela oči, aby se nemusela dívat na Whipovu tvář ztuhlou vztekem a pohrdáním.

„Proč jsi mi pro všechno na světě neřekla, že jseš panna?“ vybuchl na ni Whip důrazně.

„Řekla.“

„Kecy!“

„Víš ty co, táhni k čertu, tuláku! Teď hned\“ Whip se zadíval na dívku zachumlanou do špatně pozapínané košile a s jeho přikrývkou vytaženou nad boky. Teď už ničím nepřipomínala žhavou svůdkyni. Teď už neprosila o jeho ústa, o jeho ruce, teď už se s ní neobjímal a nesplýval s ní v prazákladní živočišné extázi.

Chvatně a přerývaně se nadechl a snažil se najít ztracenou sebekontrolu. Shannon vůbec netušila, oč přichází.

Ale kristepane, on to věděl!

„Kdys mi prozradila, že jseš panna?“ zeptal se Whip už méně stroze.

„Když jsme mluvili o tom, že nemám dítě.“

Whip se zamyslel, svraštil čelo a zavrtěl hlavou.

„O panenství přitom nepadlo ani slovo!“ namítl.

Shannon po něm střelila lesklým pohledem. Oči jí zářily jako safíry.

Ale byly dvojnásob studenější.

„Ptala jsem se tě, jak si můžeš být tak jistý, žes někde nenechal nemanželské dítě!“ prohlásila Shannon důrazně. „A tys mi odpověděl, že navlas stejným způsobem, jaký používal Tichý John, abych neotěhotněla já. No, a Tichý John dělal to, že –“

„Se tě nikdy ani nedotknul!“‚ dopověděl za ni Whip, který jí konečně porozuměl a uvěřil. „Na tebe ještě nesáhl nikdy nikdo. Panebože!“

„Aleluja!“ odsekla Shannon jedovatě. „Když to budu opakovat hodně dlouho, možná to konečně pochopí i tulák s šedýma očima.“

Whip otevřel ústa a vytřeštěně zíral na panenskou vdovu, jež byla celá z medu a pod jeho dotekem tála jako sníh.

„Panebože,“ opakoval zadrhlým hlasem Whip. „Já –“ Potřásl hlavou, jako by se náhle vytrhl z hlubokého spánku. „V životě by mě ani stínem podezření nenapadlo, že ty a Tichý John nejste ve skutečnosti manželé.“

„Stejně tak mě ani ve snu nenapadlo, že nepochopíš, proč jsem neotěhotněla,“ odsekla Shannon vztekle.

„Čistota. Zdrženlivost. Nejstarší způsob jak zabránit početí! Připadám si jako v bibli.“

Sotva si Shannon uvědomila, jak nesmírně je Whip otřesený, vyprchal z ní všechen hněv a vystřídala ho únava tak obrovská, že by si nejradši položila hlavu na kolena a rozplakala se. Bylo toho příliš, co musela strávit a překousnout – útok grizzlyho a strach o Whipa a jeho vztekání se kvůli tomu, že mu přiběhla na pomoc, a potom ten opojný pocit z jeho mazlení a teď zase další příval jeho hněvivého vzteku.

„Shannon?“

„Co je?“

„Co myslíš, že by se stalo, kdybych se s tebou pomiloval?“

„Co myslím? Myslím? Tuláku, když se mě dotýkáš, nedokážu přemýšlet, co by se za nehet vešlo!“

„Takže ses mě nesnažila polapit do manželství?“

Shannon pozvedla hlavu. Při scéně s grizzlym a během předehry k milování se jí copy téměř rozpletly. Dlouhé tmavé pramínky vlasů jí klouzaly po tvářích a přes prsa. Oči měla temné a nevyzpytatelné.

„Proč bych to u všechvšudy dělala?“ zeptala se užasle.

Na okamžik svou odpovědí vyrazila Whipovi dech.

„K čemu by byl ženě muž, který jí nechá v břiše dítě a potom práskne do bot a toulá se světem tak dlouho, dokud se nevrátí jen na tu chvíli, aby jí stihnul udělat druhé děcko?“ zeptala se.

„Kdybys otěhotněla, nikdy bych tě neopustil!“ prohlásil Whip mrazivě. „Snad už mě znáš dost dobře, aby ti tohle bylo jasné!“

Shannon zdráhavě přikývla. „Ty skutečně nejseš typ muže, který utíká před svou zodpovědností.“

„Takže na to jsi spoléhala? Že když budeš čekat dítě, tak neodejdu?“

V Shannon se vykřesal hněv, ale byla příliš unavená, aby vybuchla.

„Možná jsem nezkušená, pokud jde o sex, ale k životu se jako pitomeček rozhodně nestavím!“ prohlásila vyčerpaně.

„Co to znamená?“

„Těhotná netěhotná, nikdy bych se neprovdala za muže, který o mě stojí míň než o východy slunce, které dosud neviděl.“

Whip sebou při těch protichůdným emocích, jež vyčetl ze Shannonina hlasu, zmučených očí a rukou přidržujících přikrývku na její nahotě, škubnul jako pod ranou biče.

„Ale přesto by ses mi odevzdala,“ sykl navztekaně, i když sám nevěděl proč.

„To ano,“ potvrdila Shannon.

„Ale proč?“

„Co je ti po tom?“

„Protože mám strach, žes natolik nezkušená, že by sis mohla namlouvat, že mě miluješ,“ vyštěkl neomaleně.

Shannon se na Whipa podívala zpod přivřených víček.

„Tak nebo tak, je ti po tom houby, tuláku!“ odsekla. „Tohle je jenom moje starost!“

„Jenže já nechci, abys mě milovala!“ usekl Whip a každé to slovo sarkasticky zdůraznil.

„To vím.“

„Láskaje klec.“

„Jistě, to vím taky. Teď už ano. Jednou ti určitě vděčná poděkuju, žes mě naučil vystavět klec ze sluneční záře. Ale dnes ještě ne.“

Položila si obličej na kolena a přestala si Whipa všímat.

„Shannon?“

„Nech mě na pokoji, tuláku. Nemáš zájem o mé tělo, nemáš zájem o mou lásku, nemáš zájem o nic kromě východu slunce, který jsi ještě neviděl. Běž si za ním a o mě se už nestarej.“

Whip zarazil krumpáč do skály a cítil, jak mu ten úder zalomcoval celým tělem, od paží až po kotníky u nohou. Kolem se rozprskly ostré úlomky kamene a jeho zasypal oblak štiplavého rudého prachu.

Za tou skalní stěnou, do níž Whip bušil na konci kratičkého tunelu, téměř najisto nemohlo ležet nic cenného. Ty skoro neznatelné stopy zlata, za nimiž se v posledních dvou dnech dral jako šílenec, nesvědčily o ničem. Zrovna tak bylo těžké uhodnout, kam se vytratila předchozí matná zlatá stopa. Nikde nebylo vidět žádné zlomy ve vrstvách horniny, nedalo se nijak určit, kterým směrem by bylo nejlépe kopat – zda nahoru, dolů, do některé ze stran, přímo dopředu či zda zamířit na úplně jiné místo.

Reno by z téhle mizérie možná zlato vytěžil, ale mně chybí jeho zkušenosti a šestý smysl.

Není divu, že se Tichý John dal radši na lov lidí. Je to proklatě zajímavější práce než tohle oblbující bušení do skály.

Navzdory těm zapšklým myšlenkám nepřestával Whip máchat krumpáčem, seč mu síly stačily. Doufal totiž, že když bude pracovat dostatečně dlouho a tvrdě, tělo se mu přestane napínat vzrušením a výt lačností při každém pomyšlení na Shannon, jak se mu otvírá, jak se při jeho doteku chvěje vzrušením.

Sluncem rozehřátý med v mých rukou.

Kovová hrana krumpáče třeskla do horské skály.

Panna.

Whip se rozpřáhl ještě mocněji. Skalní odštěpky se rozletěly do stran.

Žhavější, sladší, divočejší než kterákoliv žena z těch, které jsem kdy poznal.

Ocel zprudka dopadla na kámen a zazvonila jako kostelní zvon.

Zatracená panna!

Whip se to nekonečné víření myšlenek ve své hlavě snažil přehlušit zvukem krumpáče třeskajícího o skálu, ale bylo to vyloučené. Už celé dva dny, od chvíle, kdy si klekl mezi ta panenská stehna a naučil se o smyslnosti víc než za celé roky, kdy byl mužem, přestal být pánem svého vlastního rozumu.

Krumpáč dopadl, kámen se odloupnul a objevila se nová vrstva tvrdé horniny. Vypadala ještě méně slibně než kámen, do kterého Whip bušil doposud.

Unaveně zaklel, napřímil se, setřel si z obličeje pot smíchaný s kamenným prachem a opět zvedl krumpáč. Nechtělo se mu vrátit se k Shannon s další špatnou zprávou o záboru Tichého Johna. Nechtěl se dívat, jak se před ním snaží ukrýt svůj strach ze samoty a zlomeného srdce. Nechtěl se rvát sám se sebou, aby se ovládl a nepopadl ji do náruče, nezačal ji konejšit a líbat, dokud by se z její ledové hrůzy nestalo zběsilé a spalující vzrušení…

Kolem poletovaly odštěpky skály a rozdíraly Whipovi pokožku. Téměř to nevnímal, natolik se zabral do zápasu s vlastním svědomím a chtíčem svého těla po panenské vdovičce, jež by mu poskytla všechno, čeho by si žádal jako muž, a vzala si od něho všechno, co by dokázal nabídnout ženě.

A nikdy by po něm nechtěla nic víc.

To proto se Whip tak sebetrýznivě bičoval k vyčerpávající práci a snažil se kopáním umlčet vlastní pýchu i svědomí. Pokud Shannon hraje tu odvěkou ženskou hru a snaží se na něho nastrojit manželskou past právě vábničkou svého medového těla, Whip zase pro změnu může hrát tu odvěkou mužskou hru a snažit se ukrást medovou nástrahu bez toho, že by sám uvízl v pasti. Otázkou zůstávalo, zda té nástraze dokáže – a má – odolat i za cenu takového vítězství.

Krumpáč znovu zahvízdnul, proťal vzduch a udeřil do vzdorujícího kamene. Náraz kovu o skálu se rozezněl vzduchem a násadou krumpáče otřásl Whipovi všemi svaly.

Whip si toho téměř nevšímal. I kdyby ho ta kamenná hora trestala sebekrutěji, teď daleko víc trpěl v drtivé pěsti neukojení a výčitek svědomí, jež ho nemilosrdně svírala při každém nadechnutí, při každém úderu srdce, při každém pohybu.

Dobře si uvědomoval, že Shannon s ním nehraje lov na manželství, že ho neškádlí, aby pak unikla a nechala ho svíjet se chtíčem. Neočekávala – a vlastně ani nechtěla – manželství s mužem jménem Whip Moran.

„K čemu by byl ženě muž, který jí nechá v břiše dítě a potom práskne do bot a toulá se světem tak dlouho, dokud se nevrátí jen na tu chvíli, aby jí stihnul udělat druhé děcko?“

Nikdy bych se neprovdala za muže, který o mě stojí míň než o východy slunce, které dosud neviděl.

A Whip to Shannon věřil do posledního písmene. Při těch slovech viděl v jejích krásných očích tolik bolesti a křivdy, že by to nedokázala napodobit ani ta nejrafinovanější koketa.

A Shannon měla do kokety daleko. Její upřímné a přímé jednání bylo stejně nehrané jako příroda sama.

„Jednou ti určitě vděčná poděkuju, žes mě naučil vystavět klec ze sluneční záře. Ale dnes ještě ne.“

Shannon možná nechápala, proč by ji Whip musel opustit, ale dobře věděla, že to udělá. To poznání jí čišelo z očí i ze slov, z jemného chvění rukou, když s ním o tom mluvila.

Whip si nepřál, aby se do něho Shannon zamilovala, jenže se tak stalo.

A teď do něho nechtěla být zamilovaná ani ona sama. Nech mě na pokoji, tuláku. Nemáš zájem o mé tělo, nemáš zájem o mou lásku, nemáš zájem o nic kromě východu slunce, který jsi ještě neviděl. Běž si za ním a o mě se už nestarej.

Whip měl v úmyslu přesně to udělat, ale před odchodem chtěl ještě zajistit Shannon bezpečí.

Krumpáč narazil na tvrdý kámen, zvučně a rezavě zazvonil, ale dalším švihem se opět vrátil, tentokrát ještě zuřivěji než předtím. Bez ohledu na to, jak nelítostně se Whip dřel, bez ohledu na to, kolik té jednolité skály změnil na suť, v Rifle Sight zřejmě nebyla naděje na nález zlaté žíly o nic větší než v koňském zadku.

S kletbou tak šerednou, že by dokázala zřítit mu na hlavu nebesa, přestal Whip tlouct do kamene a zmoženě se opřel o násadu krumpáče. Bušil do skály, jako když vzteklý honák trestá své stádo, krutě ji otloukal a vybíjel si na ní vlastní zklamání ze života obecně i konkrétně z toho kusu skály.

Když konečně popadl opět dech, odložil krumpáč, sebral pušku a zamířil zpátky do tábora, třebaže slunce stálo ještě vysoko na obloze. Už měl plné zuby toho, že se tak dřel na záboru, na kterém by i slepec poznal, že je prázdný jak cecky pošlého medvěda.

S puškou na jednom rameni a s bičem ovinutým kolem druhého ramene zamířil Whip od ponurého studeného soutoku pramenů z tajícího sněhu, jež se odtud řítily dolů ke Grizzlí loučce. Odtud sice na louku nedohlédl, ale znal směr stejně jistě jako horská bystřina.

Zrovna tak měl jistotu, že na loučce na něho bude čekat Shannon. Stačila mu mezitím ohřát vodu, aby se omyl a mohl si obléknout čistou košili, kterou mu vyprala včera. Plátno bude vyhřáté od slunce a voňavé mýdlem, ale nejsladší ze všeho bude to vědomí ženské péče a obdivu a touhy, jimiž ho zalije Shannonin pohled.

Whip spěšně a jistě sestupoval po kamenitém svahu u ústí rokle, kde se skály dosud prochladlé po nedávné zimě začínaly odívat nepředstavitelnou krásou. Vrby, zakrslé osiky a větrem ošlehané borovice rašily ve všech odstínech zeleně všude, kde ve skalních srázech uvízlo trochu horniny a kam mohlo aspoň trochu slunce. Ledově studený potůček vytékající z rokle se spojoval s ostatními pramínky vody z roztátého sněhu a postupně vytvářel potok protékající Grizzlí loučkou. Na strmém úbočí měkce přecházejícím do vysokohorské louky oslnivě svítily nachové a šarlatové a žluté a bílé květy.

Whip se s úsměvem vynořil do oslepivé sluneční záře na louce. Čekal, že sotva se ukáže, zaslechne Shannonin veselý hlas volající pozdrav na přivítanou. Neozvalo se však nic, žádné volání, žádné vítání. Zamračil se a spěchal k tábořišti.

Dnes přicházím dřív, ale Shannon by tu měla být. K čertu, kam jinam by šla?

Ledaže by se něco nečekaně zvrtlo. Mohl se ukázat další grizzly nebo…

Whipovi projelo tělem zamrazení, jež nijak nesouviselo s chladem pronikajícím skrze propocenou látku. Očima čirýma a ledovýma jako voda z roztátého sněhu propátrával každičký stínek na louce.

Ani si sám neuvědomil, že se hnul, dokud mu odřená, tvrdá rukojeť biče nevklouzla do levé dlaně a u nohou nezaslechl neklidné syčení svíjející se kožené žíly. Pravou ruku sevřel kolem pažby pušky, ukazováček připravený na spoušti, a očima horečně a pozorně pátral po terči. Jakmile by ho spatřil, nemusel by si pušku ani přehazovat do druhé ruky. Už dávno se naučil, jak je užitečné umět střílet stejně dobře oběma rukama.

Támhle. Na tom opačném konci loučky. Pohyb.

Whip se plavně natočil tváří k místu, kde se odehrávalo cosi podezřelého.

Tichou letní loukou se náhle rozsypaly perličky zurčivého veselého smíchu, bublajícího průzračně jako horská bystřina. Zčistajasna vyrazila z osikového mlází Shannon s Krasavcem v patách. Obrovský lovecký pes dohonil svou paní třemi mohutnými skoky, vrhl sejí do cesty a přiměl ji, aby se na místě zastavila. Rychle jak srna se Shannon opět obrátila a řítila se nazpět do mlází. Krasavec se opět pustil za ní, skočil před ni ještě dřív, než se dostala k cíli, a znovu ji přinutil změnit směr.

Hra pokračovala tak dlouho, dokud Shannon nebyla smíchy celá bez dechu, takže se už nevzmohla na jediný krok. Objala Krasavce kolem krku a hladila ho a mazlila se s ním, až se opět vzpamatovala. Potom psovi nařídila, ať zůstane na místě, a odplížila se nazpátek do osik. Krasavec s jazykem vyplazeným v dovádivém psím úsměvu sledoval bystrýma očima Shannon mizející mezi stromy.

Whip se díval také, nehybný a rozbolavělý pocity, jež neuměl pojmenovat.

Z osikového mlází vyletěl kámen a s žuchnutím dopadl vedle Krasavce. Zřejmě to byl signál pro znovuzahájení hry, protože pes vyskočil a s čenichem těsně u země se tryskem hnal po stopě své paní. Za okamžik zvíře zmizelo v zeleni.

Whip s úsměvem vyčkával, protože uhodl, co se bude dít dál: honička a tichý smích oběti neboli Shannon, kterou pes v mžiku objeví.

Po pár minutách zaslechl smích a štěkot a v osikovém hájku bylo znát kmitání rychlých pohybů. Shannon se tryskem vřítila na louku a dlouhé nohy se jí jenjen kmitaly.

Není divu, že když mě přepadl grizzly, dostala se ke mně tak rychle. S tím psiskem se navzájem báječně trénují.

Navzdory obdivuhodné rychlosti neměla Shannon před Krasavcem šanci. Pes ji dohonil pouhými deseti předlouhými skoky, postavil sejí do cesty a skákal na ni, dokud nezměnila směr.

Whip s pobaveným smíchem zase zajistil pušku připravenou k výstřelu a ovinul si bič zpět kolem ramene, načež zamířil k dívce a tomu nebezpečnému kříženci, jenž si se svou paní hrál dovádivě jako štěňátko.

Vsadil bych se, že Shannon s Willow by spolu vycházely jako rodné sestry. Obě mají jiskru a obě se dokážou smát bez ohledu na to, jak velké mají trápení. Obě jsou tvrdohlavé a poddajné současně. Shannon by Willow mohla pomáhat s dětmi a vařením a Cal by jim všem zajistil jídlo a bezpečí. Dokonce ani Culpepperové nejsou tak pitomí, aby si začali s někým, jako je Caleb Black.

A vždycky tu ještě zbývá Reno a Wolfe, případně oba, kdyby situace začala být pro samotného Cala příliš složitá. Shannon by v jejich společnosti nehrozilo ani to nejmenší. Mohla by se přátelit s Willy a Jessi a Eve a nebyla by vydána na. milost a nemilost cizím lidem, Byla by s… rodinou.

A já bych se mohl vydat znovu na svoje toulky a neohlížet se pořád nazpátek s hlavou plnou starostí, jestli Shannon nemá hlad nebo není vyčerpaná nebo vystrašená či dokonce zraněná, zda nepotřebuje pomoc a zda si ji dokáže obstarat.

Whipovi se nad vyřešením toho zapeklitého problému ulevilo natolik, že z něho spadla i část napětí, jež ho tak krutě drásalo od okamžiku, kdy zjistil, jak nevinná je ta vdovička Shannon Connerová Smithová ve skutečnosti. S úsměvem rázně zamířil na louku.

Shannon stačil jediný pohled na muže mířícího přímo k ní a srdce jí poskočilo radostí, třebaže věděla, že nakonec jí bolestí stejně pukne. Přesto svým pocitům nedokázala poručit o nic víc, než by dokázala zakázat slunci svítání.

Během posledních dvou dní, jež uplynuly od chvíle, kdy Whip objevil její panenství, se s ním viděla pramálo. Když se za úsvitu probudila, býval pravidelně už pryč, zuřivě kopal na záboru Rifle Sight. Vracíval se až večer, když mu další práci znemožnila tma. Mezitím se stačil unavit dřinou natolik, že nezvládl víc než se umýt, naházet do sebe jídlo a okamžitě usnout jako špalek.

„Jsem ráda, že jsi dnes přišel dřív,“ usmála se Shannon. Oplatil jí úsměv. „Vážně?“ Trochu plaše přikývla.

„I když jsem pro tebe horší společník než tvůj pes?“ zeptal se nešťastně.

Znovu přikývla a šeptem potvrdila: „Ano.“

Whip se podíval na Shannoniny zrudlé tváře, na sladkou křivku jejích úst a na bezednou modř očí. Znovu si uvědomil, jak je rád, že přišel na řešení všech Shannoniných problémů, navíc řešení, které nezahrnuje nežádoucí manželství.

S kýmkoliv.

„Whipe?“

„Hmmm?“

„Copak je? Tváříš se mazaně jako liška, co ukradla dvacet slepic najednou.“

Whip se rozesmál a zalitoval, že nemůže Shannon bouřlivě obejmout. Přitom nezapomínal, že to nesmí. Jakmile by se jí dotkl, vedlo by to pouze k jedinému konci – přišla by o panenství a on by zakotvil tak hluboko a tvrdě v ní, že při vzájemném rozpojení by měl pocit, že ze sebe strhává vlastní kůži.

A rozpojit a rozloučit by se nakonec museli, protože ho zavolají dosud nepoznané východy slunce.

„Nechci ti ublížit,“ vysvětlil Whip, ale tentokrát už se neusmíval.

Shannon rázem smutně poklesly koutky úst. Znamená to, že odcházíš? To proto jsi ze záboru přišel tak brzy? To už tě ty proklaté vzdálené východy slunce zavolaly jménem?

Ale Shannon tu otázku, která ji rozdírala jako plamenný meč, nevyřkla nahlas. Nemělo cenu říkat cokoliv, Whip stejně odejde, jakmile si usmyslí. Vědomí, že ji navždy opustí, Shannon ty zbývající společné okamžiky v žádném případě neusnadnilo.

Naopak, tohle vědomí bolelo jako sama smrt – vědomí, že jí vyrve srdce z těla a nenechá na jeho místě nic než tmu, prázdnotu, kterou před Whipem neukryje, i kdyby se snažila sebevíc.

„Ale já přece vím, že mi nechceš ublížit,“ prohlásila Shannon a balancovala přitom svůj hlas tak pečlivě, jako by to byla pánev s vařící vodou. „Nedělej si s tím starosti, tuláku.“

„Ksakru –“

„Jsem plnoletá,“ nenechala ho domluvit, „a varoval jsi mě už mnohokrát, že se nechceš vázat. Pokud z toho nevyjdu bez zranění, bude to jenom moje vina, ne tvoje.“

„Ale –“

„Pojď se mnou do tábora, potřebuješ se umýt,“ opět mu skočila Shannon do řeči, odhodlaná nedopustit, aby s ní mluvil o odchodu. „Ta košile tě musí kousat jako hejno vos. Nechceš dnes povečeřet trochu dřív?“

„Ale košile mi vůbec nevadí,“ odsekl Whip. „To ty mi nedáš pokoj. Moje svědomí mi nedovolí nechat tě tady na milost a nemilost Culpepperům.“

Tak tedy neodcházej!

Ale Shannon měla dost rozumu, aby tenhle výkřik své duše zdusila v samém zárodku. Whip odejde bez ohledu na to, co mu bude radit jeho svědomí a její srdce. Na druhou stranu si ale nepřála, aby s ní zůstal za cenu vlastního štěstí, pokoje vlastní duše a srdce.

Ty dosud nespatřené východy slunce miloval mnohem víc, než kdy dokáže milovat ženu.

„Svému svědomí klidně řekni, že jsem to docela dobře zvládala ještě předtím, než jsem tě vůbec poznala,“ prohlásila.

„Nic jsi nezvládala!“

„Jakpak to můžeš vědět?“ zeptala se logicky. „Nebyl jsi tady.“

„Čert tě vem, Shannon –“

„Jasně. Čert mě vem.“

Po těch slovech zamířila nazpět k tábořišti. Krasavec a Whip šli vedle ní.

„Jak šlo dneska kopání?“ vyptávala se.

Whip nevrle zavrčel: „Hůř než včera a lip než to půjde zítra.“

Snažila se přijít na nějakou povzbudivou odpověď, ale selhala. Strach o vlastní budoucnost byl příliš silný. A přesto kdyby se o svých obavách zmínila, Whip by si to vyložil v tom smyslu, že ho chce vlákat do manželství, že ho přiková najedno místo splněním svých vlastních snů, zatímco ty jeho zamkne do klece.

„V Rifle Sight zlato nenajdu!“ usekl navztekaně. „Rozhodně ne zítra. Ani pozítří. Nikdy.“

Shannon klopýtla, ale zachytila rovnováhu dřív, než se jí Whip stačil dotknout.

„Jsou tu ještě další zábory,“ procedila zbledlými rty.

„Tvrdilas, že Rifle Sight je nejlepší.“

„Třeba jsem se spletla.“

„Třeba. Ale já dostal lepší nápad.“

„Jaký? Načerno kopat na cizím záboru?“ zeptala se trpce.

„Tohle bych přenechal Culpepperům, zrovna tak jako vylupování bank a přepadání vlaků bych nechal bratrům Jamesovým.“

Shannon se navzdory svému zoufalství nad jalovostí záboru Rifle Sight neubránila pousmání.

„Tak jaký máš vlastně nápad?“ zeptala se.

„Jediné skutečné bezpečí pro děvče, jako jsi ty, existuje výhradně ve městě, v domě vedle kostela, po boku pořádného a usedlého manžela a –“

„Jenže já se nechci vdávat!“ okřikla ho netrpělivě.

„– No a takové místo v kraji Colorado prostě neexistuje,“ nedal se vyrušit Whip.

„Díkybohu,“ zamumlala Shannon.

Whip si její poznámky nevšímal. Sotva začal mluvit, opět na něho plnou silou dolehlo nadšení nad nápadem poslat Shannon žít s Willow a Calebem.

„A druhé nejbezpečnější místo je pro tebe na Calebově ranči,“ sdělil jí nesmlouvavě.

Shannon po Whipovi střelila kosým pohledem, ale nepronesla jediné slovo.

„Ten ranč leží za tímhle horským hřebenem,“ ukázal Whip na západ. „Asi tak den jízdy od tvého srubu, pokud má člověk dobré počasí a dobrého koně. Dva dny na tvém Razorbackovi. Čtyři dny pěšky.“

„A ani vteřinu, pokud zůstanu doma,“ připomněla Shannon mile.

Whip mluvil dál, jako by nepronesla ani slovo.

„Cal a Willy – moje sestra, vzpomínáš si?“

„Cal je tvoje sestra? Vidíš a já vždycky myslela, že to je mužské jméno.“

Whip zabodl do Shannon vzteklý pohled. Nezůstala mu ho dlužna.

„Moje sestra je Willow. Caleb je její manžel!“ Whip mluvil pomalu a zřetelně, jako by byla slabomyslná. „Mají malého chlapečka a co nevidět se jim narodí druhé dítě. K ruce jim je pouze manželka Ospalého kance a ta mluví jenom indiánsky.“

„V tom případě by si měli poslat do Canyon City. Nebo do Denveru. A taky je možné, že by o tu práci stála některá jiná z tvých vdoviček. Já zájem nemám.“

Whip si jen nešťastně povzdechl a pročísl si prsty hustou hřívu, přičemž si posunul klobouk na stranu. Naštvaně uchopil jeho okraj a škubnutím jej vrátil do původní polohy. Hořce litoval, že stejně snadno nemůže do původního rozpoložení upravit i svoji náladu.

„Jenže oni by s tebou nejednali jako s placenou pomocnicí,“ vysvětloval opatrně. „Byla bys jako… člen rodiny.“

„Po zkušenostech se svou tetou bych dala přednost tomu, aby se mnou jednali skutečně jen jako s placenou sílou!“ odsekla Shannon.

„Zatracená práce! Vždyť já tím nesleduju nic jiného, než abys měla bezpečné místo k životu a kolem sebe slušné lidi, mohla si hrát s dětmi a –“

„Zapomínáš, že to je jejich domov a jejich děti!“ rozkřikla se Shannon rozrušeně. „Děkuju, ale nemám zájem! Radši si pořídím vlastní rodinu a vlastní děti, které bych mohla mít ráda!“

Představa Shannon v náručí jiného muže rozběsnila Whipa až k nepříčetnosti. Ta ryzí zuřivost jeho reakce ho vyděsila. Beze slova zaťal zuby proti neuváženým slovům, jež se mu drala na jazyk.

Ostatně, co mi je po tom, čí děti bude mít, připomínal si rozzuřeně, hlavně když ne moje!

Tyto logické a střízlivé argumenty však Whipův živočišný vztek nijak neumenšily. Radši se se zaťatými zuby odvrátil od děvčete, jež ho dokázalo rozrušit – tělesně i duševně – jako nikdo jiný na celém světě.

Tak to je prostě konec, vztekal se v duchu. Nejvyšší čas vytáhnout kotvy a jít hledat další západ slunce, dřív než mě tady spoutá, že nebudu schopný udělat ani krok.

Ale nejdřív se musím přesvědčit, že ta malá vzteklounka je v bezpečí, ať už se jí to líbí nebo ne.

Whip se beze slova odvrátil od Shannon a zamířil ke svému vlastnímu tábořišti.

Shannon si dlouze vydechla, pokračovala dál směrem k ohništi a nenápadně přitom mrkla na svoje ruce. Jemně se jí chvěly. Věděla, že stačilo pramálo a Whip by se absolutně přestal ovládat.

Neměla však tušení, čím konkrétně to zavinila.

„Strašná škoda že neumíš mluvit, Krasavce. Jsi přece mužský. Možná bys mi dokázal vysvětlit, co jsem vlastně provedla.“

Obrovský ježatý lovecký pes něžně strčil Shannon čumák do dlaně. Neměl tušení, co jeho paní trápí, ale dobře vytušil, že není ve své kůži.

„Vždyť jsem mu přece zdvořile poděkovala, že mi nabídl pohostinství v domě své sestry, ne?“

Krasavec vyplázl jazyk a zlehka funěl.

„No dobře, tak dvakrát zdvořile to možná nebylo,“ připustila Shannon, „ale rozhodně to nebylo hrubé. Nejsem ani zdaleka tak nezdvořilá, jak se chová on.“

Pes naklonil hlavu ke straně a s ušima vztyčenýma se zahleděl Shannon přímo do očí, jako by jí chtěl něco povědět.

„Jo, kdybys tak uměl mluvit,“ povzdechla si utrápeně. „Jenže to neumíš. Jak to tedy vypadá, budu se muset Whipa sama zeptat, proč se tak naštval, když jsem mu řekla, že bych si přála vlastní domov a vlastní děti. Copak jsem po něm chtěla, aby mi něco z toho poskytl on sám!“

Neklidná, zmítaná mezi pocity vzteku a křivdy, se Shannon pustila za Whipem.

Sotva však dorazila do jeho tábora, všechny její otázky se jí ihned vykouřily z hlavy, protože Whip rázně, zručně a nesmlouvavě balil svoje věci.

Ach ne! Ach Whipe, ještě mě neopouštěj!

Krátké nehty sejí bolestivě zaťaly do dlaní, jak se snažila zdusit slzy, jež se jí mocným proudem tlačily pod víčka.

Nebudu plakat. Vždyť jsem věděla, že to přijde co nevidět. Jenom mě nenapadlo, že to bude probíhat právě takhle. V hněvu.

Shannon začala cosi říkat, ale po chvilce si to rozmyslela. Nebyla si jistá, že by ji hlas nezradil a neprozradil ukrývané slzy. Mlčky se otočila a zamířila zpět k tábořišti se svými věci a plápolajícím ohněm.

Než Shannon zaslechla, jak Whipův mohutný sedák míří k ní, už se opět trochu ovládala. Whip zastavil koně a beze slova seskočil na zem.

„Odjíždíš?“ zeptala se. ho vyrovnaně.

„Přece jsem ti řekl, že se to stane.“

„Jistě.“

Shannon se podívala na své ruce, zhluboka a tajně se nadechla, aby se uklidnila, a usmála se na Whipa.

„Děkuje mnohokrát za všechno, cos pro mě udělal, Whipe. Kdyby ses ještě někdy ukázal v našem kraji – ale ne, to je nepravděpodobné. Ty nikdy nejdeš za stejným východem slunce dvakrát.“ Neurčitě mávla rukou. „Prostě ti děkuju. Ale víš určitě, že si vážně nechceš dát za svoji pomoc zaplatit? Udělals toho pro mě hodně a mně pořád ještě špetička zlata zbývá.“

Whip se zadíval na Shannoninu pobledlou tvář a třesoucí se ruce a nejradši by s ní zalomcoval a objal ji současně. Mlčky prošel kolem ní a začal balit její věci.

„Co to vyvádíš?“ zeptala se Shannon po chvilce.

„Co bys řekla?“

Při tónu Whipova hlasu sebou Shannon prudce škubla. „Vypadá to, že balíš můj tábor,“ vydechla.

„Chytrá holka.“

Whip nacpal pár hrstí zásob do koženého vaku a rozhlédl se po dalších.

Bylo to všechno.

I tohle ho nesmírně rozčílilo. Připomnělo mu to, jak těsně k vyhladovění měla Shannon před jeho příchodem a jak brzy se dostane na dno po jeho odchodu.

Ledaže by vzala tu práci u Willow.

„Proč vlastně balíš i moje věci?“ zeptala se Shannon důrazně.

„Protože pojedeš se mnou.“

Shannon zavřela oči. Nesmíš se nechat vytočit tulákem, který nepozná lásku, ani když o ni zakopává na každém kroku.

Když Shannon opět oči otevřela, čišela z nich stejná zuřivost jako z Whipových. Ze slov však nikoliv. Volila je pečlivě, hovořila tiše a nesmírně zřetelně.

„Tys mi asi pořádně nerozuměl,“ pravila. „Nepůjdu jinam než do Rifle Sight hledat zlato.“

„Ale? A než nějaké najdeš, tak budeš jíst nejspíš trávu, co?“

Shannon zamžikala. „To ne.“

„V tom případě pojedeš se mnou odtud do srubu, jako by ti za patama hořelo. Na záboru totiž nezbylo ani tolik zlata, aby to udrželo naživu jednu malou tvrdohlavou hloupou holku, jako jsi ty!“

„Jen si nedělej starosti. Pro tu malou tvrdohlavou hloupou holku bude zbytek zásob stačit ažaž, pokud tu nebude jeden obrovskej a zabedněnej chlap s mizernou náladou a žravej jako navztekanej grizzly, co –“

Najednou si Shannon připomněla, že si slíbila, že kvůli tomu mezkovi v lidské podobě nebude ztrácet nervy.

„Prostě na další den kopání tu zásoby stačí,“ pronesla s hraným klidem.

Whip se zadíval na oblohu ztěžklou mračny a obrátil se k Shannon.

„Do zítřka se strhne bouře, že by se v ní utopil i Noe,“ řekl. „Kdybys byla chytrá malá holka, hodila bys zadkem, aby ses dostala co nejdřív někam pod střechu.“

„Chytrá malá holka nejsem –“

„Sbal se!“ poručil Whip.

„– s takovým zabedněncem, který si nevidí ani na špičku nosu!“

„Sbal se!“ opakoval Whip, tentokrát už zlověstně.

Shannon se ani nehnula.

Whip zuřivě zaklel a pohlédl jí do tváře.

„Tak o mně budeš tvrdit, že jsem tvrdohlavej zabedněnec,“ pronesl mrazivě. „Přitom jseš stokrát horší než já. Copak ti to ještě nedošlo?“

„Má cenu dohadovat se o tom, kdo z nás tvou je tvrdohlavější? S tebou pryč zkrátka nepojedu a bašta!“

„Podívej, dohaduju se s tebou moc rád, ale momentálně na to nemáme čas a hlavně tím nic nezměníme. V Rifle Sight prostě není žádné zlato, tečka. Blíží se bouře, tečka. A není tady dost zásob, abys tu vydržela, než se počasí zase vylepší, tečka!“

Shannon by nejradši pokračovala v hádce, ale moc dobře věděla, že Whip má pravdu. Měla tolik práce hrou s Krasavcem a odmlouváním Whipovi, že docela přehlédla, co se děje na obloze.

Nakonec se tedy elegantně zvedla z trávy. Plavnost jejích pohybů byla v příkrém rozporu s těmi nehezkými mužskými hadry, jež jí visely na těle.

„No dobře,“ zabručela neochotně. „Tak já s tebou tedy pojedu, ale jenom ke svému srubu.“

„Nemusíš mi prokazovat žádné laskavosti, ano?“

„V tomhle směru buď klidnej, tuláku.“

Přestože byli na sebe příšerně naštvaní, při balení společně pracovali na rušení tábora a beze slova dělali všechno nezbytné.

Než byl nákladní kůň naložený zavazadly a Razorback osedlaný, většina Shannonina vzteku se přetavila do němého a ochromujícího smutku. Pochybovala však, že Whip prožívá podobné pocity. Když vyhazoval sedlo na hřbet svého koně, rty měl pořád ještě pochmurně sevřené a oči přimhouřené vzteky.

Krasavec pobíhal kolem koní a muly, zatímco všichni sestupovali po nezřetelné stezce klikatící se po horském úbočí. Ke srubu dorazili rychle a v mlčení, nad nímž se

Shannon svíralo srdce. A Whip nepromluvil dřív, dokud se nezastavili u dveří srubu.

„Běž nabrat nějaké zásoby a já zatím zkontroluju nákladního koně. Mám dojem, že na levou přední nedošlapuje plnou váhou.“

Shannon sesedla a vešla do srubu. Moc zásob tam už nezbývalo, ale před Whipem by jich nezapřela ani hrstičku. Koneckonců to byl on, kdo je nakoupil a postřílel tolik zvěře. Ona sama neměla na práci nic jiného než vařit a dosyta jíst.

Sbalila všechno, ve srubu nechala zásoby pouze najeden den. Kožený vak pak donesla Whipovi. Koženými řemeny ho přivázal na nákladního koně.

„Hotovo?“ zeptal se.

Shannon mlčky přikývla.

Whip se vyhoupl do sedla a podíval se dolů na Shannon. Bolest v její tváři byla téměř hmatatelná.

„Tak, sladká holčičko,“ pravil Whip něžně a levou rukou jí pozvedl bradu, aby jí viděl do obličeje. „Začni se hezky usmívat. Lidi tak tvrdohlaví a horkokrevní jako my se prostě musí čas od času pohádat. Na tom není nic tak hrozného, nemyslíš?“

Shannon věnovala Whipovi rozechvělý úsměv. Rty se otřela o hebkou kůži jeho cestovní rukavice.

„Děkuju,“ zašeptala tichounce.

„A za co?“

„Ze neodjíždíš v hněvu. Já… já bych to asi nesnesla… nejenom nevědět, kde jsi, ale navíc se trápit, žes mě opustil příšerně rozzlobený.“

Na okamžik nedokázal Whip myslet na nic jiného, než jaká by to byla krása, kdyby mohl Shannoniny rty cítit na ústech místo na kožené rukavici. Potom mu ale došel význam jejích slov.

„Jenže ty přece budeš vědět, kde jsem!“ prohlásil důrazně. „Pojedeš se mnou.“

Naděje proťala Shannoninu duši jako blesk.

„Vážně?“ vydechla.

„Na to vem jed.“

„A kam to jedeme?“

„Na Calův ranč, přesně jak jsem řekl.“

Shannon zavřela oči a bojovala s touhou přijmout Whipovu nabídku, jen aby ještě chvíli mohla být s ním.

„Ne, děkuju za tvoji starostlivost,“ odpověděla mírně. „Ale musím pracovat na ostatních záborech a starat se o toho čerokézkého šamana a lovit vysokou a –“

„Kristepane na nebi, ty ale vážně umíš člověka vytočit!“

„– A navíc Krasavec nevychází moc dobře s cizími lidmi,“ dořekla Shannon pořád stejně nevzrušeným hlasem. „Zůstanu tady, kam patřím.“

Whip se upřeně díval na tu útlou a zarputilou dívku. Proti své vůli musel její odvahu obdivovat, i když ho doháněla k šílenství.

„Co myslíš, že mi brání tě popadnout, přivázat k sedlu té staré muly a odvézt tě, kam se mi zachce?“ zeptal se zachmuřeně.

„Zdravý rozum.“

Whip zaváhal a potom se syknutím vydechl.

„Ty mi budeš vzdorovat na každém kroku, je to tak?“ zeptal se.

„Protože s tebou nikam nepojedu, těžko může být řeč o nějakém vzdorování, nemyslíš? Občas míváš trochu dlouhé vedení, Whipe.“

Shannon vůbec nezaregistrovala, že se Whip pohnul. Zčistajasna ji kolem pasu objímala pevná paže a jediným trhnutím ji vytáhla do vzduchu. Whip ji k sobě tiskl s takovou lehkostí, že ji to navztekalo, třebaže současně jí tělo zahořelo jako v jednom ohni.

Ale stejně tak to rozpálilo i Whipa. Poznala to na prudkém rozšíření jeho zorniček, cítila to v tuhém napětí jeho těla, chutnala to v žhavém polibku, který ji nutil se chvět a vinout se k němu a šeptat o své pošetilé lásce k tomu tulákovi.

„To nejde,“ vyhrkl Whip drsně a nenáviděl přitom sebe i dívku, která ho pozorovala zamilovanýma očima. „Nezůstanu tady. Nemiluju tě.“

„Nikdy jsem po tobě nechtěla –“

„Čerta žes nechtěla!“ vybuchl rozzuřeně. Whip spustil Shannon zpátky na zem tak rychle, až zavrávorala. Vytasil nůž a jediným švihem přesekl provaz, který poutal nákladního koně k jeho vlastnímu sedlu.

„Toužím po tobě přímo k zešílení, ale odmítám ti zaprodat svou duši. Taková je totiž láska, sladká holčičko. Vzdát se vlastní duše, zaprodat ji.“

Odcouval s koněm od Shannon, prudce škubl uzdou a otočil ho lak rychle, až se zvíře vzepjalo na zadní, a prudkým cvalem se rozjel přes mýtinu.

„Whipe!“ vykřikla Shannon. „Já jsem – Já jsem tě vážně nežádala o tvou lásku!“

Nedolehlo k ní však nic než vzdalující se dusot koňských kopyt.

Teprve když Whip zmizel z dohledu, všimla si Shannon, že jí tu nechal svého nákladního koně se všemi zásobami. Zadívala se koni do trpělivých hnědých očí a musela sebrat všechny své síly, aby se nerozplakala smutkem, který ji zalil jako ledový vodopád.

I když se na ni Whip nevýslovně hněval, přesto mu na jejím blahu záleželo víc než na vlastním.

„Whipe!“ zvolala naříkavě Shannon. „Vrať se! Za to, že tě miluju, přece nemůžu o nic víc, než ty můžeš za to, že mě nemiluješ!“

Odpovědělo jí pouze ticho, v němž jako by ještě doznívala Whipova poslední slova na rozloučenou. Zbyla jí jen samota.

Toužím po tobě přímo k zešílení, ale odmítám ti zaprodat svou duši. Taková je totiž láska, sladká holčičko. Vzdát se vlastní duše, zaprodat ji.

Krasavec pošťouchl Shannon čumákem a hrdelně zakňučel. Ten pohyb a zvuk ji konečně přivedly k rozumu a připomněly jí, že stojí před srubem a na tváři jí studí slzy. Zhluboka se nadechla a soustředila se na dlouhý seznam věcí, které musí během léta stihnout, aby se důkladně připravila na nadcházející zimu.

Pláč na ten seznam rozhodně nepatřil. Jednou rukou podložila Krasavci mohutnou bradu a druhou rukou ho něžně podrbala mezi ušima. Bystré vlčí oči zářily slastí. Pousmála se, uhladila psovi hustou srst a přitiskla se mu tváří k širokánskému čelu.

„Však já to zvládnu. Krasavce,“ pošeptala mu. Narovnala se a psího kamaráda pustila z objetí. „Utíkej si ulovit něco k večeři a já zatím odsedlám mulu i koně a půjdu je pustit na louku.“

Krasavec stál a s hlavou nakloněnou k rameni si Shannon zkoumavě prohlížel.

„No tak, běž, chlapečku, já přece vím, že máš pořádný hlad. Tam na Grizzlí loučce na tebe nikdy moc nezbylo. Ať už tě nevidím.“

Mávnutím ukázala ve směru louky a lesa za srubem a znovu zopakovala svůj přátelský příkaz.

Krasavec se po chvíli rozmýšlení obrátil a odklusal k okraji louky. Shýbl čumák k zemi a pak začal přebíhat sem a tam, aby chytil pach zvěře.

Shannon se obrátila k mule a k nákladnímu koni. Odsedlala mulu, sundala jí uzdu a přehodila jí jen ohlávku. Potom se obrátila ke koni. Když rozepínala přezky na popruzích, jež na něm přidržovaly vaky se zásobami, cítila, jak se jí v očích opět sbírají slzy. Ty popruhy zapínaly a utahovaly Whipovy ruce, ten náklad na koňský hřbet zvedaly Whipovy ruce, nákladní sedlo připevnily Whipovy ruce, pokrývku pod sedlem uhladily Whipovy ruce, uzdu koni nasadily Whipovy ruce.

„Nemysli na to,“ přikazovala si šeptem Shannon. „Musíš toho ještě tolik udělat! Brečet nad tvrdohlavým tulákem nemá cenu, nic si tím neusnadníš.“

Shannon se snažila pospíchat, ale proti její vůli jí ruce otálely na všech předmětech, kterých se dotkl Whip, ale nakonec bylo přece jen všechno uklizené a zvířata se pokojně pásla na protější straně mýtiny, kam je zavedla pořád ještě celá nešťastná, svázala jim přední nohy a nechala je užívat si sladkou trávu.

Zrovna když se odtud vracela do srubu, zaslechla, že Krasavec vybuchl zuřivým štěkotem. Srdce jí klopýtlo a hned se zase splašeně rozbušilo.

Takhle Krasavec vyváděl, jen když se do blízkosti srubu dostali zcela cizí lidé.

Shannon strnula na místě, a zatímco se v duchu proklínala kvůli tomu, že ze samého zmatku nad Whipovým odjezdem si zapomněla vzít ze srubu pušku, pozorně pohledem prozkoumávala okraj lesa, zda nezahlédne známky po blížících se osobách.

Náhle z houští prudce vyrazily dvě dlouhonohé muly a tryskem se řítily směrem k Shannon. Ta se obrátila na patě a vystřelila ke srubu, aby hned vzápětí zjistila, že cestu ke spásné pušce, kterou si tak hloupě zapomněla vzít s sebou, jí zahradili další dva Culpepperové.

Shannon neztrácela dech voláním o pomoc. Beztak poblíž nikdo nebyl s výjimkou Krasavce, a ten ji už stačil varovat. Podívala se na dvoustranný útok těch špinavců a pustila se směrem k lesu, přičemž se v duchu zoufale modlila, aby se k úkrytu v zeleném houští stačila dostat dřív, než ji dohoní rychlonohé muly.

Neuběhla však ještě ani půlku cesty a už jí dusot podkov zněl v uších zlověstně hlasitě. I když se snažila zrychlit ještě víc, bylo jí předem jasné, že běží prohraný závod. Nebyla prostě dost rychlá, aby se dostala k lesu dřív, než jí čtyřlístek darebáků definitivně odřízne cestu.

Natáhla se po ní dlouhá šlachovitá raka a chytila ji v podpaží. Darcy sice neměl dost sil, aby svou kořist vyzvedl do sedla, zato ji pevně držel bez ohledu na to, jak zběsile kousala a škrábala a vřískala.

„Clim měl pravdu,“ zahýkal Darcy a zpomalil svou mulu. „Pod těma hadrama je to pěkná šťabajzna!“

Beau jen něco zavrčel. Takhle nějak si představoval svou pomstu už od okamžiku, kdy mu přesně mířená blesková rána býkovcem roztála ret.

„Ani hnout, kočičko!“ zasyčel Darcy. „Jsem na tebe připravenej tak báječně, že už víc připravenej bejt ani nemůžu, ale to víš, první kolečko si dá Beau, páč je nejstarší a tak vůbec. Já jsem třetí v řadě, takže si šetři síly, dokaď – auuuuíúV.“

Darcy svůj proslov zakončil šokovaným a zděšeným řevem, protože Krasavec na něho skočil zezadu a vrhl se mu přímo po hrdle.

Darcy okamžitě pustil Shannon, aby se mohl bránit. Sedmdesátikilogramové psí tělo dopadlo na psance drtivou silou a srazilo ho ze sedla přímo na zem.

Krasavec na špinavce skočil a vrčel a kousal jako smyslů zbavený.

Shannon přistála o kus dál na všech čtyřech. Od zápasících ji oddělovala vylekaná mula. Sotva však dopadla na zem, už se zvedala a znovu utíkala. Přitom křikla na Krasavce, aby přestal útočit a utíkal pryč spolu s ní, protože jí bylo nad slunce jasné, že Culpepperové by s jejím věrným psem neměli sebemenší slitování.

Přesně v okamžiku, kdy Shannon doletěla k lesu, se ohlédla přes rameno. Na zemi se v jednom běsnícím klubku dál rval Darcy s Krasavcem. Beau byl v sedle a v rukou držel tasený šestiranný kolt. Hlavní mířil na Krasavce, připravený střelit při sebemenší šanci na úspěch.

Bylo nevyhnutelné, že zvíře zastřelí.

Shannon se po tváři rozlily slzy a dech jí bolestivě rval plíce. Vběhla do lesa a využila tak šanci, kterou jí svou obětavostí poskytl Krasavec. Při běhu se modlila, aby se jí podařilo oběhnout úbočí hory dokola zpátky ke srubu, proklouznout dovnitř jeskyní a dostat se k pušce dřív, než na pomoc Krasavci bude příliš pozdě.

Shannon se do svahu pod srubem stačila vyškrábat sotva kousek, když Beaův šestiraňák spustil střelbu.

Na jednom z mnoha brodů přes říčku Avalanche Creek přitáhl Whip koni prudce uzdu. Kůň nešťastně hryzal do udidla, ale poslušně zůstal stát.

Whip se pozorně zaposlouchal, nehybný až na oči, jimiž propátrával stíny a les ve všech směrech. Nezahlédl a nezaslechl však nic, co by vysvětlovalo jeho hluboký nepokoj.

„Fantazíruješ, starý brachu,“ zabručel.

Přesto však nadále slyšel Shannonin hlas, jak volá jeho jméno s každým zavanutím větra, s každým zašuměním lesa, s každým zavířením vody ve skalních bystřinách.

Whipe, já jsem ti vážni nežádala o tvou lásku/

Mohutné ruce zaťal v pěst.

„K čertu s tebou, Shannon! Vždyť mě drásáš na kusy!“ Miluju ti, tuláku.

Whip zavřel oči. Prsty měl tak křečovitě zaťaté do otěží, že ho řezaly dokonce i skrz tlusté jezdecké rukavice.

„O tvoji lásku nestojím!“ syčel mezi zuby. „Nechci se cítit k někomu připoutaný. Nedokážu zůstal na jednom místě, sladká holčičko!“

Náhle jeho kůň vztyčil uši a prudce obrátil svou elegantní šedou hlavu, aby se podíval na cestu, po které právě přijeli.

I jezdec cosi zaslechl.

Vzadu, v blízkosti Shannonina srubu,

z šestiranného koltu. A Shannon tenhle druh zbraně nevlastnila.

Zato Culpepperové ano.

Whip rázně obrátil koně a pobídl ho do trysku. Kůň vyrazil jako střela a Whip si za jízdy překontroloval, že opakovači pušku má bezpečně v pouzdře. Existovaly chvíle, kdy bič všechno sám nezvládl. Whip si byl jistý, že tahle chvíle právě nastala.

Whip se sklonil těsně ke koňské šíji a hnal zvíře nemilosrdnou rychlostí. Kolem nich se míhaly skály a stromy, ale Whip si zoufal, protože mu to pořád bylo málo, pořád mu připadalo, že se pohybují hlemýždím tempem, že zůstávají trčet na jednom místě, zatímco on by potřeboval přeletět na místo boje střelhbitě jako orel.

Byl by zaprodal čertu duši, jen kdyby se stačil dostat k Shannon dřív, než jí Culpepperové stačí ublížit.

Jeho spolehlivý kůň Sugarfoot se řítil vzhůru po svahu proti proudu Avalanche Creek, letěl přes skalky a průrvy a padlé tlející kmeny vražednou rychlostí, aniž by zvolnil krok či zaváhal. Když les opět zhoustl, Sugarfoot zpomalil jen natolik, aby se stačil v trysku vyhýbat přírodním překážkám nahodile roztroušeným po cestě. Potůčky vody z tajících ledovců na horských štítech, balvany, padlé kmeny a trouchnivějící pařezy, to všechno se pod kopyty zběsile cválajícího koně jenjen míhalo.

Whip se držel na koni jako pružná kočka, pevně usazený v sedle bez ohledu na to, jaké překážky kůň musel překonávat, stále připravený včasným přitáhnutím uzdy usnadnit Sugarfootovi obtížný skok.

Zrovna když kůň přeskakoval paseku posetou padlými tlejícími kmeny, ozvaly se zpředu další výstřely, ale tentokrát z mnohem větší blízkosti než poprvé. Nebylo pochyb, že jde o šestiranný kolt. Vlastně hned o několik šestiranných koltů.

V odpověď se však neozvala žádná puška.

To znamenalo, že Shannon střelbu neopětovala. Proč?

„Utíkej, ty zatracenej sedáku!“ cedil Whip skrze zaťaté zuby. „Utíkej!“

Svůj rozkaz podtrhl ještě ostruhami. Sugarfoot natáhl šíji a vydával ze sebe všechny své síly. Ohon za ním vodorovně vlál, nozdry měl vzedmuté a letěl lesem střemhlav, bez ohledu na svou bezpečnost. Stačil jediný nesprávný krok, jediná chyba a muž i kůň by se naráz změnili v klubko zlámaných údů a těl.

Whip to věděl, ale nedbal. V duchu si připomínal, jakými pohledy si Culpepperové měřili Shannon – ještě oplzlejšími, než byly ty jejich špinavé žvásty.

A teď jim padla do rukou.

Stromy před ním prořídly a prozradily tak Whipovi, že mýtina je těsně před ním. I když měl sto chutí pustit se tryskem přímo ke srubu, uvědomil si, že by to byla pošetilost. Kdyby se dostal do křížové palby všech čtyř Culpepperů, nebyl by Shannon příliš platný.

Neměl sebemenší pochyby, že za tou melou stojí právě Culpepperové.

Whip prudce trhl uzdou. Kůň přidřepl na zadek a se smykem zabrzdil ve spršce hlíny a jehličí. Louka se světlela pouhých deset metrů před nimi. S puškou připravenou v ruce a s bičem přes rameno si Whip kopnutím vyprostil chodidla ze třmenů a seskočil na zem. Sotva dopadl, už se pustil do běhu.

Než se dostal ke kraji mýtiny, vyletělo však ze stínu laso a zachytilo ho za chodidlo. Při pádu se převalil a stačil si nohu osvobodit, přičemž se jediným šelmím pohybem opět dostal do Stoje.

Jenže už bylo příliš pozdě.

Sotva se postavil, hleděl přímo do hlavně šestiranného koltu Floyda Culpeppera. Whip poznal, že to je Floyd, protože bandita držel zbraň v levé ruce. Pravé zápěstí měl ovinuté hadry, zřejmě obvazy, jež kdysi mohly být čisté, ale to už muselo být dávno.

Světle modré oči těkavě sledovaly Whipa se zlomyslným potěšením.

„No pocem, Clime. Darcy měl proklatou pravdu, když tvrdil, že tenhle frajírek si to přihasí nazpátek v tu ránu, jak uslyší střílečku.“

Po bratrově boku se objevil Clim a odplivl si hnědou tabákovou šťávu.

„No jo, a já ho podezříval, že mě chce akorát připravit o spravedlivej podíl na tý šťavnatý vdovičce,“ pokyvoval Clin.

Do Whipa vjel vztek a ještě něco navíc, pocit, jako by mu rvali vnitřnosti z těla, jako by mu obnažili přímo duši a nechali ho nahého, neživého a k zešílení zoufalého z toho nerozumu, s jakým tu nechal Shannon o samotě.

„Kdokoliv z vás se Shannon dotkne jen malíčkem, zaplatí za to vlastním životem!“ sykl rozběsněně.

Floydův úsměv odhalil nerovné žluté zuby.

„To jsou fakt prima ušlechtilý city,“ protáhl výsměšně, „ale ty na tom, kámo, nejseš momentálně tak, abys moh dělat frajera. Koukni zahodit tu pušku, hošánku, než ti ji zarazím do chřtánu. A ten bič jakbysmet, jasný?“

Whip poslechl, ale šedýma očima nepřestával přeměřovat vzdálenost mezi Floydovou tasenou zbraní a Climovým koltem v pouzdře u pasu.

„Vidíš, že by měl nůž, Clime?“

„Nevidím, ale mě žádnej chcípáček ze Západní Virginie nezastraší, i kdyby měl v každý pazouře hnedka dvě kudly.“

„Tak padej!“ vybídl Floyd Whipa a ovázaným zápěstím trhl směrem k mýtině. „A zkus na nás nějakou kulišárnu, jako třeba zdrhat, a odprásknu tě jako zajíce.“

O tom Whip nepochyboval.

„Signál!“ připomněl Floyd Climovi.

Clim pronikavě třikrát krátce zahvízdal. Na okamžik se rozhostilo ticho.

Po pár vteřinách se ozvalo navlas stejné zahvízdání.

„Tak hejbni kostrou, hošánku,“ vyštěkl Floyd na Whipa. „Už se nás nemůžou dočkat a Beau nejni na dlouhý čekání dvakrát stavěnej, aby bylo jasno.“

Whip poslušně zamířil kupředu, ale jakousi podivně klouzavou chůzí, jež působila až nepřirozeně ladně. Váhu přenášel výhradně na prsty u nohou, připravený uskočit či zaútočit při sebemenší známce liknavosti svých dozorců. I ruce držel nezvykle, kousek od boků, s prsty lehce pokřivenými jako v uvolnění.

„Sem ti to říkal, ne?“ prohodil Floyd ke Climovi po pár metrech.

„Říkals mi co?“

„Sem ti říkal, že tendle hošánek je bez svýho podělanýho biče a pušky ouplně vedle. Poslouchá na slovo jak loveckej hafan.“

Clim zavrčel: „Zatraceně velikánskej hafan, děkuju pěkně. Ještě větší, než kterýho právě odprásknul Beau. Však bysme tu couru už dávno drželi v hrsti, kdyby ta potvora neskočila na Darcyho, zrovna když ji drapnul.“

Whip pocítil náhlou naději. Podle řeči těch darebáků se dalo soudit, že Shannon unikla, aspoň prozatím.

„Jenom se zbytečně nerozčiluj, brácho!“ konej šil Floyd Clima. „Beau má možná svoje mouchy, ale je mazanej jak sám ďábel. Tu vdovičku lapne dávno předtím, než se jí povede zdrhnout někam dál. Hergot, dyť tady ani nejni pořádně kam utýct.“

Clim si pohledem měřil muže kráčejícího před sebou. Třebaže se Whip vzdal bez odporu, ta plavná chůze neodpovídající situaci ho nesmírně dráždila.

„Proč ho docela obyčejně neodpráskneš a neskoncuješ to s ním jednou provždy?“ divil se Clim.

„Kvůli Beauovi,“ vysvětlil Floyd stručně. „Má na tohodle kámoše parádní pifku. Nebo ty by sis snad troufal Beauovi říct, že si s tímhle hošánkem nemůže užít kapánek srandy jen proto, žes mu ho vlastnoručně odprásknul?“

Climovo hrdelní zabručení bylo zcela nesrozumitelné.

Whip pomalu vyšel ze stínu lesa do plné sluneční záře lesní mýtiny.

Pro děvče, jemuž se podařilo proplazit se tunelem skrytým skalnatou sutí do jeskyně Tichého Johna a odtud až do srubu, bylo Whipovo objevení kombinací splněného snu a noční můry.

To přece nemůže být Whip! Ten ujel!

Pohled na Whipa v roli zajatce bratrů Culpepperových přimělo Shannon odtrhnout myšlenky od starostí o Krasavce a soustředit se na vlastní záchranu, protože jenom tak bude schopná zachránit i Whipa.

Pořád ještě celá bez sebe úžasem, že se Whip vrátil, se Shannon předklonila a opět se podívala škvírou v nedoléhající okenici.

Nemýlila se. Sluneční paprsky se mu odrážely od vlasů žlutých jak kukuřičné šustí a obkreslovaly pevnou linii svalnatých končetin a širokých ramen. A slunce Shannon rovněž prozradilo, že Whip má prázdné ruce, že nemá jedinou zbraň.

Neměl dokonce ani svůj bič ovinutý kolem ramene.

Shannon se musela hryznout do rtu, aby zadržela výkřik a nedala Whipovi vědět, že není sám, že mu přijde na pomoc. Jenže tohle zvolání by bylo stejně pošetilé jako chůze bosýma nohama po rozžhavených uhlících.

Shannon se chvatně odvrátila od okenic, zamířila k hlavnímu vchodu a z kolíku sundala zavěšenou pušku. Užuž natahovala ruku, že pootevře dveře, když tu přímo za srubem zaslechla hlas.

„No neříkal jsme vám, že ho dostaneme?“

„Aby ne! Vběh nám do náruče sám, jako by se nás ani nemoh dočkat!“ chlubil se kdosi z louky o kus dál.

S divoce bušícím srdcem sklonila Shannon pušku a těžkou závoru na dveřích nechala opět tiše zapadnout na původní místo. Po špičkách se vrátila k okenici a znovu vykoukla ven.

Po louce kráčel ke srubu Whip. Za ním zvolna jeli dva muži na mulách. Další muž stál sotva tři metry ode dveří srubu a pozoroval blížící se trojici. Rozedrané oblečení na nejblíže stojícím muži a krvavé stopy na jeho obličeji i pažích Shannon neomylně prozradily, že to je právě ten Culpepper, který ji předtím polapil, ale nakonec se musel vypořádat s Krasavcovým útokem.

Shannon při pomyšlení na svého věrného psa křečovitě sevřela pažbu pušky. Nakonec se však přiměla myslet na to, co se děje teď a nyní, na nebezpečí hrozící Whipovi i jí samé.

Bohužel jí nezbývalo dost času, aby se tunelem vyplížila z jeskyně ven a po svahu obešla srub, a tak se dostala Culepperům do zad a zaskočila je. Ať už se rozhodne podniknout cokoliv, musí to provést odtud.

A hned.

Mohla bych otevřít dveře srubu, zamířit na muže, který mi bude nejblíž, a vystřelit z obou hlavní najednou.

Shannon zamračeně zvažovala tuto možnost. Nebylo pochyb, že tímto způsobem by vyřadila jednoho psance z boje, ale Whip zůstával v zajetí těch zbývajících Culpepperů, kteří by ho pravděpodobně odpráskli dřív, než by stačila znovu nabít pušku.

Navíc nesměla zapomínat na čtvrtého ze zlotřilých bratrů. Určitě bude někde poblíž. Pravděpodobně obchází mýtinu po okraji lesa a snaží se vykoumat, kam se Shannon mohla tak zčistajasna ztratit. Kdyby zaslechl výstřely, přiletěl by jako na křídlech.

Ale možná bych toho nejbližsího Culpeppera vyřídila i výstřelem jenom z jedné hlavně. Druhá by pak zůstala nabitá pro dalšího Culpeppera.

Po chvíli Shannon usoudila, že tohle je zřejmě nejlepší možnost, jaká jí zbývá. Počká, až se dva z Culpepperů dostanou na dostřel, a potom jim nařídí, aby nechali Whipa běžet. Pokud dojde až na střílení, pak Whip jistě bude mít dost rozumu, aby okamžitě padl k zemi. Vzhledem ke své síle určitě s sebou k zemi strhne jednoho z psanců a zneškodní ho.

Shannon stála u okenic, svírala pušku tak pevně, až jí zbělely klouby, a pozorovala mýtinu před srubem s ostražitostí kočky, jež číhá u myší díry. Počítala každý krok, o který se Whip se svými vězniteli přibližoval ke srubu. Pokud by jí obzvlášť přálo štěstí, pak by se Whipovi podařilo nějak se od té skupinky odpojit. Potom by si nemusela dělat starost, že ho omylem zraní, až z dvouhlavňovky vyletí prška nábojů.

Pomaloučku a opatrně – okenici otvírala jen po milimetrech – si Shannon opřela hlaveň pušky o okenní parapet, zlehka položila ukazováček na jednu ze dvou spouští a vyčkávala. Na mušku si vzala muže, který koltem mířil na Whipa.

„Jsou nějaký zprávy o tý holce?“ zeptal se Clim a sesedl z muly.

Darcy jen navztekaně zavrtěl hlavou. „Zdrhla do lesa, potvora.“

Ve Whipově duši se rozlil pocit mocné úlevy. Při představě, jaký osud by čekal Shannon v rukou těch darebáků, ho vražedně mrazilo v duši.

„Ale však my ji dostaneme a to její proklatý psisko jakbysmet,“ zavrčel Darcy mstivě. „Beau ji teď stopuje a bez ní se tu zaručeně neukáže.“

„Spíš se zdá, že tebe dostal Krasavec,“ poznamenal Whip. „Ožužlal tě a hned zase vyplivl. Není divu, pořádný pes skunka do huby nevezme.“

Darcy si přehodil žvanec tabáku z jedné strany úst na druhou a zabodl do Whipa pohled rezavý jako dýka.

„To taky byla ta poslední věc, kterou ten čokl stihnul udělat,“ prohlásil Floyd vztekle. „Beau ho na fleku odprásknul.“

„A já měl odprásknout Beaua hned tenkrát v Holler Creek,“ usekl Whip. „Nejspíš jste nepoučitelní, takže taky zemřete jako pitomci.“

Darcy vystříkl tabákovou skvrnu Whipovi přímo na jezdecké holínky.

Whip se na chlapa pouze zadíval a v duchu rozjímal, jaký druh urážky by rozptýlil Floydovu pozornost na tak dlouhou dobu, aby mu stačil vyrvat šestiranný kolt. Pak by totiž mohl střelit Darcyho třeba i takhle z boku.

„Co podniknem teď?“ zajímal se Floyd.

„Počkáme na Beaua.“

„Potřebuju si konečně loknout whisky. To zatracený zápěstí mě bolí jako čert!“ brblal Floyd a zhnuseně si prohlížel svou pravou paži. „Pokaždý, když mula udělá další krok, jako by mě do ruky praštil někdo kladivem.“

Whip se usmál. „Nu, zvlášť pěkně ta rána skutečně nevypadá, Floyde. Ty rudé pruhy jsou vážně odporné.

A cítíš ten zápach? Jako že je bůh nade mnou, nestačím se divit, že to vydržíš.“

Darcy s Floydem nebrali Whipa na vědomí.

„Ale budeš muset chvíli počkat,“ ušklíbl se Darcy na Floyda. „Beau si tu flašku vizoura vzal s sebou.“

Za Whipovými zády přešlápla Floydova mula z nohy na nohu a ohonem zahnala ováda.

„Ksakru!“ zavyl Floyd. „To ale bolí!“

„Tak si laskavě někam zalez a foukej si bebíčko, no, ty chcípáku!“ vyštěkl na něho Darcy. „Já jsem ještě pořád nepřestal krvácet, jak mě pokousalo to psisko, a slyšíš mě snad kňučet, nebo co?“

Zavrzalo sedlo, jak se Floyd chystal sesednout.

Whipovi vstříkl do žil adrenalin. Přesně na tenhle okamžik čekal. Koutkem oka viděl Floydův stín klouzající z koňského hřbetu dolů.

V levé ruce ještě pořád držel šestiranný kolt s hlavní namířenou na Whipa. Ovšem od přírody byl Floyd pravák. Při sesedání mu samozřejmě hlaveň uhnula z cíle. Byl to pouhý okamžik, ale víc než zlomek vteřiny Whip nepotřeboval.

Jediným mrštným pohybem se Whip otočil a současně s tím vykopl vysoko kupředu. Těžkou jezdeckou botou se trefil přímo do Floydova poraněného zápěstí. Floydovi unikl přidušený zvuk a naráz ho šestiraňák přestal zajímat. Bolest ho dočista ochromila.

Whip mu z ochablých prstů vytrhl kolt a opět se otočil nazpátek. Hranou levé dlaně přitom prudce udeřil Darcyho do šíje.

Zvuk nárazu zanikl ve vzteklém Climovu zařvání. Vytasil dlouhý nůž a vrhl se na Whipa zezadu.

Jenže Whip už dávno nestál na stejném místě. Stačil uskočit a ještě se přitom otočit, takže Clim provrávoral kolem Whipa a bezmocně sekal nožem do vzduchu, protože ztráta ho zbavila rovnováhy. Whip švihnul paží a Climům střemhlavý let ještě urychlil.

Clim udělal kotrmelec a rozplácl se na zem na záda, převalil se však na bok a opět zaútočil. Whip unikl jeho noži navlas stejným manévrem jako předtím, ale stačil Clima popadnout zezadu za lokty a mrštit jím proti srubu. Clím narazil do kládové stěny tak silně, až se celý srub zatřásl– a potom zůstal ležet zcela nehybně.

Přesně v tom okamžiku, kdy se Whip naklonil nad Clima, aby se přesvědčil, zda je vyřazený z boje, uvnitř srubu vyvřískla Shannon. Její ječivý výkřik přeťala ohlušující rána z pušky.

K oknu to měl Whip blíž než ke dveřím. Rozkopl pootevřené okenice a přehoupnul se přes okenní parapet. Předpokládal, že psance tím zaskočí a díky momentu překvapení unikne do úkrytu bez zranění.

Shannon tam stála proti němu, ve tváři bílá jako smrt, ve zběsile se třesoucích rukou svírala pušku.

„Jen klid, holčičko. To jsem já.“

Shannon se jen přiškrceně zajíkla a téměř zavrávorala. V bezkrevné tváři se její vytřeštěné oči zdály obrovské a neživé.

„Já –“ vydechla, ale hlas se jí zlomil. „Ti CulCulpepperové – jeskyně – on mě –“

Whip spatřil, že za Shannoninými zády jsou otevřené dveře skříně s potravinami. Do místnosti vyčuhovaly mužské boty špičkami nahoru. Svítila na nich čerstvá krev.

Shannon se pomalu obracela ke skříni, ale než to stihla, Whip jí vzal pušku z rukou a postavil se mezi ni a mrtvého muže, aby jí zablokoval pohled.

„Udělala jsi jenom to, cos udělat musela,“ pravil něžně. „Postarám se o to. Ty běž ven a dohlédni, aby Floyd nevyvedl nějakou neplechu.“

„Ffloyd?“

„Ten s obvázaným zápěstím.“

„A co ti dddruzí dva?“

„Podle mě už velké problémy dělat nebudou,“ prohodil Whip neurčitě. Opět podal Shannon její pušku. „Tak do toho, sladká holčičko. Za chvilku přijdu za tebou a seberu jim zbraně.“

Whip zvedl závoru z předních dveří a pozorně sledoval, jak Shannon kráčí přes práh. Oči měla nepřirozeně ztemnělé a pleť smrtelně zsinalou, ale pušku držela pevně. Došla až k místu, odkud mohla hlídat všechny tři Culpeppery současně.

„Tohle zvládneš, Shannon Connerová Smithová,“ zabručel si Whip pod vousy. „Jsi statečná jako grizzly.“

Obrátil se a zamířil ke dveřím skříně. Rozsvítil lucernu a podržel ji nad Beauem Culpepperem. Stačil mu jediný pohled, aby lucernu opět sfoukl a vyšel ven k Shannon.

„Je mrtvý?“ zeptala se.

„Ano, je.“

Shannon na vteřinku přivřela oči. Tělem jí projelo mohutné zamrazení, ale puška v rukou jí ani nezakolísala.

„V jedné ruce držel nůž,“ pokračoval Whip, „a v druhé šestiranný kolt. Nedělej si kvůli němu výčitky. O takový konec si koledoval pořádně dlouho. Škoda jen, žes mu ho musela přinést právě ty.“

Shannon se trhaně nadechla. „Krasavec –“

Na víc se nevzmohla.

„Podívám se po něm,“ slíbil Whip. „Ale nejdřív bych měl asi omrknout tady mládence.“

K Whipovu překvapení byl Clim ještě naživu, i když jen taktak. Darcy takové štěstí neměl. Floyd se už začínal probírat z bezvědomí a přitom nepřetržitě sténal a fňukal a kňučel.

Whip s tichými konejšivými slovy přistoupil k jedné z mul. Zvíře ho pozorovalo sice ostražitě, ale neučinilo jediný pokus uprchnout. Culpepperové očividně vycvičili svá zvířata tak dokonale, aby se nebáli trošky střílení či krve. Několika zručnými pohyby Whip odvázal pokrývku srolovanou za sedlem.

„V životě jsem ještě neviděla někoho bojovat jako tebe,“ vydechla Shannon při vzpomínce na jeho bleskové a nepředvídané pohyby. „To ses naučil doma v Západní Virginii?“

„V Číně.“

Jedinou rukou sebral Whip všechny Darcyho zbraně. Druhou roztřásl přikrývku a mrtvého psance zakryl. Potom se obrátil k dalším Culpepperům.

„Číňani umějí bojové triky, které navenek vypadají jako dětská hra,“ vysvětloval přitom Shannon.

Ta jenom nedůvěřivě zavrtěla hlavou.

„Namouduši,“ ujišťoval ji Whip. „Muž, který mě tohle umění učil, mi nesahal ani ke klíční kosti a byl mnohem hubenější než ty. Přesto mě během pouhých pěti vteřin dokázal položit na záda jako rybu připravenou na smažení. V životě by tě nenapadlo, jakými nepatrnými fígly se dají dělat takové zázraky.“

Při vyprávění sebral zbraně i ostatním ležícím mužům, vzal si nazpátek svůj bič a ovinul si ho kolem ramene. Potom koženým řemínkem svázal Climovi zápěstí a kolena a totéž bez ohledu na tirádu nářků provedl i s Floydem.

„Kde tě vlastně zaskočili?“ zeptal se Shannon, když se opět napřímil.

„Na půli cesty mezi srubem a tím velikým pařezem na opačném konci paseky.“

Whip k Shannon přistoupil, pozvedl jí bradu dlaní, zlehka ji políbil na rty a opět ji pustil.

„Zatím tu na všechno hezky dohlížej,“ vyzval ji. „A já půjdu najít Krasavce.“

Shannon na Whipa chvíli upírala pohled překypující zoufalstvím, ale nakonec přikývla a obrátila se zpět k ležícím psancům.

Whip se vyhoupl na mulu a rozjel se na protilehlou stranu mýtiny. Když se přiblížil k místu, jež mu Shannon popsala, začal pozorně prozkoumávat vysokou trávu a trsy planých květin. Objevit tělo mohutného vlkopsa mu netrvalo nijak dlouho.

S tichým klením hleděl na ležící zvíře. V čelistech mu pořád ještě vězel kus zakrváceného hadru. Po celé lebce se mu těsně nad pootevřenýma očima táhla dlouhá mělká krvavá brázda. Po další ráně mu zůstal pruh spečené krve na ježaté hrudi. Třetí kulka zasáhla psa do zadní nohy.

Z ran zvolna prosakovala čerstvá krev.

Whip vylekaně hvízdnul mezi zuby a bleskově seskočil na zem. Okamžitě přiklekl vedle Krasavce. Hrudník loveckého psa se pravidelně zvedal a zase klesal, pomalu a vytrvale, což bylo stejným důkazem, že zvíře žije, jako nepřetržitě krvácející zranění.

„Tebe jen tak něco nevyřídí, viď, kamaráde?“ poznamenal Whip tiše.

Jemně a přesto důkladně prohmatal obrovské ježaté tělo. Krasavec sebou jednou škubnul a tichounce zavyl.

„Jen klid,“ konejšil ho láskyplně Whip. „Jak se zdá, vyfasoval jsi pořádný kopanec a na třech čtyřech místech krvácíš. Taky si po té ráně do hlavy připadáš možná celý zpitomělý, ale jsi přece mladý a silný. Neměj strach, však si se svou paničkou ještě něco nahraješ, ty troubo.“

Než se Krasavci stačilo vrátit plné vědomí, Whip mohutného psa podebral pažemi, zvedl se a uchopil mulu za uzdu. Pes zakňučel, ale jinak neprotestoval jediným pohybem, ani když ho Whip odnášel ke srubu a mulu vedl za sebou.

První, co Whip po návratu ke srubu zpozoroval, byl urostlý cizinec stojící na rohu stavení. Upíral na Whipa oči v barvě studené oceli.

Zatracená práce, pomyslel si Whip ponuře. Teď mi zbývá jenom se modlit, aby se tenhle člověk nejmenoval taky Culpepper.

„Shannon?“ zavolal zvučně.

„Pokude myslíte tu dívku s puškou, tak ta je ve srubu a chystá se mi provrtat páteř, pokud se jen pokusím o nějakou hloupost, vážený pane.“

Whip se přes cizincovo rameno zadíval k oknu. Skutečně spatřil hlaveň pušky prostrčenou oknem, číhavě sledující každé cizincovo nadechnutí.

Whip okamžitě ustoupil stranou.

Cizinec lehce pokývl hlavou na znamení, že Whipův přesun chápe. Kdyby puška vystřelila, Whip by jí nestál v cestě ani v případě, že by kulka letěla výrazně do strany.

„Postarejte se o toho psa,“ poznamenal muž a soucitně pohlédl na Krasavce. „Já to zatím vydržím.“

Potom se mužovy oči naráz změnily, přetavily se na šedou břidlici, protože pohledem přelétl trojici Culpepperů rozvalenou na zemi.

Whip poklekl a něžně uložil Krasavce do trávy, ale současně s tím, jak se zvedal, se mu od ramene prudce odvinul bič, rukojeť mu vklouzla do levé dlaně jako na rozkaz a kožená žíla se mu syčivě svíjela u nohou, jako by ožila vlastním životem.

„Můžeš jít ven, Shannon!“ zavolal hlasitě. „Krasavec to trochu schytal, aleje naživu.“

Hlaveň pušky v okně zmizela. Dveře srubu se rozletěly a opět zabouchly, jak z nich vyletěla Shannon s výrazem naděje a strachu ve tváři.

„Krasavce?“ zašeptala chraptivě.

„Leží hned za mnou. Dávej přece pozor na tu pušku, ano?“

Shannon se nezdržovala odpovědí. Už stačila zbraň opět zajistit a teď klečela vedle psa a tichounce a šťastně ho chlácholila.

Whip celou tu dobu nespustil zrak z vysokého cizince, jehož jezdecký plášť s kapuci, kalhoty i boty tvořily kdysi součást uniformy Konfederačního vojáka.

„Vy tyhle mládence znáte?“ zeptal se Whip.

„Podle těch mul bych hádal na Culpeppery.“

„Vaši přátelé?“

„Honím je vytrvale už od bitvy u Appomattoxu. Všech jedenáct.“

„Máte pro to nějaký konkrétní důvod?“ zeptal se Whip vlídně.

„Na jejich mrtvé či živé hlavy je vypsaná odměna v Texasu. V průběhu války mezi Jihem a Severem zavraždili tři mladé texaské ženy a jejich děti prodali Komančerům. Než se otcové těch mrňousů vrátili z bitev a dozvěděli se, co se stalo, a než se mohli pustit do jejich záchrany, bylo pozdě. Všechny děti už byly po smrti.“

Whip se už dále nevyptával. Nepotřeboval vědět víc. Muž byl očividně bývalý důstojník Konfederační armády a Whip měl podezření, že jeho manželka patřila mezi oběti zavražděné Culpeppery.

A pokud jde o ostatní, Whipovi stačilo pouze pohlédnout muži do zachmuřených a trpících očí, aby pochopil, že mezi zemřelými dětmi byly i ty jeho.

„Takže jste na lovu těch zrůd, co?“ poznamenal Whip tiše. „Tak to máte dneska šťastný den, příteli. Tahle trojice jsou Clim, Darcy a Floyd.“

„A jsou mrtví?“

„Darcy je po smrti. Clim s Floydem jsou prozatím naživu, ale moc šancí bych jim nedával. Clim má přeraženou páteř a Floydovi páchne zápěstí jako kus shnilého hovězího.“

„Gangréna?“

Whip přikývl.

„To má od té nedávné rvačky v Holler Creek?“ zajímal se cizinec.

„To vlastně ani žádná rvačka nebyla. Zaskočil jsem je nepřipravené a nenechal je vydechnout, dokud nebyli všichni na jedné hromadě.“

Pokud se jeden koutek úst zlehka povytažený nahoru dá označit jako úsměv, pak se cizinec pousmál.

„Hned jsem si myslel, že to budete vy,“ poznamenal muž a podíval se na dlouhý neklidný dobytčí bič. „Jste Whip neboli Bič, nemám pravdu?“

„Ano, říkají mi tak.“

„A mě zase od konce války nenazvou jinak než Hunter – Lovec.“

„Hunter,“ opakoval Whip a přikývl.

„Slyšel jsem, že byl mezi nimi i Beau,“ ukázal Hunter na vyřízené Culpeppery.

„To byl.“

„Tak se mu znovu podařilo vyváznout,“ vybuchl Hunter navztekaně. „Čert aby vzal tu jeho slizkou kůži! Promiňte, madam.“

„Mně se neomlouvejte,“ prohodila Shannon, aniž vzhlédla od Krasavce. „Nejsem žádná zjemnělá jižanská dáma. Právě jsem zabila člověka.“

Hunter povytáhl černé obočí. „Culpeppera?“

Shannon krátce přikývla.

„Víte, madam, znám spoustu takových, co by vám dokazovali, že Culpepper se za člověka nepočítá,“ pravil Hunter. „Obzvlášť to platí pro ty, kteří pochovávali, co zbylo z těch tří zavražděných mladých nešťastnic.“

Hunter se obrátil zpět k Whipovi.

„Jak to s Beauem dopadlo?“ zeptal se.

„Hádám, že touhle dobou už dorazil do pekla.“

„Je tedy po smrti?“ ujišťoval se Hunter a lačně se rozhlížel kolem dokola.

Whip přisvědčil. „Leží ve srubu.“

Hunter kývnutím hlavy ukázal na klečící Shannon a naznačil tak němou otázku.

Whip stejně mlčky přikývl.

Z Hunterova těla konečně vyprchalo trochu toho zběsilého napětí. Teprve když se cizinec uklidnil, uvědomil si Whip, že celou tu dobu byl ten člověk připravený k boji na život a na smrt.

„Jsem vaším dlužníkem,“ pravil Hunter prostě. „Na Beauovu hlavu byla vypsána odměna pět set dolarů, na Floyda a Darcyho po dvou stech a na Clima sto dolarů. Postarám se, abyste je dostali.“

„Ne!“ vybuchla Shannon vášnivě. „Kašlu na nějaké proklaté peníze! Kdybychom měli na vybranou, nezabíjeli bychom je!“

Hunter se podíval na Whipa a opět mu levý koutek úst povyjel nahoru, ale tak nepatrně, že černý knír se ani nepohnul.

Přestože nepronesl ani slovo, Whip věděl, že Hunter pochopil, co si Shannon neuvědomila: Jakmile by se Culpepperové zmocnili Shannon, beztak by si podepsali rozsudek smrti, aspoň co se Whipa týče.

„Pokud mi pomůžete naložit Culpeppery na dvě muly,“ požádal Hunter, „předal bych je prvnímu šerifovi, na kterého o kus dál na hranicích narazím.“

„A vy sám máte v plánu co?“

„Abner, Horace, Gaylord, Erasmus a Jeremiah jsou pořád ještě naživu. O Erasmovi a Jeremiahovi vím z doslechu, že jsou na cestě do Virginia City. Když je teď o tenhle čtyřlítek tak dobře postaráno, pustím se do pátrání po těch dalších třech.“

„A co ti ostatní?“

„Jeremiaha a Erasma se snaží vystopovat můj bratr Case. Když se tlupa Culpepperů rozdělila, zařídili jsme se podobně. Case si vytáhl krátkou slámku, takže na něho vyšli jen dva ti špinavci, ale předpokládám, že si to vynahradil jinak a teď už na mě možná dávno čeká ve Virginia City.“

„Tak jedenáct, říkáte,“ zamyslel se Whip. „A to jsou všichni?“

„Všichni, o které nám jde,“ odvětil Hunter suše. „Ale taťka Culpepper byl řádně neposednej kozel, takže kdoví, kolik vajec podstrčil do cizích hnízd, než ho náš otec odprásknul.“

„Jedenáct. Kčertu, kčertu, kčertu! Nejdou až do konce abecedy? Nezakopnu za chvíli o dalšího z těch darebáků?“

„Nezdá se mi to pravděpodobné. Jsou pohřbení daleko v Texasu.“

Whip se ani neptal, kdo si to pohřbívání vzal na starost. Hunter mu silně připomínal jeho švagra Caleba Blacka, což byl dobrý chlap, ale tvrdý jako křemen.

Z takového se krutě nevyplácí udělat si nepřítele.

„Doufám, že je dostanete všechny do jednoho,“ řekl Whip.

„Dostaneme je. Na to se můžete s klidem spolehnout.“

Whip se pousmál. V duchu ho úžasně těšilo, že se nejmenuje Culpepper.

„Vyskoč na jednu z těch dostihových mul a přivez šamana,“ obrátil se Whip na Shannon. „Během naší nepřítomnosti se bude starat o Krasavce.“

Shannon prudce zvedla hlavu. „A kam pojedeš?“

„My pojedeme,“ opravil ji Whip. „Vypravíme se na ranč mé sestry.“

Shannon otevřela ústa k odpovědi.

„Ne!“ zarazil ji Whip bez ohledu na to, co chtěla či nechtěla namítnout. „Tvoje řeči mě už nezajímají. Pojedeš se mnou, kdybych tě měl k sedlu třeba přivázat!“

Shannon se probudila s úlekem a zmateně se kolem sebe rozhlížela. Srdce jí bušilo až v krku. Začínalo svítat, hvězdy na východě teprve vyhledaly. Ležela v malé ložničce. Z verandy volal ke korálu tichý mužský hlas a kdosi mu od té ohrady pro dobytek odpovídal. Volal Whip.

Odpovídal Caleb Black.

Tak tohle tedy probudilo Shannon. Zvuk mužských hlasů. I když od přepadení a přestřelky ve srubu už uplynuly celé tři dny, pořád ještě byla nervózní, škubala sebou při každém náhlém zvuku, ohlížela se ustavičně přes rameno, aby měla jistotu, že ji nikdo nesleduje.

Shannon se přerývaně nadechla. O nos ji jemně pohladila vůně kávy a vdolků a slaniny. V mžiku jí zakručelo v žaludku. Včera večer dorazili s Whipem tak pozdě, že se nevzmohla na nic víc než na pozdrav a hned padla do postele. Cesta se tolik protáhla z toho důvodu, že Shannon se odmítla posadit do sedla kterékoliv ze dvou rychlononých mul po Culpepperech, které jí Hunter ponechal.

Shannon spěšně vyskočila z postele a oblékla se. Nechtěla lenošit, když ostatní jsou už vzhůru a v plné práci. Podle toho, co jí pověděl Whip, měla Willow spoustu starostí se svým batolátkem, těhotenstvím a vařením pro všechny námezdné pracovníky ranče, o šití, látání, pletení, praní, uklízení, žehlení, zahradničení, krmení drůbeže a dalších stovkách drobnějších povinnostech ani nemluvě. Dohromady to byla hora práce.

Caleb neměl situaci o moc snazší, protože se staral o koně a hovězí dobytek, zásoby dřeva na zimu, stavbu a opravy ohrad, budování dalších chlévů a stájí a sýpek, sečení a sušení sena na zimní krmení, čištění žlabů, kování koní, kydání hnoje, značkování telat, krocení koní, výrobu nábytku… Ten seznam byl nekonečný.

Shannon chvatně seběhla po dřevěných schodech, jež vedly z podkrovních pokojů do přízemí, a chodbou se dostala do kuchyně.

Willow se tam skláněla nad rozžhaveným sporákem, smažila slaninu a pekla vdolky a současně v hrnci míchala dušenou zeleninu. Lesklé zlaté copy měla stočené vysoko na hlavě v zářivé koruně. I kdyby ty vlasy v barvě slunečních paprsků Shannon neprozradily, že Willow je Whipova sestra, pak by se o to postaraly její široké oříškové oči, protáhlé jako kočičí.

„Dobré ráno, paní Blacková,“ pozdravila Shannon.

Willow se k ní s úsměvem obrátila. „Lepší oslovení je Willow. Tady na Západě si na formality nepotrpíme.“

„Willow,“ opakovala Shannon a úsměv jí oplatila. „A já jsem zase Shannon.“

„Moc hezké jméno,“ pochválila Willow. „Jestlipak jsi už dostala nějakou přezdívku? Tady tomu neunikne skoro nikdo.“

Shannon nemyslela, že sladká holčička je zrovna přezdívka. Ale i kdyby byla, rozhodně se s tím nemínila svěřovat zrovna Whipově mladší sestře.

„Ještě ne,“ odpověděla tedy.

Pak se pousmála a ukázala na Willowino oblé těhotné bříško rýsující se pod květovanými šaty.

„Whip mě už upozornil, že čekáš další maličké,“ poznamenala přátelsky.

„Whip?“ zamračila se nechápavě Willow. „Aha, ty myslíš Rafa.“

„No prostě ten, který mě sem včera dovezl. Nevšimla sis náhodou, že tvůj bratr je tvrdohlavej jako stádo mezků dohromady?“

Willow se ušklíbla. „Tohle mého bratříčka popisuje namouduši výstižně. Na oplátku ale prohlašuje, že tvrdohlavá jsem já, protože jsem se za bratry táhla jako ocásek a za nic na světě jsem se nedala odehnat.“

„Kolik bratrů vlastně máš?“

„Pět. Matt se svou ženou Eve bydlí sotva den jízdy od našeho ranče.“

„Matt?“ podivila se Shannon.

„Ty ho nejspíš znáš z vyprávění pod jménem Reno. Tuhle přezdívku dostal tady na Západě. Sama ho tak často oslovím, ale říkat Rafovi Whipe jsem si ještě nezvykla. Asi to přijde časem samo.“

„Tichý John se o Renovi zmiňoval právě pod tou přezdívkou,“ přisvědčila Shannon. Potom však chvatně, ve snaze vyhnout se hovoru o muži, který ve skutečnosti nebyl její manžel a navíc už nepatřil mezi živé, se Shannon zeptala: „A kde jsou ostatní bratři Moranové?“

„Roztroušení po celém světě od Skotska až po Barmu a Amazonskou džungli, aspoň pokud jsem slyšela naposledy. Ale taky můžou být kdekoliv jinde.“

„Koukám, že ta tulácká krev je ve vaší rodině skutečně zakořeněná.“

Nešťastný tón Shannonina hlasu přiměl Willow, aby se po své návštěvnici ohlédla přes rameno. Stačil jí jediný pohled, aby si ověřila, že její první dojem byl správný. Ta útlá nervózní dívka s nádhernýma safírovýma očima byla do Rafa „Whipa“ Morana víc než jen poblázněná.

„Ano, nejspíš to tak bude,“ přisvědčila Willow a obrátila se zpátky ke sporáku. „Ale i kdyby to byli domácí peciválové, válka by je tak jako tak rozprášila do světa. Nezbyl jim žádný domov, kam by se mohli vracet.“

„Ach,“ vydechla Shannon pouze.

„Chvílemi je v tvém hlase slyšet měkký jižanský přízvuk,“ poznamenala Willow, když prosívala mouku.

„Přišla jsem z Virginie,“ upřesnila Shannon. „Ale to už je hodně dávno.“

„A tebe sem také zahnala válka? Taky ti sebrala domov jako nám?“

Od kohokoliv jiného by se ta otázka dala vyložit jako vyzvídání, ale Willowin hlas a něžné oříškové oči dávaly jasně najevo, že za těmito slovy leží spíše soucit než zvědavost.

Shannon zavřela na okamžik oči a v duchu rozvažovala, jak nejlépe této jemné jižanské dámě sdělit, jaké peklo na zemi prožívala ona, než si pro ni přišel Tichý John a odvezl ji do kraje Colorado.

„Nevadí,“ vyhrkla Shannon spěšně. „Nechci vypadat jako všetečka. Nedala by sis šálek kávy, nebo bys možná radši čaj?“

„Ty tu máš vážně čaj?“

Ta toužebná otázka prozradila Willow mnohé.

„My máme čaj vždycky. Jessi – manželka Wolfa Lonetreea – vyrostla ve Skotsku a Anglii. A zčásti vlastně i Wolfe.“

„Wolfe.“ Shannon se zamyslela. „Whip se o něm zmiňoval.“

„Není divu. Rafe si svou přezdívku Bič vysloužil toho dne, kdy nějací frajeři neslušně pomlouvali a uráželi Jessi jen kvůli tomu, že se provdala za polovičního Indiána.“

Shannon se vybavila živá vzpomínka – bleskurychlý zákmit Whipova zápěstí, ostré prásknutí dobytčího biče a svítivě rudá krev na sprosté tlamě Beaua Culpeppera.

„Při podobné situaci jsem se s Whipem seznámila i já,“ přiznala Shannon.

Willow jen povzbudivě broukla a shýbla se, aby z trouby vytáhla plech plný pečených vdolků. Třebaže se přímo nezeptala, byla velice zvědavá, jak se její bratr dostal do společnosti manželky – či podle Whipa vdovy – jednoho z nejznámějších pistolníků na celém Západě.

„Prostě se stalo, že tlupa budižkničemů – byli to bratři Culpepperové – se ukázala v obchodě v Holler Creek zrovna tou dobou, když jsem tam nakupovala zásoby,“ vysvětlovala Shannon. „Culpepperové se o mně začali bavit. Ty sprostosti a oplzlosti, které tam o mně vykládali, se mi samozřejmě nezamlouvaly, ale…“ Pokrčila rameny.

„Byla jsi sama?“ zeptala se Willow a zručně urovnávala vdolky do košíčku vyloženého plátěným ubrouskem.

„Byla,“ potvrdila Shannon. „Snažila jsem se Whipovi zabránit v tom, aby se do věci zapletl. To víš, měla jsem strach, byl sám proti čtyřem ozbrojeným mužům a neměl ani střelnou zbraň. A ti lotři Culpepperové měli šerednou pověst široko daleko po celém Echo Basin.“

Willow se při představě, jak se její milovaný bratr postavil čtyřem ozbrojeným psancům, hrůzou až zajíkla.

„No, ti darebáci pokračovali v těch sprostých řečech,“ vyprávěla Shannon. „Ale zčistajasna se ozval zvuk připomínající prásknutí výstřelu a Beauovi se na rtech objevila krev a po dalším prásknutí poskočil další Culpepper a tak to šlo pořád dokola, práskání a krev a vytí těch lotrů, co poskakovali, jako by šlápli do vosího hnízda. Než jsem si stačila uvědomit, že to je dobytčí bič, byla bitka málem u konce.“

Willow si otřela zamoučené dlaně do zástěry a dlouze si oddechla.

„Na vlastní oči jsem viděla, že můj bratr umí s bičem neuvěřitelné kousky, ale čtyři ozbrojené muže najednou…,“ potřásala nedůvěřivě hlavou.

„Nepočítali s tím, zaskočilo je to,“ ozval se ode dveří Whip. „Z toho důvodu jsem to měl všechno mnohem snazší.“

Shannon se prudce obrátila.

Za Whipem se objevil Caleb Black.

„Podruhé si takovou hloupost laskavě ušetři,“ poradil Whipovi suše.

„Copak jsem snad něco podobného mohl plánovat předem?“ odsekl Whip.

Caleb zařval smíchy, vstoupil do kuchyně a pohladil Willow po vlasech tak něžně, až se tomu Shannon podivila.

„Jakpak se má moje milovaná holčička?“ zeptal se láskyplně.

„Pilně se zakulacuje, abys měl ty milované holčičky hned dvě.“

Caleb se s úsměvem naklonil a pošeptal cosi, co mohla slyšet pouze Willow. Nečekaný ruměnec na jejích tvářích a úsměv na plných rtech však výmluvně svědčily o ženě, která je vrcholně spokojená jak se svým manželem, tak sama se sebou.

„Že by tady voněly vdolky?“ začichal Whip.

„Kdepak,“ vyhrkl spěšně Caleb. „To se ti jenom něco zdá.“

„Jo. Je to ale pořádně živý sen.“

Caleb zvedl košíček s vdolky a tvářil se, že si ho chce schovat pod kabát.

Whip k němu s pobaveným úsměvem natáhl dlaň. Ležely na ní dva kouřící vdolky.

Shannon užasle vyjekla. Vůbec si nevšimla, že by Whip po vdolcích sahal, a přitom mu seděly na dlani horké a nadýchané, jako by byl kouzelník.

„Mě totiž hned napadlo, že bys mohl hamounit,“ prohodil Whip, „tak jsem si ráčil posloužit sám, než jsi mé sestřičce došeptal ty sladké nesmysly do ouška.“

Willow obrátila oči ke stropu a nechápavě potřásla hlavou.

„Vy dva,“ pronesla s hraným znechucením. „Člověk by si málem myslel, že jsem upekla jen jediný vdolek a na každého se tady dostane sotva drobeček.“

„Vidíš, o tom jsem s tebou chtěl taky mluvit,“ poznamenal Caleb a vlepil jí pusu. „Kromě jiného…“

Shannon zamžikala a snažila se honem uhnout pohledem. Ještě nikdy neviděla dvojici líbat se před svědky.

„Kšá!“ vybuchla Willow smíchy a odstrčila manžela od sebe. „Jestli mě budeš pořád takhle škádlit, spálím slaninu a přesolím těsto na vdolky.“

„Slyšels to, chlape?“ pošťouchl Whip Caleba do zad. „Padáme, kamaráde. Ani za nic bych nechtěl Willow pokazit ty její fantastické vdolky.“

Rozesmátý Caleb, který se Whipovi bránil jenom naoko, se nechal odtáhnout ven z kuchyně. Shannon je oba doprovázela užaslým pohledem.

„Ty se ale tváříš, jako by tě zrovna někdo přetáhnul prknem po hlavě,“ poznamenala Willow a sama přemáhala smích.

„Taky si tak připadám,“ přiznala se Shannon. „Whip je tady… tak jiný. Pochop, tam u nás v Echo Basin se taky usmíval a občas se dokonce i smál, ale ne takhle. Chci tím říct, ne tak dovádivě.“

„Whip si totiž moc dobře uvědomuje, že dokud je tady, nemusí si pořád krýt záda a hlídat každé své slovo a krok. Jsme jeho rodina.“

Shannon doufala, že z jejích slov nečiší touha, ale uvědomila si, že to nezvládla.

„Domov pro tuláka,“ zašeptala.

„To je zkrátka celý můj bratr,“ přisvědčila Willow a solila těsto. „Neposeda a tulák. Takový byl už odmalička. Naši se toho vandrovníčka něco nahledali už od chvíle, kdy vylezl z kolíbky.“

Najednou do kuchyně dolehl rozhořčený dětský pláč. Willow se podívala na těsto a na troubu. Potom si s povzdechem opláchla ruce v umývadle a utřela si je do zástěry.

„Omluvíš mě, viď?“ obrátila se k Shannon. „Ethan nezdědil tatínkovu trpělivost. Pokud ho okamžitě nenakrmím, zboří křikem dům.“

„Jen klidně běž. Dopeču ty vdolky za tebe. Dělníci už jedli?“

„Poslední dobou pro ně vaří manželka našeho indiánského honáka.“

„Takže to znamená, že potřebujeme ještě čtyři plechy vdolků, je to tak?“

Willow povytáhla medově zlaté obočí. „Jak to víš?“

„Protože Whip zvládne sám dva plechy.“

„Caleb zrovna tak.“

Shannon se pousmála. „Při pohledu na jeho výšku a svaly jsem to hned odhadla. Takže ten první plech vdolků zbývá pro nás dvě.“

„Pokud si pospíšíme,“ ušklíbla se Willow. „Postavím se nad ně s nabitou puškou.“

„Nad muže?“

„Ale ne, nad vdolky. Muži jsou dost velcí, aby se postarali sami o sebe.“

Rozesmátá Willow odešla za synáčkem, jehož pláč každým okamžikem nabíral na síle.

Než se všichni sešli u snídaně, byl už Ethan nakrmený, vykoupaný a oblečený do šátečků, které mu Willow ušila. Pyšně a spokojeně trůnil vedle matky na vysoké židličce, která byla zase dílem jeho tatínka. Po druhém boku dítěte seděla Shannon.

Zkušenosti získané péčí o nevlastní bratrance a sestřenky se jí vybavily velmi rychle, takže dokázala chlapečka zabavit pokaždé, když se plačtivě začal domáhat matčiny pozornosti. Vždycky mu podala kousek vdolku, aby měl co užižlávat, nebo mu z hrnečku dala napít teplého mléka, a pokud hošíček pofňukával už. příliš neklidně, namočila lžičku do ovocného džemu a nechala mu ji olizovat.

Kuchyně byla vyhřátá a provoněná vůní jídla. Malé skleničky džemu zářily na dřevěném stole jako rubíny. Whip donesl zvenčí zářivě žluté luční květiny a ve sklenici s vodou je postavil doprostřed jídelního stolu. Vdolky byly přikryté modrobíle kostkovanými ubrousky a stejné měl každý – s výjimkou Ethana – ležet i vedle svého talíře. Hrnky na kávu a čaj byly ze silného, smetanově bílého porcelánu stejně jako talíře a oslnivě se leskly. 1 nože a lžíce a vidličky byly vyrobené ze stejného materiálu, ve stejném tvaru a se stejným vzorem. Od každodenního drhnutí byly už trochu odřené.

„Shannon? Copak ty nemáš hlad?“ podivil se Whip.

Leknutím sebou trhla a podívala se na svůj talíř. Byl prázdný a Whip jí trpělivě nastavoval košíček s vdolky.

„Jen jsem se snažila rozpomenout, kdy naposledy jsem viděla takhle krásně prostřeno,“ omlouvala se Shannon. „Vypadá to tady všechno tak pěkně, že mi je skoro líto to umazat a sníst.“

„Jíst musíš. Jseš hubená až běda.“

„Od chvíle, co ses ukázal, stejně nedělám nic jiného, než jím,“ zamumlala.

„Však to je jenom dobře. Když jsem tě uviděl poprvé, mohl jsem ti spočítat všechna žebra.“

„Jak to víš?“ vyletěla. „Měla jsem na sobě plandavé mužské oblečení!“

„I tak jsem to poznal.“

Sžíravý postranní pohled, který Whip uštědřil Shannon, zakončil jejich spor tím, že ji zbavil dechu. Z jeho stříbřitě kouřových očí vyčetla, že jeho hlad po ní nepolevil ani v nejmenším.

Caleb se zarytě díval do svého talíře, aby neprozradil, jak báječně se baví. Naprosto jasně poznal, že Whipa drobná Shannon neobyčejně zajímá. A zrovna tak bylo jasné, že Whip se s tou útlou dívkou – ať už to je či není vdova – ještě nevyspal. V jejich vzájemném chování postrádal přirozenost typickou pro všechny milence.

V žádném případě jim však nechyběl oheň. Kdykoliv Whip upřel na Shannon své lačně stříbřité oči, vzduch doslova jiskřil elektřinou, a kdykoliv na něho pohlédla ona, byla její touha téměř hmatatelná.

Whip už Calebovi prozradil, že podle jeho názoru je Tichý John po smrti. Shannon se o svém zmizelém manželovi nezmínila ani slůvkem.

Caleb doufal, že to není jen nedostatek důkazů o smrti Tichého Johna, co brání Whipovi a Shannon v naplnění milostného vztahu, po němž oba tak očividně prahli. Na Západě zemřel nejeden muž, o jehož smrti věděl pouze Bůh – obzvlášť, když ten muž byl samotář a lovec lidí jako Tichý John.

„Whip mi vyprávěl, že máš tam nahoře nad Echo Basin srub,“ prohodil Caleb.

„Ano, na severním přítoku Avalanche Creek,“ přisvědčila Shannon.

„Vzpomínám si, že tím krajem jsem se před pár lety hnal za Reném,“ zazubil se Caleb. „Jakmile si člověk jednou zvykne na tu nadmořskou výšku, je to moc pěkné místečko.“

Shannon se usmála. „To je taky to jediné, co si pamatuju z prvních dvou měsíců, co jsem do hor přišla. Jenom jsem pořád lapala po dechu a měla pocit, že nesu na zádech pytel mouky.“

„Ale potravin se tam moc nevypěstuje,“ poznamenal Caleb.

„Je to ještě horší než špatné,“ povzdechla si Shannon. „Některé roky tam dělí poslední jarní mráz s prvním podzimním mrazíkem sotva šest týdnů.“

„Určitě si tam musíš připadat hrozně osamělá, když tam žiješ tak sama,“ ozvala se Willow.

Shannon zaváhala a potom si dál klidně mazala vdolek zářivě červeným džemem.

„Víš, aby si člověk připadal osamělý,“ odpověděla zvolna, „musí se mu po někom stýskat. A já nenechala ve Virginii nikoho, kdo by mi tady na Západě scházel.“

„Ale skoro pořád jsi v tom srubu sama, ne?“ naléhala soucitně Willow.

„Mám přece Krasavce?“

„Kdo je to?“ usmála se Willow.

„Ten největší, nejpodlejší a nejšerednější kříženec psa s vlkem, jakého jste kdy viděli,“ vysvětlil Whip suše. „Ještě pořád se neuzdravil ze špatného zažívání, tak jsme ho tam zatím nechali u šamana.“

Caleb se ušklíbl, protože Whip mu o bitce s Culpeppery samozřejmě všechno prozradil.

„Tak ty tomu říkáš špatné zažívání, jo?“ zeptal se Caleb jedovatě. „Ze by to byla nějaká místní hantýrka?“

„Jasně,“ přisvědčil Whip. „Ten Culpepper, kterého se Krasavec pokusil zblafnout, by udávil i skunka.“

„Tedy vážně, Rafaeli!“ prohlásila rozhořčeně Willow, „jak si z toho všeho dokážeš dělat legraci? Vždyť tě mohli docela klidně zastřelit!“

„Ani náhodou. Ve snu by je nenapadlo, že pár hmatů z čínského bojového umění dokáže totéž co bič, který mi tak vítězoslavně sebrali!“

Shannon se jenom obdivné zajíkla. „Kdybyste viděli, jak bleskově se Whip pohybuje, tak byste si kvůli němu žádné starosti nedělali. Vyřídil je dřív, než jsem stačila mrknout.“

„Ale stejně, bratříčku,“ zamumlala Willow, „jednou dojde i na tebe a ukousneš si větší sousto, než dokážeš spolknout.“

„To už udělal.“ ozvala se jedovatě Shannon, „na místě pojmenovaném Grizzlí loučka.“

Caleb se k ní prudce obrátil. Jeho obdivuhodná rychlost byla jednou z prvních věcí, které si na něm povšimla. Původně soudila, že žádný člověk na světě nemůže být rychlejší než Whip, ale teď musela uznat, že Caleb je hbitější.

„Co se stalo?“ udeřil na ni.

„Whip se postavil grizzlymu jenom s bičem.“

Caleb se ohromeně podíval na Whipa: „Grizzlymu? Ježíšikriste! Řekl bych, že máš víc rozumu!“

„No, on to nebyl původně můj nápad,“ vysvětloval klidně Whip. „Docela v pohodě jsem se myl v hájku, když najednou začal Krasavec šílet a potom už se ten zatracené) medvěd začal přede mnou stavět na zadní. A protože jsem neměl po ruce než bič, musel jsem se bránit jím.“

„Tys zahnal medvěda jenom bičem?“ užasl Caleb.

„Kdepak. Přiklusala Shannon a tou svou starou rezatou dvouhlavňovkou –“

„Moje puška je čistší než tvůj bič!“ skočila mu Shannon podrážděně do řeči.

„– práskla medvídka přímo do srdce a rovnou z obou hlavní,“ nevšímal si Whip její námitky. „Zůstal ležet jako kláda.“

Caleb upřel na Shannon své zvláštní oči v barvě whisky, z nichž čišel nový zájem.

„To vyžadovalo spoustu odvahy,“ poznamenal.

„Odvahy?“ podivila se Shannon a krátce se zasmála. „Byla jsem k smrti vyděšená, jenže střílím tak špatně, takže mi bylo jasné, že jinak než z těsné blízkosti se prostě netrefím. Kdybych zvíře jen poranila, podepsala bych tak pro nás oba jistý rozsudek smrti.“

„Takže jsi přiběhla až k němu a potřásla mu tlapou,“ vrtěl hlavou Caleb a upíral na Shannon pohled plný bezbřehého obdivu.

Tohle však Shannon ušlo. Ostražitě se na něho podívala.

„Taky mi za to vynadáš jako Whip?“ zeptala se.

Caleb se usmál, až mu černý knír povyjel nahoru a zaleskl se ve světle slunečních paprsků.

Shannon najednou napadlo, že Caleb je sice snědý a tmavý, ale jinak každým coulem tak pohledný jako Whip.

„Tak tohle Whip udělal?“ vyptával se. „Vynadal ti?“

„Přesně tak.“

„Ale nevynadal,“ ozval se Whip. „Jen jsem Shannon vysvětlil, že je trojnásobnej idiot, když se motá tam, kde nemá co pohledávat, a koleduje si tak o smrt. Krasavec a já jsme dávno měli nad medvědem vrch.“

Caleb si odfrkl. „A věděl to i ten medvěd?“

Whip střelil po příteli sžíravým pohledem a dál pokračoval v demolování hory vdolků na svém talíři. Ještě pořád mu vrtalo hlavou, že Shannon kvůli němu riskovala život, a ani jedinkrát nenaznačila, že by jí za to cokoliv dlužil. Dokonce ani poděkování či objetí.

A místo aby jí poděkoval, příšerněji vynadal. A to ho taky nepřestalo trápit.

A čemu se vlastně divím? ušklíbl se Whip v duchu. Na tom děvčeti mě rozčiluje absolutně všechno.

„Pokud můj bratr nemá dost slušnosti, aby ti poděkoval sám,“ ozvala se Willow, „tak to udělám za něho. Na našem ranči budeš kdykoliv vítaným hostem a můžeš se zdržet tak dlouho, jak se ti jenom zlíbí.“

„Amen,“ zazubil se Caleb. „I když to přiznávám jen nerad, moc mi schází zvuk Whipovy okaríny, kterou vítá ráno pokaždé, když se tu ukáže na návštěvě.“

„A kdopak mi pořád otlouká o hlavu, že tou strašidelnou melodií‘ plaším stáda, co?“ nedal se Whip, vděčný za změnu tématu.

„To ti určitě vytýkal Wolfe, ne já!“ bránil se Caleb. „Pcha!“ udělal pouze Whip.

Shannon ukryla úsměv. Snažila se zatajit i svou touhu, když se nenápadně podívala po Whipovi, ale velmi pochybovala, že by v tomhle směru byla úspěšná.

Rychle se učila, že Calebovým jantarovým očím toho moc neujde.

Když všichni dojedli, odešel Caleb s Whipem dohlédnout na zvířata. Willow se pustila do domácích prací a Shannon si prosadila, že jí bude pomáhat.

První den se stal vzorem i pro všechny následující. Shannon pracovala stejně jako Willow, ať už šlo o vaření či šití nebo úklid. Když Willow namítala, že Shannon jako host pracuje přespříliš, ta se jenom rozesmála a řekla, že to všechno jsou mnohem snazší práce, než jaké musí zvládat v Echo Basin.

Po večeři čtvrtého dne, co Shannon s Whipem pobývali na ranči, přesvědčila Willow Caleba, aby vytáhl svou harmoniku a zahrál pár jejích oblíbených písniček.

Za chvíli se už domem rozléhaly líbezné tóny valčíku. Lucerny ozařovaly hlavní místnost zlatavým přísvitem a vrhaly kolem sebe měkké stíny. Hrubé obrysy podomácku vyrobeného nábytku se přetavily do elegantních křivek. Whip s úsměvem přistoupil k Willow, vysekl před ní ladnou poklonu a podal jí ruku.

„Madam,“ oslovil sestru vážně, „jako hostitelce patří první tanec dnešního večera právě vám.“

„Upozorňuju tě, že už netančím tak elegantně, jako když jsme se viděli naposledy,“ varovala ho Willow.

Whipův úsměv měl náhle přídech touhy.

„Ale jdi, Willow, jsi ta nejkrásnější žena na světě a jsi o to krásnější, že nosíš dítě, na které se s Calebem oba těšíte.“

Willow se zarděla a s úsměvem svému staršímu bratrovi dovolila, aby jí pomohl vstát. Předvedla pukrle se zběhlostí dívky vychované v zjemnělé nádheře bohatství, vrozeněji díky ušlechtilému původu.

Když Willow vkročila bratrovi do náruče, držel ji jemně, jako by objímal teninké broušené sklo. Vlasy jim oběma zářily jako plameny svíček, oči jiskřily potěšením a nohy plavně klouzaly v dokonale sehraných tanečních krocích. Whip a Willow vířili a pluli místností jako zámeckým sálem, zatímco Caleb měnil svou melodií noc na pohádku.

Shannon ty dva pozorovala téměř se závistí. I ona kdysi věděla, jak vypadají bály, i když se směla dívat jen z druhého balkonu a obdivovat rozvířené hedvábí, atlas a hudebníky dole. Byla příliš mladičká na tanec a příliš velká, aby chodila brzy spát, takže tam prosnila nejednu hodinu o časech, kdy dosáhne věku, jenž jí umožní připojit se k rozesmátým a skvostně vyšňořeným tanečníkům.

Jenže dávno předtím, než se dočkala, se její svět od základů změnil. Hedvábí a plesové šaty a bály zmizely ze Shannonina života dřív, než je vůbec stačila okusit.

Poslední tóny valčíku dozněly chvějivě ve vzduchu. Shannon si povzdechla a obrátila se ke Calebovi.

„Netušila jsem, že harmonika může znít takhle nádherně,“ přiznala se ochraptěle.

Caleb se potěšené pousmál. „Žiješ v tom zapadákově v Echo Basin trochu moc dlouho, holčičko. Jediná hudba, kterou můžeš přirovnat k mému hraní, je vytí vlčí smečky.“

„Možná by tě až překvapilo, jak si na vytí vlčí smečky potrpím – tedy pokud jsem hezky v bezpečí srubu, víš?“

„Na děvčeti, které se vrhne na grizzlyho se starožitnou puškou, mě nemůže překvapit vůbec nic.“

Uznání v Calebově pohledu vyvolalo u Shannon ruměnec. Plaše se na něho usmála.

„Když máš tolik času a energie, že můžeš flirtovat s mým švagrem,“ ozval se mrazivým tónem Whip, „tak bych ti doporučoval ulevit Willow a vystřídat ji na parketu.“

„Jednak tančit neumím a jednak neflir –“ začala namítat Shannon.

Okamžitě se však hryzla do rtu. Vztek, který čišel Whipovi z tváře, jí přiškrtil hrdlo.

„Rafaeli!“ vykřikla šokované Willow. „Kampak se podělo tvé dobré vychování?“

„Má ho v kapsičce na hodinky,“ poznamenal Caleb jedovatě, „spolu s rozumem.“

Whip po něm střihl rozzuřeným pohledem.

Caleb se nedal vyvést z míry a dál se na švagra mile usmíval.

„Víš co, šetři si to na Rena,“ doporučil Whipovi. „Ten se jen třese na to, aby si s tebou vyrovnal účty po tom, cos ho porazil ve rvačce těmi svými proklatými čínskými triky a dal mu co proto za jeho neomalené chování k Eve.“

„Koledoval si o to,“ odsekl Whip naštvaně. „Vyváděl jako blázen. Copak je to za způsoby nevzít si ji? Tohle by snad trklo každého.“

„Každého kromě dotyčného blázna,“ přisvědčil Caleb. „Zkus se nad tím zamyslet. A pořádně zamyslet, kamaráde. Pak se můžeš omluvit tady Shannon tím, že ji naučíš tančit valčík.“

Po těch slovech Caleb zamrkal na Willow a sáhl po harmonice. Okamžik nato se místností opět rozlily chvějivé tóny harmoniky.

Shannon se dívala všude kolem sebe, jen aby nemusela upřít pohled na Whipa.

Tváře měla ještě pořád celé rudé po jeho obvinění. A ze svého vlastního vzteku. Neprovedla nic, čím by si tu ostrou Whipovu výtku zasloužila. Před Shannoninýma očima se objevila mohutná ruka. Na to, jakou v nich měl sílu, Whip měl dlouhé, opálené, zvláštně elegantní prsty. Nehty měl čisté a zastřižené.

Voněl mátou.

Whip si dobře povšiml, že Shannon k němu vzhlíží s výčitkou v modrých očích, ale tu najednou vystřídal výraz nesmírného překvapení.

„Máta,“ vydechla.

„Willow ji pěstuje na zahrádce za domem. Natrhal jsem ti z ní kytičku a odnesl ji do tvého pokoje, zatímco jste s Willow sklízely ze stolu.“

„Já – děkuju,“ vydechla zajíkavě Shannon. „To je od tebe moc milé.“

Whip natáhl i druhou ruku a tiše požádal: „Zatanči si se mnou.“

Sladká holčičko.

Třebaže Whip to oslovení nepronesl nahlas, zářilo mu v stříbřitém žáru očí, jež sejí doslova zavrtávaly do tváře.

„Kkkdyž já nevím jak,“ přiznala se Shannon.

„Naučím tě, když mi to dovolíš. Dovolíš mi to, Shannon?“

Projelo jí mrazivě slastné zachvění.

„Ano,“ přisvědčila šeptem.

„Tak pojď ke mně,“ vybídl ji laskavě.

Když se Shannon plaše zvedla, Whip ji uchopil za ruku a odvedl doprostřed místnosti. Tam se k ní obrátil tváří a přitom pozvedl její ruku do výšky. Kdyby byli v obývacím pokoji sami, byl by ji políbil do dlaně. Teď jí místo toho jen obkroužil palcem kolečko uprostřed dlaně a zlehka ji stiskl.

Shannon měla pocit, jako by ji do té dlaně políbil. Dech se jí zkrátil a oči se rozšířily do dvou blankytných jezírek.

„Polož mi levou ruku na rameno,“ vybídl ji Whip hrdelním hlasem. „Takhle?“

„Správně. A teď vlož svou pravou ruku do mé dlaně.“

Shannonino vzrušení prozradilo zrádné zachvění – dotek Whipovy dlaně jí připadal nádherně slastný. Pohnul rukou, aby ji mohl zlehka uchopit prsty.

„Slyšíš rytmus té melodie?“ zeptal se Whip.

Shannon naklonila hlavu k rameni a zaposlouchala se navzdory bolestnému vědomí blízkosti Whipova těla.

Dech se jim mísil, viděla, jak mu na šíji mohutně pulsuje žíla. Po chvilce skutečně vysledovala rytmus, který jí

Whip napovídal tichým počítáním. Začala tichounce počítat spolu s ním. t

„To je ono,“ pochválil ji. „A teď začneš pravou nohou dopředu a necháš se ode mě vést, ano?“

Whipův dotek Shannoniny dlaně i pasu se změnil, náhle byl pevnější, kdykoliv zaváhala, vedl a podpíral ji současně. Začal těmi nejjednoduššími kroky, ale postupně přecházel na stále složitější, protože začínalo být zřejmé, že Shannon je schopná lepšího než školáckého výkonu.

„Víš určitě, že jsi valčík neuměla už dávno?“ zeptal se Whip a předvedl Shannon bleskurychlou a plavnou otočku.

Rozesmála se a s důvěrou se pověsila na Whipa. Nechala se vést už zcela bez zábran. Jeho síla a sebejistota jí učení nesmírně usnadnily.

„O takovém tanci jsem snila,“ doznávala se šeptem Shannon. „Ale nikdy se mi to nesplnilo. Nejblíž jsem tomu snu byla, když jsem se choulila na balkoně mezi velkými květináči a jukala skrz zábradlí na ty překrásné tanečníky vířící podle líbezné hudby.“

„Kolik ti tehdy bylo?“

„Tak pět, možná i sedm. Už je to hrozně dávno,“ poznamenala Shannon roztržitě, protože přitom počítala rytmus. „Ještě předtím, než od nás odešel tatínek a maminka začala brát opiové kapky.“

Whip si šokované pomyslel, že ho snad šálí sluch, ale radši to téma nerozvíjel. Toužil vymazat všechny stíny z těch nádherných očí a nepřivolávat do nich temnotu vyvolanou nešťastnými vzpomínkami.

„Řekl bych, že už je zralá i na polku,“ poznamenal přes Shannoninu hlavu směrem ke Calebovi.

V mžiku se melodie z táhlé změnila na dovádivou, s veselými refrény, jež Willow hlasitě rozesmály a nutily ji poklepávat si špičkou nohy do toho nakažlivě rozverného rytmu.

„Rytmus slyšíš?“ ujistil se Whip.

„To bych musela být mrtvá, abych neslyšela!“

„Nebo opilá do bezvědomí,“ zazubil se. „Mám pode– * zření, že Evropané si tenhle tanec vymysleli naschvál jako způsob k vyrobení si tak kolosální žízně, aby se mohli celou noc nalévat pivem.“

Whip uchopil Shannon za ruce a položil si je na ramena. Mezitím už si začala vyťukávat rytmus spolu s Willow. „Připravena?“ zeptal se. „A na co?“

„Skotačit se mnou, jako kdybych byl Krasavec a byli jsme spolu na horské louce a kolem nás kvetly jen luční květy a zářilo slunce.“

Představa, že by s Whipem dováděla jako s Krasavcem, Shannon úžasně pobavila. Z očí jí zasršel smích a zvlnil jí rty do půvabné křivky.

Hned nato ale její smích přešel ho prudkého ruměnce, protože Whip jí položil dlaně na boky. Prsty ji jemně stiskl a vychutnával dotek měkkého ženského těla pod opranou látkou kalhot. Věnoval jí třpytivý pohled plný svůdné bezstarostnosti.

Bez dalšího vysvětlování začal Whip tančit se Shannon polku a stejně jako předtím při valčíku nahlas odpočítával rytmus. Tentokrát však místo šepotu hlasitě povykoval, protože tanec ho svým bujarým tempem strhl. Shannon se do kroků vpravila rychle, však také byly mnohem lehčí než valčík. Pokud jí chyběly zkušenosti, vyrovnal je Whip obyčejnou silou. Kdykoliv Shannon klopýtla, prostě ji zvedl do vzduchu a pokračoval tak do té doby, dokud se zase nevpravila do rytmu.

Zanedlouho spolu s dupáním přetančili z obývacího pokoje do kuchyně až na chodbu a zase nazpátek. Po každých pár krocích Whip zvedl Shannon vysoko do vzduchu, zatočil se s ní, zaseji postavil na zem a zamířil s ní jiným směrem.

Se zardělými tvářemi, rozzářenýma očima a poloudušená smíchem se Shannon poddala hudbě a muži, který se s ní smál a tančil. Nakonec, když se z obývacího pokoje řítili už. podesáté do kuchyně, se jí ze smíchu i polky doslova podlamovaly nohy, takže prosila o milost. Whip s ní naposledy zavířil dokola, až jí nohy poletovaly ve vzduchu, a pevně ji k sobě přivinul, protože byli zrovna v kuchyni, kde je nikdo neviděl.

„Však já vím, žes s Calebem neflirtovala,“ pravil

Whip něžně. „Ale kdyby ses na mě usmála jako na něho, měl bych sto chutí udělat… tohle.“

Během těch slov vyprchalo Whipovi z očí pobavení, jež vystřídala nepotlačitelná vášeň. Sklonil hlavu a zmocnil se jejích úst chvatným, hltavým a lačným polibkem.

„A potom bych začal chtít víc, tak proklatě víc,“ pošeptal jí tichounce. Dech mu drhnul v hrdle, jak k sobě Shannon vinul stále úžeji. „Chci tě, sladká holčičko. Ať jsi panna nebo vdova či manželka, ať jsi anděl nebo ďábel sám, chci tě celou, se vším všudy.“

S temným zasténáním spustil Whip Shannon k podlaze. Svezla se mu po těle, jehož vzrušení už ani neskrýval, až se konečně postavila na nohy.

Zajíkavě vydechla jeho jméno.

„Vyřiď Calovi a Willy, že jsem se šel podívat na koně,“ požádal Whip chraptivě.

Zadní dveře domu se zabouchly. Shannon osaměla v kuchyni se srdcem divoce rozbušeným a s chutí Whipových úst v ústech. Připomínala opojné víno.

Druhý den ráno vyl po horských svazích prudký vichr a přinášel do dlouhého zeleného údolí, kde měli Caleb s Willow svůj domov, krátké a zběsilé bouřky. Když Whip vcházel do domu, opatrně přidržoval kliku dveří, aby mu je vítr nevyrval a nezapráskl je za ním.

Shannon byla v obývacím pokoji, seděla u okna v křesle, které – jako všechen nábytek v domě – vyšlo z Calebových zručných rukou. V rukou držela jednu z Whipových plátěných košil a dělala drobounké úhledné stehy na rukávu, kde povolil šev.

„Kde je Willy?“ zeptal se Whip. „Šla si na chvíli zdřímnout s Ethanem.“ Whip se usmál skoro ostýchavě. „Cal mi prozradil, že jsme včera v noci Ethana tím tancem vzbudili.“

Shannon při vzpomínce na Whipův vášnivý polibek a vzrušením tvrdé tělo zrůžověly tváře.

„Ale Ethan nebyl vzhůru dlouho,“ poznamenala. „Usnul skoro hned nato, co mu Willow začala zpívat. Má tak nádherný hlas!“

„Měla bys ji slyšet, jak zpívá pohromadě s Reném a Eve,“ prohodil Whip s úsměvem. „Společně vytvářejí takový chór, že i andělé pláčou závistí. Loni jsme prožili výjimečné Vánoce, všichni jsme byli pospolu a koledy zněly jedním slovem pohádkově.“

„To muselo být krásné,“ povzdechla si Shannon.

Whip se na ni pozorně zadíval. V obličeji mu teď připadala méně vyhublá než před týdnem, když sem přišli, a v těle zrovna tak. Uvelebená na židli v teplém domě se zašíváním v rukou, ozářená slunečními paprsky, jež sem pronikaly zaskleným oknem, vypadala spokojeně jako kočka vedle sálajícího krbu.

„Líbí se ti tady, viď?“ zeptal se Whip.

„Těžko se mi může nelíbit. Caleb a Willow jsou hrozně milí a mají příjemný domov. Při pohledu na ně si teprve uvědomím, oč moji rodiče v manželství vlastně přišli.“

„Reno a Eve si žijou stejně spokojeně jako tihle dva, a totéž platí pro Wolfa a Jessi. Nejspíš to bude tím zdejším západním vzduchem.“

Shannon uhnula před Whipem očima, protože si nepřála, aby jí z očí vyčetl rozbouřené pocity, s nimiž přemýšlela o vlastním domově, manželství, společném životě a lásce a dětech s Whipem.

Ale to se nikdy nestane. Shannon to věděla stejně bezpečně jako to, že Whip je tulák a tulákem nadosmrti zůstane. Přesto si nemohla pomoci a musela ho milovat.

Proto teď odvracela pohled od všeho, o čem věděla, že nemůže mít.

Ale nestihla to dost rychle. Whip jí z výrazu tváře stačil vyčíst všechny ty sny. Viděl naději, kterou nedokázala zakrýt, a lásku a smutek z vědomí, že ji jednoho dne opustí a nechá v takové samotě, v jaké žila dřív. A skutečnost, že Shannon mu nic nevyčítala a nevymáhala na něm opětování své lásky, budilo ve Whipovi ještě silnější pocity závaznosti a povinnosti a současně neklidu, než jaké znával z dřívějška – a současně to v něm budilo lačnou touhu. Každý sval v těle se mu napínal krutou žádostí po jejím těle, sváděl nelítostnou bitvu mezi zdrženlivostí a chtíčem.

Whip se chvatně ohlédl po chodbě vedoucí k ložnicím. Dveře dětského pokoje byly zavřené. Totéž platilo o dveřích Willowiny a Calebovy ložnice.

S vědomím, že by neměl, a přesto neschopný se zarazit, přešel Whip několika rychlými kroky obývací pokoj, vzal Shannon šití z ruky a bez varování ji zvedl do náruče. Choval se přitom drsněji, než zamýšlel, jelikož byl vyhládlejší, než tušil.

„Whipe?“ zašeptala Shannon polekaně.

„Nebraň se mi. Líbej mě a nech se líbat. Dej se, i kdyby jenom pro dnešek.“

Když se Whip zmocnil jejích rtů, měla Shannon ústa pootevřená překvapením. Jazykem jí vjel mezi zuby a zasténal, protože ochutnal vůni máty a žhavý povrch jejího jazyka. Tichounce vzrušeně zanaříkala a natáhla se vstříc jeho polibku s tak otevřenou smyslností, div mu tělo nepuklo.

Whip útočil stále hlouběji a hlouběji do Shannoniných úst, chtěl ji celou, chtěl ji hned a na místě, žhavou a divokou, spalující ho až k samým kořenům duše. Její hrdelní vzdechy, dychtivé klouzání jejího jazyka po jeho, smyslný oblouk těla lačně přitisknutý k jeho vzrušenému mužství, to všechno Whipovi prozradilo, že Shannon po něm touží stejně zběsile jako on po ní: žhavě a bez zábran, tady a hned, bez slibů a výčitek svědomí, s touhou po ničem než po tom odvěkém rytmu živočišného hladu… med a extáze a plameny svíjející se k obloze, stravující a strhující vše ve svém dosahu.

Whip jen s největším úsilím odtrhl ústa od Shannoniných rtů, protože si uvědomil, že líbat ji je jako přilévat olej do beztak už běsnícího ohně. Bylo však příliš pozdě uhasit plameny, které se mezitím rozhořely. Sám byl touhou rozpálený doběla. Chvěl se po celém těle, hořel a s každým dalším šíleným úderem srdce ztrácel další cípek sebekontroly.

„Proboha, ženská!“ zasípal Whip chraptivě a nezřetelně, protože právě tiskl ústa na Shannoninu šíji. „Doháníš mě k šílenství.“

„Ale já nechtěla –“

„To vím,“ přerušil ji drsným a přiškrceným hlasem. „Ale můžu si za to sám. Už dávno bych měl vědět, že když tě líbám, je všechno ještě horší, že trpím ještě víc. Ale když tě nelíbám, nevěřím, že na světě vůbec může existovat taková bolest.“

Shannon cítila, jak Whipem projelo křečovité zachvění. Uchopila jeho zmučenou tvář do dlaní a líbala ho zlehýnka, něžně, opakovaně, aby jeho tělo zbavila bolesti a tvář trýznivé temnoty.

Whip se opět otřásl a zoufale bojoval o sebevládu.

„Kdykoliv se po tobě podívám na druhý konec místnosti a vidím, jak se na mě díváš,“ zašeptal tiše a přerývaně, „tak vím, co si myslíš, na co se rozpomínáš, co všechno pociťuješ. Tvé oči mi prozrazují, že by sis ochotně lehla a roztáhla mi vstříc svou půvabnou náruč, abys mi dala vše, co potřebuju, Shannon. A já potřebuju především tebe, miláčku. Potřebuju tě tolik, že se budím v noci celý zpocený a vzrušený a rozbolavělý od čela až po paty. Jenže vzít si tě nemůžu a přestat po tobě toužit taky nemůžu a hořím, pořád hořím!“

„Pšššt,“ zamumlala Shannon mezi něžnými polibky. „To je v pořádku, tuláku. Všechno je v pořádku. Můžeš si mě vzít hned tady na místě a ukončit tu bolest a nevzdat se přitom východu slunce, který jsi nikdy neviděl.“

Shannoniny letmé polibky, stejně jako její láskyplná slova, jako by Whipa něžně a pronikavě hladily a představovaly pokušení stejně silné jako její štědré tělo, zosobňovaly hmatatelný příslib její lásky. Věděl, že by měl zarazit její slova, polibky, sliby, které nemůže, které nesmí dodržet.

Ale Whip už neměl dost síly odvrátit se od něžného a děsivého půvabu Shannonina laskání, protože mělo stejně přitažlivou moc jako východ slunce zvolna se rodící po nejdelší zimní noci, jako zář nebes volajícího jeho jméno ve všech barvách duhy.

„Shannon,“ zašeptal Whip. „Sladká holčičko. Přestaň. Vždyť mě mučíš!“

„Tak mi poraď, co mám dělat. Chci ti působit rozkoš, a ne tě trápit ještě víc. Prosím tě, Whipe, pověz mi to. Uč mě.“

Ta představa Whipa málem srazila na kolena. Blesk zběsilé touhy mu proklál tělo a vyrval mu z hloubi prsou zvířecí sten. Zavřel oči a zápasil s hladem, jaký po ženském těle ještě nezažil. Stejně jako Shannonina slova a polibky představovala i hloubka jeho vlastního chtíče nezvládnutelnou vábničku a děsivé varování před vlastní ztrátou sebekontroly.

„Whipe,“ šeptala Shannon. „Moc tě prosím. Uč mě.“

S posledními zbytky zdrženlivosti si Whip naštěstí připomněl, že jsou právě v obývacím pokoji jeho sestry, že kolem se rozlévá zářivé denní světlo. Willow se každou chvilku mohla probudit ze svého odpoledního zdřímnutí a ukázat se ve dveřích.

„Ne!“ vydechl Whip sípavě a prudce od sebe Shannon odstrčil. „Nechtěj to ode mě. Nepokoušej mě. Ne –“

„Ale vždyť jsi to byl ty, kdo –“

„– ti říká, abys mi nedovolila rozepnout tvoje mužské kalhoty a nestrkala si mou ruku do rozkroku, abych cítil ten žár i med. A nenamlouvej mi, že kdybych se na tebe vrhl a hluboko v tobě ukojil svou touhu a svůj chtíč, bylo by všechno v pořádku. Nenamlouvej mi, že si přeješ, abych tě záměrně připravil o panenství.“

Shannon se pokusila promluvit, ale nemohla. Pomyšlení, že by Whip tvořil součást jejího těla, ji roztřásla žárem i mrazením a rozezmítala ji touhou, kterou nedokázala pojmenovat.

A Whip to viděl, všechno vnímal, její hlad i touhu.

„Kčertu, mohl bych tě přimět, abys mě prosila“ vybuchl hněvivě. „Protože bych tě mohl přinutit bolet stejně krutou žádostí, jaká teď užírá mě. Potom by ten tvůj med prýštil a oheň tě spaloval a –“

Zvuk dveří otvíraných do chodby prudce uťal Whipova plamenná slova. Škubnul sebou, jako by ho přes ramena švihl bič.

„Calebe?“ zavolala tiše z chodby Willow.

„To jsem já, Willy,“ odpověděl Whip sestře tiše a chraptivě.

Popošel tak rychle, že se ocitl několik metrů od Shannon dřív, než se Willow objevila na prahu.

„Právě jsem si se Shannon povídal o tom místě, které jí nabízíš,“ vysvětloval.

Willow vešla do pokoje. Vlasy měla zcuchané spánkem, mnula si zarudlé oči a snažila se nežívat.

„Ach, výborně,“ usmála se a pohlédla na bratra. „Nepotřebuješ nic?“

„Kdepak,“ usmál se Whip zaťatými zuby.

Willow si přiklopila zívající ústa dlaní.

„To je fajn,“ zamumlala. „Ráda bych si ještě zaskočila se vykoupat, než začnu chystat večeři. Nevadilo by ti dohlédnout na Ethana, než se vrátím?“

„Ale vůbec ne,“ ujistila ji Shannon rychle.

„Díky,“ zažívala znovu Willow, „pospíším si.“

„Ale to není třeba,“ ujišťovala ji Shannon. „Zatímco jsi spala, postavila jsem na kamna maso, aby se začalo dusit. A kdyby se Ethan probudil, uplatím ho hrnečkem ohřátého mléka, neboj se.“

„Tys hotový anděl.“

Shannon pomyslela na všechno, co jí Whip právě řekl, a jak mu nejenom naslouchala, ale současně s tím cítila, jak sejí kosti v těle mění v tekutý oheň. Dokud nepoznala Whipa, ještě nikdy nezatoužila pocítit muže hluboko ve svém těle.

A teď nedokázala myslet na nic jiného.

„Anděl?“ zopakovala s hořkosladkým úsměvem a bezmocně se podívala na Whipa. „To těžko.“

Ale Willow už mezitím zmizela ve své ložnici. Po pár okamžicích se objevila s hromádkou čistého oblečení v náručí.

„Za chvilku jsem zpátky,“ připomněla.

„Vážně nemusíš spěchat,“ trvala na svém Shannon. „Neexistuje tady nic, co by chvilku nepočkalo, a tím myslím i tvého synka.“

Whip sledoval sestra, jak odchází, a byl neskonale vděčný, že je příliš rozespalá a uspěchaná, než aby si povšimla, jak je její bratr rozrušený.

Díkybohu, že jsem vyřešil otázku Shannonina bezpečí, přesvědčoval Whip sám sebe v duchu zuřivě. Zůstat s ní dál ve srubu, asi bych musel podlehnout.

Je nejvyšší čas – vlastně je už pozdě – vydat se hledat východ slunce krásnější než Shannoniny oči, když na mě pohlédnou.

„Kvůli svým věcem si nedělej starosti,“ oslovil Whip stroze Shannon. „Cal nebo někdo z jeho mužů ti je dovezou, až pojedou do srabu pro Krasavce. Stačí počkat jeden dva týdny a ta tvrdohlavá příšera už půjde po svých a nebude se muset vézt hozená přes sedlo jako kus hadru.“

Shannon zamžikala a zavrtěla hlavou. Měla pocit, jako by se náhle probudila do cizího snu.

„O čem to proboha mluvíš?“ zeptala se. „I kdybych tu před návratem do srubu zůstala ještě třeba čtrnáct dní, další šaty nepotřebuju.“

Shannon však už nedodala, že ve srubu beztak žádné jiné oblečení není, ať už ho potřebuje nebo ne.

„A nač bys sem vlastně tahal Krasavce, navíc takovou dálku?“ vyptávala se nechápavě.

„Ale já myslel, že ho chceš mít u sebe,“ připomínal Whip. „Cal a Willy potvrdili, že jim to nevadí. Stejně se snaží sehnat psa tak velkého a odolného, aby se nedal vlkům a přežil vánice a horské vichry, ale prozatím neměli štěstí.“

„Ale pochopitelně, že si Krasavce nechám! O čem to pro všechno na světě mluvíš?“

„Mluvím o tom, že tu přece zůstaneš jako Willyina pomocnice! Potřebuje to a navíc spolu vycházíte lip než dvě sestry a –“

„Ne.“

„– ty stejně nemůžeš žít v té rozpadající se chajdě v bohem zapomenuté pustině, to je snad jasné nám oběma!“

„Ne.“

„Není to bezpečné!“ vybuchl Whip vzteky už celý bez sebe. „Musíš se odtamtud –“

„Ne.“

„– odstěhovat!“

„Ne.“

Whip se po Shannon vrhl děsivou rychlostí. Než si stačila uvědomit, co se děje, ocitla se ve vzduchu a hleděla zblizoučka do Whipových rozzuřených očí.

Nebyla to nijak pohodlná pozice. Oči měl světlé, sršely mu vztekem, zúžené zorničky připomínaly hlavně těsně před výstřelem – nebo oči lapeného zvířete předtím, než zaútočí na svého věznitele.

„Ano!“ zavrčel Whip.

Shannon sebou škubla, ale nevzdávala se.

„Ne.“

Znělo to tiše a nesmlouvavě. A slova, jež následovala, byla stejně tichá a nesmlouvavá.

„Mám právo žít, kde já sama chci,“ pronesla.

„Nebo umřít!“ odsekl Whip.

„Nebo umřít,“ přisvědčila Shannon.

Tvrdě stiskl Shannoniny paže, ale ta se nebránila. 1 kdyby cítila sebevětší bolest, nebylo to nic ve srovnání s úzkostnou zuřivostí, jež stravovala Whipa.

„Ty se mě snažíš přivázat k jednomu místu!“ cedil skrze skřípající zuby. „Namlouváš si, že neodejdu, dokud nebudu mít jistotu, že jsi v bezpečí.“

„Ne,“ odpověděla Shannon tiše. „Ty se snažíš přivázat mě a donutit mě žít způsobem podle tvých představ.“

„Kčertu, nepřekračuj moje slova!“

„Proč bych to dělala? Vždyť já přece vím, že mě opustíš, Whipe. Vím to od chvíle, kdy jsem tě poprvé slyšela vyprávět o východu slunce, který jsi dosud neviděl. Tvrdil jsi, že na celém světě neexistuje nic nádhernějšího a svůdnějšího.“

„Shannon, sladká holčičko, já –“

„Ne,“ zašeptala a zarazila ho tak, že mu rty zlehka přejela po ústech. „Věřila jsem ti tenkrát a věřím ti i dnes. Ty odejdeš a já zůstanu ve svém srubu.“

„Nedovolím ti to.“

„Těžko mi v tom zabráníš, tuláku.“

Whip zavřel oči. Zsinalé rty sevřel do bolestné čárky.

„Ničíš mě,“ zašeptal po chvíli zmučeným šepotem.

„Ale ne, jenom –“

Whip začal mluvit bez toho, že by počkal, až Shannon dokončí větu. Zoufale se jí snažil vtlouct do hlavy, o co mu jde, chtěl, aby už konečně všechno pochopila.

„Chci tě. Chci tě, jako jsem v životě ještě nic nechtěl – í výjimkou východu slunce, který jsem dosud neviděl. Můžu mít jedno, nebo druhé. Chápeš ty vůbec, jak šílené je to rozhodování?“ rozkřikl se zoufalstvím a vztekem. „Byl bych si schopen vyrvat srdce z těla, kdyby mi to přineslo konec utrpení!“

Shannon pálily v očích slzy, jež se jí sbíraly na řasách a potom jí zvolna vypalovaly po tvářích žhavé stezičky.

„Já bych udělala totéž,“ přiznala se šeptem. „Jenže ty můžeš mít, oč stojíš nejvíc, Whipe. Svobodu. Nestrojím ti v duchu žádné úklady, nestavím pro tebe žádnou klec.“

„Čerta že ne!“ vybuchl rozčileně. „Musím mít jistotu, že jseš v bezpečí.“

„A já zase musím vědět, že jsem svobodná! Stejně jako ty, tuláku. Svobodná jako východ slunce!“

„To ale nejde. U ženy je to něco jiného.“

„U vdané ženy možná. Já ale vdaná nejsem!“

Whip otevřel oči a poprvé spatřil Shannoniny slzy.

„Sladká holčičko, tak neplač. V životě bych ti nechtěl ublížit!“

„A já tě zase nikdy nezamýšlela mučit takovým rozhodováním,“ šeptala bezmocně Shannon. „Nikdy jsem tě nepožádala o nic jiného, než abys zkusil vytěžit trochu zlata. Protože tím by ses ale příliš uvázal na jedno místo, tak prostě jeď dál a pátrej po tom východu slunce, po kterém tolik lačníš. Jeď dál a mě nech na pokoji.“

„To nemůžu,“ zanaříkal upřímně. „Ne dřív, dokud o tebe nebude postaráno.“

„Musíš.“

„Shannon –“

„Pokud zůstaneš, začneš mě nenávidět!“ připomněla mu rázně. „A to bych radši umřela, Whipe.“

„Jenže přesně to tě čeká, jestli se vrátíš do té zatracené boudy!“

„Ale o tomhle si rozhoduju sama, Whipe. Bez tebe.“

Whip zvolna postavil Shannon na podlahu. Potom pustil její paže, obrátil se k ní zády a bez jediného dalšího slova vyšel z pokoje.

Shannon prohlížela stůl prostřený k večeři, kontrolovala, zdaje všechno na svém místě. Normálně by si kvůli tomu moc starostí nedělala, ale normálně se taky necítila zdeptaná a vyždímaná jako starý hadr. Už stačila upustit lžičku, rozlít kávu a spálit si prsty, když přikládala polena do kamen.

„Ksakru, stokrát ksakru!“ zamumlala a vzpomněla si, že takhle s oblibou kleje Čerokézka. „Vždyť já zapomněla na talíře!“

Pokud si Willow povšimla Shannoniny netypické neohrabanosti, nezmínila se o ní slovem. Ale momentálně měla plné ruce práce s Ethanem. Zrovna děsivě řval v postýlce, navztekaný, že mu matka nedovolila vybrušovat si své chodecké umění tryskem od dřezu k jídelnímu stolu a bleskurychlou kličkou kolem rozpálených kamen.

„Hrome, ten kluk je jako sídlo,“ postěžovala si Willow po návratu do kuchyně.

„Tu rychlost zdědil určitě po Calebovi,“ potvrdila Shannon. „A ty jantarové oči jakbysmet. Ale dolíček v koutku úst se mu při úsměvu objevuje zase jako Whipovi.“

Willow se usmála. „Jestli z Ethana vyroste jen zpolovičky tak pohledný chlap, jako je jeho táta či strýček, budou před naším prahem tábořit všechna děvčata z kraje Colorado. Jak to vypadá s dušeným?“

„Hotovo.“

„No to je báječné. Když jsem ukládala Ethana do postýlky, zahlédla jsem Caleba, jak už od stájí míří k domu.“

„Whip šel s ním?“

„Ne, ale zaručeně nebude daleko. Pro případ, že by sis toho ještě nevšimla, můj bratr se může po domácím jídle utlouct.“

Shannon honem sklopila hlavu, aby Willow neprozradila náhlý třpyt slz.

Co se to se mnou děje? ptala se zachmuřeně v duchu sama sebe. Taky bych mohla mít víc rozumu a pořád nebrečet. Škoda času a energie.

„To víš, že mi to neušlo,“ přisvědčila Shannon přiškrceně. „Ovšem ta kuchyně nesmí patřit jemu, to se rozumí. Myslíš, že ten chleba vychladl už tak, že se dá nakrájet?“

„Snad ano. Ale dej na mě. Uvidíš, jak si bude Whip stěžovat, že teď nejsou vdolky.“

„Ale nebude,“ ozval se Caleb a zavřel za sebou kuchyňské dveře. „Už před pár hodinami odjel.“

Shannon rázem zkameněla.

„Odjel?“ podivila se Willow a otočila se od sporáku k manželovi. „A kam má namířeno?“

„Navštívit Rena.“

„Aha.“ Willow zachmuřeně pokrčila nos a dál nabírala dušené maso z kastrolu do mísy. „Připadá mi zvláštní, že mi neřekl ani slovo. Vůbec se mu to nepodobá.“

Calebovy oči v barvě staré whisky se upřely na štíhlou dívku s vlasy v barvách podzimu.

„A tobě taky nic neřekl?“ zeptal se jí přímo.

„Neřekl, ale je to přece tulák.“

„To ale neomlouvá jeho nezdvořáctví,“ namítla Willow. „Když člověk uváží, jak dlouho už se potlouká světem a s kolika lidmi musel dobře vycházet, tak už by mohl mít rozum.“

Caleb nespouštěl pohled ze Shannon. Ze sevřených úst jí vyčetl stejné napětí a z očí stejnou temnotu jako u Whipa. Caleb se o Whipově duševním a emocionálním stavu hodně napřemýšlel, ale pořád se nemohl odhodlat promluvit si se švagrem otevřeně.

Teď už mu bylo jasné, že to měl udělat.

„Vyrozuměl jsem, že Whip zkoušel nějakou dobu kopat na tvých záborech,“ poznamenal Caleb.

Shannon přikývla.

„Přálo mu štěstí?“ zajímal se Caleb.

Willow po něm střelila překvapeným pohledem. „Ale Calebe, to snad není tvoje starost, nemyslíš?“

Bleskurychle se k manželce obrátil. „Normálně by nebyla, jenže tohle není normální situace, chápeš?“

Willow se na manžela dlouze zadívala, něco nezřetelného zabručela a pokračovala v nabírání masa.

„Tak přálo vám při hledání zlata štěstí?“ zeptal se Caleb opět Shannon.

„Nepřálo. Whip tvrdil, že ztratil směrnost, i když já netuším, oč jde.“

Caleb si odfrkl. „Směrnost je směr, kterým zlatá žíla běží v podloží. Jakmile ji člověk ztratí, jen zbytečně tluče do kamene.“

„Whip se do něho natloukl ažaž. Každý den se vracel pokrytý vrstvou kamenného prachu a potu.“

„Vážně? Ale proč? Dolování zlata si hnusí skoro stejně jako já a práci za mzdu si hnusí ještě víc.“

„Whip si kvůli mně dělal starosti,“ vysvětlovala Shannon. „V Echo Basin jsou dlouhé zimy a zásoby se v Holler Creek prodávají nesmírně draho. Měl strach, že když ze záboru nevytěžíme zlato, nebudu mít co jíst.“

„Pořád ještě zbývá lov,“ poznamenal Caleb. Najednou se usmál, protože si připomněl historku s grizzlym. „Ale ty nejsi žádný střelecký přeborník, viď?“

„Když střelivo je příliš drahé, než aby si člověk mohl střílení procvičovat,“ postěžovala si Shannon. „Nezbývá mi než se připlížit ke zvěři co nejblíž a snažit se o co nejlepší trefu.“

„To se divím, že Tichý John si nevyráběl vlastní kulky. Většina zálesáků to dělá.“

„On také, ale nikdy nepovažoval za nutné naučit jejich odlévání i mě. Dával si záležet především na jejich váze, protože odměřoval každičké zrnko střelného prachu.“

„Tomu bych se ani nedivil,“ prohodil Caleb při vzpomínce na pistolnickou pověst Tichého Johna. „Myslíš, že je ještě naživu?“

„Nemyslím, ale buď tak laskav a nikomu to neprozrazuj.“

„Proč?“

„Nestojím o to, aby mi srub obléhali dvounozí vlci a vyli tam pokaždé, když na ně přijde chuť na ženské maso,“ vysvětlila Shannon bez obalu. „Tichý John představoval pro každého obyvatele Echo Basin smrtelnou hrozbu. Nevidím důvod, proč by se na tom mělo něco měnit.“

Calen přikývl. Nepřekvapilo ho to. „A co Whip?“

„Whip?“ opakovala Shannon a smutně se pousmála. „Ten může u mého srubu výt, kdy si jen zamane.“

Caleb vyprskl tichým smíchem, třebaže mu došlo, kolik bolesti se skrývá pod Shannoniným úsměvem.

„Whip je také přesvědčený, že Tichý John je po smrti?“ zeptal se Caleb.

„Ano, je.“

„Tak v čem je tedy problém?“

„Prosím?“ podivila se Shannon.

„Proč Whip odtud utekl, jako by mu za patama hořelo?“

„Přeje si, abych zůstala u tebe a Willow.“

„To my také,“ ozvala se od kamen Willow.

„Já… Děkuju,“ zajíkla se Shannon. „Ale nemůžu.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?“ zeptal se Caleb úsečně.

„Calebe,“ napomenula Willow manžela. „Nemáme právo takhle vyzvídat.“

„Vidělas, jak vypadal tvůj bratr, když odtud odjížděl?“ usekl Caleb stroze.

„Pochopitelně neviděla.“

„Ale já ano. Když člověk, na kterém ti záleží, vypadá jako Whip, tak ti to není jedno. A začneš si pokládat lecjaké otázky.“

Když tak Shannon hleděla Calebovi do tváře, náhle si vybavila, jak ho Whip kdysi nazval – černý anděl pomsty, který roky pronásledoval jednoho muže, aby pomstil svedení, zradu a smrt své sestry. Připomnělo jí to muže přezdívaného Hunter, dalšího černého anděla křižujícího tvář země.

Shannon zavřela oči a propletla si tak křečovitě prsty na rukou, až ji rozbolely. Když opět zvedla víčka, zjistila, že Caleb se na ni dívá soucitně i odhodlaně zároveň.

Dobře si uvědomoval, že jeho otázky jí působí bolest. Potřeboval se však ty odpovědi dozvěděl za každou cenu, protože netrpěla sama. Stejně tak se trápil i Whip.

„Kdybych si myslel, že ti na Whipovi nezáleží,“ pra –

vil Caleb klidně, „nezmínil bych se o téhle záležitosti jediným slovem. Ale dobře jsem si všiml, jak jsi se na něho dívala. Takhle se Eve dívá na Rena, Jessi na Wolfa –“

„– A Willow na tebe,“ dořekla za Caleba Shannon. „Omlouvám se, ale pokud jde o skrývání emocí, neměla jsem kde trénovat.“

„Taky by to bylo zbytečné,“ konejšila ji Willow a postavila mísu s jídlem na stůl. „Tady jsi mezi přáteli. Ale to ti je jistě jasné, nemám pravdu?“

Shannon přikývla a pokusila se promluvit. Hrozilo, že jí přes dlouhé temné řasy překypí slzy.

Willow objala Shannon kolem ramen a přitiskla ji k sobě jako malou holčičku.

„Tak proč bys u nás nemohla zůstat?“ zeptala se něžně. • Shannon oplatila Willow její objetí, zhluboka a přerývaně se nadechla a snažila se Whipově sestře vysvětlit, jaké důvody ji vedou k jejímu rozhodnutí.

„Jak by asi bylo tobě,“ zeptala se, „kdybys milovala Caleba a chtěla něco víc, než je ti ochotný dát, protože tě má v plánu opustit?“

Willow sykla. Ucouvla, aby viděla Shannon lépe do očí, ale hned ji zamrzelo, že to udělala.

„A jak by ti bylo,“ pokračovala Shannon usouzené, „kdybys po Calebově odchodu žila v domě jeho sestry se stejně zlatými vlasy a protáhlýma očima a viděla Calebovu podobu v jejím děcku… Kdybys tohle všechno denně viděla a každou vteřinu, s každým příštím dechem si uvědomovala, že ty sama žádné dítě mít nebudeš, že nebudeš mít domov a druha, s nímž bys mohla prožít celý život?“

„Asi bych to nesnesla,“ přisvědčila Willow. „Milovat Caleba s vědomím, že on mě nemiluje, připomínat si ho na každém kroku… To by mě zabilo.“

„Přesně tak,“ šeptla Shannon.

Obrátila se ke Calebovi, který ji sledoval ustaraným pohledem, zatímco láskyplně hladil Willow po její zlaté hřívě.

„Tak proto nemůžu zůstat,“ uzavřela Shannon.

„A takhle jsi to řekla i Whipovi?“ zeptal se Caleb. „To proto vypadal, jako by měl v srdci zaražený nůž?“

Shannon zvolna zavrtěla hlavou. Husté prameny podzimně tónovaných vlasů se jí zhouply po ramenou.

„Ne,“ připustila zastřeným hlasem. „Tohle jsem mu neřekla.“

„Proč ne?“ nechápal Caleb.

„To by bylo stejné, jako bych po něm chtěla, aby zůstal… Jako bych se doprošovala. A to neudělám.“

„Jseš na to příliš hrdá?“

Caleb se zeptal velmi mírně, ale oči měl číhavé jako dravý pták.

Ještě pořád neslyšel všechno, co slyšet chtěl.

„Ne, ale příliš poučená,“ opravila ho Shannon s hořkosladkým úsměvem. „Život s matkou a otcem mi dokonale vysvětlil, jak špatně to dopadá s rodinami, kde muž chce jednu věc a žena zase jinou. Tatínek nadobro odešel a maminka si bolest léčila opiovou tinkturou. Zpočátku jsem chápala, proč to dělá, a věřila, že jí to pomůže.“

„Chceš mi tím naznačit, že pro jistotu mám opiové kapky zamknout?“ zeptal se Caleb suše. „To jistě ne.“

„Hned mě to napadlo. Jsi silnější než tvoje maminka, nemám pravdu?“

„Musím být. Ke konci jejího života jsem o ni pečovala.“

„Co z toho všeho jsi pověděla Whipovi?“ zeptal se opět Caleb.

„Tu druhou půlku pravdy. Ze v životě nechci být nikomu zavázaná, i kdyby byl na mě sebemilejší, že na nikom nechci existenčně záviset. Chci zůstat svobodná.“

„Ale ty jsi –“

„Zena,“ dořekla Shannon rázně. „Ano. Představ si, že jsem si toho taky všimla.“

„A k tomu každý muž, který tě míjí na kilometr daleko,“ nedal se Caleb.

„Calebe!“ zvolala Willow rozhořčeně.

„Víš, kotě, je to tak, a ani všechny ty řeči o svobodě a tak nezmění na Shannonině chůzi to nejmenší.“

„Copak to dělám schválně?“ zabručela Shannon nazlobeně.

„Čerta starého, to já přece vím!“ rozesmál se Caleb. „Nejsi o nic větší koketa než tady Willow. A v tom je ten háček. Háček je v tom, že muži prostě nemůžou přehlédnout, že jsi žena. Ti slušnější s tebou jen zapředou rozhovor, na návštěvu přijdou s cukrovím v jedné ruce a s kytkou v druhé a maximálně ještě s mlsnýma očima. Když neprojevíš zájem, odjedou a už se nevrátí. Jenže ne všichni muži patří mezi ty slušné.“

„To vím lip než většina žen,“ přisvědčila Shannon.

„Ale přesto pořád trváš na tom, že se vrátíš?“ vrtěl hlavou Caleb.

„Jasně. Odejdu hned zítra.“

„Copak ty nepočkáš na Whipa, aby tě doprovodil?“ zeptala se udiveně Willow.

„Proč myslíš, že se sem vrátí?“ nechápala Shannon.

„Rozloučil se s tebou?“ odpověděla Willow otázkou.

„Nerozloučil.“

„V tom případě se vrátí.“

Shannon jen nedůvěřivě potřásla hlavou, protože si připomněla ten hněv a úzkostný strach, s nimiž Whip odjížděl.

„Tak nezdvořilý zase Rafael není, i kdyby ho tulácká krev ovládla sebevíc!“ prohlásila Willow. „Vrátí se.“

„Vážně?“ pochybovala Shannon. „Někteří lidé milujou zlato, jiní zase moře a jsou i takoví, kteří milujou jen obzor, jenž nikdy neviděli. Whip zaslechl, jak ho volá dosud neznámý východ slunce.“

„Tedy, mně se zmínil jedině o tom,“ poznamenal Caleb, „že si láme hlavu nad tím jak vytěžit zlato z kamenného lomu. Byl tím celý posedlý. Určitě si jel k Renovi pro radu.“

„K toulání potřebuje člověk peníze,“ zdůraznila Shannon. „A Whipovi pravděpodobně vyschly finanční zásoby. Odmítl přijmout ode mě mzdu.“

„Whip má tolik zlata, že neví, co s ním,“ prozradila Willow. „Ingoty španělského zlata tak ryzího, že do něj klidně můžeš rýt i nehtem.“

Shannon se zatvářila vylekaně. „To jsem netušila. Proč v tom případě odjel k Renovi vyzvídat jak vytěžit další zlato?“

„Kdyby ti Whip nabídl to svoje, aby sis nakoupila zásoby na zimu nebo si pořídila bezpečnější domov, než máš v Echo Basin, přijala bys to?“ zeptal se Caleb významně.

„Nikdy,“ odvětila Shannon tiše. „Jsem vdova, a ne děvka, kterou si může koupit každý, kdo má na mě chuť a dost zlata v kapse.“

Caleb se pousmál a kývl, protože přesně s takovou odpovědí počítal.

„Ale proč tu nechceš počkat, dokud se Whip nevrátí?“ navrhoval. „Celou tu dálku bys rozhodně neměla jet sama.“

„Ne, děkuju. Můj pes byl těžce zraněný, když mě bránil před Culpeppery. Měla jsem se k němu vrátit už před několika dny.“

„Zůstaň,“ vyhrkla Willow spěšně. „Whip tě má… má pro tebe slabost. Možná se…“

„Usadí?“ dořekla Shannon šeptem a se smutným úsměvem zavrtěla hlavou. „Na jednom místě by Whipa udržela jenom láska, ale on miluje výhradně východy slunce, které ještě neviděl.“

Whip stoupal po cestě do kopce, kde stál nový domek, jehož poslední úpravy stále ještě probíhaly. Když přitáhl unavenému koni uzdu, vyběhla z kuchyně mladá žena s očima a vlasy v barvě ryzího zlata. Svižně seskočila z verandy, která se táhla po celé délce domu, a nadšeně se na Whipa usmála.

„A přece to jsi ty! No to je ale báječné překvapení! Vidíš a Reno myslel, že tě zase popadly ty tvoje tulácké choutky a odvedly tě na druhý konec světa!“

„Zatím ještě ne, Eve. Nejdřív musím vykopat trochu zlata.“

„Cože, ty a zlato?“

Ten polekaný výraz na Evině tváři přiměl Whipa k úsměvu i přes to, že mu útroby svírala těžká starost. Ta dlouhá jízda ze sestřina ranče mu nepomohla umenšit bolest ani v nejmenším.

„Ale já myslela, že hledání zlata nenávidíš ještě víc než Caleb!“ podivila se Eve.

„To je pravda,“ přisvědčil Whip, když sesedl.

„Tak proč tedy –“

Eve se zadrhl dech v hrdle, protože Whip se k ní obrátil a ona mu konečně viděla zblízka do tváře.

„Co se děje?“ začala na něho ustaraně naléhat. „Snad se nestalo něco Willow? Nebo maličkému? Je –“

„Na ranči Blackových je všechno v nejlepším pořádku,“ skočil jí do řeči Whip.

„Tak proč se tváříš tak ponuře?“

„Nejde o nic, co by nespravila troška zlata. Kde je Reno?“

„Přímo za tebou,“ ozval se Renův hlas.

„Jo, hned jsem si to myslel,“ obrátil se Whip. „Někdo mě pozoruje hned od chvíle, co jsem přebrodil řeku.“

Reno se usmál. „To víš, z našeho domu máme senzační výhled. Viděl jsem tě přijíždět, už zdálky.“

„To je od tebe pěkné, žes nestřílel.“

„Když jsem v dalekohledu uviděl tvůj bič, měl jsem k tomu sto chutí,“ pokývl Reno se smrtelně vážným výrazem. „Ale pak mě napadlo, že nám třeba přivážíš pár Willyiných vdolků na ochutnání.“

„Přivážím vám jedině své prázdné břicho a prosbu o laskavost,“ přešel Whip přímo k věci.

„Tím se vysvětluje ten výraz v tvém obličeji. Jakmile jseš vyhládlej, tváříš se přátelsky asi jako poraněnej grizzly.“

Zatímco mluvil, ohlédl se Reno po Eve a významně přimhouřil zelené oči. Na srsti koně bylo znát, že od posledního hřebelcování na ní několikrát zaschnul pot. Podle toho, jak valach škubal uzdou a snažil se dostat k travnatému okraji cesty, se dalo poznat, že zvíře je vyhládlé jako jezdec. A stejně vyčerpané.

„Koukám, že jste se Sugarfootem měli nějak naspěch, když jste se tolik zpotili,“ poznamenal Reno.

„Odjel jsem z Calova ranče včera těsně před večeří.“

Reno jen povytáhl obočí. „Takže tos musel jez skoro celou noc.“

Whip pokrčil rameny.

„Pomůžu ti postarat se o Sugarfoota,“ nabídl se Reno. „A Eve nám zatím přichystá něco k jídlu.“

Sotva se oba bratři dostali ke korálu ze silných dřevěných kůlů, Reno se obrátil k Whipovi.

„No dobře. Tak ven s tím,“ vyzval bratra stroze. „Co se děje?“

„Už jsem to řekl Eve. Nic, co by nespravila hrstka zlata.“

„Jeden z těch svých ingotů máš zahrabaný zrovna pod chodidly. Pokud ho vykopu, uleví se ti trochu?“

Whip jen procedil mezi zuby nějakou kletbu, zvedl klobouk, pročísl si prsty vlasy a zase klobouk vrazil na původní místo.

Aniž by bratrovi věnoval slovo nebo třeba jen pohled, obrátil se k Sugarfootovi a začal rozepínat sedlové řemeny. Jednou rukou nadzvedl těžké sedlo a zavěsil ho na nejvyšší kůl korálu. Druhou rukou strhl sedlovou přikrývku, obrátil ji a přehodil přes sedlo, aby proschla.

Nato se Whip prudce shýbl, svázal šedákovi přední nohy a odvedl ho na pastvu. Sugarfoot šel dychtivě, protože pár desítek metrů od Renova a Evina domu protékala řeka a tráva tam byla bujná a vysoká.

Reno sledoval Whipa zelenýma očima, jimž nic neušlo, obzvláště nervozita bratrových pohybů. Přesto však Whipova plavnost a přirozenost Rena trochu uklidnila: už se začínal bát, že Whip se nějak zranil nebo onemocněl a snaží se to zatajit.

„Cal a Willy a Ethan jsou v pořádku,“ poznamenal Reno.

Nebyla to přímo otázka, ale Whip přikývl.

„A ty jsi taky docela fit, pokud nepočítám důsledky té celonoční jízdy, která málem ztrhala tvého šedáka,“ pokračoval Reno.

Whip pokrčil rameny.

„A neneseš mi snad špatné zprávy o některém z našich dalších bratrů?“ naléhal Reno. „Nenesu.“ Reno vyčkával. Whip však zarytě mlčel.

„No, tím jsme vyloučili všechno kromě jednoho,“ usmál se vědoucně Reno. „Nemůže to být nic jiného než srdeční trable.“

„O čem to ksakru blábolíš?“ vybuchl podrážděně Whip.

„Podle toho, jak máš zaťaté zuby a jak se koukáš, je naprosto jasné, že máš chuť vraždit. Bůh pomoz tomu, kdo se ti připlete do cesty.“

Whip si protáhl prsty na rukou, které se mu samovolně zatínaly v pěst. Přišel si promluvit o zlatě, a ne o ženě, které se nemohl zmocnit a na kterou nedokázal zapomenout.

„Tak co, promluvíš si se mnou,“ zeptal se Reno přátelsky, „nebo si to radši rozdáš na pěsti?“

„Kčertu!“ vyletěl navztekaně Whip. „Přišel jsem tě přece požádat o laskavost, a ne se s tebou rvát.“

„Občas je i rvačka laskavost.“

Whip ze sebe vyrazil zvláštní temný zvuk, který mohl být kletba či smích nebo oboje současně. A najednou vzhlédl přímo nahoru. Obloha byla hluboká a modrá jako Shannoniny oči.

„Taky jsi někdy toužil po dvou věcech,“ otázal se zvolna, „i když mít jednu znamenalo vzdát se druhé, a protože jsi nevěděl, které dát přednost, běhal jsi dokola pořád zmateněji, jako když se pes honí za vlastním ocasem, až jsi nakonec sám nevěděl, kde to nakonec skončí?“

Renův úsměv vypadal nezvykle jemně, zvlášť když šlo o tak tvrdého muže.

„To se ví, že jsem toužil,“ přisvědčil Reno na bratrovu otázku. „Tomu se říká chovat se lidsky. Pitomě, ale lidsky.“

„A cos udělal?“ vyptával se Whip zvědavě.

„Když jsi ze mě přestal dělat sekanou, trklo mě, co je v životě hlavní. Pak jsem se s ní oženil.“

Whipovi nešťastně povisly koutky úst dolů. „Ze mě by byl prachmizerný manžel. V jednom kuse bych jen koukal přes plot do dálky a přecházel kolem vrat jako mustang poprvé puštěný na pastvu.“

„Pořád ještě se honíš za východy slunce?“

„Na svém tuláctví nic nezměním, stejně jako ty nic nezměníš na svém leváctví a ďábelsky přesné mušce,“ prohlásil Whip důrazně.

„Možné to je, ale jeden nikdy neví.“

„Co tím chceš říct?“

„Když jsi začal s tím touláním,“ pravil Reno zvolna a zamyšleně, „byl jsi sotva víc než kluk. Stejně jako já jsi odešel z domova jednak po vzoru starších bratrů –a taky proto, že táta nás v jednom kuse třískal řemenem do zadku – jednak z touhy po toulavém životě.“

„Myslíš?“ pokrčil Whip rameny. „Od té doby uběhlo tolik času a já mezitím navštívil tolik míst a udělal takovou spoustu věcí, že si už těžko vzpomenu, proč jsem s tím touláním vlastně začal.“

„Ale vzdát se toho nechceš.“

„Copak ty by ses dokázal vzdát vlastní duše?“ otázal se Whip prostě a z očí mu čišelo zoufalství.

Na to Reno nemohl odpovědět jinak, než že bratra na okamžik pevně sevřel do náruče.

„Tak pojď,“ vyzval ho Reno po chvilce. „Eve se už bude strachovat, co se s tebou děje. Štve mě, že zrovna moje manželka má tak mizerný vkus, ale má tě ráda skoro stejně jako mě.“

Whip se chabě pousmál. „To pochybuju. Ale já osobně mám pro ni slabost. Má nádherný smích a neuvěřitelnou odvahu, kterou obdivuju sice u všech, ale u žen obzvlášť. Eve je ryzí zlato. Jenom mi nikdy nešlo do hlavy, co na tobě vlastně vidí.“

Reno se jenom bouřlivě rozchechtal a poplácal Whipa po zádech. Spolu pak oba bratři zamířili dlouhými kroky k domu. Když dorazili k zadnímu vchodu, Whip se váhavě podíval na své a potom na Renovy vysoké boty.

„Něco není v pořádku?“ podivil se Reno.

„Na tomhle světě existujou kraje, kde by člověk hostitele a hostitelku těžce urazil, kdyby překročil práh jejich domu v jezdeckých botách,“ vysvětloval Whip. „Zvlášť když jde o boty v takovémhle stavu a o tak nový dům, jako je ten váš.“

„Eve nejspíš v těch končinách někdy žila,“ připustil Reno zdráhavě. „Nechává u dveří mokasíny, abych se pokaždé přezul.“

Renův úsměv byl kyselý i pobavený zároveň. Evina radost nad vlastním domovem mu působila hluboké uspokojení.

„A co moje boty?“ zajímal se Whip. „Spokojí se Eve s tím, že zůstanu v punčochách?“

„Však už něco vymyslí. Hájí svou svatyni jako tygřice svoje mladé.“

„Těžko jí to můžeš vyčítat. V tom sirotčinci, kde vyrůstala, musel po vlastním domově zoufale toužit každý.“

Reno a Whip se umyli v malém přístěnku, který Reno přistavěl vzadu k domu. Čekala tam na ně horká voda s šeříkovou vůní.

Přestože šeřík voněl mile a škádlivě, Whip si nemohl zakázat vzpomínku na mátovou svěžest, jež se mu v duchu spojovala se Shannon, a na ten malý rituál, když mu podávala ručník a zkoumavě si prohlížela jeho tvář, zda na ní nezůstal kousek mýdlové pěny.

Přestaň ksakru pořád myslet na ty krásné modré oči a ta líbezná ústa usmívající se na tebe! poradil Whip sám sobě moudře. Není to spravedlivé ani k jednomu z vás.

Udělej jen to, co udělat musíš.

Domluv se s Reném. Obstarej zlato a práskni do bot.

Ta představa mu už nepřipadala tak lákavá, jak by správně měla.

„Tak mládenci, ať vám to netrvá celý den,“ usmála se Eve na oba muže od prahu. „Jestli budeme ještě chvíli čekat, vdolky se nadobro spálí.“

Reno se zazubil, utřel si ruce a rozpřáhl náruč. Eve mu vběhla do objetí a pevně ho chytila kolem krku.

„Je všechno v pořádku?“ šeptla mu tichounce do ucha.

„Neděje se nic, kvůli čemu bychom si museli dělat vrásky, kotě,“ odvětil Reno stejně neslyšně.

Slyšel, jak si jeho žena úlevou oddechla.

„Cítím, že se pálí vdolky!“ ozval se Whip důrazně. Reno Eve pustil a ta se v mžiku obrátila k Whipovi, jenž ji bratrsky objal.

„Však ještě chvilku počkají,“ usmála se. „Ale já se nemůžu dočkat přivítání od mého druhého nejoblíbenějšího muže na světě.“

Whip se ke švagrové lehce shýbl a vyzvedl ji do vzduchu v bouřlivém medvědím objetí.

Reno ty dva pozoroval shovívavě a beze stopy žárlivosti. Velmi dobře věděl, že jeho žena a bratr si vypěstovali zvláštní vztah, když společně nasadili život, aby vykopali Rena ze závalu v nebezpečném zlatém dole.

Whip vlepil Eve láskyplný polibek a rázně ji opět postavil na zem.

„Tak pojďte jíst!“ vyzvala muže s širokým úsměvem Eve. „Až do kuchyně jsem slyšela, jak vám oběma kručí v žaludku. Než se přezujete, prostřu stůl. Jestli chceš, Whipe, můžeš si ten bič pověsit na věšák na kabáty nebo ho třeba vzít i ke stolu. Jak sám chceš, ale klobouk zůstane tady u zutých bot.“

Reno s Whipem si mlčky vyměnili pobavený pohled, protože vedle Renových mokasínů ležel připravený pár velikých čistých ponožek. Ani jeden z mužů však neměl to srdce Eve škádlit pro její snahu zcivilizovat aspoň maličký kousek Západu. Po pravdě, muži ty malé rituály a ženskou něhu a teplo, jež činily z prostého domu skutečný domov, upřímně vítali.

Během jídla Whip Renovi a Eve vyprávěl o všem, co dělal po ty dlouhé měsíce, co se neviděli. Když se ve vyprávění dostal až ke svému příchodu do Echo Basin a Holler Creek, o Culpepperech se zmínil jen velmi zběžně.

Dokonce i bez dalších podrobností či přikrašlování Eve pochopila, co se v Murphyho skladišti vlastně zběhlo. Předtím, než poznala Rena, sama strávila nějakou dobu ve velmi drsném prostředí osad Divokého západu a naprosto přesně věděla, jak oplzlá a násilnická banda ti Culpepperové jsou.

Co však nechápala, byl důvod, proč vdova po Tichém Johnovi nebyla místo na Blackově ranči právě s Whipem na návštěvě u nich.

„Proč jsi k nám tu paní Smithovou nepřivezl?“ zeptala se Whipa.

„Paní Smithovou?“

Eve si povšimla, jak nechápavě se Whip tváří, a s okázalou trpělivostí si povzdechla.

„Myslím tu ženu, kterou jsi z Echo Basin dovedl k Blackovým na ranč,“ vysvětlovala záměrně hodně zvolna, jako by mluvila s opožděným dítětem. „Zenu, kterou uráželi Culpepperové. Zenu, jejíž čest jsi bránil svým zabijáckým bičem.“

„Ach! Ty myslíš Shannon!“

„Kristepane na nebesích, to se ví, že ano,“ vyprskla Eve smíchy. „Ze ty ses už myšlenkami zase toulal po světě?“

Kupodivu Whip temně zčervenal.

„Když já v Shannon žádnou paní Smithovou nevidím,“ objasnil upjatě.

Eve zamrkala a sklopila předlouhé řasy přes oči, aby zakryla jejich číhavý výraz. Toužila podívat se na Rena, aby se přesvědčila, co si tak asi myslí o Whipovi a ženě, která může a nemusí být vdova, o ženě, kterou Whip očividně odmítal uznat za vdanou.

„Chápu,“ zamumlala Eve. „Byla tedy Shannon příliš unavená po té cestě z Echo Basin, aby se vypravila ještě sem?“

„Nechal jsem ji u Willy a Cala. Doufal jsem, že se jí u nich zalíbí a zůstane tam jako pomocnice Willow.“

„To by bylo milé,“ přikývla Eve. „Willow už dlouho hledá služebné děvče –“

„Ale ne jako služka!“ skočil jí Whip ostře do řeči. „Tak ne. Spíš jako sestra nebo neprovdaná příbuzná.“

Eve si honem odkašlala, aby spolkla poznámku, že vdova nemůže vystupovat v roli neprovdané příbuzné. Znala bratry Moranovy natolik dobře, aby včas dokázala rozeznat varování ve Whipových průzračných, nicméně zachmuřených očích. Byl to zmučený pohled zvířete lapeného do pasti a neschopného se třeba jen pohnout.

A přitom se pohnout musel.

Tulák.

Půlkou srdce Eve s Whipem a jeho bolestí soucítila, ale druhou polovinou soucítila se Shannon, kterou podle jejího názoru sžírala stejná bolest jako před časem Eve, když se zamilovala do muže, který sám ještě nebyl zralý ji milovat. Ale nakonec ji Reno miluje stejně vášnivě a hluboce jako ona jeho.

Eve by moc zajímalo, zda Shannon bude přát stejné štěstí.

Zadívala se na mohutného plavovlasého muže s očima v barvě prvních podzimních zmrazků. Whip uměl být něžný a milující, ale bůh pomoz každému, kdo by mu chtěl zabránit v jeho toulání.

„Spíš jako členka rodiny, dostávala by jídlo, měla by střechu nad hlavou a malé kapesné,“ vysvětloval klopotně Whip. „A bezpečí. To především.“

Kradmý pohled na manžela Eve prozradil, že Reno se bratrovým zmatkem jednak baví, jednak je z něho sám trochu vedle. Jemná křivka Renových úst jí však prozradila i soucit, který k bratrovi pociťoval.

„A Shannon to tak chce?“ vyptávala se Eve zvědavě. „Bezpečí a malé kapesné?“

Whip stiskl rty ještě přísněji. Takhle vyjádřeno to vypadalo jako dost ubohá existence, natož pro tak mladou hezkou ženu, jako je Shannon.

Ticho se trapně prodlužovalo.

„Pokud je Shannon jen zpolovičky taková žena, jak jsi nám ji popsal,“ prohlásila Eve nakonec záměrně nedbalým tónem, „pak si kvůli ní nebudeš muset lámat hlavu moc dlouho. Co nevidět přijde nějakej rozumnej mužskej a nabídne jí mnohem víc než přístřeší se stravou a malé kapesné.“

Whip prudce zvedl hlavu. Jeho přimhouřené oči připomínaly střípky studeného šedého skla.

„Dá jí své jméno, udělá jí děti a postaví pro ni dům,“ pokračovala Eve nevzrušeně. „Už nebude odkázaná na milosrdenství cizích lidí. Bude se smět těšit z vlastního domova, bude milovat vlastního manžela a vychovávat vlastní děti. On bude pro ni představovat bezpečí a ona pro něho útočiště.“

„Ne!“

Whip netušil, že promluvil nahlas, dokud nezaslechl ozvěnu svého zběsilého odmítnutí představy, že Shannon by rodila děti jinému muži. Prsty sevřel hranu stolu tak křečovitě, až mu prsty zbělely. Na Shannon by kvůli cizímu muži takhle žárlit neměl! Ale žárlil.

Eve po Whipově výbuchu jen v němé otázce povytáhla tmavě medové obočí.

„Ale vždyť se ani vdávat nemusí a nepotřebuje si shánět manžela!“ namítal Whip dětinsky. „Potřebuje jenom…“

Nedořekl.

„Jestli tomu dobře rozumím, ty sám se s ní oženit nechceš,“ prohodila Eve ledabyle.

„To ale neznamená, že by Shannon nebyla dokonalá,“ bránil se Whip. „Chyba je ve mně.“

„Kotě,“ ozval se tiše Reno, „kdyby se Whip se Shannon oženil, nic dobrého by jí to nepřineslo. To by se zrovna tak mohla provdat za vítr.“

„Ale jestlipak to ona ví?“ zaútočila Eve.

„Určitě ano!“ prohlásil Whip důrazně. „Sama mi řekla, že by si v životě nevzala muže, který miluje dosud neviděné východy slunce víc, než bude kdy milovat ji.“

„Chytrá holka,“ poznamenala Eve.

„Tvrdohlavá!“ odsekl Whip. „Nechce odejít z hor, i když pro samotnou ženu tam vůbec není bezpečno.“

„A proč nechce odejít?“

„Protože prý tam ve vlastním srubu nemusí být nikomu za nic vděčná.“

„Proklatě chytrá holka,“ mínila Eve uznale.

„Proklatě a zatraceně tvrdohlavá]“ zavrčel Whip. „Přece ji nenechám napospas těm lotrům, ale na druhou stranu u ní nemůžu trčet tak dlouho, až přijde k rozumu.“

Eve se podívala na Whipa a soucitně, tázavě a povzbudivě se na něho usmála.

„Jediný způsob jak se dostat z tý šlamastyky ven,“ vykládal Whip trucovitě, „je najít na těch zatracených záborech dost zlata, aby si mohla koupit dům v Denveru nebo někde na Východě nebo zkrátka někde, kde bych měl jistotu, že jí nic nehrozí.“

„Ani manželství?“ nadhodila Eve jedovatě.

Ponurý vztek, který vyšlehl Whipovi z očí jako černý plamen, byl pro ni výmluvný ažaž.

„Whipe, pro lásku boží!“ vybuchla podrážděně. „Když se s Shannon nechceš oženit ty sám, proč se tak zlobíš při představě, že by někdo jiný –“

Reno pod stolem Eve lehce kopl a uťal tak její rozčilenou otázku v polovině.

„Whip moc dobře ví, že mluví nelogicky,“ prohlásil otevřeně Reno. „Taky proto je tak naštvaný. Pokud se potřebuje s někým porvat, nabízím se jako dobrovolník.“

„Vy muži,“ zahučela Eve polohlasem.

Pak si povzdechla a zkusila jít na to jinak.

„Tak proč jí prostě nedáš trochu zlata z toho španělského dolu?“ zeptala se. „Bůhví, že jsme na něj sotva sáhli.“

„A ty bys ho na jejím místě přijala?“ ozval se Reno dřív, než Whip stačil odpovědět.

„Ne. Ale byla jsem zamilovaná do muže, který byl poblázněný do hledání zlata.“

„A Shannon,“ dořekl Reno, „je zamilovaná do muže, který je poblázněný do tou –“

„Vždyť ona mě doopravdy nemiluje!“ skočil mu Whip příkře do řeči.

„Tohle ti tvrdí ona?“ zajímala se Eve. „Nebo si to namlouváš pro klid vlastního svědomí?“

„Nikdy nepoznala jinou mužskou společnost, než byl ten podivínský starý lovec lidí a potrhlý čerokézský poustevník, který si hraje na šamana. No a ještě se tam potloukala banda přisprostlých zlatokopů se způsoby medvědů v říji,“ bručel nasupeně Whip. „Samozřejmě že pak prvního slušnýho mužskýho může považovat za někoho naprosto výjimečného a vysněného!“

„Jinými slovy, je do tebe tedy zamilovaná až po uši,“ shrnula jeho proslov Eve.

Whip se ušklíbl a neřekl ani slovo.

„Tak počkej, přesvědčíme se, jestli jsem to pochopila dobře,“ prohlásila Eve rázně. „Ty Shannon nemiluješ, ale záleží ti na jejím bezpečí. Ona nechce dělat někomu najatou služku. Ty nechceš, aby žila sama v Echo Basin a nechceš, aby se za někoho provdala, a to včetně tebe. Rozhodl ses tedy, že najdeš dost zlata na jejích záborech, aby sis uklidnil svědomí, než se zase pustíš na toulky. Je to tak správně?“

Whipovi zacukala víčka.

Reno se prudce nadechl. „Eve…“

Nevzala ho na vědomí.

„Kdybys byla muž,“ začal zmatený Whip bezvýrazným hlasem.

„Kdybych byla muž, nadělal bys ze mě sekanou,“ dopověděla za něho Eve. „To je jeden z důvodů, proč bůh stvořil ženy – aby muži občas museli i přemýšlet, a ne se jenom rvát.“

Whipův výraz docela jasně prozrazoval, že by dal přednost rvačce.

Eve vstala a obešla stůl k místu, kde se Whip krčil a třásl v kleci, kterou si na sebe sám postavil. Pohladila mu zářivě plavé vlasy, docela jiné, než měl její manžel.

„Mám tě ráda, Whipe,“ pravila Eve něžně. „Tebe a Caleba a Willow a Wolfa a Jessi. Jste pro mě rodina, kterou jsem nikdy neměla a v kterou jsem už ani nedoufala. Klidně se na mě hněvej, když ti to pomůže, ale já ti chci pomoct. Trápí mě, když tě vidím tak nešťastného.“

Whip zavřel oči. Tělo se mu viditelně zachvělo. Potom zvolna uvolnil prsty zaťaté do hrany stolu. Vzhlédl k Eve a usmál se na ni tak smutně, až jí vhrkly slzy do očí.

„Jsi navlas stejná jako Willy,“ pronesl Whip tiše. „Takové sluníčko. Nedokážeš se na nikoho zlobit déle než pár minut, viď?“

Eve pohladila Whipa po tváři a usmála se. „Co všechno jsi objevil v těch dalekých krajích?“

„Nemyslím, že by se to dalo vyjádřit slovy.“

„Tak to aspoň zkus.“

Whip si pročísl prsty hřívu a potom špičkami prstů pohladil konejšivé smyčky biče na svém rameni. To gesto vypovídalo o jeho vnitřním neklidu tolik jako přimhouřené oči a ponuře sevřená linka rtů.

„Je to vzrušující,“ prohlásil Whip konečně.

„Co je vzrušující?“ naléhala Eve. „Nová země? Neznámý jazyk? Nová města? Nové ženy?“

Whip zamračeně zatahal za dlouhou žílu biče a pružné kožené pramínky, spletené do jednoho, si začal provlékat mezi prsty a roztržitě pátral po otřepaných místech.

„Tady nejde o ženy,“ pravil nakonec. „Ale jsou hezké, to se rozumí. Některé vypadají tak zvláštně, že si to ani nedovedeš představit. Ale Shannon mi připadá mnohem hezčí než kterékoliv z děvčat, která jsem potkal za oceánem. Je to krása, kterou nezničí čas. Prostě pokaždé, když se na ni podívám, mi připadá zase o trochu krásnější.“

Reno povytáhl černé obočí, ale neřekl ani slovo. Kdyby podotkl, že on chová stejné pocity vůči Eve, asi by Whipa jenom podráždil.

„A cizí jazyky jsou nesmírně zajímavé,“ pokračoval Whip zamyšleně. „Čínštinu by se člověk nenaučil, kdyby se na hlavu stavěl, ale portugalština je snadná a domluvíte se s ní ve spoustě zemí. S pomocí angličtiny a portugalštiny se na celém světě dozvím všechno, co potřebuju. Dokonce jsem s tím vystačil i v Asii, tam jsem si dělal starosti spíš kvůli tomu, abych se nedostal moc daleko od vody, než že bych se nedomluvil.

A jakmile člověk zjistí nevelké rozdíly mezi portugalštinou a španělštinou, spočívající především v odlišné výslovnosti podobných slov, může se v Jižní Africe a v Mexiku dostat kamkoliv…“

Reno tiše vyčkával, díval se, jak jeho bratr zápasí s kořeny své vlastní tulácké posedlosti.

Eve stála těsně u Whipa, chvilkami se dotkla jeho ramene a mlčky ho tak vybízela, aby pokračoval v mluvení, aby dal průchod tomu rezavému napětí, ležícímu těsně pod povrchem jeho duše.

„A města…,“ začal Whip.

Najednou se zarazil a neklidně poposedl. Ustavičně hladil prsty žílu biče.

„Města…?“ opáčila Eve tiše.

Whip lenivě pohnul zápěstím. Bič se rozvinul na podlaze. Žíla lehce mlaskla.

„Byla to města, co mě lákalo, aspoň zpočátku,“ svěřoval se Whip. „Nemohl jsem se jich nasytit. Ty zvláštní a pořád jiné způsoby jak sestavovat k sobě budovy a parky a náměstí, ta nádherná nebo aspoň zajímavá průčelí, nové vůně a zvuky a jídla. Něco bylo pěkné a něco vyloženě odpudivé, ale pokaždé to bylo něco jiného.“

Reno přikývl a pozorně naslouchal.

Eve vyčkávala.

„A co je zvláštní,“ pokračoval Whip tiše, „že po čase mi ty rozdíly začaly splývat a všechno mi připadalo stejné. Přiznám se ale, že mi to došlo až teď.“

Dobytčí bič znehybněl a potom se opět začal zmítat, tichounce pomlaskával a podtrhával tak proud Whipových myšlenek.

„A pokud jde o krajinu,“ pokračoval Whip zvolna, „ta sama představuje obrovské lákadlo. Náš starý dobrý svět nezná mezí ve vynalézavosti, pokud jde o vytváření tvarů pohoří a nádhery vodních plání.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Reno. „Proto jsem se nakonec vrátil sem. Na svou čest tvrdím, že kraj Colorado má tu nejobdivuhodnější a nejzajímavější tvář krajiny, o zlatu, jež čeká na nalezení, ani nemluvě.“

„Máš taky nějakou oblíbenou krajinu,“ zeptala se Eve Whipa, „kam se vracíš ze všeho nejraději?“

Whip jen zavrtěl hlavou. „Nikdy se nevracím dvakrát najedno místo.“

„Takže to, co hledáš, jsi zřejmě ještě nenašel, je to tak?“ zeptala se Eve prostě.

Whip otevřel ústa, ale nevyšlo z nich jediné slovo.

Vstal a vyšel z domu do skvostného horského dne. Při chůzi kolem něho syčel bič, jemně se vlnil v trávě a tiše popraskával jako táborový oheň.

„Co myslíš, že teď asi udělá?“ zeptala se tichým hlasem Rena.

„To, co dělával odjakživa.“

„Vydá se na toulky?“

„Ano,“ přisvědčil Reno.

„Chudák Shannon.“

„Chudák Whip. Podle mě nevypadá dvakrát šťastný.“

„Vybral si to sám,“ pokrčila Eve rameny. „To Shannon příležitost k rozhodování vůbec nedostala.“

„Mluvíš, jako bys mému bratrovu tu jeho zarputilou palici s chutí otloukla o zeď.“

„Víc než jednu zarputilou palici otloukat o zeď nestačím,“ poznamenala Eve.

„Myslíš tím tu moji?“

Eve se pousmála, přistoupila k Renovi a prsty mu rozcuchala jeho půlnočně černou hřívu.

„Jasně, myslím tu tvoji,“ přisvědčila s láskou.

Reno si s úsměvem přitáhl Eve na klín. Nějakou dobu nebylo v kuchyni slyšet nic než tiché polibky a šeptem pronášená láskyplná slůvka, jež se postupně měnila na vášnivé sliby, co bude později, až se ocitnou o samotě na své prostorné posteli.

Když se Whip konečně vrátil zpátky do domu, bič měl opět úhledně ovinutý kolem ramene a slovem se nezmínil ani o Shannon, ani o svém toulání.

Whip byl ochotný bavit se výhradně o zlatě – kde se dá najít jakým způsobem ho hledat, jak ho těžit. Zatímco Reno pozorně poslouchal, Whip mu popisoval zábor, na kterém se tolik nadřel. Mluvili spolu celý podvečer a potom ještě hluboko do noci.

Za svítání následujícího dne se horské ticho roztříštilo duněním kopyt. Blížili se koně, a to v plném trysku.

Okamžik nato vyklouzl Whip zadními dveřmi z domu, pušku v jedné a bič v druhé ruce, kalhoty zapnuté jen napůl. Reno zůstal v domě u předního okna a pozorně vyhlížel ven přimhouřenýma očima. Vedle něho stála Eve rovněž s odjištěnou puškou.

Byli to dva koně, ale jezdce nesl jenom jeden z nich. Reno zvíře rázem poznal. Rudozlatá srst, oslnivě bílá punčoška a ohon vlající jako hedvábný prapor, to všechno mohlo patřit pouze Willowyinu čistokrevnému arabskému hřebci.

„Je to Ishmael,“ prohlásil s úlevou Reno. „A v sedle mu sedí Wolfe!“

Reno ostře zahvízdal – byl to signál ještě z dětství. Okamžik nato se za rohem domu ukázal Whip, pohlédl na návštěvníka a rozběhl se Wolfa přivítat. Whipovi samozřejmě neušlo, že oba koně museli jet rychle a bez odpočinku, z čehož si uměl spočítat, že Wolfe velice spěchal a střídal koně za jízdy, aby neztrácel čas. Druhý kůň byl vysoký a dlouhonohý, se šlachovitým ladným tělem dostihového koně a s energií mustanga.

„Co se stalo?“ vyptávali se Whip a Reno naléhavě, sotva Wolfe trhnutím za uzdu zastavil koně před domem.

„K našemu domu přicválal tryskem Cal, vedl za uzdu Ishmaela a požádal mě, abych našel Whipa, a to proklatě rychle. Potom se řítil zpátky k Willow.“

Whip vzhlédl k Wolfově osmahlé tváři, z níž na něho hleděly oči černomodré jako půlnoc.

„No, taks mě našel,“ poznamenal. „A teď ven s tím vzkazem.“

„Znáš dívku, co se jmenuje Shannon?“ zeptal se Wolfe.

Whip se překvapením ani nevzmohl na odpověď.

„Tak já ti to řeknu jinak,“ zašklebil se Wolfe jízlivě. „Pokud znáš dívku jménem Shannon, možná by tě zajímalo, že už není u Willow a Cala.“

„Cože? A kde tedy je?“

Wolfe si sundal klobouk, odhrnul si z čela rovné černé vlasy a klobouk si zase narazil na hlavu. Na Whipovi bylo vidět, že každou chvíli vybuchne, a Wolfe nepochyboval, že ten okamžik nastane co nevidět.

„Caleb mi prozradil jenom tolik, že stopy vedou na sever a že nemůže nechat Willow o samotě a pustit se za nimi,“ vysvětloval Wolfe. „Kromě toho ta Shannon jistě nezabloudila. Dobře ví, kam má zamířeno.“

Whip začal klít tak sprostě, jak ho ještě nikdy neslyšeli. Pochopili, že je absolutně vyvedený z míry. Ostatně, v téhle chvíli by od něho děkovnou modlitbu čekal jen málokdo.

Zběsile se rozběhl ke korálu a na každém kroku sykl další kletbu.

„Zastav se cestou u našeho domu!“ křikl za ním Wolfe. „Jessi ti dá čerstvého koně na střídání.“

Whip vrazil do sedlového pouzdra pušku a z kůlu ohrady strhl své sedlo a uzdu. Rázně pak zamířil ke koním, kteří se s předníma nohama spoutanýma popásali na říčním břehu.

Reno se podíval na Wolfa. „Pojedeš s námi?“

„Budete potřebovat další pušku?“ zeptal se Wolfe přímo.

„Pochybuju.“

„V tom případě zůstanu s Jessi.“ Wolfe blýsknul v úsměvu bělostnými zuby, čímž se jeho orlí tvář změnila jako zázrakem na mnohem lidštější a něžnější. „Před týdnem sejí začalo dělat po ránu špatně.“

Reno se radostně rozzářil. „Gratuluju. A když vynecháme, že jí snídaně zřejmě velkou radost nedělá, jak to Jessi snáší?“

„Báječně. Když viděla, jak přišel na svět Ethan, zbavila se strachu z rození. Mým největším problémem teď je zabránit ji tancovat radostí od rána do večera, protože jinak by byla schopná se vyčerpat na padnutí.“

Whip se vyhoupl do sedla Sugarfootovi a tryskem se rozjel k domu.

„Kde se sejdeme?“ zeptal se ho Reno.

„U řeky Avalanche Creek,“ odvětil Whip stručně.

„Jaký přítok?“

„Východní.“

Po těch slovech Whip zaryl velkému šedákovi ostruhy do slabin a střemhlav vyrazil na cestu.

Shannon stála ve dveřích maličkého Čerokézčina srubu. Po jejím boku byl Krasavec a vypadal skoro stejně zdravě jako před bitkou. Nad Shannoninou hlavou vřelo divoké coloradské nebe mraky ve všech odstínech šedi až po zářivý modročerný půlnoční tón. Přes vrcholky hor a lesních stromů se hnal svěží vítr a teninkým přízračným vytím rozezpívával úzké kamenné rokle a stromy rozechvíval a ohýbal až ke kamenité zemi.

„Moc pěkná mula,“ poznamenala Čerokézka od prahu. Shannon se na stařenu podívala. Ta se opírala o hůlku, na kterou si poslední dobou navykla, aby ulevila bolestem v kotníku. Shannon měla podezření, že hůlka už Čerokézce zůstane nadosmrti. Při té představě se zamračila. Vždyť to bylo především Čerokézčino lovecké umění, které jim oběma zachránilo život, když minulou zimu napadal sníh tak nezvykle brzy a zůstal ležet až dlouho do jara.

„Od té doby, co jsem naposledy viděla podobnou mulu, utekly už skoro dva roky,“ pokračovala Čerokézka. „To když jsem jednomu z Culpepperů poprášila klobouk kulkami ze vzdálenosti víc než tisíc yardů.“

„Tenkrát si mysleli, že to má na svědomí Tichý John.“

„Vlastně se ani moc nespletli, střílela jsem z jeho pušky. Ta střílí tak přesně, jako by ji zaměřovalo samo boží oko. Byla jsem ráda, že jsem to zvíře taky netrefila. Škoda zabít dobrou mulu jen proto, že má mizerného pána.“

Shannon se ohlédla po dlouhonohé mule, která – uvázaná ke stromu – trpělivě čekala, až skončí návštěva u Čerokézky.

„Po cestě z ranče Blackových byl Razorback na další jízdu už příliš unavený,“ vysvětlila Shannon. „Na mule toho mrtvého se mi jet sice dvakrát nechtělo, ale neměla jsem na vybranou. Pěšky by mi to k vám trvalo moc dlouho.“

„Kčertu, holka, vždyť na mule mrtvého jezdíš už roky! Nejvyšší čas, aby sis to přiznala a začala konečně žít podle svého!“

Shannon až zamrkala. „Teď, když tu nebudou strašit Culpepperové, soudím, že už mi neublíží, i kdyby se to lidé dozvěděli. Murphy je skunk, ale toho zvládnu.“

„Na toho dědulu bych poslala Krasavce. Možná by Murphyho naučil kapku lepším způsobům.“

Shannon s úsměvem podrbala Krasavce mezi ušima a opět vzhlédla k zběsilému nebi. Přes tvář ji udeřil póry v větru, chladivého a zvlněného jako proud vody.

„Radši pojedu,“ rozhodla se Shannon. „Jako by ve vzduchu voněl sníh.“

„Však by to nebylo poprvé, co by sněžilo v červenci,“ souhlasila Čerokézka.

„To by bylo boží požehnání, protože ve sněhu by se dala stopovat zvěř.“

Čerokézka se napřímila a opatrně přenesla váhu na zdravou nohu. Třebaže si zabalila kotník do pevného obvazu a mazala ho všemi možnými hojivými mastmi, zatvrzele se odmítal uzdravit.

„Půjdeš na lov?“ zeptala se.

„Ale samozřejmě,“ přisvědčila Shannon s rozjařeností, která byla skrznaskrz falešná.

Stará žena jen něco broukla, obrátila se a zmizela ve srubu. Když se opět vrátila, držela v pokroucených prstech krabičku střeliva. Podala ji Shannon.

„No tak, koukej si ji vzít,“ zavrčela stařena nevlídně. „Nějakou dobu nemůžu s lovem počítat a je nesmysl nevyužít pěkných stop. Takhle se aspoň k tomu zvířeti nebudeš muset plížit tak blízko, že bys ho mohla rovnou podříznout a nezdržovat se střílením.“

„Ale vždyť už jsem vám dlužná za léčení Krasavce!“ namítala Shannon.

„Řečičky, holka. Poslední tři roky se o všechno spravedlivě dělíme a s Tichým Johnem jsem to předtím takhle dělala taky hezkou řádku let. Vezmi si to střelivo a vystřílej z něj tolik, kolik budeš potřebovat, abys nám donesla zvěřinu k jídlu.“

„Ale –“

„No tak, snad mě nechceš rozčílit, holka! Krasavec, to přece nebyla žádná práce! Lebku má jako z žuly a svaly jakbysmet. Zahojil se sám, nemusela jsem hnout prstem. Nemám pravdu, ty příšerné psisko?“

Krasavec se podíval na Čerokézku, zavrtěl ocasem a opět se obrátil k Shannon. Stopy po kulkách se mu na těle změnily na téměř zhojené jizvy. Tehdy rány vypadaly tak hrozně hlavně vinou silného krvácení.

A pokud jde o Krasavcovu lebku, měla Čerokézka stoprocentní pravdu. Od ucha k uchu jako z železného plátu. Kromě nepatrné brázdy v srsti pokrývající psí hlavu, nebylo téměř znát, že zvíře zasáhla kulka, která by méně houževnatého tvora zaručeně zabila. Pak už by nebyla nic platná ani Čerokézka se svými bylinkami.

„Děkuju, že jste o Krasavce tak dobře pečovala,“ usmála se Shannon a něžně pohladila psa po čumáku. „Je moje celá rodina, kromě vás, samozřejmě.“

Čerokézčiny bystré hnědé oči pátravě klouzaly po Shannonině tváři, aby náhodou nepřehlédly nic, o čem zatím nepadlo slovo, žádný sen o lásce a vlastní rodině a sounáležitosti, což by ji všechno čekalo v náručí tuláka.

„No,“ zabručela Čerokézka, „hádám, že to nejspíš ani nebudeš nakonec potřebovat, když jsi zůstala zase sama.“

Při řeči vytáhla z kapsy lahvičku s pevně zaraženou zátkou. Kolem hrdla visel zavěšený váček z vydělané kůže.

„Co je to?“ vyptávala se zvědavě Shannon.

„Hlavně jalovcový a mátový olej. A v sáčku jsou kousky suché houby.“

„Ten olej je určitě krásně voňavý. Ale proč že ho nebudu potřebovat?“

„Protože Whip je korunovanej trouba, proto. Nebo se snad s tebou pomiloval a pak tě opustil?“

Shannon nejprve zrůžověla jako pivoňka a hned zase smrtelně zbledla.

„Whip si rozhoduje sám za sebe,“ procedila zaťatými zuby. „Ale máte pravdu, je pryč.“

„Nehrozí snad, že bys chovala?“

Shannon se až zajíkla. „Nehrozí.“

„Jseš si stoprocentně jistá?“

„Jsem.“

Stará žena si jen povzdechla a opět nadlehčila poraněný kotník.

„Tak to je dobře, aspoň si nemusím dělat starosti kvůli tomu, abych ti zase přivolala měsíční krvácení,“ pokývala hlavou Čerokézka. „A zrovna tak je dobře, že nebudeš potřebovat tu láhev oleje a houbu, abys nepřivedla na svět dítě, jehož táta by byl budižkničemu.“

„Tohle jste tedy dávala Clementine a –“

„Kdepak,“ zarazila ji Čerokézka stroze. „To by byla jen ztráta času. Pokud má olej skutečně zabrat, musí se dávat opatrně a v pravou chvíli. Jenže když ty nebožačky pracujou, bývají opilé jak skunk.“

Shannon si vzpomněla na Culpeppery a jim podobné otrapy a otřásla se.

„Nechápu, jak to vůbec dokážou přežít,“ povzdechla si Shannon.

„Většina z nich to taky nepřežije, aspoň ne dlouho,“ přisvědčila Čerokézka.

V maličkém srubu zavyl vichr jako předzvěst blížící se bouře.

„Měla bych jít,“ upozornila Shannon. Obrátila se – a uviděla, že vichrným odpolednem se k ní blíží urostlý jezdec na koni. „Whip!“

Po Shannonině tichém výkřiku se Čerokézka otočila, pohlédla na muže a hlasitě a vítězoslavně se rozchechtala. Honem nacpala Shannon do jedné kapsy krabičku střeliva a do druhé lahvičku s olejem proti početí.

Shannon to málem ani nevnímala. Bleskovou radost nad Whipovým příjezdem vystřídal zmatek. Pokud byl vůbec rád, že ji vidí, nebylo mu to v obličeji k poznání. Tvářil se tak navztekaně, jako by patřil k té sbírající se bouři.

„Co tady děláš?“ přivítala ho Shannon.

„Co tak asi myslíš?“ zeptal se trpce a zastavil koně centimetr před ní. „Honím se za děvčetem, které je tak hloupé, že odešlo z příjemného bezpečného domova a vrací se do žebrácké chajdy, kde ještě tuhle zimu umře hlady, pokud ovšem dřív nezmrzne!“

„Vynechal jsi grizzlyho,“ připomněla mu suše Čerokézka. „Ale jelikož by beztak nejdřív umrzla, tak už by na tom nesešlo, je to tak?“

„To není pravda!“ vybuchla Shannon rozhořčeně. „Žiju tady tak dlouho a –“

„Zdravíčko, Whipe,“ houkla bujaře Čerokézka a přehlušila tak Shannonina slova. „Máš ty ale pěkného koně! Hned je vidět, že to je pořádnej běžec!“

Whip při odpovědi vůbec neodlepil oči od Shannon. Přesto však poslepu podrbal mezi ušima psa, který se mu předními tlapami opřel o stehno a s blaženě vyplazeným jazykem mu civěl do tváře.

„Nechal jsem Sugarfoota na pastvě poblíž toho brlohu, který Shannon označuje jako svůj dům,“ usekl Whip. „Tohle je jeden z koní Wolfa Lonetreea.“

„Hned mě to napadlo. Nechceš jít na chvíli dál?“

„Děkuju, ale ne,“ odmítl Whip a stále nespouštěl oči ze Shannon. „Než se dostaneme k té děravé chajdě Tichého Johna, stejně už bude dávno sněžit.“

„Není děravá!“ vyletěla vztekle Shannon.

„Jen proto, že jsem do těch škvír nacpal půlku okolního lesa!“ odsekl Whip.

Čerokézka se ušklíbla. „Děti, děti, tohle si můžete vyřídit beze mé. Tahle zima mým starým kostem vůbec nesvědčí.“

Po těch slovech zacouvala stařena do maličkého srubu a zavřela za sebou dveře, aby ten studený lezavý vichr zůstal venku.

„Zvládne Krasavec dojít sám až k tvému srubu?“ zavrčel Whip na Shannon.

„Copak jsem vševědoucí? Co myslíš ty?“ vrátila mu otázku Shannon.

„Myslím si, že jseš zatracenej blázen.“

„To je ale zvláštní! Šaman si navlas totéž myslí o tobě. A já jakbysmet. Takovou dálku jsme se táhli dočista zbytečně, Whipe Morane.“ Shannon prudce vzhlédla a upřela na Whipa své průzračné oči. „Na ranč Blackových mě zpátky nedostaneš!“

Whip sykl nějaké cizí slovo, které jistě nebylo lichotivé. Dokud nespatřil Shannoniny rozhněvané oči, sám sobě odmítal přiznat, jak nesmírně si v nich přeje vidět radost ze svého návratu.

Šaman má pravdu. Jsem zatracenej blázen.

„Vyskoč si do sedla!“ vyzval ji stroze.

Shannon se obrátila a zamířila k mule, kterou pojmenovala Cully. Bleskově se na ni vyhoupla a vůbec netušila, jak ladné má přitom pohyby.

Whip to samozřejmě zaregistroval. Už jen pohled na její chůzi mu s tělem prováděl pekelná muka.

Záměrně se zadíval jinam.

„Pokud by Krasavec začal kulhat,“ poznamenal pořád stejně úsečně, „můžu si ho přehodit přes sedlo. Téhle mule to vadit nebude, Wolfe koně navyká úplně na všechno.“

Shannon se rozjela s Cullym těsně za Whipovým koněm. Bylo to štíhlé svalnaté zvíře a bylo na něm vidět, že zrovna teď má za sebou namáhavou cestu.

A totéž bylo znát i na jezdci.

Než dorazili do srubu, byla Shannon od rezavého větru celá ztuhlá. Za nehybnou tváří se jí však honila bouře zběsilých emocí. Sesedla, zavrávorala a zběsile kolem sebe zatápala po opoře.

Whip ji na poslední chvíli zachytil. Třebaže měl rukavice a Shannon na sobě měla silný oděv, byl by přísahal, že cítí, jak k němu vyzařuje její žár a líbeznost a bolestně ho rozpaluje. Řasy na víčkách se jí zachvěly a pak vylétly vzhůru a odhalily oči, jejichž hlad a zmatek se rovnaly pouze těm jeho.

V jedné věci však měly ty oči jasno: Shannon mu patřila. Whipovi stačilo pouze si ji vzít.

S hrubým zaklením Whip rázně postavil Shannon na nohy a ucouvl, když po něm vztáhla náruč.

„Ne!“ vyštěkl nevlídně. „Nedělej to!“

Ohromená Shannon měla pocit, jako by ji udeřil do tváře. Strnula s pažemi vztaženými k němu a s tou vší láskou, již k němu chovala, vepsanou tak jasně ve tváři, že se na to Whip prostě nedokázal dívat. Nedokázal se však ani zarazit.

„Whipe?“

„Myslím to vážně!“ usekl Whip rozzuřeně. „Nedotýkej se mě! Přijel jsem vykopat zlato, a ne se s tebou vyspat! Až s Reném vytěžíme dost zlata, abys vydržela přes zimu, zase zmizím. Slyšíš mě, Shannon? Odjedu! Neudržíš mě tady ani svým tělem! Tak se o to laskavě nepokoušej!“

Shannon zalévaly vlny ponížení a bolesti. Tváře jí střídavě rudly a zase bělaly.

„Ano,“ šeptla Shannon rozechvělými zmrtvělými rty. „Beru to na vědomí, Whipe. Už to víckrát nebudeš muset opakovat. Nikdy! Tohle odmítnutí mi totiž bude znít v uších až do dne, kdy konečně umřu.“

Whip zavřel oči, aby neviděl to pokoření, jež čišelo ze Shannonina pohledu. Tolik ublížit jí nechtěl. Cítil pouze, jak se za ním dvířka klece zvolna zavírají, a začal kolem sebe kopat bez ohledu na to, co tím způsobí.

„Shannon,“ zašeptal zmučeně. „Shannon!“

Žádná odpověď. Whip otevřel oči. Společnost mu dělal jen ledový vichr.

V duchu si říkal, že je to takhle lepší, a to pro Shannon i pro něho. Lepší ublížit jí tímhle způsobem než nadosmrti litovat rozhodnutí, k němuž došel pouze vinou své vášnivé krve a toho, že ona neměla dost rozumu ho odmítnout.

Takhle je to lepší.

Musí to být lepší.

Protože jinak bych jen těžko mohl ospravedlnit bolest, kterou jsem vyčetl z jejích očí.

Shannon se probudila hned po prvních přízračných tónech okaríny. Tuhle melodii ještě nikdy neslyšela, ale poznala, že to je nářek. V těch lkavých tónech a naříkavých, rozechvělých ozvěnách rezonoval žal, jako by kdosi vdechoval tekutou bolest a vydechoval mlžné utrpení.

Nad tou drásavou melodií se Shannon sevřelo hrdlo a oči jí přetekly slzami. Vzdálená a trpící jako anděl v pekle oplakávala ta píseň všechno nedosažitelné, nevyslovitelné a nevyhnutelné.

„Čert aby tě vzal, Whipe Morane,“ zašeptala do tmy. „Copak ty máš právo truchlit? Bylo to přece tvoje rozhodnutí, ne moje.“

Nedostala však jinou odpověď než bolestný pláč nad ztrátou a zatracením, jenž se rozléval jako řeka tichým korytem noci.

Předlouho trvalo, než Shannon opět usnula, ale pak plakala dokonce i ve spánku.

Když se probudila podruhé, ještě se nezačalo rozednívat. Nebylo slyšet nic než zvláštní tiché šustění čerstvých sněhových vloček tichounce odívajících zemi. Roztřesená zimou Shannon přistoupila k nedoléhajícím okenicím a vykoukla ven.

Pod průzračnou oblohou a vybledajícím měsícem ležel všude sníh, hebký a studený a mokrý. Bílá vrstva byla příliš tenká, než aby vydržela do nadcházejícího dne, a čekala na svůj neodvratný konec v sílícím teple slunečního svitu.

Ale do té doby nechávalo na sněhu jasnou stopu všechno, včetně spadlé větvičky či listu.

A především kopýtek vysoké zvěře.

Shannon se spěšně oblékla a silou vůle se nutila myslet jen na budoucí lov. Vzpomínka na včerejšek by jí roztřásla ruce a vzbouzela v ní nutkání zvracet. Pokud má mít aspoň malou naději na ulovení srny, musí si udržet pevné ruce i nervy.

Nemysli na Whipa. Je pryč, ať už je tady, nebo na druhém konci světa.

Nestojí o mě. Těžko to mohl vyjádřit jasněji. Bylo to stejné, jako kdyby mě celou sešlehal tím svým proklatým bičem!

Nezvyklá tíha kabátu přiměla Shannon zašátrat zvědavě v kapsách. Jako první objevila krabičku střeliva a pak vytáhla lahvičku se zátkou a zavěšeným váčkem.

Shannon se při vzpomínce na včerejší pokoření ušklíbla a strčila skleničku do skříňky na polici. Krabičku nábojů si nechala, protože věděla, že je bude potřebovat. Opět se přinutila myslet jen na svoji nadcházející povinnost. Zapnula si kabát a vděčně se schoulila v jeho teple. Po celém těle ji mrazilo až do hloubi duše.

Zachvěla se, z věšáku sundala pušku, překontrolovala ji, zdaje vyčištěná a suchá a schopná střelby. Do kapsy si nacpala hrst proužků sušeného masa, vypila šálek studené vody, kterou nabrala z vědra, a vyklouzla ze srubu do husté beztvaré temnoty, jež předcházela úsvitu.

Shannon tiše vydechla a zůstala stát těsně za dveřmi. Čekala, zda Krasavec bude mít námitky proti tomu, že ho tu nechá samotného. Přestože by jeho doprovod vřele uvítala, ještě pořád se nestačil úplně zotavit. Příliš rychle se unavil a nohu, do které byl postřelený, měl trochu ztuhlou. K úplnému uzdravení mu chyběl tak týden, jenže tak dlouho Shannon čekat nemohla. Tenká vrstva sněhu, v níž budou dokonale znát stopy zvěře, představovala příliš velkou šanci, než aby ji mohla nechat nevyužitou.

Krasavec za dveřmi zakňučel a začal na ně škrábat.

„Ne!“ poručila Shannon šeptem.

Honem zahnula za roh srubu, odkud vítr nemohl zanášet k psovi její pach.

Krasavcovo kňučení zesílilo a totéž platilo i pro jeho škrábání.

Shannon znala svého psa natolik dobře, aby odhadla, co se bude dít dál. Začne žalostně výt. Tím ovšem probudí Whipa, ať už táboří kdekoliv, a přivolá ho, aby zjistil, co to vlastně znamená.

Při představě dalšího sporu s Whipem se Shannon zalila nepříjemným potem a žaludek sejí bolestně sevřel.

I kdyby v sobě našla odvahu postavit se Whipovi tváří v tvář, vyváděl by jako šílený, že se chce pustit na lov sama. Přesto právě tohle chtěla udělat. Musela se naučit lovit a navíc úspěšně, aby nebyla závislá na Čerokézce. Kdyby to Shannon nedokázala, hrozila by jí během příští zimy smrt nebo celoživotní úděl služky v cizích domech, péče o cizí děti a cizí lidi.

Nikdy by nemohla rozhodovat o ničem vlastním.

Shannon si nebyla jistá, co je horší – zda zemřít, nebo se vůbec nenarodit.

„Ticho!“

Ten tichý rozkaz Krasavce na pár vteřin umlčel, ale za chvíli se opět ozvalo tenké kňučení, jež za chvíli nevyhnutelně zesílí v nefalšované vytí.

„K čertu s tebou!“ sykla Shannon mezi zuby.

Otevřela dveře, oběma rukama popadla psa za čumák a přidřepla k němu.

„No tak dobře, můžeš jít tedy se mnou, ale budeš naprosto tiše!“

Krasavec dychtivě zakňučel. Ale současně si dal záležet, aby to bylo potichounku. Lovecký rituál znal příliš dobře, než. aby dělal hluk teď, když se také stal lovcem.

Shannon a mohutný pes se neslyšně ztratili ve tmě. I když si uvědomila, že najít a sledovat její stopy by Whipovi dalo mnohem menší práci, než mohla doufat, že ona sama kdy vystopuje srnu, do úplného rozednění zbývalo ještě několik hodin.

Tak nebo tak, Whip bude čekat, až se ukáže jeho bratr, a na pátrání po Shannon se vykašle. Velmi neomaleně jí dal najevo, že o její společnost už nemá nadále zájem.

A budeli Shannon jen trochu přát štěstí, Whip se ke srubu ani nepřiblíží. V tom případě si nevšimne, že Shannon zmizela.

Whipa probudilo třesknutí výstřelu z pušky. Zůstal ležet pod nepromokavou plachtou a teninkou vrstvou čerstvého sněhu a natáhl uši. Ozval se druhý výstřel, zněl velmi podobně tomu prvnímu.

Jeden střelec. Jedna puška.

Žádné výstřely jako odpověď.

Pravděpodobně lovec, který se snaží využít výhod rychle tajícího sněhu.

Whip ležel zpola vzhůru a zpola ještě podřimoval a cítil se tak vyčerpaný a vyhaslý, jako by celou noc strávil v pekle, a ne v pohodlných přikrývkách a pod plachtou, která nepropustila sníh a naopak z něho učinila další hřejivou vrstvu. Přimhouřenýma očima se díval na broskvově nazlátlou východní oblohu. Skutečné svítání přijde teprve za dvě hodiny, protože slunce se nejprve musí vyšplhat po odvrácené straně vysokých vrcholků, než rozlije své oslnivé paprsky i po Echo Basin.

Studeným vzduchem se rozlehl třetí výstřel a hned po něm následoval další. Whip se pousmál.

Určitě to bude zlatokop. Žádný lovec by na jednu srnu nepotřeboval hned čtyři výstřely. A taky se zdá, že střílí z obou hlavní najednou.

Sotva si však Whip tohle uvědomil, prudce se v přikrývkách posadil, až se sníh rozletěl do všech stran.

To by neudělala!

Jenže Whip velmi dobře věděl, že udělala. V životě nepoznal tvrdohlavější děvče.

Nacpal si nohy do studených bot, urovnal si bič na rameni, popadl pušku a rozběhl se po kamene suti, jež pokrývala mýtinu.

Ze srubu nestoupal kouř.

Třeba ještě spí.

Poté Whip zahlédl stopy, jež od srubu mířily do lesa. Tiše a zuřivě začal klít.

Za okamžik měl osedlaného svého Sugarfoota a hnal se po stopách k okraji lesa. Kůň vztekle pohazoval hlavou, aby dal Whipovi na srozuměnou, jak nesmírně se mu hnusí studená přikrývka a studené sedlo na hřbetě.

Whip si toho však nevšímal. Ještě pořád nestrávil šok nad zjištěním, že Shannon se někde plíží tím sedavým mrazivým svítáním a číhá na svou kořist, jako by neměla na vybranou a každé sousto si musela ulovit sama.

Copak mě považuje za takového hajzla, že bych jí před odchodem nenalovil dost masa na celou zimu? To proto se courá po lese v těch prošlapaných botech a oblečení, které se už nehodí ani na vytření podlahy?

Odpověď ležela ve stopách svítících jasně ve stříbřitě se lesknoucím sněhu. Shannon byla očividně přesvědčená, že si zimní zásoby musí nalovit sama.

Z vrcholků hor se s vytím hnal vítr, probuzený vycházejícím sluncem. Whip se zachvěl a s klením si vyhrnul límec kabátu co nejvýš, aby unikl ledovým prstům vichru.

Vždyť musí být celá promrzlá!

Ta myšlenka jen přikrmila Whipův hněv.

Proč jen proboha nepočkala, až jí všechno sám nalovím? Nejsem zas takovej grázl, abych ji nechal bez pomoci. Tohle snad už musela o mně zjistit, nebo snad ne?

Kristepane, jiná by sebrala všechno, co by jí nabídl, a až by odjížděl, ani by mu nezamávala.

Jenže Shannon se žádnému muži nikdy nenabídla. Jenom Whipovi.

A ten ji odkopl jako psa.

Při vzpomínce na Shannoninu bolest a ponížení Whip náhle pochopil, proč se Shannon za toho mrazivého rána vydala sama na lov. Z jeho ruky by jídlo nepřijala, i kdyby měla vyhladovět k smrti.

Whip zachmuřele jel po stopách nejvyšší rychlostí, jakou mu terén dovolil – rozhodně rychleji, než postupovala Shannon, která šla pěšky.

Přinejmenším si mohla osedlat jednu z těch zatracených mul. Vždyť jí patří, tak o co jde? Může vzít na to jed, že Culpepperové ta zvířata už nikdy potřebovat nebudou a Razorback by musel mít z pekla štěstí, jestli se dočká příštího jara.

Whip nezapomínal, že stará mula Tichého Johna nebude jediný tvor, kterému bude přát štěstí, pokud přežije zimu. Když si představil, jak Shannon zápasí s mrazem a hladem, jako by se mu hluboko pod nehty zarážela tříska, jako by bolela s každým úderem srdce, jako by ho trýznila bez ohledu na to, jak hodně se ji snaží vytáhnout.

Ksakru, je tak chudá, že si takovou směšnou hrdost nemůže dovolit! Zůstat u Cala a Willow by pro ni přece nebyla žádná ostuda! Odváděla by poctivou práci. A navíc se jim moc zamlouvala.

Jenže Whip si nic nenalhával o svých nadějích donutit Shannon k praktickému chování a vzít u Caleba a Willow práci. Po tom, co jí Whip včera vmetl do tváře, nepřiblíží se k jeho příbuzným ani na sto honů.

Vždyť to chci výhradně pro její vlastní dobro. To ji přece musí frknout. Jen kdybych se byl vyjádřil trochu ohleduplněji…

Ale existuje vlastně ohleduplný způsob jak děvčeti sdělit, že se vás nemá dotýkat, zvlášť kdybyste dal první poslední za to, aby se vás proboha dotkla?

Při představě, jak ho laskají Shannoniny teplé a láskyplné ruce, se Whip neklidně zavrtěl v sedle. Kvůli tomu prudkému a tepajícímu vzrušení se rozzlobil sám na sebe, na Shannon, na všechno. Ještě nikdy kvůli žádné ženě nebyl tak zranitelný.

A nezamlouvalo se mu to, co by se ksakru za nehet vešlo.

Pospěš si přece, Reno. Najdi to zlato, které dovolí Shannon odtud odejít. A mně jakbysmet.

Stopy, jež Whip sledoval, se náhle prudce stočily stranou. Když se pozorně zadíval před sebe, naráz pochopil proč. O kus dál vpravo se rozkládala malá loučka. Zástěnou stromů viděl, jak stopy vysoké obešly část mýtiny po jejím obvodu a potom vystřelily sněhem přímo přes ni, jako by je něco vylekalo.

Whip přitáhl Sugarfootovi uzdu na samém okraji mýtiny a potvrdil si, co už dávno stačil odhadnout. Několikačlenné stádo srn se popásalo na hranici loučky a lesa. Vítr musel vanout směrem k Shannon, protože se ke zvěři dostala až na padesát metrů, než ji srny zpozorovaly.

V místě, kde Shannon stála, byl zdupaný sníh. Na něm se povalovaly prázdné nábojnice, jež tam po vystřelení vysypala z komory, aby mohla znovu nabít.

Bližší prozkoumání srních stop mu prozradilo, že srny v jednu chvíli okusovaly keře a v následující vteřině už prchaly do úkrytu. Mezi stopami kopýtek nebylo znát ani kapku krve.

Musela střelit absolutně mimo, pomyslel si Whip.

Zbytek stop beze vší pochyby ukázal, že Shannon a Krasavec se usilovně snažili svou kořist dohonit. Hluboké a hodně od sebe vzdálené otisky Shannoniných bot svědčily o tom, že děvče se v plném trysku hnalo přes loučku, smekalo se a skákalo přes menší překážky a těm větším se vyhýbalo. Po Shannonině boku věrně běžel její mohutný pes. Z nepravidelných otisků jeho stop se dalo vyčíst, že pes plně nedošlapoval na poraněnou nohu.

Whip prudce vzhlédl k horskému štítu vzpínajícímu se nad lesem a zaposlouchal se, všechny smysly v těle zbystřené a v pohotovosti.

Slyšel však pouze ticho.

Náhle se v něm začala rozlévat temná kaluž zlověstného tušení. Byl si stoprocentně jistý, že Shannon ho zrovna zavolala jménem.

Znovu se zaposlouchal tak naléhavě, až ho to bolelo. Nedolehlo však k němu nic než sílící kvíleni větru.

Whip zachmuřeně zaměřil svou pozornost opět na stopy ve sněhu.

Shannon neměla brát Krasavce s sebou. Co jen ji to napadlo? ptal se v duchu sám sebe.

Nejspíš vůbec nepřemýšlela, protože jinak by ze srubu neodešla.

Jenže teď už bylo příliš pozdě, aby s tím Whip něco udělal, zrovna tak jako bylo pozdě, aby zabránil Shannon, aby se dál vlekla mrazivým ránem za potravou, kterou jí mohl – a udělal by to – nalovit on.

Tahle tenká vrstva sněhu může vypadat lákavě jako ďáblův úsměv, ale stejně jako ďábel může člověka zlákat do nebezpečí.

Stopy vedly přes horskou bystřinu, v jejímž korytě leželo množství obrovských balvanů. Sníh zakryl ulomené větve a klády kluzké vodou a mokrým mechem. Sugarfoot byl mimořádně zkušený kůň, ale i on musel cestu volit s nejvyšší opatrností.

Náhle se mezi stopami ostře zaleskly krůpěje krve. Sledovaly stopu jedné ze srn a vytrvale se jich držely. Bylo zřejmé, že srny běží hledat úkryt a poraněné zvíře jim prozatím stačí.

Takže Shannon se přece jen trefila. Tedy, aspoň částečně.

Když Whip ve sněhu spatřil jasný důkaz toho, že se Shannon smekla a upadla, rozzuřil se ještě víc, i když i jemu samému se to zdálo skoro nemožné. Útroby mu stiskla temná nevysvětlitelná úzkost, až ho z toho mrazilo.

A přitom se mu v uších nepřetržitě ozýval Shannonin hlas, volající ho pořád se stejnou naléhavostí, jež ho doháněla k šílenství.

Přesto si uvědomoval, že jediný zvuk v celém kraji představuje pronikavé, ledem nabroušené kvílení větru.

Blázínek. Při takovém trysku si snadno mohla zlomit nohu. Zraněná srna dokáže uběhnout celé míle, může vydržet ještě celé dny, podle toho, o jaké poranění jde. Když bude Shannon dlouho utíkat, zpotí se, a až se zastaví, pot jí začne zmrzat na těle.

Whip už radši ani nedomyslel, jak by to s ní dopadlo pak. Už byl nejednou svědkem toho, jak dotyčný zemřel prochladnutím, protože neměl tolik rozumu, aby se včas stačil dostat do tepla.

Nepravidelná stopa pokračovala, překročila potok a zase se vrátila na původní břeh, protože sledovala zpanikařené pobíhání raněné srny. Krvavé krůpěje byly výraznější a vzdálenost mezi nimi se zkracovala. Srna byla stále unavenější a zvolna přestávala stačit svým druhům.

Koryto vymleté bystřinou se pořád prohlubovalo a cesta byla namáhavější. Dokonce i nezraněné srny ve stádu měly co dělat. I když měly všechny čtyři nohy zdravé, bylo na sněhu znát, že zvířata se na nerovném kluzkém povrchu klouzala skoro stejně často jako Shannon a Krasavec.

Tady se náhle Shannon z plného běhu prudce zastavila. Poházené prázdné nábojnice ve sněhu byly dostatečně výmluvné.

Whip se postavil ve třmenech a rozhlédl se kolem sebe. Velmi rychle našel zbytky srny. Shannon ji vyvrhla se zručností, jež Whipovi naznačila, že aspoň tato součást lovu pro ni nepředstavuje nic nového. Maso, které neunesla, přivázala provazem na vysokou větev, aby ho uchránila před šelmami.

Nu, Tichý John v jistém směru odvedl dohrou práci. Kůže sama nebude mít valnou cenu, když je tak prostřílená, a na mase by si člověk klidně mohl zlomit zub na olověné kulce, ale nasytit dokáže.

Shannoniny stopy mířily k rokli, vodorovně protínající úbočí strmé hory. Z předchozích průzkumů si Whip pamatoval, že rokle se otvírá ke strmému zalesněnému svahu asi půl míle nad roklí. Až na to, že bylo nutné několikrát přejít přítok říčky Avalanche Creek, představoval svah šikovnou zkratku pro člověka, který putoval pěšky.

Whip ale nešel pěšky.

Na okamžik byl v pokušení dojet roklí, co nejdál to na koni půjde, čistě jen aby se zbavil nepříjemného tušení, že se Shannon něco zlého stalo.

Nebuď větší hlupák, než už jsi, kamaráde, okřikl stroze Whip sám sebe v duchu. Ta cesta přede mnou nevypadá o nic hůř než za mnou, Nemá smysl mořit Sugarfoota dál a riskovat, že si na těch proklatých kluzkých skalách zlomí nohu, jen abych viděl, že Shannoniny stopy pokračujou pořád kupředu a mizí za východem z rokle.

Přesto měl Whip sto chutí udělat přesně tohle. Ten vnitřní neklid, jenž se ho zmocnil chvilku poté, co začal sledovat Shannon, přerostl v ryzí a nefalšovaný strach.

Zdravý rozum však Whipa přesvědčoval, že Shannon je naprosto v pořádku.

Šestý smysl mu sice našeptával něco jiného a její hlas Whipa zoufale volal v tichu jeho vlastní hlavy.

Whip rázně obrátil Sugarfoota na místě a zamířil zpátky roklí. Třebaže byl příšerně rozčilený, nenutil valacha ke spěchu a nechal ho, aby si na nebezpečném terénu vybíral cestu podle vlastního uvážení. V duchu si neustále opakoval, že než dorazí zpátky ke srubu, Shannon už bude uvnitř v bezpečí. Bude tam plápolat veselý oheň a čekat horká voda navoněná mátou na umytí a v troubě se budou péct čerstvé vdolky.

Ale ne pro Whipa.

Podobné úvahy mu dvoumílovou zpáteční cestu nijak neurychlily.

Když ale Whip dorazil ke srubu, z komína nestoupal kouř a nevoněly tam žádné vdolky – a od směru z rokle sem sněhem nevedly žádné stopy.

Strach, který se až dosud dařilo Whipovi ovládat, náhle vybuchl jako gejzír. Prudce otočil Sugarfoota a pozorně zkoumal řídce zalesněný svah, kterým by Shannon měla sestoupit od rokle na mýtinu.

Nikde se nic ani nehnulo.

Whip bleskově rozepnul přezku na svém sedlovém vaku a vytáhl teleskopický dalekohled. Škubnutím ho vytáhl do plné délky a přiložil si ho k oku. Mezi stromy se v sílícím světle bělostně třpytily zasněžené plochy.

Dokonalou hladkost sněhu nenarušil jediný otisk.

Whip musel dojít bezmála až k ústí rokle, než konečně našel Shannon. Stála v ledové vodě, jež jí sahala až nad kolena a zoufale bojovala s větví zaklíněnou mezi obrovskými balvany.

Náhle se ozval suchý praskavý zvuk. Větev se prudce zlomila a Shannon po hlavě sletěla do malého jezírka vymletého proudem v korytě.

Teprve potom Whip pochopil, co není v pořádku. Krasavec při prolézání kamenitým korytem horské bystřiny zřejmě uklouzl a zaklínil si zadní nohu mezi balvany, které však byly příliš těžké, aby je Shannon sama odsunula, a to ani postupně, centimetr po centimetru. Pes se ocitl v pasti a Shannon ho odmítla opustit.

Podle počtu zlámaných větví poházených na břehu bylo jasné, že dívce se dosud nepodařilo najít dost silnou páku, kterou by dokázala svého psího kamaráda osvobodit.

Když Whipův valach prudce zastavil na břehu potoka, až mu od kopyt vystříkl sníh, Shannon se zrovna pomalu zvedala z vody. Pohybovala se neohrabaně, jako kdyby jí ruce i nohy v ledové bystřině dočista zmrtvěly.

Whip bleskově sesedl.

„Rychle ven, než tam umrzneš k smrti!“ poručil jí stroze.

Nevěděl jistě, zda ho Shannon přes zurčení a šplíchání horského potoka vůbec zaslechla, ale každopádně neodpověděla. Prostě jen sebrala nejdelší z pohozených větví, zarazila ji jedním koncem pod menší z obou balvanů a opět vší sílou zapáčila. Větev praskla.

Jen Whipův bleskurychlý postřeh zachránil Shannon před další ledovou koupelí. Skočil po ní, zvedl ji do výšky a vyhodil Sugarfootovi do sedla. Rychle si strhl kabát a zabalil ji do něho až po uši. Pak jí dlaněmi pevně sevřel boky.

„Tady zůstaň!“ poručil jí. „Slyšíš mě, ty hlupáčku? Zůstaň v sedle!“

„Krakrasa –“

„Já už ho z potoka dostanu, ale tebe chraň pánbu, jestli slezeš! Jinak bych tě nejdřív musel odvézt do srubu a přivázat k posteli, a teprve pak bych se vrátil sem ho zachránit, rozumělas?“

Omámená chladem a otupělá strachem o svého psa Shannon jenom prkenně přikývla. Zdálo se, jako by ji opustila vlastní vůle. Když ji Whip uchopil za ruce a přiložil jí je k hrušce sedla, podvědomě se jí zachytila. Chvilku si dívku zkoumavě prohlížel, načež se rázně obrátil k psovi, který stál na třech nohou v dravé bystřině.

„Koukám, Krasavce,“ poznamenal Whip, když se ke zvířeti brodil ledovou vodou z tajícího sněhu, „že ses dostal do pěkně studený kaše, nemám pravdu?“

Mohutný pes zavrtěl na pozdrav ocasem a sledoval blížícího se Whipa průzračnýma vlčíma očima. Mokrý byl pouze na nohou. Pokud Krasavci vůbec byla zima, nebylo to na něm znát. Dokonce se ani netřásl.

Whip se shýbl a zlehka přejel po uvězněné noze, kam až dosáhl. Nenašel žádné otoky, zřejmě nešlo o zlomeninu, nanejvýš o pár pohmožděnin nebo oděrek.

„Jsi na tom lip než tvoje paní, je to tak?“ zabručel Whip. „Takže my teď musíme udělat jediné, a sice vytáhnout ti nohu z toho svěráku a nepohmoždit ji víc, než už je.“

Whip při řeči podrbal psa láskyplně mezi huňatýma ušima, ale problém zvažoval ocelovým pohledem, ve kterém nezbylo na emoce místo. Opřel se nejprve do jednoho balvanu a potom hned do druhého, aby si vyzkoušel jejich váhu.

Jsou těžké, zatraceně těžké, ale nějak to půjde, usoudil v duchu.

Zatímco Whip podruhé zkusil hnout balvany, aby se rozhodl, který z nich dokáže odvalit snáz, Krasavec tiše zakňučel.

„No dobře, kamaráde. Já tě slyším. Už to nebudu dělat, abych ti dál neubližoval, ano?“

Whip sesbíral několik polámaných větví a nacpal je mezi oba balvany tak daleko, jak jen po obou stranách psí polapené nohy dokázal. Potom zvedl vodou omletý kámen a zatloukl větve, jak nejhlouběji to šlo.

„Tak, to by mělo pomoct, aby ti kameny už netlačily na packu,“ poznamenal Whip. „A teď vydrž, Krasavce. Čeká nás pěkná dřina.“

Po těch slovech Whip přidřepl, ponořil obě paže do ledové vody a ohmatal jeden kámen, který považoval za lehčí, kolem jeho základny. Byla tam spousta štěrku a drobnějších kamenů. Odhrabal nános suti od balvanu, aby ho mohl lépe popadnout. Pracoval rychle, protože mu bylo jasné, že ruce mu od ledové vody co nevidět znecitliví.

„Přeje nám štěstí,“ poznamenal Whip, když balvan objal a zkusil ho odvalit. „Na dně je takový šikovný hrbol – kousek od břehu – a já se o něj můžu opřít nohou.“

Ta slova už cedil Whip skrze zaťaté zuby, přičemž se zvolna napřimoval a svalnatýma nohama tlačil trup napjatými pažemi kupředu. Kámen zaskřípal o kámen. Whipovi se lehce smeklo jedno chodidlo, poklekl do ledového proudu, ale nepovolil.

Navzdory mrazivé vodě mu na obličeji vyrazila vrstva horkého lepkavého potu. Vyvstalá žíla na krku se mu silně a rychle roztepala, oči měl přimhouřené a zuby stisknuté nadlidským úsilím, s jakým se snažil napřít všechnu svou sílu výhradně na to, aby pohnul balvanem věznícím Shannonina milovaného psa.

Najednou sebou Krasavec škubnul, uskočil do strany a s blaženým kňučením se drápal po kamenitém svahu ven z potoka.

Whip pustil balvan a nechal ho dopadnout na původní místo. Narovnal se, a přestože sotva lapal po dechu, zeširoka se usmíval. Krasavec sice na tlapu, za kterou byl polapený, nedošlapoval plnou vahou, ale jinak mu zřejmě nebylo ani to nejmenší.

„Utíkej domů, kamaráde!“ křikl Whip a ukázal dolů ze svahu.

Mohutný pes se ohlédl po Shannon, která se choulila ve Whipově sedle.

„Domů!“ zopakoval Whip stroze příkaz a brodil se bystřinou ke břehu.

Krasavec se obrátil a kulhavě se rozběhl z kopce směrem, kterým stál srub.

Whip přistoupil k Shannon. Stačil mu jediný pohled na její skelné oči a promodralé rty, aby poznal, že před naprostým zhroucením ji chrání pouze síla vůle.

Přesto se pokusila slézt na zem.

„Co to kčertu zase vyvádíš?“ rozkřikl se Whip nahněvaně. „Přece jsem ti nařídil, abys zůstala v sedle!“

Shannon se pokusila promluvit, ale rty měla příliš ztuhlé. Aspoň tedy ukázala roztřesenou rukou.

Vůbec poprvé si Whip povšiml rozedraného batohu s kýtou srnčího, který Shannon odhodila, když spěchala na pomoc psovi.

Whip měl sto chutí vyhoupnout se za Shannon do sedla, rozjet se ke srubu a na milou zvěřinu se vykašlat. Místo toho však zamířil k batohu a zdvihl ho. Shannonina bojovná zarputilost, kterou projevila při lovu vysoké, ho kdovíproč hluboce dojímala. Zvěřina pro ni znamenala přežití v tom nejzákladnějším slova smyslu. Třebaže se mohl Whip vzteky pominout, že se Shannon na lov vůbec vypravila, nemohl ji přece připravit o výsledek jejího úsilí.

„Tumáš,“ broukl stroze.

Whip položil batoh Šhannon do klína a sám se okamžitě vyhoupl za ni.

Sotva ji však objal kolem pasu, aby uchopil otěže, uvědomil se, že dívka je mnohem prochladlejší, než se domníval.

Že je to doslova životu nebezpečné prochladnutí.

Pod jeho těžkým silným kabátem se celé Shannonino tělo zmítalo křečovitým chvěním.

„Ksakru, ksakru!“ zavrčel Whip vztekle.

Pevně k sobě Shannon přitiskl a nasadil velkému šedákovi ostruhy. Sugarfoot se pustil dolů po strmém svahu takovým tempem, že chybělo maličko a šlo by jim o krk. Pokud se ale týkalo Whipa, považoval to tempo pořád za příliš pomalé, třebaže zdravý rozum mu tvrdil něco jiného.

Trvalo jen pár minut, než dorazili ke srubu, ale to už se Shannon chladem přímo kroutila. Kdyby ji Whip nepřidržoval svými pevnými pažemi v sedle, zřejmě by sletěla na zem jako kláda.

Přede dveřmi už na ně poslušně čekal Krasavec.

Whip sesedl, sundal Shannon z koně a odnášel ji do srubu. I když se zimou celá klepala, držela batoh se zvěřinou tak křečovitě, jako by na něm závisel celý její život.

„Škoda že nemám tolik rozumu jako ty kuráže, holka,“ poznamenal Whip, když si kopnutím otvíral dveře srubu.

Krasavec se vřítil přes práh jako střela. Shannon se zběsile chvěla, ale neodpověděla jediným slovem.

Ve srubu vládla lezavá zima. V kamnech bylo připraveno k podpálení, stačilo škrtnout zápalkou a dodat tak místnosti teplo a život.

Krasavci zima ve srubu zřejmě nevadila. Zamířil rovnou do kouta a tam se s blaženým zafuněním rozvalil na rozdrbanou sedlovou přikrývku.

Whip uložil Shannon do postele, hodil přes ni přikrývku z medvědí kůže a spěchal zapálit oheň do kamen. Sám měl tak ztuhlé ruce, že při škrtání několik zápálek zlomil. Jakmile však přiložil plamínek k třískám, okamžitě vzplály a oheň se rychle rozhoříval.

Whipovi to však nepřipadalo dost rychlé. Byl mohutnější než Shannon, nebyl v té ledové vodě ani zdaleka tak dlouho jako ona, a přesto mu byla proklatá zima.

Dalších pět pokusů potřeboval, než zapálil lucernu. Když se opět obrátil k posteli, zavadil pohledem o dveře skříně s potravinami, jimiž se vcházelo do jeskyně s horkým pramenem.

Whip bez sebemenšího váhání zamířil k posteli, zvedl Shannon do náruče, popadl lucernu a prošel skříní do vlhké temnoty za jejími policemi. Teplo v jeskyni je ovanulo jako požehnání.

Whip pak postavil lucernu na dřevěnou bednu, která tam sloužila jako stůl. Po jeskyni se rozlilo zlatavé svět1 lo. Whip vyzul Shannon promočené vysoké boty a sundal z ní medvědí přikrývku i svůj teplý kabát, do kterého ji předtím zabalil. Nemilosrdně z ní seškubával mokré šaty a samým spěchem, aby ji zbavil studeného oblečení, vetchou látku trhal.

Po celou dobu Shannon mlčela a dokonce na Whipa ani neupřela oči. Civěla před sebe a nepřetržitě se třásla zimou.

„Shannon, slyšíš mě? Hej, Shannon!“ Pomaloučku k němu stočila pohled. Whip si úlevou oddechl.

„Teď se vykoupeš v krásně teplé vodě,“ sliboval. „Hned se přestaneš třást a bude ti báječně. Rozumíš mi?“

Shannon pohnula hlavou, ale to přikývnutí dopadlo uboze. Zuby jí slyšitelně cvakaly tak dlouho, dokud zbývajícími silami nezaťala zuby.

„Tak je to správné, sladká holčičko. Musíš s tou zimnicí bojovat. Nevzdávej se!“

Při těch slovech už vylézal z vlastního promočeného oblečení a bot. Okamžik poté už odnášel Shannon do jezírka. Široká skalní lavice, kterou tam vytesal a uhladil Tichý John, byla příliš mělká, než aby mu voda sahala výš než pod žebra, ale pro Snannon stačila.

Když se posadil s dívkou na klíně, voda jí vystoupila ke klíčním kostem. Kolem těla jí jemně vířil horký proud a zaléval ji teplem.

Při prvních dotecích vody Whip až zasykl. I když si pamatoval, že na tomto konci jeskyňky není voda příliš horká, přesto mu na prochladlé kůži připadala jako zkapalněný oheň.

„Je ti dobře?“ vyptával se ustaraně. „Nepálí tě to?“

Shannon zavrtěla hlavu.

Chvíli bylo slyšet jen tiché syčení lampy a jemné šumění teplého proudu, který jim vyháněl chlad z kostí. Whip pevně objímal Shannon a tiskl si ji k hrudi, zatímco ona se nepřestávala třást.

Přesto však poznal, že jí začal roztávat aspoň mozek. I když se chvěla dál, celá se zaťala a snažila se od něho odtáhnout. Maličko napjal svaly a nepřestával ji k sobě tisknout.

„KKrasavec,“ zajíkla se.

„Krasavec je v pořádku. Kčertu, je na tom lip než ty. Je zbytečné vstávat a kontrolovat ho, věř mi. Pořád ještě

jsi zmrzlá jako rampouch. Jen zůstaň ve vodě, dokud se nezahřeješ.“

Shannon se s ním nepřela. Mluvit, to byla příliš velká námaha. Pouze přikývla.

Ale už se znovu neopřela o Whipovu hruď. Až bolestně živě si totiž pamatovala, jak ji od sebe odstrčil, když se k němu přiblížila naposledy. Nechtěla se opět dostat do podobné situace. Byla to krutá zkušenost.

A ještě nepřebolela.

Whip měl ústa stisknutá do úzké čárky, jež nikterak nesouvisela s jeho pocitem chladu. Líbilo se mu, jak se o něho Shannon opírala. Něžná tíha na jeho prsou mu byla příjemná stejně jako voňavé hedvábí jejích vlasů, jež se mu s každým nadechnutím otíralo o rameno.

Když se však pokusil znovu ji k sobě přivinout, ztuhla jako prkno a odtáhla se.

Po chvilce teplo horkého vřídla zvítězilo nad tvrdošíjným a přehlubokým chladem v jejich tělech. Shannonin třes ustal a zvolna se uvolnila.

Whip poznal přesný okamžik, kdy dívčina pokožka roztála natolik, že i ona poznala, že v teplé vodě rybníčku jsou oba nazí.

„Pppusť mě!“ požádala Shannon upjatě.

„Ještě pořád se třeseš.“

Projel jí záchvěv, jenž. neměl s chladem vůbec nic společného.

„Mně už je dddobře,“ zašeptala.

„Výborně,“ usmál se Whip. „V tom případě mi možná budeš schopná vysvětlit, proč se touláš nočním lesem, když bys měla být hezky bezpečně zalezlá v posteli?“

„Lovila jsem.“

„To mi došlo. Nedošlo mi jen, jaký jsi k tomu měla důvod.“

Shannon prudce zvedla hlavu a poprvé pohlédl Whipovi do očí. Pod tou vnější slupkou klidu vřel příšerným vztekem.

Ale to přece není nic nového, řekla si v duchu Shannon. Mám pocit, že na mě nepřetržitě zuří už od chvíle, co jsem přiznala, že ho miluju.

„Proč lidé většinou chodívají na lov?“ odpověděla mu otázkou.

„Myslíš si, že jsem takovej podrazák, že bych ti na zimu nenalovil?“

V safírových očích se jasně zračil Shannonin úžas. „To samozřejmě ne!“ vydechla.

„A kdybych ti nalovil zvěřinu, vzala by sis ji ode mě?“

„Ale ano.“

„Tak proč proboha jsi vyrážela v noci do lesa a lovila?“ zoufal si Whip.

„Protože tady nebudeš navěky, abys pro mě vždycky nalovil, a já se to musím naučit sama.“

„Byla bys na tom proklatě lip, kdyby ses přestěhovala k Willow a Calebovi.“

„Podle tvého názoru jistě.“

„Ale ne podle tvého!“ odsekl.

„Ne podle mého,“ souhlasila. „Kromě toho bys neměl zapomínat, že tu mám šamana a Krasavce a nemůžu je zničehonic opustit.“

„Krasavec by si na farmu zvykl.“

„Ale šaman těžko.“

„Jak to víš?“

„Zeptala jsem se ho na to okamžitě po svém návratu.“ Teď byla řada na Whipovi, aby se podivil. „Vážně?“ Shannon přikývla.

„Dlouho jsem přemýšlela o tom, jak jsi vypadal smutně a rozzlobeně, když jsi odjížděl,“ přiznala prostě. „Uvažovala jsem, že bych snad přece jenom mohla zkusit odejít a žít – a žít u někoho cizího.“

Whip sebou až škubl, protože Shannon zasršela z očí pronikavá bolest.

„Kdyby – kdyby to nešlo, vždycky bych se zase mohla vrátit do srubu,“ pokračovala Shannon, „ale nemůžu odtud odejít dokud nebude postaráno i o šamana.“

Whipa zaplavila vlna mocné úlevy. Paže, které pevně svíraly Shannon, náhle uvolnily stisk. Otřel se rty něžně o její vlasy, tak jemně, že to polaskání ani nemohla cítit.

„Ten děda má výdrž a navíc se stará sám o sebe více než třikrát tak dlouho, co ty jsi naživu,“ poznamenal Whip. „Však on to tady sám zvládne. Zato ty ne.“

„Tak to se pleteš!“ odsekla Shannon naštvaně. „Ten děda je totiž babka. Už hodně dlouho se stará sama o sebe, ale jedině proto, že se jí to tak zamlouvá. A tak to taky zůstane.“

„Babka?“

„Jistě,“ přisvědčila Shannon. „Šaman je šamanka, Čerokéz je Čerokézka.“

„Kristova noho!“ Whip jen nevěřícně vrtěl hlavou. „A víš to určitě?“

Shannon přikývla.

„Takže si kvůli mně přestaň dělat těžkou hlavu, tuláku,“ řekla tiše. „I žena dokáže přežít sama, dokonce i tady v horách kolem Avalanche Creek.“

„Nesmysl. Bez pomoci bys nepřežila zimu.“

Ve Whipově hlase nebylo slyšet žádný důraz, pouze absolutní jistotu, jež byla nesrovnatelně výmluvnější než sebedelší a sebehlasitější křik.

„Minulou zimu jsem přežila,“ nedala se Shannon. „A tu předchozí taky a tu ještě předtím zrovna tak.“

Whip chtěl něco říct, ale nemohl. Zkusil to znovu.

„Jak to myslíš?“ zasípal zděšeně.

„Tichý John zmizel už před třemi lety.“

Na okamžik zůstal Whip jako zkamenělý. Potom se otřásl, jako by dostal polenem do hlavy.

Ostatně, měl přesně takový pocit.

„Takže tys tu už třikrát zimovala úplně sama?“ vybuchl stroze.

„Ano.“

Whip by moc rád věřil, že Shannon lže, ale až. do hloubi duše si byl jistý, že mu říká ryzí pravdu.

„To tedy znamená, že Tichý John je po smrti,“ prohlásil.

Shannon přikývla a zavřela oči. „Je pohřbený pod sesuvem kamení u pramenů Avalanche Creek.“

„Jak dlouho už to víš?“ naléhal Whip hněvivě.

„Že je mrtvý, to jsem uhodla druhou zimu, co se nevrátil. Úplnou jistotu jsem však získala až před nedávnem, když mi Čerokézka prozradila, že když se Tichý John dlouho nevracel z jednoho ze svých záborů, šla po stopách Razorbacka k čerstvému sesuvu půdy vysoko pod štíty. Stopy vedly do záboru, ale zpátky už ne.“

„V tom případě tě tady nedrží nic než tvoje vlastní tvrdohlavost!“ zavrčel Whip.

„Na celém světě neexistuje člověk, kterého by při životě drželo cokoliv jiného,“ nedala se Shannon.

„Máš v úmyslu tady zůstat.“

Shannon přikývla.

„Čert aby tě vzal!“ vybuchl Whip. „Snažíš se mě připoutat najedno místo!“

„To není pravda! Říkám jen tolik –“

„Copak tě tady můžu nechat samotnou a bezmocnou?“ zeptal se a oči měl stejně ocelové jako hlas. „To nemůžu a ty to moc dobře víš! Počítáš s tím, že já se –“

„Ale já nejsem bezmocná!“ skočila mu Shannon do řeči. „Nepotřebuju od tebe ani tu sebemenší pomoc! Nepotřebuju tě!“

Ve Whipovi vířila bouře rozvášněných pocitů, svírala mu hrdlo a bolestně mu ho rozdírala. Chlad, který ho předtím mučil v ledové bystřině, nebyl ničím ve srovnání s mrazivou prázdnotou, jež se ho zmocnila při pomyšlení na Shannon umírající v nelítostných horách, kde bude její hrob stejně neoznačený jako poslední lože Tichého Johna.

„Přestaň kčertu s tím lhaním, že mě nepotřebuješ!“ zasyčel tlumeným, ale o to zběsilejším hlasem. „Dneska jsi tady málem přišla o život.“

Na nekonečně dlouhou dobu zůstala Shannon hledět na muže, který byl tak blízko u ní, a přestojí byl tak vzdálený. V záři lucerny mu vlasy hořely jako slunce a ledová průzračnost jeho očí roztávala v tajuplné tekuté stříbro. Shannon ještě nikdy nic tak nevzrušovalo a nevábilo jako Whip. Ochotně by si z těla vycedila krev, jen kdyby viděla, jak se mu v očích, srdci a duši zrcadlí její vlastní obraz.

A byla by čertu zaprodala duši, jen kdyby se mohla stát vzdáleným východem slunce, jež ho volá jménem… A slyší ho odpovídat.

„Jistě,“ přisvědčila poklidně. „Mohla jsem zemřít. A co má být? Dnes večer by svítily hvězdy jako jindy a zítra ráno by zase vyšlo slunce. Jediný rozdíl by byl v tom, že už bych je neviděla.“ Na rtech jí zahrál zvláštní úsměv. „To ani není velký rozdíl, nemyslíš? Vlastně by se nezměnilo vůbec nic.“

Shannon zamyšleně pozvedla ruku z vody. Proud se na okamžik rozvířil a opět se pomalu řinul dál, jako by v něm její ruka nikdy nespočinula, jako by se nikdy netěšila z hřejivosti jezírka.

Whip se zadíval na temnou vodu a cítil, jak se mu do duše zatíná nůž a krájí ji na dva kusy.

„Vidíš?“ zeptala se tiše. „Žádný rozdíl v tom není. Tak teď bys laskavě mohl udělat přesně totéž co voda, Whipe. Nebrat mě na vědomí.“

„Ještě pořád se chvěješ.“

„Budu v pořádku, jen co se obléknu.“

„Voda je mnohem teplejší než ty hadry, které nosíš.“

Ochranitelské objetí Whipových paží prozradilo Shannon mnohem více než jeho slova. Sice ji nemiloval, ale na jejím bezpečí mu záleželo.

Vědět, že někomu na ní záleží, že ji někdo hýčká, že není na celém světě úplně sama, to byl opojný pocit, i kdyby měl trvat jenom chvilku.

Pokušení podlehnout a přitulit se k Whipově hrudi podkopalo Shannonino odhodlání nevzdat se své nezávislosti. Toužila opřít se o Whipův žár a sílu, nechat se jím ovinout jako živou přikrývkou, ohřát se v jeho sálajícím žáru.

A najednou se rozpomněla na slova, která jí Whip sykl do tváře, když k němu naposledy vztáhla paže. Nedotýkej se mě.

Shannonino srdce překypělo vlnami tehdejšího studu a ponížení. Prudce se vzepřela Whipovým pažím a snažila se osvobodit.

„Kčertu, co je to zase?“ zlobil se Whip. „Proč se se mnou pereš? Vyvádíš, jako bych tě chtěl znásilnit!“

Shannon unikl ze rtů zvuk, který jen zčásti připomínal smích, ale ryzí vzlyk to také nebyl.

„Znásilňovat bys mě nemusel a moc dobře to víš,“ poznamenala hořce.

Whip se zachvěl.

„Tohle jsou nebezpečné řeči, sladká holčičko.“

„Ale proč? Nestojíš přece o mě, dokonce nesneseš ani můj dotek.“

Shannon čišelo z hlasu tolik bolesti a zahanbení, že Whipovo sebeovládání rázem vzalo za své. Pohnul se tak zprudka, až se voda rozstříkla do všech stran, a chytil ji za ruku. Stáhl jí dlaň pod vodu a přitlačil jí prsty k pyšně a lačně trčícímu důkazu jeho touhy po ní. Sykavě se nadechl a temně zasténal.

„Tak,“ procedil křečovitě stisknutými zuby, „a teď mi zopakuj, že nechci, aby ses mě dotýkala. Musel bych tě zabít a ty to zatraceně dobře víš!“

Na Whipa se upřely šokované safírové oči.

„Tak proč jsi mě předtím odstrčil?“ zeptala se Shannon roztřeseným hlasem. „Vždyť já po tobě nechci, abys mě miloval. Vždyť se nedoprošuju, abys tu se mnou zůstal. Chci jenom… Chci jenom žít, doopravdy žít, a pak mi bude jedno, že umřu. Jsem vdova, která nikdy nebyla nevěstou, a pokud si mě nevezmeš ty, půjdu do hrobu bez toho, že bych někdy poznala, jaké to je, když. se žena s láskou oddá milovanému muži!“

Whip prudce odtrhl Shannoniny prsty od svého tepající mužství a pustil ji.

„To nemůžu!“ prohlásil nesmlouvavě.

Shannon se zajíkla smíchy a rukou přejela Whipovi po rozkroku.

„Jak je vidět, můžeš,“ zavtipkovala.

Whip sípavě zalapal po dechu, protože Shannon začala bezostyšně prozkoumávat ztopořený důkaz jeho mužnosti.

„Jsi přece panna,“ vydechl přiškrceně.

„Jsem vdova.“

„Mohla bys otěhotnět.“

„Tvé dítě bych měla moc ráda.“

„Jenže kdybys čekala dítě, nemohl bych odtud odejít,“ připomněl Whip. „Nebo snad chceš právě tohle? Přimět mě, abych zůstal.“

„Ne. Cítil bys ke mně nenávist.“

„Cítil bych nenávist k sobě. Ach bože – přestaň!“

Něžně a nelítostně popadl Whip Shannoninu pátrající ruku podruhé a přitiskl si ji ke rtům. Políbil ji na dlaň vášnivě, pohladil ji jemně zuby. Shannoniným tělem projel blesk ryzí slasti.

„Cos všechno dělával s ostatními vdovami?“ zeptala se Shannon zastřeným hlasem.

Whipovi vyskočil na lícních kostech ruměnec.

„Sladká holčičko, ty máš ale proklaté otázky!“

„Nebo snad byly všechny moc staré, než aby mohly otěhotnět?“ dorážela Shannon.

Až opožděně si Whip uvědomil, že Shannon po něm nežádá podrobné informace o způsobech, jakými s ostatními ženami obcoval. Dlouze si vydechl. Shannonina nevinnost a dech vyrážející upřímnost ho zčásti pobavily, zčásti ještě přilily olej na oheň jeho vášně.

„Ne, tak staré skutečně nebyly,“ usmál se. „Ale byly dost staré, aby věděly, jak neotěhotnět.“

„Celibát.“

Zklamání v Shannonině hlase vykřesalo ve Whipovi výbuch smíchu a nesnesitelné touhy, kterou v životě nepoznal, dokud se neseznámil s touhle prazvláštní dívkou.

„Existujou ještě jiné způsoby.“

„Vážně? A jaké?“

„Nenechat to dojít až ke styku.“

„Mně to tedy připadá stejné jako celibát.“

Whip se zvolna a nesmírně mužně usmál. „Ne tak docela, sladká holčičko. Stačí to, aby si člověk užil. Jako sis užila ty tehdy pod tou plachtou, když do nás bušilo krupobití.“

Shannon se zběsile rozechvěla vzpomínkou a slastným očekáváním.

„Tak tohle bys tedy chtěl?“ vydechla. „Je to stokrát lepší než nic, nemyslíš?“

„Ale…“

„Ale?“ opakoval Whip a přivinul si Shannon trochu blíž.

„Já se tě chci taky dotýkat. Chci, aby i tys měl dojem, že kolem tebe hoří celý svět,“ šeptala Shannon a rozpomínala se přitom, jaké prožívala pocity. „Chci se dívat, jak taky hoříš. Chci ti působit rozkoš, dokud nebudeš křičet a svět kolem tebe se nepromění v žhavou temnotu, kterou budou křižovat blesky ve všech barvách duhy.“

Whipovi klopýtlo srdce a krev mu vybuchla v žilách. Musel napnout všechny své síly, aby dokázal promluvit navzdory tomu opojnému návalu vášně, který mu nebezpečně stáhl hrdlo.

„Takovéhle pocity jsem v tobě vyvolal, moje sladká holčičko?“

„Ano,“ přisvědčila chraptivě. „Jenže to bylo ještě lepší. Nedokážu to ani vysvětlit. Až na to…“

Whip ji políbil do vlasů a němě ji vybídl, aby pokračovala.

„Až na to, že jsem chtěla víc,“ přiznala se Shannon. „Chtěla jsem na sobě cítit tvé silné a žhavé tělo všude. Chtěla jsem…“ Hlas se jí zlomil. „Vlastně nevím, co jsem chtěla. Bylo mi ale jasné, že tomu něco chybí.“

Při Shannoniných slovech se Whipovi napjal v těle každý sval. Dech mu uvízl v plicích a teprve po chvíli se mu se sykotem prodral mezi zuby ven.

Věděl naprosto přesně, co jí chybělo.

„Je to snad špatné?“ otázala se plaše, když Whip dlouho neodpovídal.

„Ne, není to špatné,“ uklidňoval ji Whip tiše. „Je to báječné. Některým ženám stačí čas od času kapka pomazlení, ale muži chtějí víc.“

„Jenom kapka pomazlení? A víc ty ženy nemají zájem?“

Whip jen chraplavě přisvědčil.

Shannon se zamračila. „Vážně nikdy?“

Whip jemně uchopil Shannonino ucho do zubů. Vychutnával záchvěv blaha, který ji protékal tělem.

„No, každopádně je to lepší než nic,“ připustila nakonec. „Ale pokud má člověk po ruce celý bochník, proč se má spokojit jenom s krajícem?“

Whip se nezvučně rozesmál a v duchu se ptal, zda může člověk umřít touhou, když sedí nahý v horkém prameni a na klíně má panenskou vdovu zvědavou jako kotě.

A zrovna tak bezstarostnou.

„V jistém období v měsíci je větší pravděpodobnost, že žena otěhotní,“ vysvětloval Whip. „Tehdy je nejlíp nechat ten bochník chleba radši ve skříni.“

„Ty se mi směješ.“

„Ale kdepak, sladká holčičko. Směju se, ale ne tobě.“

„Proč?“

„Hrozně mě bavíš,“ pošeptal Whip Shannon přímo do ucha. „Nejradši bych tě zlíbal od šešulky až k patám a zase nazpátek, ale nevěřím sám sobě, že bych se tě potom nezmocnil.“

Rozechvělá Shannon se podívala Whipovi do stříbřitých očí. Spatřila tam tolik vášně a obdivu, až jí z toho

vynechalo srdce.

„Já bych tě ráda zlíbala zrovna tak,“ zašeptala. „Celičkého, od hlavy k patě. Máš tak nádherné tělo, svalnaté a hladké a –“

Teplé mokré prsty zamkly Shannoniny rty a zarazily tak příval jejího vášnivého šepotu.

„Už proboha dost, sladká holčičko. Uhořím zaživa!“

Pozvolna prsty odtáhl a přeněžně jimi objel linii jejích úst.

„Ale já tě nechci upálit,“ zašeptala. „Vždyť ani nevím jak. Naučíš mě to, Whipe? Naučíš mě, jak i pro tebe změnit svět v třpytivou temnotu sršící duhou?“

„Nenaučím,“ odmítl Whip drsně. „Copak tomu nerozumíš? Prostě nemůžu!“

Whip zavřel oči, aby potlačil touhu, která mu rozdírala tělo. Potřeboval Shannon víc než vlastní dech – a nesměl šiji vzít.

Když oči konečně otevřel, spatřil v Shannonině pohledu bolest a zmatek a pocit křivdy.

„Když já až příliš chci, abys mi věřila,“ přiznal Whip sípavě. „Je to důležité. Ještě nikdy předtím jsem neměl potíže s tím, abych ochránil ženu.“

Shannon se ztěžka, přerývaně nadechla. „Nerozumím ti, Whipe.“

„Můžu si vzít ženu bez toho, že by otěhotněla,“ vysvětlil Whip úsečně. „K tomu stačí jen to, abych svou vlastní rozkoš ovládl až do chvíle, kdy už nebudu v jejím těle.“

„Aha.“ Shannon se zamyšleně zamračila. „Asi to chápu. Aspoň si to myslím.“

Whip nevěděl, zda se nad tím smrtelně vážným a nevinným výrazem panenské vdovy smát či plakat.

„Ale ta metoda není neomylná,“ dodal. „Pokud má žena své plodné období, tak bych to neriskoval.“

„Co je to plodné období?“

Whip zpola sklopil víčka a oči měl na pozadí náhle zardělé tváře kouřově stříbřité. Husté řasy byly stejně zářivě zlaté jako světlo hořící lucerny.

„Copak tě maminka nikdy v ničem nepoučila?“ zeptal se zoufale, když opět našel hlas.

„Třeba o čem?“

„Třeba o tom, že ženy s největší pravděpodobností otěhotní v polovině svého měsíčního cyklu.“

Shannon zalil po celém těle ruměnec, který neměl nic společného s žárem horkého pramene.

„Ach. Ech, ne,“ zamumlala stydlivě. „O tomhle se mi slovem nezmínila.“

Whip vyčkával.

Shannon mlčela.

„Kdy jsi naposledy krvácela?“ udeřil na ni přímo. Nešťastně polkla a zavřela oči.

„Tak nejdřív mám Tichého Johna a teď zase Užvaněného Whipa,“ zamumlala vzdorně.

„Tak kdys naposledy krvácela?“ opakoval Whip rozhodným tónem a nespouštěl pohled z její tváře.

„Přestalo – přestalo to včera večer,“ vyhrkla Shannon.

Whipa v mžiku proklála touha nemilosrdným kopím, žhavějším než voda horkého pramene, rozpálenějším než železná tyč vložená do kovářské výhně. Už pouhá představa, že proniká do Shannonina teploučkého hebkého těla, ho stačila zbavit sebeovládání.

„Tak včera večer, říkáš?“ zašeptal rozvášněně.

Shannon jen němě přikývla a v duchu se sama sebe ptala, zda i ve tváři vypadá tak zahanbeně jako ve svých myšlenkách.

Whip se jen usmál a špičkou jazyka ji polechtal na uchu.

„To jsem netušil, že se nějaká žena dokáže červenat od prsou až k čelu,“ šeptl jí škádlivě.

„To je z té horké vody,“ zkusila zalhat Shannon.

Whip se místo odpovědi jen tiše rozesmál a opět ji jazykem polaskal na lalůčku ucha.

Shannon se rozpačitě zavrtěla, ale přitom hýždí zavadila o kolmo trčící důkaz Whipova vzrušení. Sotva zasténal, znehybněla.

„Promiň,“ omlouvala se spěšně. „Nechtěla jsem ti způsobit bolest.“

„Nebolelo to.“

„Ale vypadalo to tak.“

„Úplně stejně jsi sténala tehdy pod tou plachtou. A bylo to snad z bolesti?“

Smyslné zachvění z připomínky rozkoše přešlo ze Shannonina těla i do Whipova.

„Ne,“ odpověděla šeptem. „Nebolelo. Dokonce jsem předtím neměla tušení, že podobná rozkoš vůbec existuje. Vážně v tobě můžu vyvolat podobné pocity?“

„Můžeš,“ odvětil Whip prostě.

„Ale jak?“

Whip zavřel oči a zhluboka se nadechl… a pevněji přitáhl uzdu své vzpínající se vášni.

„Tak začneme třeba polibkem,“ navrhl. „Jak by se ti to zamlouvalo?“

„Ach ano, líbilo by se mi to. A tobě?“

„Bude to teprve začátek,“ vysvětlil Whip přiškrceně a sklonil k ní hlavu.

Okamžik poté Shannon ucítila, jak jí do úst proniká jeho sametový jazyk. Žár a hebkost Whipova polibku jí zrychlily tep. Až se jí z toho zmocnila závrať.

S tichým zanaříkáním k Whipovi pozvedla tvář a rozevřela rty o trochu víc, aby se k němu dostala co možná nejblíže. Objala ho kolem krku a prsty se mu probírala ve vlasech, zatímco si ho pevně tiskla k ústům a ochutnávala, jaký je uvnitř, v největší možné hloubce.

S drsným přidušeným povzdechem oplácel Whip Shannon její polibky, tiskl se jí do úst, zápolil s jejím jazykem a hltal ji tak bezvýhradně, jak jen se to pouhým líbáním dalo. Nakonec se zběsile otřásl a pustil ji z objetí.

„Whipe?“ otázala se sípavě. „Je něco v nepořádku? Proč jsi přestal?“

„Když tys mě rozpálila přespříliš.“

Shannon se rozhlédla po jemně kouřící hladině jezírka. „Možná bychom měli vylézt z vody.“

Navzdory své šílené a nenaplněné touze se Whip rozesmál.

„To není vodou,“ vysvětlil. „To je tebou. Mám pocit, jako kdybych tě chtěl odjakživa. Spaluješ mě dokonce i v mých snech.“

Výraz ve Whipových očích vyrazil Shannon dech.

„Znamená to, že mi dovolíš, abych tě taky pomazlila?“ zeptala se šeptem.

„Kdykoliv. Kdekoliv. A jakým způsobem budeš chtít.“ A jsem blázen, že ti to vůbec navrhuju, zavyčítal Whip v suchu sám sobě.

Nahlas však neřekl nic. Shannon mu přejela dlaněmi po ramenou a hrudi a vychutnávala jeho silné a tuhé svaly. Útlé prsty hnětly, objevovaly a laskaly každý kousek jeho pokožky, od chlupy zdrsnělých prsou až po ploché, překvapivě hladké mužské bradavky.

Whip přimhouřil oči a těšil se z vlnek rozkoše, jež se přes něho přelévaly.

Shannon s úsměvem hladila a hýčkala Whipa od vysokého čela až po mocná stehna, přičemž ji těšil ruměnec na jeho kůži a doutnající stříbro jeho přivřených očí. Po chvilce naklonila hlavu a jazykem mu přejela po šíji. To polaskání bylo jemné a zvídavé, jako kočičí.

Whipovi po celém těle naskočila husí kůže, vzrušením ho až zamrazilo. Shannon cosi šeptla a špičkou jazyka dál objížděla ocelové šlachy na jeho krku. A poté podlehla naléhavosti, kterou sama nechápala, a začala ho chutnat důkladněji, jazykem a rty škádlila citlivá místečka v důlku pod jeho hrdlem a kolem uší.

„Chutnáš slaně,“ vydechla Whipovi přímo do pokožky. „Líbí se mi to. Budí to ve mně chuť líbat tě po celém těle. Je to v pořádku? Není na tom nic divného?“

Whipovi unikl z úst syčivý výdech. Jeho ruka vzlétla k Shannonině hlavě, hladila ji a tiskla, povzbuzovala ji k vášnivějšímu zkoumání.

„Whipe?“

„Tvoje zuby,“ zašeptal sípavě. „Chci cítit tvé malé ostré zoubky.“

Ještě před pár minutami by se Shannon rozmýšlela, ale ne nyní. Teď toužila rozdávat živočišné laskání stejně mocně, jako ho Whip toužil přijímat. Sklonila hlavu tak nízko, až se bradou ocitla nad kouřící hladinou, zvolna rozevřela rty a hranami zubů okusila svalový polštářek obklopující jeho bradavku.

Z hlubin Whipovy hrudi se vydral temný, neukojený sten extatického utrpení.

„Whipe?“

„Udělej to znovu, sladká holčičko. A silněji.“

„Vážně chceš?“

Whip vybuchl krátkým smíchem, bleskově shýbl hlavu a současně Shannon vyzvedl do výšky. Bez sebemenšího varování sejí přimkl rty na šíji. Potom jí zuby lehce skousl pružnou pokožku, aby pocítila kratičkou bolest, zatímco jazykem jí laskal hedvábnou kůži.

V Shannon vybuchla sopka. Se zavřenýma očima se vzpínala vstříc Whipovým ústům. Zvolna se zasvíjela a zesílila tlak doteku jeho úst až do laskání hraničícího se zuřivostí. Whip se hrdelně rozesmál a dopřál jí, po čem tolik bažila, vpaloval jí rty do kůže stopy své vášně tak dlouho, dokud nevykřikla.

Okamžitě ji pustil.

„Nezlob se,“ šeptal jí do ucha. „Nechtěl jsem, aby to bolelo.“

Shannon zeširoka otevřela oči planoucí ohněm.

„O jaké bolesti to mluvíš?“ Nechápavě zavrtěla hlavou. „Ale jdi.“

Ústy sklouzla k jeho hrudníku a vrátila se k trýznící milostné hře, ochutnávala a kousala a dráždila Whipa svým žárem, dokud nezačal sténat. Pomalu zvedla hlavu.

„Pořád ještě se ti to líbí?“ zeptala se dychtivě.

Ale jediný pohled na Whipův výraz jí poskytl dostatečnou odpověď.

„Zabíjíš mě,“ zachraptěl Whip, „ale nepůsobíš mi sebemenší bolest. No, aspoň skoro nikde. Jen jeden kousek mého těla bolí tak příšerně, že se mi chce umřít.“

„Který?“

„Hádej.“

„Ach! Ten!“

„Jistě. Ten.“

Shannon vklouzla rukou pod vodu a zlehka klouzala prsty po napjatých svalech mužského těla, dokud se nedotkla hustého chomáče chlupů a tuhého pilíře jeho údu.

„Tady?“ ujišťovala se.

Whip nedokázal pronést ani slovo, jen sípavě oddechoval.

„A když se tě dotýkám, je to horší?“ vyptávala se Shannon úzkostlivě. „To záleží.“

„Na čem?“

„Na tom, kde se mě dotýkáš. A jak.“ Shannon skousla ret, uhnula plaše očima do strany a znehybněla.

„Jenže já nevím jak,“ šeptla stydlivě.

„Jen zkoumej, sladká holčičko. Já už to nějak přežiju.“

„Ale –“

„Pokud se ti ty dotyky neoškliví?“

Shannon užasle zvedla hlavu. „Jak by se mi mohly ošklivit, proboha? Je to nádherné!“

Whip pokrčil rameny. „Některé ženy si doteky mužského těla hnusí, obzvlášť pokud jde o jejich mužství.“

„Vážně? Vidíš, a já jsem si přála, abych se tě mohla dotknout, a především… no, tam.“

„Takže teď se ti přání konečně splnilo.“

Shannon se usmála navzdory ruměnci, který se jí rozhořel na tvářích.

„Ale kdyby to bolelo, hned mi řekni,“ požádala celá bez dechu. „I když mi nejde do hlavy, jak bych mohla ublížit něčemu tak tvrdému.“

Whip se zasmál, ale smích se okamžitě přelil do stenu. Doteky Shannoniných prstíků prozkoumávajících ho pod povrchem horkého jezírka mu působily rozkoš, jež neměla daleko k mukám. Když mu dlaní několikrát sklouzla po celé délce údu, od široké špičky ke kořeni tvrdému jako kámen, bušila mu krev do žil, jako by se chtěla osvobodit a vytrysknout celým povrchem těla v rudém gejzíru. „ Shannon.“

Ruka jí naráz znehybněla. „Přeháním to, Whipe?“

„Ani zdaleka ne.“

„Říkala jsem ti přece, že to neumím,“ postěžovala si nešťastně.

Whip ztěžka dýchal skrze zaťaté zuby. Když chtěla Shannon odtáhnout ruku, pevně ji svými prsty přidržel na místě.

„Třeba takhle,“ požádal zastřeně.

Shannon cítila, jak její pevně sevřenou dlaní pohybuje nahoru a dolů po celé délce toho hedvábného ztopoření, cítila zběsilý tep jeho krve v dlani a vychutnávala to spojení sametu a ocele, což bylo tak úchvatně mužné. S úsměvem roztřeseně vydechla rozkoší nad tím, že smí s Whipovým tělem zacházet tak svobodně.

A vědomí, že Shannon jeho důkaz vzrušení neskrývaně těší, přivedlo Whipa téměř k vyvrcholení. Když ho tak pevně svírala prstíky a laskala a mučila ho současně, krev se mu v těle doslova vařila. Zalapal po dechu a sebral všechno své sebeovládání, jenže už mu skoro žádné nezbývalo. Vyvrcholení jím problesklo a zastihlo ho nepřipraveného, protože ještě nikdy v životě neexplodoval tak bouřlivě.

Ale také se na něho dosud nedívala panenská vdova, nehleděla mu uchváceně do očí a netoužila vychutnávat jeho vzrušené tělo jako kočka, která se poprvé dostane k misce smetany.

„Celý se třeseš,“ zašeptala Shannon po pár vteřinách. „Není ti špatně?“

„Už je to mnohem lepší.“

S úsměvem začala zvolna hladit Whipa po celém těle, pomaloučku, konejšivě, protože poznala jen tolik, že to nejvyšší napětí mu z těla vyprchalo. Zatímco ho laskala, dívala se na rozvířenou hladinu jezírka, kde se pruhy zlaté záře lucerny proplétaly s černými vlnkami.

„Škoda že nevidím na to, co hladím,“ poznamenala a objížděla mu nehty obrys kyčlí. „Tak ráda bych viděla, jak se ti tělo touhou po mně mění.“

Whipovi klopýtlo srdce, protože ho nová vlna touhy zasáhla drtivou ranou jako těžké kladivo.

„Sladká holčičko, ty budeš jednou moje smrt.“

Polekaně se na něho podívala. „Jak to proboha myslíš?“

„Nevím jistě, jestli ti to dokážu popsat, ale jsem si proklatě jistý tím, že ti to můžu ukázat.“

Po tom prohlášení uchopil Whip Shannon za laskající ruku a položil šiji kolem krku. Pak sklonil hlavu a zmocnil se Shannoniných úst, hltal je a stal se jejich vášnivým žalářníkem.

Zatímco ji líbal, hladil prsty Shannon od šíje až ke kolenům. Škádlil ji na ňadrech a modeloval jejich sametové vrcholky do tuhých špiček. Když ji potáhl za jednu bradavku a přeněžně ji stiskl, prohnula se Shannon v zádech a zajíkavě vykřikla.

Její výkřik zdusila Whipova ústa, ale Shannon si toho nevšimla. Kolem ní se rozvířila oslnivá temnota a třpytila se nadějí na extázi a slibovala jí všechny barvy duhy.

Whip zajel Shannon tak hluboko do rozkroku, až se zarazil o její ženství a prsty zabořil do té hebkosti. Zlehka zkoumal a cítil žhavý pozdrav jejího vzrušení, který si ve svém žáru nijak nezadal s tím horkým pramenem, jenž je kolébal ve své temné náruči.

Shannon sebou škubla a hned nato zkameněla, jako by dostala ránu bičem.

„Ale no tak, co je?“ šeptal jí Whip do vlasů. „Tohle jsme přece už dělali.“

„A potom ses na mě rozzuřil a už nikdy ses mě ani nedotknul!“

„Teď to bude jiné. Tentokrát přece už vím, že jsi panna. Nezapomenu, že se tě můžu dotýkat, jakým způsobem chci, jenom tím jedním ne.“

Whip kmital prsty chvatně a dychtivě. Shannon pocítila osten napětí, který jí zdusil všechna slova v hrdle.

„Já –“ vydechla přerývaně. „Já –“

Palcem jí obkroužil napuchlý květ ženství, jenž vykvétal z její hebkosti. Shannon ho křečovitě objala kolem krku, protože ji začaly rozdírat první záchvěvy slastné křeče. Snažila se promluvit, ale vydala ze sebe jen přiškrcené zasténání.

Whip se trochu vylekal a zdráhavě přestal ve vášnivém laskání a s obrovskou něhou ji po těch hedvábných záhybech pouze jemně hladil.

„Copak?“ mumlal horce. „Trápí tě něco?“

„Když já si připadám tak divně,“ přiznala se mu přerývaným hlasem.

„Ale líbí se ti to?“

Při té otázce jí do těla vklouzl Whipův ukazovák.

„Líbí,“ potvrdila šeptem. „Líbí.“

Ještě více než slova prozradilo Whipovi Shannonino tělo, jak bezvýhradně to jeho laskání vychutnává. Ruku mu zalila její smyslná vláha, žhavější nežli jezírko. Pomaloučku jí vytáhl prst z rozkroku, sám tělo ztopořené jistotou, že při takovém stupni vzrušení by ji ztráta panenství téměř nebolela. Byla připravená a rozžhavená, ochotná přijmout svým láskyplným ohněm všechno, co jí jako muž může nabídnout.

Ne! zakázal si Whip vztekle. To nemůžu riskovat!

Co bys riskoval? odpověděl hned sám sobě. Bezpečnější období v měsíci abys pohledal. Už nikdy pro mě nebude tak snadné se v jejím těle ovládnout, když. jsem díky ní zrovna prožil sladké vyvrcholení.

A Whipovi se v mysli objevovaly další a další argumenty, proč by se neměl Shannon zmocnit, ale odmítal jim naslouchat. Poslouchal chvatné a nepravidelné šumění Shannonina dechu, s jakým přijímala jeho stále hlubší a pátravější laskání.

„Myslelas to vážně?“ zeptal se Whip, když už do ní nemohl proniknout hlouběji.

„A co?“ nechápala.

„Že bys mě chtěla vidět?“

„Samozřejmě.“

„Výborně. Protože na to můžeš vzít jed, že já chci zase vidět tebe. Sním o tom, jak si tě budu prohlížet, ten med a smetanu a oheň. A sním i o spoustě jiných věcí.“

„Například?“

„Až ti je předvedu, budeš se červenat po celém těle,“ zasmál se něžně. „Ale bude se ti to moc líbit.“

Whip vstal a vyšel z jezírka se Shannon v náručí. Došel však pouze k silné přikrývce z medvědí kožešiny. Tam se zastavil a zadíval se na dívku, jež mu důvěřivě spočívala na pažích a upírala na něho veliké oči.

Ze Shannoniny pokožky stoupaly stříbrné kotouče páry. Na ramenou se jí leskla voda a ve zlatavých pramíncích jí stékala mezi ňadry. Napjaté bradavky se třpytily jako tekuté diamanty. Touha osušit každou z nich ústy bezmála srazila Whipa na kolena.

„Ve srubu bude zima,“ zašeptal chraptivě. „A je tam daleko.“

„Je to jenom pár kroků.“

„Už jsem řekl. Moc daleko.“

Shannon se pousmála a sledovala, jak z Whipova těla stoupá pára, odhaluje a hned zase skrývá mocnou šířku jeho ramen. Plavou hřívou se mu proplétaly stříbrné potůčky vody a kanuly mu do tmavého porostu na prsou, kde uvízly jednotlivé kapky a zlomyslně na ni pomrkávaly, jako by věděly, jak nesmírně je touží slíbat z jeho pokožky.

„Shannon?“

„Dělej si se mnou, co chceš,“ zašeptala chraptivě. „A jak to chceš.“

Whip sjel pohledem ze Shannoniných úst k jejím ňadrům a potom k hebkému tmavému hnízdečku jejího ženství.

„Nepokoušej mě, sladká holčičko. Chci tě tolika způsoby, že by ses učervenala k smrti.“

Shannon pomalu vzhlédla od Whipovy hrudi k jeho planoucím stříbřitým očím.

„Vážně?“ podivila se. „A co je to za způsoby?“

Whip otevřel ústa, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Položil Shannon na huňatou silnou přikrývku. Pak přidřepl a zadíval se na ni, prostě se na ni jenom díval tak dlouho, až se celá rozechvěla.

Protože si ho prohlížela i ona. Ztopořený mohutný úd, který před chvílí laskala skrytý vodou, jí připadal velmi zlověstný.

Whip podložil Shannoninu bradu prsty, pozvedl jí tvář a přiměl ji odtrhnout pohled od nepopiratelného důkazu nového přívalu svého vzrušení.

„Neměj z toho strach,“ konejšil ji tiše. „Takhle si tě nevezmu.“

„Já – ale –“ Shannon polkla a zkusila to podruhé. „To je v pořádku. Jenom –“ Whip trpělivě vyčkával.

„Ale co, kčertu,“ zamumlala. „Prostě chci říct jen tolik, že na pohmat to nebudí takovou hrůzu jako na pohled.“

„V tom případě zavři oči.“

Shannon si povzdechla a poslušně přivřela víčka. „Podej mi ruku,“ vybídl ji.

Natáhla k Whipovi roztřesené prstíky. Uchopil je, zlehka je políbil a potom si je ovinul kolem napjatého údu, který ho bolel, jako by už celé měsíce nepoznal úlevu, třebaže od ní uběhlo pouhých pár minut.

Shannon dlouze a přerývaně vydechla. Po chvilce váhání začala Whipa laskat pomalými, kradmými pohyby.

„Vidíš?“ zachraptěl hrdelně. „Nekouše.“

Shannon se bezmocně rozesmála. Když otevřela oči, zjistila, že Whip na ni hledí rozzářeným úsměvem. Oči mu hořely zvláštní kombinací něhy a živočišné touhy.

„Ne, takhle si tě nevezmu,“ řekl Whip znovu. „Ne dřív, dokud mě o to nepožádáš sama a s takovou samozřejmostí, jako když nad horami vyjde slunce.“

„Bolelo by to?“ zeptala se Shannon.

„Trochu ano. Ale jen maličko a jenom napoprvé. Jako bys pro mě byla přímo stvořená, sladká holčičko. Zapadli bychom do sebe jako dvě kolečka v hodinovém strojku.“

„Myslíš to vážně?“

Whip přimhouřil víčka. Zatímco nespouštěl pohled ze Shannon, začal laskat měkké hnízdečko mezi jejími stehny, pak je rozevřel a vklouzl prsty hluboko dovnitř. Vyjekla rozkoší, protože jí projela žhavá vlna, která sežehla i jeho.

„Myslím to vážně,“ přikývl Whip chraptivě. „A tvoje tělo si to myslí jakbysmet. Nádherně sladce mě líbá.“

Rychlým a přesným pohybem Whip přiklekl mezi Shannonina stehna a zeširoka je otevřel.

„WWhipe?“

„Ale to je v pořádku. Chci ti jen oplatit laskavost.“

„Jakou?“

„Chci líbat tvé tělo tím nejsladším způsobem.“

Zpočátku Shannon nechápala. Potom se však Whip sklonil a rty polaskal hebkou pokožku na vnitřní straně jejích stehen. Jazyk mu vyklouzl z úst přesně v tom okamžiku, kdy rty zavadil o její hebké ženství.

Shannon vyjekla jeho jméno současně s tím, jak pochopila, co má v úmyslu, co už dělá.

„Sama jsi řekla, že smím všechno, co a jak chci,“ zašeptal a pokračoval v laskání. „No a zrovna teď mám chuť na tohle. Není ti to nepříjemné?“

„Nene.“

„Tak jaké to je?“

Shannon přerývaně lapala po dechu, protože láskyplné Whipovo mazlení ji dohánělo přes hranici zdravého rozumu. S úsměvem v laskání pokračoval tak dlouho, dokud z jejího rozezmítaného těla nevyčetl extatickou reakci, žhavou a tekutou. Vůně její slasti byla živočišná a opojná a prozrazovala Whipovi, co už beztak věděl. Ta panenská vdova patřila jemu – ať už od ní chtěl cokoliv, chtěla to, nebránila se tomu.

A on chtěl všechno.

„V těch cizích a dalekých krajích jsem se naučil spoustu věcí,“ zašeptal Whip a jemňounce kousal Shannon do nejcitlivějších míst.

Shannon se z hrdla vydral chraptivý skřek. Záda se jí prohnula do oblouku, jako když střelec napíná luk. S každým dotekem Whipových úst ji blesky rozkoše olizovaly až na duši. Zatímco ji takto přeněžně laskal, dlaněmi jí rozvíral stehna co nejvíc od sebe, aby mezi ně vpustil tu dosud nepoznanou, nečekanou a stravující slast.

„Jak se zdá, existují nejenom různé druhy bojového umění, ale i různé způsoby milování,“ vydechl Whip do Shannoniny rozžhavené pokožky.

Shannon si jenom matně uvědomovala, že je v poloze absolutní zranitelnosti, že je Whipovi vydána zcela napospas. Přesto proti tomu nesvedla udělat ani to nejmenší, protože ta síť oslepivých a dech vyrážejících blesků ji polapila a zcela odevzdala milencovu laskání.

„Pro procvičování bojového umění jsem vždycky našel partnery bez problémů,“ pokračoval Whip mezi něžnými zkoumavými polibky. „Ale nikdy jsem se nedostal k tomu, abych si vyhledal partnera na tenhle druh hry. Musíš mít tedy se mnou trpělivost, než se do toho vpravím.“

Whip jazykem vyhledal pevně zaťaté poupě vášně, trčící ze Shannoniny rozpálené hebkosti. Zvědavě a škádlivě ho špičkou jazyka obkroužil.

Shannon vyjekla, protože napětí a rozkoš jí projely tělem jako rozžhavená spirála a každou vteřinou ji bičovaly k vyšší a současně hlubší extázi.

„Líbí se ti to, sladká holčičko?“ šeptal Whip. „Mně totiž ano. Moc dobře vím, jak jsi tady dole citlivá, takže tě nekousnu, jenom tě budu škádlit.“

Shannon se náhle ze rtů vyrval teninký drásavý křik, protože svět kolem ní se náhle změnil v třpytivou temnotu, jež vybuchla v tisíce duhových střepů.

Whip se vzrušeným úsměvem sledoval, jak se Shannon zmocnilo vyvrcholení a rozechvělo ji jako list ve zběsilé bouři. Uvědomoval si sice, že by měl dát jejímu nezkušenému tělu vydechnout, ale nedokázal se k tomu přinutit. Pokračoval v laskání, zlehka ji ochutnával, něžně do ní hryzal a takhle mučivě ji miloval v tichu přerušovaném pouze jejími zběsilými výkřiky.

Nakonec jen velmi váhavě Whip osvobodil Shannon z mučidel své smyslnosti. Natáhl se vedle ní, hladil ji po vlasech a z očí jí slíbával slzy vášně.

Shannon poslepu vztáhla k Whipovi paže, protože ho potřebovala tak zvláštním způsobem, kterému sama nerozuměla. Když si ji přivinul k tělu, jeho ztopořený úd ji tlačil do trojúhelníku ochlupení nad stehny. Byla měkká, hebká, žhavá a zardělá jeho laskáním i svojí vlastní reakcí.

Nad důvěrností jejich objetí se Whipovi až zastavilo srdce a hned nato se rozběhlo dvojnásobným tempem. Podvědomě pohnul kyčlemi a svým vzrušeným trčícím mužstvím propátrával to horké hnízdečko. Přivítal ho hedvábný žár a lákal ho hlouběji a hlouběji. I když věděl, že by neměl, Whip se nedokázal ovládnout a mazlil se s Shannon pomalým pohupováním svých boků.

Shannon mu začala instinktivně vycházet vstříc. Tím vnikl do její hebkosti ještě o kus dál. I při tak nepatrném průniku jí celé tělo zaplavila slast. Pohnula se opět a odměnil ji ten sladký nečekaný tlak, jenž laskal a současně na ni i útočil.

Whip zasténal, protože Shannonina důvěřivá a spontánní reakce ho zalila žhavou vášní, přesahující – i když se to zdálo k nevíře – vzrušení, které pociťoval, když ji ústy laskal na těch nejtajnějších místech. Teď ale cítil, jak se k němu přitiskla co nejúžeji, pohybovala se mu vstříc boky a její doběla rozpálené ženství se otvíralo a plakalo touhou po jeho mužství.

„Sladká holčičko,“ zašeptal Whip téměř drsně. „Máš ty vůbec tušení, oč si říkáš?“

Shannon pomaloučku rozevřela víčka. Oči měla změněné vášní, kolem zúžených panenek jí planul safírový kotouč propalující se mu až do duše.

„Oč?“ zeptala se chraptivě.

„Tak se podívej dolů.“

Poslechla a vytřeštila oči. Zkusmo zakolébala kyčlemi a pak se jí na rtech objevil úsměv starý jako lidstvo samo.

„Ale já myslela, že to bude bolet,“ přiznala se a znělo to trošičku vítězoslavně.

„Ještě chvíli takhle houpej boky a bolet to bude.“

„Chceš říct…“

„Chci tím říct, žes pořád ještě panna,“ vysvětlil jí Whip bez obalu. „Ovšem jestli mě budeš dál líbat tímhle způsobem a provokovat mě jazýčkem žhavým jako plamen, zajedu do tebe tak hluboko, že sama nebudeš vědět, kde končím já a ty začínáš.“

Shannon sklouzla pohledem po Whipovu svalnatém tělu až na místo, kde se jejich těla téměř spojovala. Znovu se pohnula a zkoušela tím současně jeho i sebe.

„Ale jdi, to určitě ne,“ vydechla.

Whipa zalilo zklamání jako ledová sprcha. Tělo se mu zaťalo v prudkém vzdoru nad tím, že mu Shannon odpírá, k čemu chybí pouze vlásek.

„Už takhle jsme tak blízko, že to víc ani nejde,“ namítala dále Shannon. „Tlačím se na tebe a je to moc příjemné, jenže víc, echm, blíž to prostě nejde.“

Whip si tajně zhluboka vydechl, protože mu konečně došlo, že Shannon ho neodmítá, že pouze docela obyčejně nechápe, jak uskutečnit to hlubší spojení, po němž jejich těla vzájemně tolik prahla.

„Chceš, abychom se úplně spojili, Shannon?“ zeptal se jí něžně. „Chceš se ke mně dostat tak blízko, jak jen se žena může dostat k muži?“

Shannon pohlédla Whipovi do očí a cítila, jak jí srdce překypuje láskou.

„Ano,“ přisvědčila sevřeným hrdlem. „Chci to. Chci tě.“

Whip se zvolna pohnul a položil se tak Shannon mezi rozevřená stehna.

V Shannon se zadrhnul dech. Teď cítila jeho mužství mnohem výrazněji. Ten pocit byl úchvatný. Tělem jí probublávala láva vzrušení a rozkoše a přelévala se z ní do Whipova těla, aby ještě umocnila jeho vzrušení.

Whip se usmál a ze všech sil bojoval proti naléhavé touze, jež ho nutila zmocnit se jí dravě a během jediného okamžiku. Nečekal, že tak brzy poté, co dovedl Shannon k vyvrcholení jedním z milostných způsobů, po něm opět zatouží.

Ale ona ho doopravdy chtěla. Medová vláha jejího lůna ho zalévala jako žhavý důkaz její touhy, lákala ho a vábila k ní a do ní, prozrazovala mu, jak snadné by bylo vzklouznout do jejího nezkušeného těla.

Ach bože, a jak žhavého!

„Oviň mi nohy kolem pasu,“ vybídl ji hlasem zdrsnělým od potlačovaného vzrušení.

Shannon poslechla a náhle zapomněla dýchat. Pronikavě cítila v rozkroku Whipovo mužství. Bylo to zneklidňující… a neuvěřitelně vzrušující.

Převalila se přes ni vlna rozkoše a slastného očekávání, blažené nedočkavosti ženy, která vyčkává příchodu milence, ať už do svého domu, či do svého těla.

„Líbí?“ zeptal se Whip šeptem.

„Líbí,“ zašeptala šťastně.

Whip se vtiskl do Shannon tak daleko, dokud mu nebylo jasné, že sebemenším dalším pohybem uskuteční změnu, kterou nepůjde nijak napravit. Ucouvl, vrátil se a znovu ucouvl.

„Pořád ještě se ti to líbí?“ zeptal se hlasem plným úzkostného a přitom nedočkavého napětí.

Shannon nevzala na vědomí chrapot ve Whipově hlase ani pot, který mu v jednolité vrstvě vyvstal na celém těle. Stravovaly ji rozbouřené pocity, jež ji provokovaly a současně jí působily slast. Lačně se zasvíjela pod jeho mohutným tělem ve snaze zesílit ten smyslný tlak na průsečík své bytosti.

Whip ztuhl.

„Nebolím tě příliš?“ zeptal se a opět se od ní maličko vzdálil.

„Já chci víc, a ne míň,“ zaprosila Shannon přerývaně. „Chci všechno, všecičko, co mi můžeš dát!“

Whip na zlomek vteřiny přivřel víčka, protože jím zalomcoval zběsilý chtíč, surový a bezohledný, který mu velel zmocnit se Shannon s primitivní dravostí. Potom jí však pohlédl do očí a začal se pomalu a přeněžně kolébat. Dychtivě k němu vzpínala boky a dožadovala se údernějšího pronikání jeho údu.

„Ještě ne,“ zašeptal Whip a opět jí unikl.

„Tak kdy…?“ vykřikla zoufale.

„Až se budeš celá chvět a zahltíš mě jako žhavý med divokých lesních včel. Potom si tě vezmu,

Shannon. A potom z toho spojení budeme oba křičet rozkoší.“

Jednou rukou jí sklouzl níž po těle, polaskal ji na ňadrech a na břiše a na kyčlích. Konečně opět nahmatal hebounký květ její touhy. Byl stejný jako celé její tělo –žhavý, kluzký, lačný, neukojený, neukojitelný. Dráždil ji, až zanaříkala a začala po něm naléhavě tápat, tělo zaťaté v předtuše blížícího se sopečného vyvrcholení.

Whip jí zajel pod hýždě a mnul její ztuhlé svaly. Potom jí dlaní nadzvedl zadeček, pozvedl ji výš a rozevřel jí doširoka stehna. V duchu zadoufal, že takhle se jí to bude líbit nejvíc.

Líbilo se jí to tak. Poznal to podle pulsujícího tepání její slasti v rozpáleném klíně. Svět kolem něho potemněl, protože ho pohltila nenasytná vášeň, pozřela ho do hlubin žhavého středu Shannoniny bytosti.

„Shannon,“ zašeptal Whip naléhavě. „Podívej se na mě!“

Omámená a rozechvělá Shannon otevřela oči. Whip se tyčil nad ní s obličejem potemnělým vášní a s očima jako dva stříbrné plameny, propalující se až k jádru jejího já.

„Teď, ty moje sladká holčičko. Teď!“

Zmocnil se jí jediným plavným mocným pohybem a dral se kupředu tak dlouho, až se jejich těla spojila tak hluboko, jak jen to u muže a ženy jde.

Shannon ztuhla a ze rtů jí unikl tenký naříkavý výkřik. Whip okamžitě strnul uprostřed pohybu a v duchu se modlil, aby její tělo zvládlo přizpůsobit se jeho rozměrům.

A potom v nejzazších hlubinách Shannonina lůna ucítil neviditelné temné tepání a pochopil, že uvízla v osidlech spíše slasti než bolesti. S chraptivým výdechem se v ní začal pohybovat a už se dál nebránil živočišnému chtíči, který v něm vzbouzelo její tělo. Zarýval se jí do atlasových hlubin, cítil medové polibky jejího vyvrcholení a za boky si ji k sobě přirazil ještě pevněji.

Jeho poslední myšlenka patřila naději, že Shannon mu říkala pravdu, že krvácet přestala zrovna včera a že od něho chce skutečně všechno, co jí jako muž může dát, protože právě v šoku zjistil, že už je příliš pozdě, aby se ovládl. Život se pro něho změnil na spalující rozzářenou temnotu bez začátku i konce. A potom se v rytmu jeho splašeného srdce roztepala i jeho vášeň a žhavě vytryskla do jejího nedočkavého a vděčného těla.

Reno dorazil k Shannonině srubu v úmorném letním vedru, ve srovnání s nímž se sněhová bouře před třemi dny zdála jako výplod chorého mozku. Perlově bělostné obláčky se řídce trousily od nejvyšších horských štítů, ale jinak bylo nebe průzračné a modré jako Shannoniny oči. Vůně borovic a trávy na mýtině propůjčovala vzduchu opojnou líbeznost.

Ale pokud jde o škádlivé ptačí písně a šumění lesa, tyhle mírumilovné letní zvuky se rázem utopily v Krasavcově zběsilém štěkání.

„Tak to by stačilo, Krasavce!“ napomenu] psa Whip, když vyšel ze srubu. „Reno je přítel. Přítel!“

Krasavec jeho názor sice nesdílel, ale nakonec se spokojil s vrčením a posléze jen s občasným ňafnutím.

Renovy zelené oči si prohlížely psa se zdánlivou lenivostí. Levou ruku neměl sice položenou přímo na pažbě svého koltu, ale příliš daleko od něho taky nebyla.

„Namouduši kamarádský typ,“ poznamenal jedovatě.

„Však se mu časem začneš líbit,“ ujišťoval bratra Whip.

„To se mi ani nechce věřit.“

„Stačí, když sem nebudeš jezdit v mé nepřítomnosti.“

„A to bude kdy?“ zeptal se Reno mrazivě. Whip neodpověděl.

Reno sjel pohledem od Krasavce k bratrovi a v duchu se ptal, zda se Whip už přiblížil k vyřešení problému se svými protichůdnými vášněmi – láskou k dálkám a láskou k hezounké vdovičce.

Potom se dveře srubu otevřely podruhé a na práh vyšla žena s chůzí žhavou stejně jako letní den.

„Kristova noho,“ sykl Reno polohlasem, zatímco plavně seskakoval z koně na zem, „není divu, že nevíš, jaká bije, kamaráde.“

Whip na to neřekl ani slovo, prostě jen stál a upíral na Shannon oči jako tekuté stříbro. Potom k ní natáhl ruku, propletl si své prsty s jejími a s úsměvem si ji přivinul k boku, až se mu hlavou opírala o důlek vedle ramene.

Renovi nic z toho neušlo, ani bratrův něžný úsměv, ani ochranitelské objetí, Shannoniny zamilované modré oči a stejně zamilovaný úsměv. Co ale Renovi o jejich vztahu prozradilo nejvíc, byla přirozenost a samozřejmost, s jakou se jeden druhého dotýkali.

Shannon a Whip se stali milenci. O tom Reno v nejmenším nepochyboval. Kdyby to Renovi nepověděla zář v Shannoniných očích, pak by to obstaraly stíny v těch Whipových.

Reno pozdravil Shannon lehkým dotekem svého klobouku.

„Shannon,“ ozval se Whip, „tohle je můj bratr Matt Moran, ale všichni mu říkáme Reno. Reno, tohle je Shannon Connerová Smithová.“

Moje děvče.

Přestože to nevyslovil nahlas, Reno ten dodatek jasně vytušil.

Zrovna tak i Shannon. Na okamžik jí na lícních kostech vyskočil ruměnec. Natáhla k Renovi ruku a úzkostlivě přitom pátrala v Renových smaragdově zelených očích, zda z nich nevyčte odsouzení.

Renovy mozolnaté prsty si pozvedly její ruku ke rtům. Uklonil se přitom tak elegantně, jako by byli v pařížském plesovém sále, a ne uprostřed horské louky.

A Shannon zase vyvedla oba muže z míry tím, že vysekla ladné a půvabné pukrlátko, jako by na sobě měla metry hedvábí a krinolínu, a ne rozedrané mužské oblečení.

Potom vzhlédla na snědou a neobyčejně pohlednou tvář Whipova bratra a z krásných očí jí přitom čišel smích a úleva.

„Je mi potěšením, pane Morane,“ zašeptala zdvořile.

„Já jsem Reno. paní Smithová,“ opravil ji mírně a podržel Shannoninu ruku mezi oběma dlaněmi. „Pana Morana jsem odložil už tak dávno, že jsem na to stačil zapomenout.“

„V tom případě mi musíte říkat Shannon. Paní Smithovou jsem ve skutečnosti nikdy nebyla. Tichý John byl totiž můj prastrýc.“

Reno honem sklopil své husté černé řasy, aby mu z očí nevyčetla pochopení.

Tak už je mi jasné, proč se Whip tolik rval se svým svědomím, pomyslel si Reno. Shannon je panna.

Či spíše byla.

„A v každém případě je Tichý John po smrti,“ dodala Shannon rázně.

„Po téhle zprávě si spousta lidí oddechne,“ zahučel si pod vousy a pustil Shannoninu ruku.

„Prosím?“ zeptala se.

„Tichý John byl, echm, v kraji Colorado značně proslulý,“ prohlásil Reno.

„Johnova pověst – a ještě tady Krasavcova – měla takovou moc, že mě ochránila před násilníky dokonce i během jeho nepřítomnosti,“ vysvětlila hrdě Shannon.

„Krasavec,“ opakoval Reno a ohlédl se po obrovitém ježatém psisku. „To je mi ale sakra jméno pro takového, no…“

Reno taktně nedopověděl.

„Možná že bys zrovna ty chtěl být první, kdo ho označí za Šeredu?“ zeptal se Whip a usmál se, protože si připomněl, že podobnou otázku mu kdysi položila Shannon.

Shannon se ušklíbla.

„Ne, díky,“ odmítl Reno bez rozmýšlení. „Moje maminka nevychovala ani jednoho hlupáka.“

Whip hlasitě zařval smíchy.

„Tak pojď dál,“ pozval Whip bratra. „Zrovna jsme si sedali k obědu.“

„Ale jen když budu smět taky něco přidat na stůl. Eve mi nabalila dost zásob pro dva.“

„Proč?“

„Chtěla jet se mnou, jenže když jsme dorazili na Calovu farmu, malý Ethan se necítil ve své kůži a Willow na tom byla podobně.“

„A jak jim je?“ vyhrkli Whip a Shannon současně.

„Už je to dobré, asi jen menší letní nachlazení. Řekl jsem Eve, že ty zábory zvládnu prohlédnout sám. Kdybych nenašel nic slibného, můžu se pro ni vždycky vrátit. Pokud tu nějaké zlato vůbec je, my dva ho zaručeně najdem.“

Reno však už nedodal, že má silné pochyby, zda u pramenů Avalanche Creek vůbec nějaké zlato je, a že především proto chtěl Eve s sebou. Nebezpečné skalní štíty a prolákliny kolem horního toku Avalanche Creek prohledal už před lety a za svoji námahu si vysloužil jen omrzliny a modřiny.

„Dovezl sis s sebou španělské jehly?“ vyptával se Whip.

„Jsou v sedlovém vaku,“ odvětil Reno. „Ale bez Eve mi nejsou dvakrát platné, sakra práce.“

„Co to jsou ty španělské jehly?“ ozvala se Shannon.

„Proutkařské náčiní vyrobené ze železa,“ vysvětlil jí Reno. „Spíše než na vodu reagujou na zlato a stříbro. Sem do Nového světa je před staletími přinesli jezuiti.“

„A vážně to funguje?“ nedůvěřivě vrtěla hlavou Shannon.

„Na to můžeš vzít jed.“

„Ale jen s Reném a Eve,“ doplnil Whip. „V životě jsi takový zázrak neviděla, namouduši. Jakmile ty dva železné pruty vezme do ruky někdo jiný, jsou dobré leda tak do starého železa.“

„To je zvláštní!“ divila se Shannon.

„1 kdybys stokrát nevěřila, je to tak. Když se člověk dívá, jaká kouzla Reno a Eve s těmi pruty provádějí, vstávají mu hrůzou vlasy na hlavě.“

„Takže jste spolu našli zlato?“ obrátila se Shannon zvědavě k Renovi.

„Našli, až tam nahože v Abajos, v bortícím se starém dole, který kdysi vykopali indiánští otroci pro jezuitské mnichy. Ležely tam tak těžké pruty zlata, že Eve neunesla najednou víc než jeden.“

„Propána!“ užasla Shannon. „Ty španělské jehly jsou tedy věc!“

„Představovaly bránu do pekla!“ pronesl Whip stroze.

Shannon se po něm polekaně ohlédla.

„Ta důlní chodba mi spadla na hlavu,“ objasnil spěšně Reno. „A Eve s Whipem málem přišli o život, když se mě snažili vykopat.“

Shannon zbledla jako sníh. Pohladila Whipa po zlatých vlasech viditelně roztřesenými prsty a povzdechla si.

„Tolik zas o to zlato nestojím,“ prohlásila rozhodně.

„Nemáš se čeho bát, sladká holčičko,“ konejšil ji Whip a rty jí přejel po dlani.

„Nahoře kolem Avalanche Creek nám zavalení nehrozí,“ pokračoval Reno. „To je jenom pevná skála, ale ten starý španělský důl byl vykopaný v hlíně.“

„Jak ses dozvěděl o Avalanche Creek?“ vyptávala se Shannon.

„Tichý John nebyl první, kdo na říčním dně zahlédl zlaté šupinky a šel proti proudu až k samým vrcholkům.“

„A objevil jsi tam zlato?“ vyhrkla dychtivě.

Reno jen neurčitě zabručel: „Dalo by se to tak říct.“

„No dobře, ale to znamená hodně, nebo málo?“ dorážela Shannon.

„Moc ne,“ sdělil jí Whip bez obalu. „Jinak by Reno neriskoval krk v tom španělském dole.“

„Ach,“ vydechla Shannon zklamaně.

„Ale tehdy jsem si nedal s hledáním zvlášť velkou práci,“ obměkčil se Reno.

„Tentokrát to dopadne jinak,“ sliboval Whip.

Reno nad jistotou v bratrově hlase jen povytáhl obočí. Pohled do bratrových stříbřitých očí mu však prozradil, že jakékoliv otázky by nebyly na místě.

Během krátkého oběda, k němuž zešedli všichni tři, se nebavili o ničem jiném než o zlatě, a výhradně o zlatě si povídali i po celou cestu k záboru Rifle Sight. Na koních i mulách stál pot, protože Whip je hnal poměrně bezohledným tempem.

Naštěstí je stále doprovázela sluneční zář a její žhavé paprsky byly stejně zlaté jako kov, který se stal jejich cílem. Grizzlí loučka byla celá rozpálená. Doslova kypěla rozkvetlými horskými květy a zvučela písněmi neviditelných ptáků. Oba muži si louku pozorně prohlédli, ale nenašli žádný důkaz o nedávné přítomnosti grizlyho. S úlevou se rychle utábořili.

„Je tady kolem spousta stop vysoké,“ poznamenal Reno. „Pokud bude ještě světlo, až mi ukážeš zábor, nemohl bys něco nalovit? Zimy tu bývají proklatě dlouhé.“

Whipovi však došlo i to, co Reno neřekl nahlas – Shannon bude potřebovat každičký kousek masa, který dokážeš obstarat, jinak to nekonečné období sněhových vánic a ledu nepřežije.

Zatímco Shannon chystala večeři, oba bratři zamířili rychle k záboru. Obloha už začínala měnit barvu na znamení, že se přibližuje velkolepý západ slunce.

Prohlédnout si důl netrvalo Renovi zvlášť dlouho. Nebylo tam ostatně moc k prohlížení.

„Jsou tu nějaké další tunely?“ vyptával se Reno, když se opět vynořil z mělké díry v úbočí hory s hořícím kahanem v ruce.

„Nevím o žádných,“ odpověděl Whip, „a můžeš mi věřit, že jsem hledal pečlivě.“

„To ti věřím. Když jde mužský za svobodou, neponechá náhodě vůbec nic.“

Whip nazlobeně stiskl rty, ale proti Renově poznámce se neohradil.

„To zlato je pro Shannon,“ upozornil pouze. „Jo, jo. Ta kočička si to fakt zaslouží.“

„Kčertu, Reno –“

„Víš co, schovej tu kudlu zase do kapsy,“ přerušil ho Reno nevzrušeně. „Oba zatraceně dobře víme, že to zlato má posloužit jednak tobě, abys získal opět svobodu, jednak Shannon, aby si za něj koupila bezpečí. Pokud nedokážeš slyšet pravdu, pak by ses měl sám nad sebou pořádně zamyslet.“

Whip se chladně podíval bratrovi do očí. „Buď klidný, vím, co dělám.“

Reno jen pokrčil rameny. „Tohle jsem si loni na podzim myslel taky. Pak jsi mi k nohám hodil sedlový vak plný prutů ryzího zlata a vynadal mi, že jsem příšernej hlupák.“

„A teď pro změnu považuješ za hlupáka ty mě, je to tak?“

„Myslím si, že to je moc prima děvče a ty mu zlomíš srdce. A bude jí o to hůř, že byla panna. Tím je všechno mnohem složitější, i když –“

„Po tom ti vůbec nic není!“ nenechal ho domluvit Whip. To už mu z hlasu čišel vztek a nepřátelství.

„Ále, houby že není. Já ti tu mám najít zlato, aby sis mohl vykoupit čisté svědomí a začít se zase honit za svými východy slunce.“

Whip jen výhružně přešlápl a zaťal pěsti.

Renův úsměv byl nefalšovaný. Zřejmě se bratrovou situací báječně bavil.

„No tak,“ pobízel Whipa. „Tak po mně skoč. Možná se mi povede vtlouct ti do té tvrdé lebky kapku zdravého rozumu. Pánbůhví, že bys to potřeboval.“

„Zkus mlátit do skály. Je měkčí.“

„A taky chytřejší.“

Reno se rázně obrátil a dal tak najevo, že s Whipem veškerou diskusi končí.

„Ještě před třemi dny bych se s tebou klidně porval, kdybys o to stál,“ sykl přes rameno. „Ale momentálně mi s tebou došla trpělivost. Radši se vrátím zpátky do tábora, než ti prostřelím hlavu. Je zbytečné, aby si musela dělat starosti kvůli zakrvácenému a zmlácenému toulavému idiotovi. Už takhle má starostí ažaž.“

Když se Shannon probudila, hvězdy na obloze začínaly zrovna vybledat. Zdálky k ní doléhal tlumený hovor mužských hlasů. V lezavém ranním vzduchu nebylo slyšet žádné praskání ohně a nebylo cítit vůni kávy. „Whipe? Reno?“ zavolala. „Chcete kávu?“

„Jen běž zase spát!“ křikl na ni Whip. „Právě tu s Reném mluvíme o záborech. Vzbudím tě, až bude čas vyrazit nazpátek do srubu.“

Shannon se s povzdechem překulila na druhý bok a vytáhla si přikrývku až k čelu. Tady vysoko v horách bývaly noci bez výjimky chladné. Během noci nejednou zatoužila po teplu a útěše, kterou by jí ve spánku mohla poskytnout Whipova náruč. Navyknout si na přepych jeho přítomnosti bylo přesnadné.

Whip si však své přikrývky rozložil na protější straně ohně, kde spal jeho bratr. Krasavec sice dělal Shannon společnost, ale dlouho to nevydržel. Pes nespal rád v blízkosti ohně, protože zářivé plameny a čpavý dým mu otupovaly nastražené smysly. Dával přednost spaní na okraji lesa, ve značné vzdálenosti od lidí, které tak pozorně hlídal.

Když Whip při zpáteční cestě do tábora Krasavce míjel, pes pozvedl mohutnou hranatou hlavu a v němém pozdravu zabušil ocasem do jehličím vystlané půdy.

„Tvá paní pořád ještě spí, nemám pravdu?“ zeptal se Whip zvířete tlumeně. „Prima. Taky bych si nejradši zalezl do přikrývek. Včera v noci jsem se nevyspal co by se za nehet vešlo. Hezky tu zůstaň a hlídej. Hodnej pejsek!“

Whip pak neslyšně zamířil k místu, kde ležela Shannon. Shodil ze sebe těžký kabát a vklouzl k ní. Přitulil se k jejímu tělu. Shannon něco rozespale zamumlala a obrátila se k němu, zabořila se tváří do jeho tepla a s povzdechem se k němu přitiskla.

Zpočátku si Whip myslel, že se probudila. Potom však ucítil, jak sejí tělo zcela uvolnilo. Pochopil, že tvrdě spí. Vědomí, že Shannon se k němu obrátila dokonce i ve spánku, mu probodlo duši stříbrnou jehlou lásky ukuté z bolesti i rozkoše současně.

Shannon, nesmíš mě milovat. Já ti nechci ublížit, ty moje sladká holčičko.

Jedinou odpovědí mu byla vůně máty a ženy.

Whipovi klopýtlo srdce a tělo se mu rázem zaťalo vzrušením. Bylo mu jasné, že se Shannon už nemůže příliš dlouho zůstat… Ale aspoň si může vychutnat každý okamžik, který ještě stráví spolu.

Whip se zvolna vnořil pod přikrývky a zhluboka vdechoval teplý vzduch vonící ženou.

Tak rád bych líbal ta líbezná ňadra, ale nechci ji probudit.

I když si Whip nepřestával připomínat, že Shannon potřebuje spánek mnohem více než milování, musel jí dlaněmi ustavičně klouzat po stařičké, úzkostlivě čisté košili.

Pod ní narazil na vrstvu hedvábí a krajek, který pod tou mužskou košilí šokovaly ženskostí.

Co tohle kčertu…! Kde to proboha sebrala?

Dlouhými prsty postupně rozvázal hedvábné vázačky, ale látku už odhrnoval spíše ústy než rukama, aby pod hedvábím objevil hebkost Shannoniny kůže.

Shannon jen něco zamumlala a s povzdechem se zavrtěla, vzepjala se blíž jeho polibkům.

Whip zaváhal a nesmírně tišeji oslovil: „Shannon?“

Odpověděla mu dalším povzdechem. S výjimkou toho, že pod jeho rty jí maličko ztuhly bradavky, tělo zůstávalo uvolněné spánkem a důvěřivě mu spočívalo v objetí, jako by představoval přístav bezpečí.

Jenže on už nevěřil ani sám sobě.

Shannon se lenivě pohnula, sevřená mezi žárem Whipova těla a žárem svých vlastních snů.

Ještě se neprobouzej, sladká holčičko. Dovol mi ochutnat tvé sny.

Nahmatal a rozepnul Shannoniny kalhoty, stáhl jí volné nohavice přes stehna a úplně jí je svlékl. Neklidně se zavrtěla, ale když ji Whip opět uchopil do náruče, zase znehybněla.

„To jsem jenom já, sladká holčičko,“ zašeptal jí do ucha.

Shannon jen něco rozespale zamumlala a přitulila se k Whipovi ještě blíž.

Ležel naprosto bez pohybu a snažil se zpomalit zběsilý tlukot svého srdce, když se dotýkal hedvábného prádla. Bolestně toužil prohlédnout si Shannon v hedvábném prádle, prahnul po tom tak zoufale, až mu po páteři stékal horký pot.

Ale jejích snů ve spánku se toužil dotýkat ještě víc. Whip věděl, že kdyby třeba jen o kousek odtáhl přikrývky, aby první paprsky nadcházejícího úsvitu Shannon ozářily, určitě by se probudila. Proto ji dál nehybně objímal, dokud se opět neuvolnila spánkem. Potom se zvolna svezl pod přikrývky a ústy klouzal otvorem její rozepnuté spodničky a obtahoval hranici mezi hedvábnou látkou a atlasovou pokožkou.

Shannon se zavrtěla, protože tělo jí zalil žár z Whipova pomalého a pečlivého laskání. Vzlykla v nádechu a kyčle sejí zhouply v rytmu jeho pohybů.

Ta smyslná reakce stravovala Whipa stejně bezvýhradně a něžně, jako stravovala ji. Svět se náhle rozhořel, sálal žárem a živočišnou vůní ženské touhy.

Sladká holčičko, zasténal Whip v duchu. Bože, kdybych se snažil se tě nasytit, asi bych dřív umřel.

Shannon unikl ze rtů kratičký přerývaný sten. Bylo to Whipovo jméno, zašeptané zpola ve snu a zpola v bdění.

Odpověděl hedvábným pohybem svých úst a do temnoty pod přikrývkami zašeptal její jméno.

Na okamžik nedokázala Shannon objevit sebemenší rozdíl mezi snem a žhavým probuzením, při němž se jí zarděla pleť. Pak se v ní něžně rozlila vlnka slasti a vyrazila jí dech. Když ten sladký a pulsující pocit pominul, zasténala touhou po jeho pokračování.

Whip vycítil náhlou změnu v napětí Shannonina těla a pochopi], že ji probudil rovnou do rozkoše. Všude kolem sebe cítil její žár a chutnal temné tajemství. Když ji opět polaskal, vycítil, jak jí hluboko v těle rytmicky pulsuje rozkoš.

Whipa zalil pot po celém těle. Tak zběsile zatoužil vnořit se do Shannoniny slasti, až se ocitl v kleštích trýzně, jež jako by nebyla k přežití.

Sám netušil, že ve své touze hlasitě zvolal její jméno, dokud se mu prsty nezabořila do vlasů a nazatáhla ho za ně ve snaze dostat se k němu co nejblíž. Když se pohnul, vklouzla mu rukama ke košili i kalhotům, všechno rozepínala, pátrala, slepě hledala.

Whip uvěznil jednu Shannoninu ruku a přitiskl ji dlaní na svůj bolestně ztopořený úd.

„Whipe…?“ zašeptala tázavě a zakolébala boky ve snaze ho polapit.

„Kdepak, sladká holčičko. Takhle ne.“

„Proč?“ vydechla zklamaně s očima zavřenýma.

„Protože sám sobě nevěřím, že bys neotěhotněla.“

Shannon se zachvěla a zaplašila poslední útržky žhavého snění. Ale realita nebyla o nic méně žhavá. Pod svýma uvězněnýma rukama cítila Whipův rozbouřený tep.

„Včera a předevčírem –“ připomněla mu.

„A ještě i den předtím,“ dopověděl za ni Whip. „A každým tím dnem se stále více blížíme termínu, kdy budeš plodná.“

„Ale podle toho, cos říkal, by to mělo být bezpečné ještě nejmíň pět dní, ale pravděpodobně déle.“

Whip syčivě vsrkl vzduch do úst.

„Ze by něco být mělo ještě neznamená, že to tak být musí!“ prohlásil nesmlouvavě. „Působíš na mě jako opojná droga, sladká holčičko. Kdykoliv jsem v tobě, chci ještě víc, chci hlouběji, chci tě rozpálit jako nikdy předtím. Nedokážu se tě nasytit. Ksakru, vždyť i teď se už přestávám ovládat už při pouhém pomyšlení na tu slast, když jsme tak leželi navzájem spojení.“

Shannon vzhlížela ke kouřovému stříbru Whipových očí. Leskly se jako kočičí oči při východu slunce. Pozvedla ústa k jeho rtům, ochutnala jeho i sebe i jejich společnou vášeň a dlouze, přerývaně vydechla.

„Když já tak strašně ráda cítím tvou rozkoš hluboko v sobě,“ přiznala a pomaloučku se o Whipa třela celým tělem. „Tak ráda cítím tvou tíhu a sílu! Tak ráda cítím v ruce i v těle tvé nezvládnutelné vzrušení!“

„Shannon,“ zašeptal Whip, „já ale –“

Na další slova se však už nevzmohl, protože se náhle pohnula a jeho rozpálené citlivé mužství vklouzlo do jejího žhavého klína jako přitáhnuté magnetem.

Se vzlykem člověka na mučidlech dovolil Whip, aby si ho Shannon vzala. Ta plavná snadnost, s jakou došlo k jejich spojení, ho málem dohnala k vyvrcholení. Zaťal svaly v celém těle a zoufale se snažil ovládnout.

Potom Whip pocítil, jak ho hebce laskají motýlí křídla Shannoniny extáze. Bezmocně vykřikl, protože tyto slastné a jemné doteky ho strhly do víru tak bezvýhradné a nespoutané rozkoše, že mu nezbylo než sejí podvolit stejně jako ženě, jejíž výkřily byly jako ozvěna jeho vlastních výkřiků.

Když se Shannon probudila podruhé, Whip stál nehybně nad ní a upíral na ni pronikavé šedé oči. Byl úplně oblečený a v ruce svíral pušku. Kolem Shannoniných přikrývek tančil nedočkavě Krasavec, který se už těšil na lov.

„Zajdu se podívat, jak si vede Reno,“ oznámil jí Whip upjatě. „Pak tě doprovodím nazpátek do srubu.“

„A potom?“ zeptala se Shannon, které se Whipův pohled v nejmenším nezamlouval.

„Vrátím se sem a budu pomáhat Renovi.“

„Nezdá se, že by potřeboval pomoc.“

„Čím dříve najde to zlato, tím větší bezpečí tě čeká,“ připomněl jí Whip.

„Jaké bezpečí, proboha?“

„Čím dříve odejdu, tím bude menší pravděpodobnost, že otěhotníš,“ vybuchl Whip navztekaně. „Ach. Už chápu.“

„Vůbec jsem se s tebou neměl milovat!“

„Však ses nemiloval!“ odsekla. „Já se milovala s tebou!“

Whip vztekle stiskl rty. „Ať už je to jak chce, sladká holčičko, otěhotněl by jenom jeden z nás.“

„Ale nepovídej!“

„Povídám, jenže ty neposloucháš. Když jsem s tebou, nedokážu se ovládnout, ale ať se propadnu, jestli se nechám uvázat k jednomu místu, takže –“

„– Odejdeš, jak nejdřív to bude možné,“ skočila mu Shannon do řeči a mluvila stejně důrazně jako předtím Whip. Třebaže jí v očích stály slzy, hlas měla pevný. „Tohle už je ohraná písnička, Whipe. Probrali jsme to spolu nejmíň padesátkrát. Pověz mi něco skutečně nového.“

„V poledne buď připravená vydat se na cestu,“ sdělil jí Whip upjatě.

Obrátil se a zamířil do lesa. Krasavec se za ním nadšeně rozběhl, ale Whip ho strohým příkazem poslal zpátky k Shannon.

Whip mohutnými vzteklými kroky rázoval po stezce vedoucí k Rifle Sight. Doufal, že tak ze sebe vybije ten nelítostný chtíč po děvčeti s vlasy v barvách podzimu a s očima hlubokýma jako horská obloha.

Předem však věděl, že se mu to nepovede.

Se Shannon se nemohlo měřit nic, snad jenom východy slunce, který dosud neviděl – ty nezměřitelné dálky volající ho jménem a slibující mu volnost celého světa a tajemství tisíce rájů.

A Whip právě připadl na způsob jak zajistit, že mu nic z toho neunikne.

Než dorazil k záboru, stačil se poněkud uklidnit. I přesto však Reno, sotva uviděl Whipa před vchodem do dolu, střelil po bratrovi zvídavým pohledem. Z jeho tváře vyčetl výraz vlka polapeného do želez.

„Něco jsi ztratil,“ zeptal se ledabyle.

„Kdepak. Něco jsem našel.“

Renovy zelené oči vyjádřily němou otázku.

„Zlato,“ sdělil Whip stručně.

„Kde?“

„V tvém koralu.“

„Když budu hodně dlouho a hodně trpělivě čekat, možná že uslyším něco, co má hlavu a patu,“ poznamenal Reno.

„Jak velká je podle tebe naděje, že na některém záboru Tichého Johna narazíme na zlatou žílu?“ zeptal se ho Whip.

„Myslíš vydatnou zlatou žílu? Aby se tím zlatem daly koupit zásoby na zimu a oblečení a taky svoboda pro jednoho přitroublého tuláka?“

„Přesně tak!“ sykl Whip vztekle.

„Hm, to dřív postavíš v pekle sněhuláka.“

„Tak velká je to šance?“ podivil se Whip. „Vidíš, já osobně bych myslel, že je mnohem menší.“

Reno se navzdory svého vzteku na přituplého bratříčka musel usmát.

„Snažil jsem se ti to říct ohleduplně,“ opravil se. „Takže aby bylo jasno: Víc zlata najdeš v kobylinci než v téhle díře, kamaráde.“

Whip ze sebe vyrazil zasmání, které připomínalo výkřik z křeče.

„Jasně, mě to taky hned napadlo,“ zavrčel Whip. „A Shannon přesto tvrdila, že Tichý John přinášel odtud z hor hroudy horniny tak protkané zlatými nugety, že se rozpadaly pod rukama.“

„V tom případě musel mít Tichý John ještě jiný zábor, ale ten rozhodně nebyl u horního toku Avalanche Creek!“ prohlásil Reno s určitostí.

„Jenže Shannon tohle netuší.“

„Bude, až jí to povím.“

„To nedělej.“ Whip to pronesl rázně a nesmlouvavě. Reno vyčkával.

„Máš ještě pořád ty nugety a zlatý prach, který jsi smetl na svých starých záborech?“ zeptal se ho Whip. Reno přikývl.

„V tom případě vykopej jeden z těch zlatých prutů, které mi Eve dala jako můj podíl,“ poručil Whip. „A vyměň mi ho za nugety a prach.“

„Tolik jich nemám, aby to vydalo za celý prut.“

„Tak ten rozdíl vyrovnáš mým zlatem. Buď z toho prutu nastrouháš hobliny, nebo ho roztavíš na kapky, nebo ho odpálíš dynamitem, až z něho budou hadry a cucky, jak sám budeš považovat za vhodné. Prostě sem to zatracené zlato dopravíš v kusech, které budou vypadat jako přírodní. Je to jasné, bratře?“

Reno jen mlčky povytáhl černé obočí.

„Přiveď s sebou Eve,“ pokračoval Whip přísně, „a rozházej všechno to zlato po tomhle jalovém dole. Pak tady sehrajete divadýlko se španělskými jehlami. Uděláte prostě první poslední, aby Shannon ani ve snu nezapochybovala, že to zlato pochází ze záboru Tichého Johna!“

„Pokud to udělám, jak navrhuješ, nakonec budu mít tři druhy surového zlata – nugety, prach a žilkami protkanou horninu,“ namítl Reno. „A navrch se zlato bude barevně odlišovat od rudy, která se těžila tady. Některé z mého zlata má v sobě víc mědi, v jiném převládá zase stříbro. Ksakru, kdybys viděl ty různé nugety vedle sebe, muselo by tě trknout, že nemůžou pocházet z jednoho místa! Ten tvůj nápad je proklatě přitažený za vlasy!“

„A z toho plyne co?“

„Z toho plyne, že takhle neošálíš žádného zlatokopa, který se vyzná ve zlatých dolech v Echo Basin!“

„V tom žádný problém nevidím. Shannon nerozezná zlato od křemene.“

Reno si sundal klobouk a pleskl jím o stehno. Zvedl se oblak kamenného prachu.

Whip ostražitě čekal.

Reno pleskl kloboukem ještě několikrát a pak si ho ladným pohybem vrátil na hlavu. Zamyšleně se podrbal na zátylku.

„Tak dobře,“ souhlasil nakonec. „Za šest dní jsem tady i s Eve a přivezu tolik zlata, aby Shannon mohla uniknout z Echo Basin – a ty abys mohl uniknout od ní.“

Whip prudce zamrkal pronikavou bolestí, ale neodpověděl ani slovem. Lačným pohledem sledoval rudý oblouk vycházejícího slunce.

„Musí ti na to stačit čtyři dny!“ prohlásil po chvilce mlčení.

„Kristova noho! Pokud jsi takhle nedočkavý, klidně bys mohl odjet rovnou teď a nechat na mně, abych to všechno vyřídil sám.“

Whip pomalu zavrtěl hlavou. „O to nejde. Potíž je v tom, že čím déle s ní tady zůstanu…“

Obrátil se a odešel, aniž by větu dokončil. Sám nevěděl, jak by bratrovi vysvětlil, že každý další den strávený se Shannon mu ztěžuje konečné rozloučení.

A každým dalším dnem si byl stále jistější, že rozloučení bude krutě bolet.

Ale já vážně neměl v úmyslu ti jakkoliv ublížit, sladká holčičko.

Přesto jí ublíží a moc dobře to věděl.

Sžíraná přáním, aby hon na zlato dopadl úspěšně, a současně mučená vědomím, že tento úspěch bude nevyhnutelně znamenat konec jejímu soužití s Whipem, Shannon sledovala, jak roklinou přichází Reno vedle útlé ženy s vlasy v barvě zlatého prachu. Pohybovali se plavně a elegantně, v dokonalém souznění.

Když se k ní Reno s Eve obrátili čelem, spatřila Shannon, že oba si palcem v dlani přidržují španělskou jehlu. Rozvětvené konce železných jehel byly jemně zaklesnuté do sebe, ten vzájemný dotek byl tak lehýnký, že se dal spíš vytušit než vycítit.

Reno ani Eve se dotek nijak nesnažili zesílit ani jakkoliv ovlivnit reakci železných proutků. Ve skutečnosti nevyvíjeli žádnou viditelnou snahu ani v tom, aby obě jehly vůbec zůstaly byť v téměř neexistujícím kontaktu. Prostě jenom zvolna přecházeli nerovným terénem úzkého údolíčka a nechali se vést svým instinktem a tajemnou mocí dvou jehel. A ta byla nepopiratelná.

Španělské jehly jako by samy určovaly směr kroků těch, kteří je drželi.

„To je… neuvěřitelné,“ vydechla Shannon.

Šeptala, přestože bylo vyloučeno, aby ji dvojice na tu dálku zaslechla.

„Myslíš jehly?“ zeptal se Whip.

„Ale ne, myslím způsob, jakým jsou Reno a Eve sehraní. Jako kdyby je ty jehly spojovaly, a ne oddělovaly.“

„Reno mi jednou vyprávěl, že kdyby se měsíční světlo změnilo na proudící vodu, ten proud by byl právě jako španělské jehly, když je s Eve používají. Zní to strašidelně, ale je to tak.“

„Jako pocit, který ve mně vzbouzí vzpomínka na naše společné…,“ Shannon nedořekla, ale tváře se jí zbarvily výmluvným ruměncem.

Stříbrný záblesk ve Whipových očích jasně naznačil, že dobře ví, nač Shannon zrovna myslí.

„Přesně tak, sladká holčičko. Propletení, pohyb, kolébání. Jenže v našem případě jako by to proudění vycházelo spíš ze slunce než z měsíce.“

Shannon k němu s úsměvem vzhlédla a přerývaně se zhluboka nadechla. „Ano.“

Hřbety Whipových prstů zlehýnka pohladily Shannon po rozpálených tvářích. Palcem pak sklouzl níž, nejprve k jejím rtům a potom až k pulsující žilce na krku.

„Nejvyšší čas vyrazit,“ vybídl ji něžně. „Nákladní kůň je už připravený a všechno máme sbaleno.“

Shannon se obličejem obrátila k Whipovi. Bolest jí křečovitě stáhla rysy a hlas jí zdrsněl.

„Ale já myslela, že neodjedeš, dokud nenajdou zlato!“ namítla roztřeseně.

Whip si ji přivinul těsně do náruče, tiskl ji k sobě a trpěl, jako by její bolest prožíval sám.

„Shannon,“ zašeptal jí do vlasů. „Já přece nemluvím o tom, že odjedu sám. Myslel jsem, že bychom se mohli vrátit do srubu a já bych zkusil ještě ulovit nějakou tu srnu.“

Na okamžik objala Shannon Whipa skoro křečovitě, ale hned se od něho zase odtáhla a vynutila pouze úsměv na rtech, které by ho nejraději začaly líbat, ale musely se bohužel ovládnout.

„Samozřejmě,“ přisvědčila a uhnula očima před Whipovým příliš vědoucím pohledem. „To jsem ale hloupá. Jak jen mě takový nesmysl mohl napadnout?“

Whip zamžikal, jako by dostal ránu přímo do obličeje. Věděl naprosto přesně, jak ji to mohlo napadnout. Nevyhnutelnost jeho brzkého odjezdu nepřestávala strašit i jeho.

Ani za nic bych jí neublížil.

Ale zůstat nemůžu.

Proboha živého, proč jsem do Echo Basin vůbec přijel? Nikdy předtím jsem netušil, jak úděsně může člověk trpět a přitom nemít viditelnou ránu.

A netušil jsem ani, jak zoufale může žena plakat a přitom ze sebe nevydat ani hlásku, Při pohledu do Shannoniných zmučených očí mi puká srdce.

Nahlas však Whip pouze prohodil: „Během posledních pár dní ses toho o stopování a lovení zvěře spoustu naučila. Než se vysoká před příchodem zimy začne stahovat zpátky do údolí, už z tebe bude dobrý lovec.“

Ne snad, že tohle umění bude potřebovat. Whip nastřílel dost zvěře, aby na zimu vystačila pro Shannon, Čerokézku i vyhládlého grizzlyho dohromady. Většina toho masa teď v pruzích visela v Čerokézčině srubu a zvolna se udila nad mírným ohněm.

„No ano. Budeme lovit. Samozřejmě,“ prohodila Shannon roztržitě, ale hlas měla stejně prázdný jako úsměv. „Tak si radši pospíšíme, co říkáš? Mám se s Reném a Eve rozloučit teď, nebo se ještě zastaví ve srubu, než všichni tři nadobro odjedete?“

„Shannon…“ Whipovi odumřel hlas.

Křečovitě polkl a vší silou se snažil potlačit city, jež na něho zaútočily bez sebemenšího varování.

„Víš, Renovi a Eve jsi moc sympatická,“ vymáčkl ze sebe konečně. „Potěšilo by je, kdybys k nim někdy přijela na návštěvu.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Shannon potřetí.

A potřetí ta slova neznamenala vůbec nic.

„Uděláš to?“ naléhal Whip.

„Co jestli udělám?“

„Jestli navštívíš Rena a Eve.“

„Nedělej si starosti,“ odpověděla Shannon vyhaslým hlasem. „Přece nechceš, abys o mě zakopával pokaždé, až se vrátíš z toulek a zachce se ti podívat se na svou rodinu.“

„Takhle jsem to ksakru nemyslel!“

„Ze ne? No, ale v každém případě já ano.“

„A co Caleb s Willow?“ hněval se Whip. „To i na ně se úplně vykašleš, nebo jak je to?“

Shannon přimhouřila víčka a zabodla do Whipa modré oči.

„Je to přece tvoje rodina, ne moje,“ připomněla mu důrazně. „Nepůjdu nikam, kde není můj domov, tuláku!“

„Kčertu s tebou, ta chajda není žádný domov!“ procedil Whip mezi zuby.

„Pro mě ano. Můžeš si říkat, co chceš, nic se na tom nezmění. Prostě se s tím smiř. Já se taky musím smířit s tím, že odejdeš, jen co ti to tvoje svědomí dovolí.“

Shannon se od Whipa prudce odvrátila. Mlčky se zadívala na dvojici, která se po úbočí rokle pohybovala sehraně jako jediná bytost. Těsně za zády se Renovi a Eve otvíralo ústí dolu jako černé nevidoucí oko. Zkoumali celou oblast nesmírně pečlivě a zvolna se přibližovali ke vchodu do chodby.

Whip se také díval. Svaly na čelistech se mu křečovitě zatínaly, jak se zoufale snažil udržet na uzdě svůj vztek na Shannoninu nesmyslnou a zbytečnou trucovitost, že bude dál žít na místě, kde jí podle jeho soudu hrozilo ustavičné nebezpečí.

Nemohl však na tom změnit vůbec nic, stejně jako nemohl zaplašit ze Shannoniných krásných očí temnotu a nahradit ji září.

„Čas běží,“ připomněl jí po chvíli.

Shannon přikývla, aniž odtrhla pohled od složitého tance španělských jehel, ženy a muže.

A lásky.

Shannon cítila Renovu a Evinu vzájemnou lásku jako nůž, který sejí otáčí v krvácející duši. Nic podobného ona nikdy nezažije. Až Whip odejde, odnese její lásku s sebou.

A už nikdy se nevrátí.

Na stejné místo se nevracím. Nikdy.

„Hledání zlata je práce na dlouhou dobu,“ poznamenal Whip co nevyrovnanějším hlasem. „A my máme na starosti užitečnější věci než se koukat na Rena a Eve.“

„Jak dlouho to potrvá?“

Whip hned neodpověděl, příliš ho zaskočil důraz v Shannonině hlase. Kde kdysi zněl smích a naděje a láska, tam nyní zůstala jenom strohost a rezavá věcnost a podivná neživotnost.

„Může to trvat i pár dní,“ řekl nakonec. „Jehly jsou ošidné a práce s nimi člověka rychle unaví.“

„Pár dní.“

To slovo, či spíše přerývaný povzdech, prozradilo Whipovi, že Shannon doufala v týdny, možná měsíce.

Možná tak dlouho, až napadne sníh a uzavře průsmyky vedoucí odtud na opačnou stranu horského pohoří.

„V tom případě máš pravdu,“ prohlásila Shannon. „Už nemůžeme ztrácet čas tím, že se budeme procházet prosluněným lesem nebo trhat květiny nebo si hrát s Krasavcem nebo se držet za ruce a dívat se spolu na západ slunce a východ měsíce nebo se v noci milovat a předstírat, že žádné zítra nikdy nenastane.“

„Shannon –“

„Ne!“ odmítla ho poslouchat. „Máš ryzí pravdu. Nejvyšší čas odtud vypadnout.“

„Kčertu! Musíš to podat tak, jako bych se s tebou už loučil? Vždyť to tak není!“

„Ale měl by ses loučit. Možná by to tak bylo snazší.“

„Vážně o to stojíš? Vážně chceš, abych se teď na místě sebral a odešel?“

„Ptáš se, co chci?“ Shannon se nevesele zasmála. „Proboha živého, co má s tímhle vším společného to, co já chci?“

Do očí jí vhrkly slzy zoufalství.

„Shannon,“ zašeptal Whip. Zkusil ji uchopit do náruče. „Sladká holčičko, neplač.“

„Nech mě být!“

Shannon odskočila od Whipa tak rychle, že málem upadla.

„Nesahej na mě!“

Hlas měla sípavý, jak se snažila potlačit bolest a rozbouřené pocity.

„Ale Shannon, já –“

„Pokud se mě dotkneš,“ nenechala ho domluvit, „začnu strašně křičet a to jistě ničemu neprospěje, nemyslíš?“

Whip po ní skočil s děsivou rychlostí a mrštností, ale přesto si k sobě Shannon přivinul něžně a láskyplně. Pevně ji držel v náručí a zlehka a konejšivě ji kolébal jako malé dítě.

„Mmmyslím to vážně,“ zajíkla se Shannon a usilovně uhýbala pohledem před Whipovýma očima. „Já ti přece věřím.“

Sklonil hlavu a políbil ji na řasy, kde se již chvělo pár stříbrných slziček.

„No tak, klidně se vyplač, ty moje sladká holčičko. Jen se vyplač, hezky dlouze a z hloubi srdce. Za nás za oba.“

Shannon se rozechvěla, jak se snažila bojovat se sebou i s tím mužem, který ji objímal, laskal, chránil a toužil po ní… Ale přitom miloval pouze východy slunce, jež ještě neviděl.

Potom konečně vzhlédla k Whipovým očím a spatřila v nich odraz své vlastní bezmocné bolesti, úzkost o to pronikavější, že ho ani ve snu nenapadlo, že by něco podobného mohl prožívat.

Vyplač se hezky dlouze a z hloubi srdce. Za nás za oba.

Zběsilé napětí v Shannonině těle povolilo. Zaryla se obličejem do Whipovy šíje a plakala, jako by v životě přišla o všechno s výjimkou své vlastní bolesti.

Se zavřenýma očima a se zuby křečovitě zaťatými obbjímal Whip Shannon, zvolna ji houpal v náručí a snažil se jí ulevit v té trýzni, pramenící z rány, kterou jí nikdy nechtěl způsobit, v tom utrpení, jež jí přivolal vinou toho, jaký byl. Jenže on nevěděl, jak se změnit, i kdyby sám stokrát chtěl.

Tulák.

Po chvíli odnesl Whip Shannon ke svému koni, protože se nedokázal přimět, aby se od ní odloučil. V objetí pak sjížděli po horském úbočí, za nimi klusala dlouhonohá mula a nákladní kůň a kolem nich dovádivě pobíhal mohutný lovecký pes.

Kdesi mezi sny o zlatu z Rifle Sight a osamělostí dalšího života ve srubu konečně přestala Shannon plakat, ale Whip ji ani potom nepustil. Prostě ji dál k sobě tiskl a svíral ji v náručí, jako by měl strach, že mu ji někdo bez varování vyrve.

Když dojeli do srubu, Whip odnesl Shannon dovnitř a uložil ji na lůžko. Navzdory horkému dni bylo ve srubu chladno, v kamnech nikdo nezatopil už kolik dní. Přetáhl přes ni medvědí přikrývku a zachumlal ji až po bradu.

„Hned se vrátím, jenom se postarám o zvířata,“ slíbil něžně.

Shannon začala něco namítat, ale pak jenom kývla na souhlas. V životě se ještě necítila tak vyčerpaná ani tak prochladlá, dokonce ani tenkrát, když se snažila vysvobodit Krasavce z ledové horské bystřiny.

Když se Whip vrátil, našel Shannon schoulenou pod těžkou huňatou dekou. Nevidomě zírala na syté barvy zapadajícího slunce, jež dovnitř prosakovaly škvírou v okenici. Obličej jí přetínal rudozlatý paprsek a propůjčoval tak její pleti barvu orchidejí, tak nevídanou, s jakou se Whip ani během svých mnohaletých toulek ještě nesetkal.

Potom se Shannon obrátila a pohlédla na Whipa. Žal v jejích očích ho zasáhl jako úder.

„Ty moje sladká holčičko,“ zasípal chraptivě a přiklekl vedle postele. „Ach panebože, jak bych si přál, abych byl jiný!“

„Já si to nepřeju.“ Shannon položila na Whipovy slunečně plavé vlasy rozechvělé prsty. „Kdybys byl jiný, nemohla bych tě milovat.“

„Zůstanu.1“

Na okamžik zaplála v Shannon radost a sežehla stíny zoufalství. Potom však Whip pozvedl sklopená víčka a ona spatřila kovový lesk jeho očí. Měl zuřivý číhavý pohled vlka přivázaného na řetěz.

„Vždyť by to nefungovalo,“ usmála se Shannon roztřesenými rty. „Ale stejně díky za nabídku.“

„Já už bych se postaral, aby to fungovalo!“

„Ale jak?“ zeptala se rozumně. „Přestal bys za úsvitu hrát na okarínu a lákat tak k sobě východ slunce, který jsi dosud neviděl? Přestal bys hledět zrána na oblohu a toužit po vzdálených zemích, jiném jazyce a odlišném způsobu života? Přestal bys toužit po čemsi nepojmenovatelném, nepopsatelném, co je pouze tvou, hluboko v duši zakořeněnou vírou, že na povrchu země něco takového prostě musí existovat a čeká jenom na tebe, kdy to konečně objevíš?“

Whipovi se zadrhl dech v hrdle. Vůbec si neuvědomil, že Shannon ho má tak dokonale přečteného.

Znala ho mnohem lip, než se znal on sám.

„Chci tě!“ prohlásil důrazně.

„To vím,“ přisvědčila Shannon. „Ale i přesto odejdeš. Smyslnost sama o sobě nenaplní tvou touhu a duši tuláka. To by dokázala jenom láska.“

Whip honem zavřel oči.

„Vrátím se k tobě, sladká holčičko.“

„Nevracej se,“ zašeptala Shannon a hladila Whipa po tváři, aby zaplašila ty bolestné rýhy. „Až bys pak opět odešel, byla by ta bolest k nesnesení. Pro oba, víš?“

„Shannon – bože, mě to tolik mrzí –“

Whipovi se zlomil hlas. V očích se mu zaleskly slzy vzteku a bezmoci.

„Ale to nevadí, tuláku,“ konejšila ho šeptem. „Všechno zase bude v pořádku.“

Zlehka políbila Whipa na oční víčka, na tváře, do koutků úst.

„Neměl jsem se tě nikdy ani dotknout,“ stěžoval si Whip a slastně se chvěl pod tím něžným laskáním.

„Nikdy jsi mi nic nenalhával,“ hájila ho Shannon před sebou samým a nepřestávala ho zasypávat jemnými polibky. „Varovals mě přece na každém kroku té cesty, kterou jsme společně ušli. Pořád jsi mi připomínal, že jsi tulák. Zpočátku jsem tomu nerozuměla. Potom jsem nevěřila. Ale teď už věřím.“

„Za to, že jsem tě zbavil nevinnosti, by mě měli zbičovat,“ vybuchl Whip zběsile. „Takhle se slušnej chlap prostě nechová!“

„Sama jsem tě chtěla. Byl jsi něžný a laskavý, zatímco jiný by byl hrubý a sobecký. Nemohla jsem si přát něžnějšího učitele vášně, Whipe. A co bude s námi dál, to už. je zkrátka osud.“

„Jenže já nechtěl, aby ses do mě zamilovala, sladká holčičko,“ šeptal Whip, protože hrdlo měl sevřené bolestnými city, které ho odmítaly pustit ze svých spárů. „Věř mi, že jsem ti nechtěl ublížit.“

Shannon se smutně usmála. „Přece nejsem první vdova, která tě bude doprovázet uslzenýma očima.“

„Ale jsi první, jejíž žal se mi zařezává do duše tak hluboko, že už nadosmrti nepřestanu krvácet.“

Z Whipova hlasu bylo možné vyčíst bolest a obvinění a zmatek. Najednou se mu vlastní život vymykal z ruky, jemu, který o sobě nikdy nezapochyboval, nikdy se neohlížel nazpátek. Je to trest, nebo – odměna?

„To, že tě miluju, už těžko změníš, stejně jako skutečnost, že ty mě nemiluješ,“ šeptala Shannon. „Prostě to tak je, stejně jako řeka teče z hor do moře a kouř stoupá přímo k obloze a zeměkoule se otáčí. V tom všem je stejná zákonitost jako v tom, že ty musíš odejít za východem slunce, který jsi dosud neviděl.“

Whip vyslovil Shannonino jméno tiše a zajíkavě, spíše jako by vzlykl.

„Whipe,“ šeptala mu horce.Shannon, „nebudeme přece dál marnit síly mluvením o věcech, které beztak nemůžeme změnit. Miluj mě, dokud jsi tady, miluj mě, jak nejvíc to jde. Spoj se s mým tělem a vynes mě až k slunci. Zbývá nám tak málo času…“

Whip prudce vsrknul vzduch mezi zuby, protože Shannon mu sjela dlaněmi po těle a nahmatala jeho nesmírně vzrušené a k zešílení rozcitlivělé mužství.

„Ne,“ zachraptěl s nejvyšším úsilím. „To nesmíme. Je to nebezpečné. Už je to příliš mnoho dní.“

„Tak aspoň dovol, abych ti přinesla úlevu.“

S povzdechem, který neměl daleko k zanaříkání, si Whip Shannoniny ruce rázně odtrhl od těla.

„Ne!“ prohlásil stroze. „Copak to nechápeš? Sám sobě už nevěřím! Začnu tím, že si slibuju, že se navzájem budeme jenom něžně hladit a mazlit, jen aby nám oběma bylo příjemně. Pak se ti začne lámat dech v hrdle a mezi nohama ti nahmatám med a oheň a už nedokážu myslet na nic jiného, než jak bych se do tebe co nejrychleji zabořil.“

Shannon ani nedýchala.

„A takhle je to vlastně pokaždé,“ málem si stěžoval Whip. „Vklouznu do tebe a ten med mě zalévá a oheň stravuje a nic kromě toho neexistuje, nic není důležité. Žádný žal, žádná bolest, žádná myšlenka, svět je jenom ty a já a doběla rozpálená rozkoš, na kterou budu vzpomínat i na smrtelném loži.“

„A se mnou je to navlas stejné,“ svěřovala se Shannon s ústy přitisknutými k Whipovým rtům. „Staň se částí mého těla, Whipe. Strašně moc miluju cítit tě v sobě. Chci, aby sis mě vzal, hned a tady a rychle.“

„Copak mě neposloucháš? Není to bezpečné! Nevěřím sám sobě a mám strach, že bys otěhotněla!“

Shannon se zachvěla smyslností a žalem.

Dítě.

Panebože, tolik bych chtěla Whipovo dítě! Ale tolik ze sebe tu zanechat odmítá.

Pak si Shannon vzpomněla na ten zvláštní dárek, který jí dala Čerokézka.

„Od šamanky jsem dostala něco, co otěhotnění zabrání,“ svěřila se zastřeným hlasem.

„Cože?“

„Támhle!“ ukázala Shannon. „Na té polici. Ta lahvička a ten malý váček.“

Whip po ní střelil užaslým pohledem. Pak se zlehka a svižně zvedl a přistoupil k polici. Opatrně váček otevřel a vysypal si jeho obsah na rozevřenou dlaň. Zůstaly mu na ní ležet kousky suché houby. Vyndal zátku z lahvičky a přičichl. Užasle vykulil oči, protože dobře rozeznal vůni jalovce a máty a navíc ještě jakýsi pronikavý pach, který nedokázal zařadit. „Ať se propadnu,“ zabručel.

„Nevím však, co se s tím dělá,“ přiznala se Shannon. „Ty snad ano?“ Přikývl.

„To je dobře,“ oddechla si úlevou. „Tak co mám udělat?“

Whip vybral kus houby a pořádně ho navlhčil čpavým olejem. Pak se k Shannon obrátil se vzrušeným a neodolatelně mužným úsměvem.

„Ukážu ti to,“ navrhl.

Zamžikala, zaskočená Whipovou přeměnou. To napětí zvířete vybičovaného až po práh snesitelnosti z něho vyprchalo. Živočišný chtíč a vzrušení z něho přímo sálaly, ale tentokrát bez zábran, téměř radostně.

„Nemusíš se ničeho bát, ty moje sladká holčičko. Až tě budu učit, jak se to používá, bude se ti to moc líbit. A mně to vyučování také.“

„Whipe?“ zavolala vesele Shannon od prahu srubu. „Oběd je už na stole! Už jsi skončil s kucháním a stahováním toho jelena?“

V rohu mýtiny vykoukla veliká hlava Krasavce, který tam mlsal odpadky z Whipova posledního úlovku. Před chvílí Shannon zaslechla Krasavcovo zběsilé štěkání, které Whip přísným okřiknutím ihned umlčel.

„Zase zmiz,“ mávla Shannon láskyplně na ježaté psisko. „Volám přece Whipa, ne tebe.“

Krasavec se opět poslušně ponořil do vysoké trávy.

„Whipe? Tak kde jsi?“

Z louky, kde se spokojeně pásly tři muly s předníma nohama spoutanýma, nepřišla žádná odpověď. Nikdo se neozval ani od špalku na sekání dřeva, kolem kterého se teď povalovaly jen zapomenuté třísky. Whip nezavolal ani od nizounkého ohniště, kde se sušily zavěšené proužky zvěřiny a ryb. A jeho hlas k Shannon nedoletí ani od okraje lesa, kde stály vysoké, větry ošlehané stromy a vzpínaly zelené paže větví k modré obloze. Shannon se náhle polekaně obrátila zpátky k louce, protože jí došlo, co tady nehraje.

Na mýtině chyběli Whipovi koně.

„Whip přece nemohl ještě odjet,“ zašeptala zdrceně. „Vždyť to jsou teprve čtyři dny, co jsme nechali Eve a Rena ve zlatém dole. Těžko se už stihli vrátit se zprávou, že objevili zlato.“

Whip určitě neodjel.

Ach bože, ještě ne. Ještě ne!

Shannon padla zády na rám dveří a přidržovala se ho, jako by se jí kosti změnily v písek. Po celém těle ji zamrazilo. Do hrsti křečovitě sevřela otřepaný lem své košile. Prodřená a opraná látka pod tlakem jejích prstů povolila a s tlumeným praskavým zvukem se roztrhla.

„Whipe, kde jsi?“

Náhle kolem ní dechly přízračné tóny okaríny a šeptaly jí o krajích exotických tajemství, o jejich neodolatelnosti, o vzdálených východech slunce a o nespoutané duši jejího milovaného tuláka.

A ta teninká melodie připlouvala k Shannon zezadu. Rozléhala se uvnitř srubu.

Zalapala po dechu a prudce se otočila.

V místnosti nikdo nebyl.

„Whipe? Kde jsi? Slyšíš mě?“

Chvějivé melodické tóny se ovíjely kolem Shannon jako neviditelné lano, jež ji přitahovalo ke skříni, skrz kterou se vcházelo do jeskyně.

No samozřejmě, pomyslela si Shannon s úlevou. Když Whip vykuchal posledního jelena, prošel do jeskyně zadem. Teď ze sebe v jezírku smývá krev a nečistotu. Chce mě překvapit.

Shannon rychle zavřela dveře a zastrčila petlici. Když otevřela průchod skříní, světlo jediné svíčky před ní zatančilo v němém pozdravu. Když za sebou zavřela, za

střený nářek okaríny pohasl v přízračný šepot a potom přešel do ticha.

Shannon tápala temnotou, jež vřela párou z horkého pramene. Whipa neviděla, Netrpělivě skopla vysoké boty, stáhla si ponožky a rozepnula kožený opasek, který jí v pase přidržoval prodřené mužské kalhoty.

„Whipe, jsi v jezírku?“

Ozval se plíživý syčivý zvuk a ze tmy se rozvinul kožený řemínek biče. Shannon ucítila, že jí cosi škublo za košili, a hned nato zaslechla trhání látky. Než se však vzmohla na něco víc než vyjeknutí, ucítila další škubnutí a další a ještě další. Stará flanelová košile se na ní bleskem doslova rozpadla a zůstala ležet na zemi v cárech.

Shannon ticounce vykřikla, protože dobytčí bič začal zpracovávat její kalhoty. Ozvalo se tlumené lusknutí a po něm kovové cinknutí, to jak na kamennou zem odletěl její jediný kovový knoflík.

Rozhlédla se kolem sebe, ale neviděla nic než kotouče páry a temné závity vytrvale se vracejícího řemínku biče. Třebaže pokaždé zahlédla, jak se přibližuje, přesto se vylekala, kdykoliv jí měkký kožený řemínek jemně, přesně a citlivě sloupnul z těla další kus oblečení, aniž by se dotkl její pokožky.

Když se pak na zem konečně svezly i zbytky odraných kalhot, Shannon se celá rozechvěla zimou i studem, protože zůstala oblečená pouze do chatrných spodních kalhotek s nohavičkou.

Nakonec pevně zavřela oči, jelikož ji vzrušilo blažené očekávání toho, co bude následovat.

„Kdepak,“ zašeptala. „Takovouhle hrou mě nevystrašíš, Whipe.“

Řemínek se svíjel, škubal, strhával, až nakonec povolila i ošoupaná vázačka v pase a spodní kalhotky se svezly dolů, protože nic jiného je nedrželo. Shannon stála zcela nehybně, oděná jenom do záře jediné svíčky a do kotoučů páry stoupajících z horkého rozvířeného proudu. • „Jseš jako slunce, ty moje sladká holčičko. Krásná. Dokonalá.“

Whipův hlas zněl vlhce a temně, jako by promluvila sama jeskyně.

„Ale jdi, viděla jsem se v tvém zrcátku na holení,“ namítla Shannon. „Nejsem ani krásná, ani dokonalá.“

„Pro mě ano.“

Ta upřímnost a láskyplnost ve Whipově hlase představovaly jistý druh laskání, líbaly Shannon po celém těle měkce jako mlžná pára, tak jemně, jako se předtím dotýkal řemínek její tváře, ramene, obliny ňadra, štědré křivky boků, citlivé kůže v ohbí kolen. Ty chladivé jemné dotyky byly bleskové, bez výjimky nečekané a neobyčejně vzrušující ve svém zdrženlivém a současně smyslném příslibu.

Shannon zanaříkala Whipovo jméno, protože tělo jí vibrovalo touhou a žhnulo plamenem. Zachytila škádlivý svíjející se řemínek mezi prsty a prudce škubla, ovšem v mžiku si ji bič přitáhl do zamlžené temnoty, kde už čekal Whip. Studený hladký kámen jí pod chodidly vystřídala měkká silná přikrývka, kterou Whip rozložil poblíž břehu horkého potůčku.

Shannon slyšela zavíření vody a tiché stříkání kapek na skálu, jak Whip vyšel z vřícího jezírka na břeh. Mokrý a zpola zahalený párou se zastavil před Shannon.

Připadal jí krásný jako pohanský bůh, ale stíny v jeho očích patřili spíše tvoru, jehož síly byly veskrze a výhradně člověčí.

Ach bože, jak bych si přál, abych byl jiný!

Nesmíš mě milovat, Shannon. Prosím tě, nedělej to. Příliš to bolí.

Shannonino srdce v tom tichu stiskla ledová ruka a přiměla ho se zastavit. Během zlomku vteřiny pochopila, že Whip ji opustí už co nevidět.

Nesmírně brzy.

Potom jí srdce zadrhlo a zběsile se rozbušilo. Skousla si ret, aby potlačila výkřik zoufalství nad tím, co všechno by mohlo být a co nebude, společný smích a společný život, vybudování vlastního domu a chování miminek, dětí s jeho očima a jejím úsměvem, ta jejich lás chod slunce ozařující krajinu jejich životů…

Ale to všechno se nikdy nestane. Nikdy to nebude.

Shannon nemůže čekat víc než tento okamžik, kdy s Whipem bude naposledy sdílet tělo i duši.

Ladně jak světlo svíčky tančící v závojích horké mlhy přistoupila Shannon k Whipovi. A stejně jako ta zář a mlha ho zalila po celém těle, hladila ho, chutnala a učila se každičký kousek jeho těla nazpaměť v tak zuřivém mlčení, že z něho Whip bezmála zešílel.

„Holčičko sladká!“ sykl zaťatými zuby. „Můj bože!“

Shannon mu odpověděla pouze jemným sklouznutím jazyka po zmučeném nástroji jeho vášně.

„Přestaň!“ zaprosil chraptivě.

„Ještě ne,“ odmítla šeptem a opět se ho něžně dotkla. „Ještě jsem si tě celého nezapamatovala. Dovol mi… vtisknout si tě do paměti.“

Whip netušil, co na to odpovědět, ostatně, stejně by se na žádná rozumná slova ani nevzmohl. Shannon byla živoucí temnota, povzdech a polibek a něžný, pátravý plamen, jenž ho zahalil jako motýlí křídla, a poznávala ho v tolika směrech a takovými způsoby, o nichž se mu nikdy ani nesnilo. Její milování bylo jako východ slunce v jeho duši, ozařující z ní mnohem víc, než mu připadalo snesitelné.

Whip se zachvěl a ze všech sil bojoval o sebekontrolu, když vtom si uvědomil, že Shannon se s ním miluje, jako by to mělo být naposledy.

Tak ona ví, pomyslel si Whip ponuře. Kdovíjak, ale vytušila to.

Ze rtů mu sklouzlo Shannonino jméno, ale vyznělo naprosto nesrozumitelně. Plamennými pařáty ho zákeřně začala drásat extatická slast. Bránil se jí a současně po ní toužil, otřásal se chtíčem a štěstím a zoufalstvím.

Když už to Whip nedokázal dále snášet, položil Shannon na zmuchlanou přikrývku a zmocnil se jí, zabořil se jí hluboko do těla ve snaze ulevit té hořkosladké agónii její lásky k němu. A současně s tím, jak vyvrcholil v hlubinách jejího přilnavého žáru, si uvědomil, že se nezbavil ani bolesti, ani výčitek svědomí. Při pohledu do Shanonniných očí spatřil její bezútěšnou budoucnost, a když ji políbil, chutnal na jejích rtech své vlastní mužství, které mu ještě žádná jiná žena nedala okusit.

Whip se snažil promluvit, ale nedokázal přes bolestí a vášní a výčitkami svědomí sevřené rty vypáčit jediné slovo. Sklonil hlavu a začal líbat Shannon na vlasy, na čelo, na obočí, na lalůčky uší, na lícní kosti, na rozechvělé rty. A zatímco ji líbal, něžně se v ní kolébal, laskal ji a vedl zvolna k oslepivému vyvrcholení, z jejího mlčení pochopil, že tohle všechno je pouze nyní a už nikdy se nebude opakovat.

S chvějivým výkřikem se Shannon oddala slasti, k níž ji Whip dovedl. Když ucítil jemné chvění jejího lůna kolem jeho údu, tiše se usmál… a nepřestal se kolébat. Něžně a nemilosrdně se v ní houpal a hnal její extázi výš a výš, každičkým pohybem svého těla ji bičoval do výšek, z nichž na něho zářila jako slunce z oblohy.

Shannon náhle vytřeštila oči, protože ji proklála nečekaná vlna pronikavé rozkoše. A Whip se v ní vytrvale pohyboval, kolébal se v tom prazákladním rytmu a při každém zhoupnutí mu její tělo odpovídalo s děsivou pronikavostí.

A pak unikl Shannon z hrdla chraptivý výkřik a její nehty se zaťaly do tuhých svalů na Whipových zádech. Tělo se jí bezmocné vzepjalo a začalo se zmítat ve zběsilém vyvrcholení.

Whip se jen zasmál a ani teď se nepřestal rytmicky pohybovat v jejím těle, jeho pohyby byly zuřivé a odměřené zároveň a panovačněji přikazovaly, aby mu odevzdala všechno, co žena pro muže má. Opět se vzepjala do oblouku, jak ji proklál ostrý, bolestně slastný blesk, až jenom bezmocně křičela a zoufale zatínala prsty do Whipa, šokovaná zuřivostí své extáze.

Whip svíral Shannon v náručí, ležel na ní, jako by ji chtěl vlastním tělem zachránit před světem, a pak se zmocnil jejích úst stejně bezvýhradně a bezohledně, jako se předtím zmocnil jejího těla, a vychutnával její třas, přes který s ní sdílel sladkou trýzeň jejího vyvrcholení.

A když se Shannon po dloube době přestala chvět při každém nádechu a výdechu, začal se v ní opět nemilosrdně kolébat.

A opět jí to k zešílení citlivé místečko sežehl blesk.

„Whipe?“ ptala se, zpola omámená a zpola zděšená.

„Ale to je v pořádku, ty moje sladká holčičko. Jen si to chci zjistit.“

„A cco?“

„Jak vysoko mě dokážeš vynést vzhůru. Pokaždé je to výš a ještě výš.“

„Já?“ žasla Shannon přerývaně. „Ale vždyť to jsi přece ty, kdo –“

Její slova přešla do chraptivého výkřiku rozkoše, protože Whip ji uchopil za stehna a prudce je rozevřel, přičemž se do ní zaryl veškerou váhou svého těla, a opět se uvnitř začal pohybovat, až se v ní žhavě vzedmula vlna mučivé slasti.

Ze rtů jí splývalo Whipovo jméno s každým přerývaným dechem, s každým chraptivým vášnivým výkřikem, s každou zběsilou vlnou rozkoše rozdírající ji od pat až po vrcholek hlavy a bezvýhradně a nemilosrdně ji stravující.

Pevně a jakoby navěky spojený s jejím tělem Whip svíral Shannon v náručí, rozezmítanou a šílenou. Dovolovala mu, aby se do ní rytmicky bořil, aby ji laskal na těle i na duši a dováděl ji až k předlouhému přílivu rozkoše, který se pak konečně přelil i do něho v nekonečné bouři vyvrcholení, jež je spojila žárem živočišného pouta, jehož pevnost nemá ve vesmíru obdoby.

Po dlouhé době se Whip od Shannon odtáhl. Aniž pronesl jediné slovo, škrtl zápalkou a rozsvítil lucernu, jež stála vedle nich na dřevěné bedně.

V náhlém zákmitu světla se ukázaly dva těžké, k prasknutí naplněné sedlové vaky. Z jednoho se sypala křivolaká zlatá stezička.

Shannon se na zlato dívala a uvědomovala si, že Whipa nenávratně ztratila, že jí unikne k východům slunce, jež dosud ještě neviděl.

„Shannon, sladká holčičko, já musím…“ Zavrtěla hlavou a dotkla se prsty Whipových úst. Upírala na něho oči, v nichž se neleskla jediná slza. Slzy pramení z naděje, a jí už žádná nezbývala.

„Nikdy tě nepřestanu milovat,“ zašeptala. „A teď už odjeď, můj tuláku. Prosím tě… jeď.“

Shannon vešla do Murphyho skladiště s Čerokézčiným šestiranným koltem zastrčeným pod opasek a s navztekaným Krasavcem po boku. Neměla nejmenší tušení, kolik času už uběhlo od Whipova odjezdu. Věděla pouze tolik, že mezitím se sytě zelené koruny osik změnily na nádherné zlaté požáry podzimu.

Měla pocit, že je na tom stejně jako to listí. Nejdřív se na ni lilo slunce a všechno v ní rostlo a krásnělo – a potom se celý svět změnil, všechno se změnilo a nakonec pro ni nastalo nekonečné šedivé a mrazivé období. Přijde i pro ni někdy jaro? Neutěšovala se tím už ani ve snu.

Věčná škoda, že na tom nejsem jako to zářivě zbarvené odumřelé listí, jež umí vzlétnout ve větru a nechat se navždy odvát.

Jenže já jsem žena, ne list, a Čerokézka mě potřebuje. Ten kotník už nikdy nebude mít v pořádku jako dřív.

Možná si jednoho dne zvyknu na Whipovu nepřítomnost stejně, jako si Čerokézka zvolna zvyká na svůj zchromlý kotník. Možná mě nakonec přestane ta nepřetržitá bolest překvapovat, jako kdybych ji cítila poprvé, jako kdyby k té příšerné ztrátě došlo teprve před chvilkou.

Zatímco se Shannon zkoumavě rozhlížela po obchodě, zlatokop, kterého ještě nikdy neviděla, se začal s Murphym dohadovat kvůli tomu, kolik váží kus slaniny ležící zrovna na misce vah.

„Pět liber?“ ušklíbl se zlatokop. „Čerta starýho, chlape, doma mám loveckou fenu, která rodí štěňata dvakrát tak velká jako tenhle cancour špeku!“

„V tom případě by ses možná měl vrátit domů a štěňata si vyudit a baštit je s fazolema místo mýho špeku, kvůli kterýmu tady musím poslouchat takový nekonečný fňukání, a –“

Murphy se zarazil uprostřed věty, protože zpoza kupy pytlů s moukou vedle dveří vyšel Krasavec. Majitel obchodu uskočil od vah tak překotně, že misky poskočily, zadrnčely a tentokrát ukázaly jinou váhu.

„Tři libry a krapet navrch,“ liboval si zlatokop spokojeně. „To už je jiný kafe. Jo, lidi v Canyon City mi sice tvrdili, že jste zatracenej zlodějskej šejdíř, ale to nejspíš mysleli nějakýho jinýho Murphyho, že jo?“

Majitel obchodu jen něco nešťastně zabručel, vzal si od zlatokopa peníze a zbývající zboží mu navážil a zabalil už bez jediného slova. Když se zlatokop s náručí plnou zásob obrátil ke dveřím, uviděl Shannon.

„No tohle, pánbu požehnej, ale máme my to tady roztomilou slečinku,“ poznamenal a zamířil k ní. „Ty jsi Betsy, nebo Clementine, holka?“

„Ani jedna, ani druhá,“ odvětila Shannon upjatě. „Jsem… Vdova po Tichém Johnovi.“

Zlatokop strnul na místě. Zatvářil se nad svým omylem kajícně, ale jeho dychtivost seznámit se s neznámou ženou nijak nepolevila.

„Promiňte, madam,“ pronesl celkem slušně. „Sem to nemyslel jako urážku. Nikdo mi neráčil povědít, že tady v Echo Basin je víc žen než ty dvě. Nemoh by vám to vynahradit u společný večeře?“

„Děkuju, ale nejde to.“

„A moh bych zaskočit na návštěvu?“ vyzvídal a přistoupil ještě o něco blíž.

Krasavec ohrnul pysky v předlouhém výhrůžném zavrčení.

Zlatokop zůstal jako zkamenělý.

„Nevidím jediný důvod, proč byste mě měl navštívit,“ odpověděla Shannon lhostejně. „U mě v životě nenajdete ten drah zábavy, o jaký vám jde.“

„A kdyby ses náhodou rozhod posloužit si bez dovolení,“ ozval se Murphy stojící za pultem, „tak tahle kočička patří jistýmu Whipu Moranovi. Nařídil mi proklatě důrazně, abych dohlíd, aby jeho kočičku nikdo neobtěžoval, protože sice odešel hledat zlato, ale co nevidět se zase vrátí. A můžeš se spolehnout, že každýmu, kdo by tu jeho křepeličku otravoval, příšerně zatopí.“

Shannon chtěla nejprve automaticky namítnout, že už k Whipovi nepatří, že neodešel hledat zlato a že se nikdy nevrátí, ale radši držela ústa pevně zavřená. Aspoň po nějakou dobu jí Whipova pověst zaručí stejnou ochranu jako předtím jméno Tichého Johna.

„Whip?“ ujišťoval se zlatokop nešťastně. „Snad to není ten, co poslal ty čtyři Culpeppery supem do pekla?“

„Jasně,“ přisvědčil Murphy se zlomyslným potěšením. „A kdyby ti hlavu nezchladilo ani tohle, tak Whipův bratr je pistolník, ten proslavenej Reno.“

Zlatokopovi očividně zešedl svět.

„A Whip mi namouduši řádně zdůraznil,“ pokračoval jedovatě Murphy, „že taky Caleb Black a Wolfe Lonetree považujou tuhle holčičku za člena svý vlastní rodiny. Pokud ji někdo bude otravovat, vypořádají se s ním právě oni. A její psisko taky není žádnej beránek, sám se koukni.“

Shannon pozorovala Murphyho zpod spuštěných řas a v duchu se ptala, jak „řádně a důrazně“ přednesl Whip všechna tato fakta majiteli obchodu. Ale ať už řekl či udělal cokoliv, výsledkem bylo pozoruhodné vylepšení Murphyho způsobů. Bylo jasné, že vůči Shannon nedává Murphy najevo nic než ryzí úctu.

Pomyšlení na to, že Whip se jí snažil zajistit slušné chování zdejších neotesanců, zabolelo Shannon jako dýka vražená do duše. Navíc nechal její spíž přeplněnou zásobami, Čerokézčina udírna byla plná zvěřiny a ryb a ptáků a kolem obou srubů se až po střechu tyčilo vyrovnané dřevo na zimu. Reno navíc objevil dost zlata, aby Shannon mohla odejít z Echo Basin a žít si, kdekoliv se jí zachce.

Nebylo nejmenších pochyb, že Whipovi na ní skutečně záleželo.

Ale ne natolik, aby zůstal.

Kéž tě Bůh provází, ty můj tuláku, modlila se v duchu Shannon jako během těch dlouhých bolestných týdnů po Whipově odchodu už tolikrát. Kéž ti umožní najít jednou všechno, co hledáš.

A kéž. jsi s tím spokojený.

„Promiňte laskavě, madam,“ omlouval se zlatokop zdvořile. „Tak já už zase půjdu o dům dál.“

Shannon se přiměla nemyslet dále na Whipa a konečně zaměřila svou pozornost na muže, který tam stál s vrchovatě naloženou náručí a ostražitě sledoval vrčícího Krasavce.

„Když ten váš pes je mezi mnou a dveřma, madam,“ vysvětloval nešťastně zlatokop.

„Krasavce!“ zavelela Shannon přísně a ustoupila stranou. „Pojď sem a buď zticha!“

Po dalším zlověstném zavrčení ji Kravec poslechl. Když Shannon zamířila k pultu, pes jí šel těsně v patách, ale celou tu dobu nespouštěl žluté vlčí oči ze zlatokopa.

Dveře skladiště za cizincem chvatně zapráskly. Předtím však dovnitř ještě zavanul prudký poryv studeného zářijového větru.

Shannon z toho chladu nepříjemně zamrazilo. Zimomřivě si přitáhla prodřený kabát k tělu. V září se už v tomhle nelítostném kraji rychle střídaly studené bouřky s divokými ledovými vichřicemi. Vysoká zvěř se z hor stáhla do údolí, protože vycítila, že kdykoliv mohou vypuknout první zimní vánice a potom by cesta do nížin, kde přece jen byla k nalezení nějaká potrava i v zimě, už zůstala beznadějně neprůchodná.

Tohle všechno přimělo Shannon sjet konečně do zlatokopeckého městečka. Potřebovala si nakoupit teplé oblečení a zásoby pro Čerokézku. Stařena na tom nebyla zdravotně tak dobře, aby cestu zvládla sama… Třebaže

Shannon měla podezření, že Čerokézka leží někde v houští a – stejně jako to dělával Tichý John – s nabitou puškou v ruce jistí, že Shannon nikdo nesleduje.

„Dobrý den, pane Murphy,“ pozdravila Shannon, když se zastavila u pultu. „Mohl byste mi prosím připravit tuhle objednávku a já si zatím vyberu pár kousků zimního oblečení?“

Murphy zavrčel.

„A ještě něco, pane Murphy.“

Další zabručení.

„Nestrkejte palce na váhu,“ usekla Shannon stroze. Majitel obchodu se zakřenil. „To vám prozradil Whip.“

„Nemusel. Vím už celé roky, že mě šidíte. Tichý John to považoval za daň tomu, že může nakupovat tak blízko srubu. To já ale neuznávám. Kdybych měla v opačném případě jet pro zásoby až do Canyon City, klidně pojedu.“

„Není nutný se hnedka takhle čepejřit, slečinko. Nemám v oumyslu si Whipa znepřátelit, víme?“

„A mě?“

„A vás taky ne,“ souhlasil Murphy. „Dyž je někdo tak mazanej, že vypeče úplně každýho, nemá se mnou žádný problémy.“

„Výborně. Moje nákladní mula čeká venku. Buďte tak laskavý, až zásoby navážíte, naložte je do vaků.“

„To vás přijde o tři dolary dráž.“

„O jeden.“

„O dva.“

„O jeden a půl.“

„Vy teda umíte nějak smlouvat, slečinko!“

„Nijak zvlášť. Pro Betsy a Clementine nakládáte zásoby zdarma.“

„Jenže ty mi za moji námahu dají, echm, kapánek něčeho extrovního.“

Murphy se chlípně zašklebil.

„Takže jeden a půl dolaru,“ opakovala Shannon chladně. „Platí?“

Murphy s povzdechem přikývl.

Shannon mu podala seznam se svými nákupy a zamířila k hromadám šatstva, jež ležely roztroušené na podlaze skladiště. Než si vybrala dva teplé krátké kabáty, čtyři silné flanelové košile, dvoje vlněné kalhoty a další věci nezbytné k tomu, aby mohla vyjít do ledového vichru horské zimy, Murphy jí navážil, zabalil a naložil zásoby na hřbet nákladní muly.

„Tohle ještě připočtěte k účtu, prosím,“ hodila Shannon vybrané oblečení na pult.

„Hm. Koukám, že budu muset objednat nějaký ty ženský hedvábný parádičky. Dyť chlapa musí otrávit, když pořád kouká na holku, co je oblečená stejně jako on!“

Shannon sevřela rty, ale neřekla ani slovo. Murphy klopotně sčítal cifry. Celková částka jí vyrazila dech.

„Můžu si ten účet prohlédnout, prosím?“ zeptala se a natáhla ruku.

„A načpak to?“

„Chci si překontrolovat součet.“

Murphy jí podal papír a nervózně přihlížel, jak Shannon přepočítává cifry.

„Spletl jste se o jednatřicet dolarů a dvanáct centů,“ prohlásila po pár minutách.

Murphy s brumláním odečetl od součtu třicet jedna dolarů. Shannon mu podala těžký váček se zlatem.

„Ve srubu mám váhy po Tichém Johnovi,“ upozornila majitele obchodu. „Vím navlas přesně, kolik zlata v tom váčku je, a až se vrátím domů, převážím si, co v něm zbylo.“

Murphy střelil po Shannon pohledem, který zčásti vyjadřoval podráždění a zčásti obdiv.

„Whip vám teda namouduši dodal nějaký sebevědomí,“ zabrblal.

Shannon se pousmála.

Murphy si vzal váček, otevřel ho a vysypal obsah na váhu. Ne malou misku se vyřinula směs zlatého prachu, nugetů a zlatých hoblinek.

„No todle, ať se propadnu!“ vyhrkl Murphy překvapeně. „Whip narazil na novou žílu, co?“

„Jak to myslíte?“

„Todle zlato v žádným případě nepochází ze záborů Tichýho Johna, slečinko!“

Shannon polekaně vytřeštila oči. „Prosím? Co tím chcete říct, Murphy?“

„Barva i tvar jsou ouplně jiný!“ vysvětloval Murphy netrpělivě. „Na žádným ze záborů Tichýho Johna nebylo nikdá zlato s příměsí mědi a zvlášť aby to byly hoblinky. Ani tenhle světlej zlatej prach. A pokud jde o tohle…“

Murphy ze směsi zručně vylovil pár těžkých nepravidelných nugetů sytě žluté barvy. Přejel po nich palcem, a když opět zvedl ruku, zůstal ve zlatě vryp po jeho nehtu.

„Tydle buclatý kousky jsou moc ostrý na to, aby byly z řeky, ale na druhou stranu jsou zase proklatě moc ryzí, než aby mohly bejt odjinud,“ pronesl Murphy nábožně. „Podobný jsem neviděl od těch časů, co se mi jeden užvaněnej podvodník snažil prodat zábor v Coloradu poházenej nugetama z Dakoty. To bylo takový narudlý zlato. Ale tyhle nugety mně připomínají spíš ty, co jsem vídával na karetních stolcích v Las Cruces. To zlato pocházelo z Abajos. Španělský zlato, čistý jak dětská dušička.“

Shannon naskočila husí kůže, protože si náhle vzpomněla, že Reno s Whipem se spolu bavili o prutech ryzího španělského zlata.

Ne, přesvědčovala sama sebe v duchu. Tohle by mi Whip neudělal! Murphy se určitě plete!

Majitel obchodu odtrhl oči od zlata a všiml si, že Shannon se tváří nesmírně vyděšeně.

„Hádám, že mi nechcete prozradit, kde Whip našel to zlato, viďte?“

Shannon polkla a neústupně zopakovala: „Na záborech Tichého Johna.“

Murphy se zařehtal. „Ani vám nemám za zlý, že tolik zatloukáte. Já mít zábory tak bohatý, jako musí bejt tenhle, nepověděl bych to namouduši ani vlastní mámě.“

„Whip mi tvrdil, že zlato objevil na Johnových záborech,“ pronesla Shannon nezvučně.

„Chytrej mládenec, ten Whip. Co ženská neví, to před cizíma nevybreptá. Ale já viděl všechny druhy zlata, co se v Echo Basin vyskytujou, slečinko, a tak se na mý tvrzení můžete spolehnout jako na slovo boží – z tohodle zlata nepochází odtud ani jiskřička!“

Najednou se Shannon rozezvučela v hlavě Renova slova a probudila v ní děs.

Tam nahoře v Abajos, v rozpadajícím se starém dole… Pruty ryzího zlata tak těžké, že Eve unesla sotva jeden.

Shannon měla sto chutí hlasitě vykřičet do světa, že Whip by na ní přece nespáchal takový podvod, ale zaťala zuby a nevydala ze sebe ani hlásku. Cekalo ji příliš mnoho práce, než aby mohla marnit síly ječením na tuláka, který ji beztak nemůže slyšet.

V ledovém mlčení si Shannon v duchu odškrtávala jednotlivé body na seznamu svých povinností. Za prvé musí Čerokézce dopravit její zásoby. Potom vyhledat Betsy a Clementine. A nakonec musí zajet na ranč Caleba Blacka a stihnout se vrátit dřív, než začnou první vánice a na celou zimu uzavřou všechny průsmyky.

Vůbec poprvé byla Shannon vděčná za ty dvě dlouhonohé rychlé muly, které jen nerada přijala jako dědictví po Culpepperech. Jak Cully, tak i Pepper v příštích pár dnech neujdou pořádné dřině.

Přesně o den později, v sedle jedné unavené muly – druhou vedla za dlouhou oprať – zastavila Shannon před rančem Caleba a Willow Blackových. Ve chvíli, kdy se na verandě objevila Willow, blížil se od severních pastvin k domu i Caleb.

„Shannon?“ vykřikla překvapeně Willow a stínila si oči proti oslepivému slunci, jež se zvolna klonilo k západu. „Jsi to vážně ty?“

„Jsem to já,“ potvrdila Shannon a svezla se na zem.

„No to je ale báječné překvapení! Pojď dál, zrovinka chystám čaj. Za minutku bude hotový!“

„Ne, děkuju. Krasavce, jestli ještě jednou zavrčíš, udělám z tebe krmení pro vrány!“

Krasavec přestal výhružně vrčet a zůstal poslušně stát po jejím boku, zatímco ostražitě sledoval přijíždějícího Caleba.

„Potíže?“ zeptal se.

„Nic, co by se nemohlo dát do pořádku!“ prohlásila Shannon rázně. „Byl bys tak laskav a sundal z druhé muly sedlové vaky?“

Caleb se na ni zamyšleně zadíval. Potom sesedl, přistoupil k mulám a obdivné zahvízdal.

„Pěkný párek,“ pozdravil na jejich adresu. „Hádám, že budou z virginského chovu.“

„Culpepperové si na virginské muly potrpěli,“ poznamenala Shannon roztržitě.

„Jen jiskří energií,“ chválil zvířata Caleb.

„Budou ji potřebovat,“ odvětila pouze Shannon.

Caleb se jí chtěl na něco zeptat, ale místo toho hekl překvapením, když zvedl sedlové vaky.

„Kristova noho!“ zabručel. „Co je v nich? Olovo?“

„Whipovo zlato!“ vybuchla Shannon navztekaně a škubnutím rozepnula přezku Cullyho popruhu.

Willow s Calebem si vyměnili bleskový pohled.

„Jestli jsem tomu dobře rozuměl,“ zkusil to Caleb opatrně, „Whip u tebe rozhodně nepracoval za podíl na tvém zlatě.“

„Tak jsem tomu rozuměla i já,“ prohlásila Shannon.

Jednou rukou strhla mule ze hřbetu sedlo a druhou přikrývku. Chvatnými podrážděnými pohyby začala sedlat druhou mulu.

„Ale spletla jsem se!“ ozvala se už ze sedla. „Murphy mi prozradil, že to zlato není v pořádku.“

„A co, mám mu to snad jít vysvětlit ručně?“ nechápal Caleb, co tím sleduje.

Shannon se obrátila a zadívala se na Caleba. V nejmenším se nesnažila skrýt mrazivou zuřivost, která v ní bouřila od okamžiku, kdy si uvědomila, jak nízké mínění o ní Whip ve skutečnosti má.

„Tohle zlato nebylo vykopané na žádném záboru v Echo Basin!“ zasyčela zlostně. „Whip mi zaplatil svým vlastním španělským zlatem a potom si to odsvištěl na druhý konec světa. Ale v jedné věci se maličko spletl. Jakmile mi došlo, jak to bylo ve skutečnosti, hned jsem dostala podezření, že mi Whip zaplatil přespříliš. Protože jsem neznala současné ceny, zajela jsem si za Clementine a Betsy a přeptala se jich.“

Caleb změřil hloubku hněvu v Shannonině pohledu a rozhodl se vynechat otázku, co jsou Betsy a Clementine vlastně zač a co s touhle záležitostí mají vlastně společného.

„A měla jsem pravdu!“ pokračovala Shannon skoro vítězoslavně. „Za to, co Whip ode mě dostal, mi zaplatil moc. Takže teď jsem mu přivezla zpátky drobné. Každé to zatracené zlaté zrníčko!“

„Počkej!“ vykřikla Willow, když Shannon sáhla po otěžích. „Máš za sebou dlouhou jízdu. Pojď alespoň dovnitř a před odjezdem si trochu odpočiň!“

„Díky, ale nemůžu,“ odmítla Shannon. „Průsmyky mohou každou chvíli zapadat sněhem.“

„Ale to –“ začala Willow.

„A v každém případě,“ pokračovala Shannon s mrazivou hrdostí, „si vás příliš vážím, než abych váš dům znesvětila coby děvka tvého bratra.“

Po těch slovech Shannon pobídla mulu, obrátila ji a ostruhami pobídla do rychlého vytrvalého cvalu. Druhá mula a Krasavec sejí drželi v patách.

Chvíli Caleb i Willow mlčeli. Konečně si Willow dlouze a ztěžka povzdychla.

„Moc ráda bych věděla, kde teď můj drahej bratříček je,“ řekla. „Moc ráda bych si s ním promluvila.“

„Však Shannon zrovna tak,“ poznamenal Caleb suše. „Ale nejdřív by ho pravděpodobně stáhla z kůže a vyudila.“

Za mrazivého soumraku přijížděl Whip k ranči Caleba a Willow, límec vyhrnutý až k uším, aby se chránil před rezavým vichrem. Kolem něho se třpytily a tančily sněhové vločky.

„Vítej, cizince,“ pravil Caleb a sestoupil z verandy. „Mysleli jsme, že máš namířeno do San Franciska a k severním mořím. Nepočítali jsme s tvou návštěvou dřív než tak za rok dva.“

Pod Calebovým přivítáním se skrývala otázka, ale Whip neměl tušení, jak na ni odpovědět. Ze skutečnosti, že se ocitl zase tady, byl stejně vyvedený z míry jako jeho sestra se švagrem.

„Já zrovna tak,“ přikývl Whip. „A vidíš, jsem tady.“

„A tady taky zůstaneš. Průsmyky jsou zapadané sněhem každým směrem, s výjimkou jihu.“

„To vím. Právě tudy jsem přijel. Na poušti teď zatraceně mrzne.“

Whip seskočil z koně a potřásl Calebovi rukou. „Tak kde ses celé ty tři měsíce toulal?“ zeptal se Caleb. „Ale tak porůznu,“ pokrčil Whip lhostejně rameny. „Dorazil jsem až k obrovskému kaňonu na západě, kde leží řeka Colorado jako obrovský stříbrný had spící na dně hluboké rokliny.“

„Peklo na zemi, aspoň co mi vyprávěl Wolfe.“

„Jo. Výstižný výraz,“ souhlasil Whip. „Hnal jsme se za východem slunce po celém okraji toho kaňonu a nakonec jsem zjistil, že jsem se dostal zpátky namísto, odkud jsem původně vyšel. Nezkrocený, lidmi i bohem zapomenutý kraj, to mi můžeš věřit.“

„Pojď dál,“ pozval ho Caleb. „Willow už jistě uložila Ethana na noc.“ Whip zaváhal.

„Pokud uvažuješ o tom, že se rozjedeš do hor,“ řekl Caleb, „tak si to radši znovu promysli. Průsmyky budou zavalené sněhem ještě kolik měsíců. Nemáš sebemenší šanci jimi projít na druhou stranu pohoří.“

„Já vím. Taky proto…,“ Whip nedopověděl.

„Taky proto ses vrátil nazpátek? Protože ti je jasné, že se za ní nemůžeš rozjet, i kdybys stokrát chtěl?“

Whip se ušklíbl. „Přesně tak.“

„No ale stejně,“ pokračoval Caleb. „Když jsme Shannon viděli naposledy, byla –“

„Vy jste ji viděli?“ nenechal ho domluvit Whip. „A kdy?“

„Těsně předtím, než průsmyky zapadaly sněhem.“

„Takže konečně přišla k rozumu a přišla žít k vám?“

„Kdepak. Nezdržela se ani na šálek kávy.“ Whip se zachmuřil. „Přijela sem hledat mě?“

„Dá se to tak říct,“ přisvědčil Caleb jízlivě. „Co to má kčertu znamenat?“

„Povím mu to sama,“ ozvala se od prahu Willow. „Pojď dál, Whipe. Shannon ti tu nechala jistou zpávu.“

„Je snad –“ Whipovi vyschl hlas. Křečovitě polkl. „Je snad, echm, je v pořádku?“

„Myslíš tím, jestli není těhotná?“ otázala se ho s falešnou líbezností Willow.

Whipovi vhrknul do tváří ruměnec, který neměl tu nejmenší souvislost s mrazivým větrem.

Caleb mu vzal z ruky uzdy a zamířil s koněm ke stájím.

„Zase mu ten kožich nerozšvihej přespříliš,“ prohodil ještě přes rameno k Willow. „A proč ne?“ odsekla Willow.

„Aby si na své přišla i Shannon. Přece ji o tu radost nepřipravíš.“

„Jen se neboj,“ usmála se zlověstně Willow. Zuby jí zasvítily jako lasičce. „Whip je už velkej kluk. O jeho kožich se může podělit spousta zájemců a ještě zbude. Tak jen pojď dovnitř, milovanej bratříčku.“

Whip střihl očima na Calebova vzdalující se záda a pak pohlédl na sestru. Ráznými dlouhými kroky pak za ní vstoupil do domu. Sotva překročil práh, zabouchl dveře a popadl ji za loket.

„Tak teď mi to pověz na rovinu, Willow,“ požádal důrazně. „Je Shannon těhotná nebo ne?“

„Pokud je, nám se o tom slůvkem nezmínila.“

Whip syčivě zalapal po dechu.

„Nemyslím, že by sem Shannon přijela z jiného důvodu, než že čeká dítě,“ přiznal se pokorně.

„To proto teď nejsi už na půli cestě do Číny? Děláš si těžkou hlavu kvůli tomu, že by mohla nosit tvoje dítě?“

„Sám nevím, proč právě nemířím do Číny,“ postěžoval si Whip s uštvaným a vyděšeným pohledem. „Vím jen tolik, že jsem se vrátil.“

Hněvivě stažené rysy Willowina obličeje naráz změkly soucitem. Prožívala bratrovo zoufalství a trýzeň, jako by byly její vlastní. S povzdechem zavrtěla hlavou nad Whipovou nezkrotitelnou nepokojnou duší a jemně ho popotáhla za rukáv.

„Pojď se mnou do kuchyně,“ vybídla ho mírně. „Naleju ti hrnek kávy a taky napeču vdolky. Řekla bych, že pořádné jídlo ti rozhodně neuškodí.“

„Spokojil bych se radši s krajícem chleba, jestli se neurazíš. Kdovíproč mi vdolky přestaly chutnat. Vzbouzejí ve mně příliš mnoho vzpomínek na…“

Whip opět nedořekl. Unaveně zaklel, sundal klobouk, prsty si pročísl plavou hřívu a klobouk odhodil na kuchyňský stůl. Potom si z ramene odvinul bič, pověsil kabát vedle dveří, bič si vrátil na rameno a konečně se posadil.

Očima, v nichž se zračily bolestné vzpomínky, sledoval svou sestru, jak obstarává domácí povinnosti, prohrabává oheň, nalévá kávu a krájí chléb. Když přimhouřil oči, mohl si namlouvat, že po kuchyni chodí Shannon, že to ona připravuje večeři a stará se o to, aby mu nebyla zima a aby se dobře najedl.

Jenže Shannon to nebyla a Whip si to uvědomoval až do hloubi své krvácející, zmatené a rozbouřené duše.

Zvenčí sem dolehly kroky, cosi udeřilo do dveří, které se otevřely. Přes práh vešel Caleb a přes rameno měl přehozené dva sedlové vaky.

Whip ani nezdvihl hlavu od kávy. Caleb dveře zavřel a ohlédl se po své ženě. Willow jen nepatrně zavrtěla hlavou. Caleb se musel skoro pousmát. Dobře uhodl, že Willow má příliš měkké srdce, než aby Whipovi kůži jakkoliv pohmoždila. Ovšem Caleb tak útlocitný nebyl.

„Zmínil ses, že mi tu Shannon nechala zprávu,“ ozval se Whip. „Jak zněla?“

Willow se podívala na Caleba.

„Zapomněl sis u mě drobné,“ pravil Caleb jízlivě.

Dva sedlové vaky s těžkým zaduněním dopadly na desku stolu.

Whip se na ně nejdřív díval bez zájmu, ale najednou přimhouřil oči a natáhl k nim ruku. Když zvedl jeden z vaků, aby si ověřil jeho tíhu, svaly na paži se mu napjaly. Pak sykl slovo, při kterém sebou Willow škubla. „Tak to je vrchol!“ zavrčel Whip a vak zase pustil. „Tak nehoráznou pitomost jsem ještě –“

„Pochází to zlato ze Shannoniných záborů?“ skočil mu do řeči Caleb.

„Copak na tom sakra práce záleží?“

„Mně osobně ne,“ odsekl podrážděně Caleb. „Ale Shannon na tom proklatě záleží. V jejím případě se totiž jedná o rozdíl mezi vdovou a děvkou.“

Whip jediným plavným skokem vyletěl ze židle a zběsile přirazil Caleba zády ke stěně kuchyně. „ Čert tě vem, Shannon není děvka!“

„Whipe! Okamžitě toho nech!“ vykřikla Willow a chytila bratra za paži.

Caleb se zahleděl do stříbrošedých Whipových očí, z nichž šlehaly blesky vzteku, a téměř něžně se pousmál.

„Zatraceně, jako bych to nevěděl!“ přisvědčil. „Ale pokud se ti uleví, když mě kvůli tomu zmlátíš, snad bychom radši měli vyjít na dvůr.“

Whip chvíli na Caleba upíral nehybné, nevidoucí oči, zhluboka se nadechl a ustoupil o krok.

„Promiň,“ omluvil se a civěl užasle na vlastní ruce, jako by je v životě neviděl. „Poslední dobou nějak často ztrácím nervy.“

„V tom případě bych ti doporučil, aby ses na pár minut pro jistotu posadil,“ navrhl Caleb suše. „Nerad bych si tím tvým bičem nechal rozcuchat účes, kamaráde.“ Whip si zvolna sedl.

„Tak abych dlouho neobcházel kolem horký kaše,“ pustil se do vyprávění Caleb. „Shannon sem zkrátka přijela na jedné moc pěkné mule a druhou vedla za sebou. Vedle ní klusalo psisko veliké jako poník.“

Whip se zamračil. „Vypadá to, jako by měla příšerně naspěch. Něco se muselo stát. Něco nebude v pořádku.“

„Navlas totéž jsem si pomyslel i já,“ přisvědčil Caleb. Zaváhal. „Znáš nějaké ženské, které se jmenujou Betsy a Clementine?“

Whip nenápadně střelil pohledem po Willow, která se zaměstnávala mícháním dušeného masa, které pro něho ohřívala k večeři.

„Nedá se říct, že bych je znal“ odpověděl tlumeně, aby ho slyšel pouze Caleb. „V životě jsem se s nimi ani nesetkal. Žijou poblíž Holler Creek. Jsou to, echm, holky ze salonu, jistě chápeš, co tím chci říct.“

„Jo, tak nějak jsem si to představoval.“

„Jak ses dozvěděl jejich jména?“ vyzvídal Whip.

„Zmínila se o nich Shannon.“

„Cože!“

Caleb se odhodlaně nadechl a v duchu zadoufal, že Whip se dokáže ovládnout. Pokud by se začali spolu rvát v kuchyni, nebylo by na čem a kde připravit snídani.

„Jak se zdá, nějakej Murphy Shannon prozradil, že její zlato v žádném případě nemůže pocházet ze záborů Tichého Johna,“ vysvětloval Caleb.

„Murphy! Čert aby mu vysál tu špinavou duši! Počítal jsem, že prostě jen shrábne zlato a bude držet klapačku!“

„Podle Shannon jsi špatně spočítal ještě něco,“ ozval se Caleb.

„A co jako?“ zeptal se Whip.

„No, prý jsi ji, uch, přeplatil.“

„Co to proboha plácáš za nesmysly?“

Caleb tajně zaťal svaly v celém těle a připravil se k rvačce, která musela nevyhnutelně následovat.

„Když se Shannon dozvěděla, že to zlato nepatřilo jí,“ pokračoval Caleb, „zajela si k Betsy a Clementine a zjistila, kolik si ty holky v průměru účtujou za své služby.“

„Cože?“

Whip už málem znovu vyskočil, ale Caleb mu rázně položil široké dlaně na ramena a přidržel ho na židli.

„Uklidni se a poslouchej, jo?“ vyzval ho Caleb zachmuřeně. „Shannon si prostě odsypala ze zlata jen tolik, kolik si podle údajů od děvčat vydělala, a sem se pak přiřítila jako blesk z čistého nebe, aby ti tu nechala drobné.“

Když Whipovi plně došel význam všeho, co mu Caleb sdělil, všechna bojechtivost z něho vyprchala.

Ach bože, ty moje sladká holčičko! Takhle jsem o tobě nikdy ani na vteřinu nepřemýšlel. Vždyť jsi byla nevinná jako východ slunce…

„Opravdu to řekla?“ hlesl nezvučně.

Caleb jen mlčky přikývl.

„Vážně si myslí, že jsem jí zaplatil, jako kdybych si ji koupil na pár nocí?“ šeptal zdrceně Whip.

Caleb znovu unaveně přikývl.

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ naříkal Whip zoufale.

Willow párkrát cvakla naběračkou o hranu hrnce, aby z ní sklepla kousky masa.

„Tak tomu radši rychle uvěř,“ doporučila mu rázně. „Shannon odmítla vejít do domu, i kdyby jen na šálek čaje.“

„Prokrista, a proč?“

„Prohlásila, že si nás příliš váží, než aby náš dům znesvětila coby děvka mého bratra.“

Whip zděšeně vyjekl a udeřil pěstí do stolu. Hrnek s kávou poskočil, překotil se a vychrstl na něho vlnu vřelé tekutiny. Whip to však vůbec nevnímal. Ta žhnoucí bolest, jež mu rozdírala duši, mu nedovolila cítit cokoliv jiného.

Pak prudce shodil Calebovy ruce ze svých ramen a vstal. Z očí mu šlehaly plameny.

„S těmi vdolky jsem si to rozmyslel, Willy,“ oslovil sestru stísněným hlasem. „Napeč jich tolik, aby mi vystačily celou cestu přes hory.“

„Ale průsmyk je kvůli sněhu neprůjezdný,“ připomněla mu Willow.

Whip se obrátil ke Calebovi. „Máš ve stodole ještě pořád ta prkna na boty?“

„Kdepak. Jsou opřený tady za zadním vchodem. Pojedu s tebou, kam až to můj kůň zvládne, ale potom už budeš muset pokračovat sám.“

„Díky.“

„Ale až k ní dorazíš,“ dodal ještě Caleb, „buď proklatě opatrněji“

„Proč?“

„Byla tak rozzuřená, že by na tebe klidně mohla poslat tu psí stvůru.“

Whip se letmo podíval na jizvu na hřbetě své ruky a pousmál se. „Však by to nebylo poprvé, co bychom se chytli do křížku.“

Popadl kabát a klobouk a zamířil k zadním dveřím.

„A co zásoby?“ zeptal se ještě Caleb, když Whip otevřel dveře. „Vystačí na celou zimu pro dva?“

„Postaral jsem se o to, aby Shannon měla dost pro dva, dokud nepřijde tání.“

„Ale nějak dlouho ti nedocházelo, kdo bude ten druhý, co?“ popíchla ho jízlivě Willow.

Zadní dveře se zabouchly, takže Whip už nezaslechl Calebův smích.

„Co když se až ke srubu nedostane?“ zeptala se ustaraně Willow.

„Dostane. Mnohem těžší bude usmířit si znovu Shannon. Odjížděla odtud naštvaná až běda. Přiznám se ti, že bych teď s Whipem neměnil.“

„Bude mít na to celou zimu.“

„Však ji bude potřebovat.“

„Pochybuju. Má totiž jednu nezaslouženou výhodu.“

„A jakou?“

„Shannon ho miluje,“ odpověděla Willow prostě.

Když úsvit začal z oblohy ukrádat hvězdy a temnotu, Whip si upravil popruhy svého batohu a pustil se přes mýtinu k Shannoninu srubu. Nad řídnoucí temnotou se vrcholky hor tiše vzpínaly k obloze a koupaly si rozeklaná čela v prvních opojných paprscích svítání.

Vzduch byl kolem něho naprosto nehybný, chladný a pronikavý jako čerstvě roztříštěný led. Dech mu kolem úst vytvářel chvějivý oblak. Při každém kroku mu pod podrážkami ostře vrzal suchý zmrzlý sníh.

Whip nebral ty zvuky vůbec na vědomí, protože si připadal jako náměsíčný. Tohle znal… a neznal. Tohle už zažil… či nezažil?

Tady už jsem byl, v zimě, a stejně jako dnes vycházelo

slunce.

Ale ne. nebyl tu… nanejvýš ve svých snech o srubu a ženě, jež tam na něho čeká.

Než Whip přešel přes louku, úsvit se už kradl po úbočí hor a jemnými jazyky ohně se dotýkal vrcholků borovic a smrků. V temném obdélníku srubu se náhle ukázaly pruhy žlutého světla ve škvírách okenic. Když se přiblížil o dalších pár kroků, dveře se prudce rozletěly.

„Jestli mi neseš to zlato nazpátek,“ pronesla Shannon mrazivým tónem, „tak si ho můžeš zase sebrat a –“

Věta skončila tlumeným zamumláním, protože Whip strhl Shannon do náruče a líbal ji s touhou, jež mu pramenila z hlubin duše a trýznila ho každou minutu jejich odloučení. Když konečně zvedl hlavu, už ho objímala stejně pevně jako on ji a úsvit jim ležel na ramenou jako zlatý plášť.

„Zůstanu tady!“ oznámil jí Whip. „Můžeš si vyvádět po libosti, můžeš mě za tu moji proklatou pošetilost mlátit, ale já už tě nikdy neopustím, nikdy, já totiž –“

Shannon se prsty dotkla Whipových úst a umlčela překotný proud jeho slov.

„Neslibuj nic, co bys nedokázal dodržet, pokud bys ovšem neumřel,“ napomenula ho roztřeseným hlasem. „O to já nestojím. A nikdy jsem o to nestála už od chvíle, kdy jsem pochopila, jak je to s těmi východy slunce, které jsi dosud neviděl.“

Whip se podíval na úsvit zrcadlící se Shannon v očích a na rtech se mu objevil zvláštní úsměv.

„To se ti právě snažím vysvětlit,“ zašeptal. „Ten východ slunce, za kterým jsem se honil po celém světě, existuje jen jeden, a ten mi může dát pouze láska. Na celém světě mě nic nevábí tolik jako ty. Jenže mi bohužel chvíli trvalo, než jsem se s tou myšlenkou smířil.“

Shannon zkameněla. Bála se znovu doufat.

„Já vlastně ani nehledal východ slunce,“ přiznával se Whip tiše. „Hledal jsem cosi, co jsem sám neuměl pojmenovat, něco nesnesitelně krásného a nevýslovně dokonalého, ale nepojmenovaného, co čekalo, až to jednou objevím.“

Whip sklonil hlavu a políbil Shannon s tak hlubokou něžností, až jí vhrkly slzy do očí.

„Našel jsem to v tobě,“ pravil prostě. „Miluju tě, ty moje sladká holčičko. Ty jseš ten jedinej východ slunce, po kterém jsem kdy toužil.“

Epilog

Shannon a Whip strávili zimu v malém srubu ve smíchu a milování, zatímco nad horami běsnily zuřivé vánice. Když byly průsmyky opět průjezdné, rozjeli se do Canyon City a do hor si přivezli kněze, aby je oddal.

Svatbu měli na farmě Caleba a Willow. Shannon si oblékla ty nádherné hedvábné a atlasové šaty, které kdysi dostala od Cerokézky s přáním, aby jí pomohly zajistit lepší život (a jejichž spodnička pod mužskými šaty Whipa kdysi tak vzrušila). Reno jim šel za svědka, Eve jim svým čistým altem zpívala o lásce, jež přetrvá i po smrti, malý Ethan se čile batolil bludištěm dospělých nohou a miminko Rebecca Blacková všechno sledovala z Willowiny náruče upřeným pohledem svých oříškově hnědých oček. Jessi a Wolfe dovezli novomanželům jako svatební dar šál z jemné irské krajky a k tomu jim dali mustanga, jehož srst měla stejně podzimní odstín jako Sharmoniny vlasy.

Whip a Shannon se usadili v malém údolí, jež ze všech stran chránilo vysoké horské úbočí. Na ranč Blackových odtud bylo půl dne jízdy a od domu Rena a Eve to nebylo o moc dál. Muži společnými silami postavili dům a ženy mu pak drobnostmi vdechly tu neopakovatelnou atmosféru, která z domu teprve dělá domov.

Na konci léta zavítal Whip se Shannon zpátky do Avalanche Creek a spolu přemluvili Čerokézku, aby odjela na zimu s nimi a vzala s sebou i svoje bohaté znalosti o bylinkách a léčení a životě jako takovém.

A každý rok se rodiny scházely na svátky a rodinná výročí, společně pracovaly a společně se bavily a navzájem si ve všem pomáhaly. A každé to shromáždění bylo: početnější a veselejší, děti se nepřetržitě rodily a odrůstaly a dospělí se smáli při vzpomínce na to, jak to všechno vlastně začalo a jak nečekané zákruty na člověka v životě čekají.

Maličká Rebecca dostala zanedlouho kamarádku jménem Catherine Lonetreeová a do roka spatřil světlo světa John Rafael Moran. Whipův syn zdědil otcovu sílul a touhu po dálkách a k tomu matčiny safírově modré oči, které se rozhlížely po světě s ostražitou zvědavostí.‘1 A sestry a bratři, kteří přišli po něm, měli jinou barvu očí, jinou podobu, jiné sny.

Uprostřed všech těch změn, které jim přinášely ubíhající roky, plynoucí nad krajinou jako mihotavé stíny! mračen, jedno zůstávalo nezměněné a jisté jako skála uprostřed mořského příboje. Ať už se Whip vzdálil nai hodinu či na týden, Shannon na něho s důvěrou čekala! a vztahovala k němu na uvítanou paže, zatímco on si ji přitahoval do náruče, a oběma z očí zářilo jásavé světlo, jaké dokáže zažehnout jen láska.