Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Only 5 - Podzimní milenec

Milé čtenářky, milí čtenáři,

nevadské Rubínové hory mě odjakživa přitahovaly. V rozlehlé západní poušti působí jako oáza odříznutá od okolního světa. O jejich okolí se nikdy příliš nepsalo, protože leželo mimo hlavní směr migrace na západ, která probíhala v devatenáctém (a dvacátém) století. Osadníky sem nedokázaly přilákat ani bohaté zásoby vody.

Těch několik málo lidí, kteří se v tichých Rubínových horách usadili, zlákala jejich divoká rozmanitost. Někteří z nich prchali před zákonem. Jiní sem přicházeli jako poustevníci nebo zlatokopové. Další však měli svůj velký sen. V horských potocích a říčkách si povšimli dostatku vody, díky níž mohli uprostřed zdejší divočiny založit ranče.

Když jsem Rubínové hory a přenádherný Rubínový močál spatřila poprvé, bylo mi jasné, že musím napsat knihu o mužích a ženách, kteří v té krajině vybudovali svůj sen, jenž přetrval až dodnes.

Podzimní milenec je oslavou jedinečné krajiny, ale také žen a mužů, kteří v sobě našli dostatečnou sílu a zamilovali se do sebe. Postavy jsou sice mým výtvorem, ale krajina, která je obklopuje, je stejně skutečná jako láska.

1

Nevada

Podzim 1868

Doslechl jsem se, že hledáte ranaře, co umí s bouchačkou.“ Hlas, který vyšel ze tmy, Elyssu Suttonovou vylekal. Doufala, že na jejím výrazu není znát, jak strašně ji vyděsil.

Ten neznámý muž se před ní vynořil úplně nečekaně a tiše jako stín.

Zadívala se na cizince stojícího u vchodu na verandu před domem. Nazlátlé světlo, které se rozlévalo z oken, odhalovalo pouze tmavé obrysy jeho postavy. Jenom pod kloboukem mu svítily chladné černé oči, v nichž nebylo ani stopy po nějakých emocích. Podobný chladný klid vyzařoval i z celého jeho obličeje.

Vedle těch očí by i zimní bouřka připadala člověku teplá, pomyslela si nervózně Elyssa a kousla se do spodního rtu.

Za první myšlenkou následovala hned vzápětí další. A přesto vypadá tak nebezpečně podmanivě. Je téměř krásný.

Ve srovnání s ním vypadají ostatní muži jako nedochůdčata.

Elyssa se zamračila. O muže se nikdy příliš nezajímala. Setkávala se pouze s rozmařilými synáčky britských aristokratů, námořníky, vojáky, kovboji, honáky nebo kuchtíky.

Anebo s lupiči.

Ode dne, kdy se přes odpor svého strýce před několika měsíci vrátila do Ameriky, narazila Elyssa na povážlivě mnoho bělošských padouchů. Odlehlý ranč Ladder S ležel v Rubínových horách. Ty přitahovaly zlatokopy, španělské hledače pokladů a karavany osadníků mířících do Oregonu v naději na lepší život. A také padouchy, kteří tyto hledače štěstí olupovali.

Nejhorší ze všech zlodějů byl rodinný klan Culpepperů.

Pokud se někdo dokáže postavit Culpepperům, pak je to tenhle muž, pomyslela si sarkasticky Elyssa. Jenomže až tenhle ostrý chlapík zneškodní Culpeppery, kdo pak zneškodní jeho?

„Slečno Suttonová?“ zeptal se muž hlubokým hlasem a zároveň vykročil přímo do světla lucerny. Jako kdyby vycítil Elyssin stísněný pocit z toho, že mu nevidí do obličeje.

„Rozmýšlím se,“ odpověděla Elyssa, ale pak se na chvíli odmlčela a zcela nepokrytě si cizince prohlížela. Přemýšlela, jestli se vůbec může odvážit podniknout tak významný krok za pomoci naprosto neznámého člověka.

Už při pouhém pomyšlení na úkol, který ji čeká, vyschlo Elysse v ústech. Olízla si rty a zhluboka se nadechla. Potom se opět soustředila na muže, který se u ní tak zčistajasna zjevil, a pustila k vodě veškeré úvahy nad tím, jak se mohla zachovat tak nerozvážně a setkat se s ním na jeho vlastní nebezpečné půdě.

Cizinec měl hustou hřívu tmavých vlasů, která mu splývala po krku, opálený obličej a v koutcích očí vějířky drobných vrásek. Nad krásně tvarovanými rty mu rostl dokonale zastřižený tmavý knírek.

Na sobě měl čisté, na míru šité kalhoty a vestu. Na obojím se už podepsal čas. Totéž platilo o jeho čisté, ale již trochu obnošené světle šedé košili, která jeho postavě se širokými rameny a štíhlým pasem padla jako ulitá. Okolo krku měl volně uvázaný poněkud vybledlý černý šátek.

Za cizincem přešlapoval na místě a tiše odfrkával kůň. Muž za sebe natáhl levou ruku, na které měl navlečenou rukavici, a začal zvíře hladit dlouhými táhlými pohyby, aniž při tom odtrhl pohled od Elyssy.

Pravá paže bez rukavice mu dál volně splývala podél těla a zlehka se dotýkala šestiranného revolveru, který měl zavěšený u pasu. Zbraň byla, stejně jako veškeré cizincovo oblečení, opotřebovaná, ale dokonale čistá.

A bylo na ní, stejně jako na jejím majiteli, znát, že toho již hodně zažila.

Elysse neušlo, že se cizinec ke svému koni chová nesmírně vlídně, přestože jeho tmavé oči působily poněkud pochmurným dojmem. To se jí zamlouvalo. Mnoho mužů na Západě totiž zacházelo s koňmi takovým způsobem, jako kdyby tato ušlechtilá zvířata při úderu bičem nebo pobídnutí ostruhami necítila bolest.

Jako třeba Mickey. Kdybych tady nepotřebovala každou pomocnou ruku, poslala bych toho hloupého náfuku k čertu, přestože ho Mac vynášel do nebe. Ale potřebuju každého pracanta.

A teď ještě mnohem víc než dřív.

Cizincův kůň přešlápl a na jeho sedlo dopadlo světlo lucerny. Elyssa si všimla, že v jednom koženém pouzdru na zbraň je zastrčená puška, a ve druhém, na opačné straně sedla, zahlédla zřejmě brokovnici.

Zaznamenala, že na sedle ani puškách nejsou žádné stříbrné ani jiné ozdoby. Nic, od čeho by se mohlo odrazit světlo, a prozradit tak cizincovu přítomnost ve chvílích, kdy si přál zůstat nezpozorován.

Za sedlem měl na složených přikrývkách přivázaný kabátec, který připomínal uniformu důstojníka armády Konfederace. Ať už cizinec míval jakoukoliv hodnost, její odznaky z kabátu odstranil stejně nemilosrdně jako všechny lesklé ozdoby ze sedla.

Sám kůň byl silný, mohutný a vysoký hřebec, který by průměrného kovboje stál tříletou mzdu.

Cizinec však zjevně nebyl žádný obyčejný kovboj.

Čekal na její odpověď klidně a uzavřeně, jako dravec u napajedla.

Ten klid působil poněkud nepříjemně, zvláště na člověka s tak impulzivní povahou, jakou se vyznačovala Elyssa.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se. „Hunter.“

„Hunter,“ zopakovala pomalu Elyssa, jako kdyby si zkoušela, jak to bude znít. „Je to vaše pravé jméno anebo přezdívka?“

„Záleží na tom?“

Elyssa pevně stiskla rty, aby zadržela jízlivou odpověď, kterou už měla na jazyku. Často slýchala, že je stejně impulzivní jako inteligentní, a tahle kombinace jí často působila problémy.

Cizincova uzavřenost v Elysse probouzela troufalou touhu proniknout pod tuto chladnokrevnou slupku a odhalit teplo a život, které se nepochybně skrývaly pod ní.

Život však Elyssu poučil, že lehkovážná troufalost může občas přijít hodně draho.

Zkoumavě se zadívala do Hunterových očí a uvažovala, proč jsou tak mrazivé a odměřené. Typicky ženská stránka její osobnosti toužila zjistit, kde všude byl a co se mu asi přihodilo, že z něj čiší takový chlad, odtažitost… a ozvěna bolesti, která ji bodla do duše jako dýka.

Proč by mi vůbec mělo záležet na jeho minulosti? napomenula se Elyssa v duchu. Podařilo se mu vyhnout jednomu z těch Culpepperů, který hlídkoval v průsmyku na hlídce, a to se nepovedlo ani Mácovi se všemi jeho loveckými zkušenostmi.

Na ničem jiném by mi nemělo záležet. Na ničem jiném než na Hunterových schopnostech.

Jenomže Elyssa si uvědomovala, že ji na neznámém muži zajímá mnohem víc věcí. Nemohla před tím zavírat oči. Na to byla příliš inteligentní. Ten muž ji přitahoval jako ještě žádný jiný před ním.

Nervózně si olízla rty a znovu se zhluboka nadechla.

Měla bych mu říct, ať odejde.

„Máte o tu práci zájem?“ zeptala se Elyssa, dřív než by ji zdravý rozum přinutil, aby si svůj návrh rozmyslela.

Muž zvedl klenuté obočí.

„Tak rychle?“ zeptal se Hunter. „Vás ani nezajímá, jakou mám kvalifikaci?“

„Tu, na které záleží, rozhodně máte.“

„Pušky?“ prohodil Hunter pobaveně. „Mozek,“ odpověděla Elyssa.

Hunter si ji přeměřil klidným pohledem a čekal na nějaké lepší vysvětlení.

„Neslyšela jsem žádné výstřely,“ řekla Elyssa, „takže jste se musel dostat přes toho člověka z klanu Culpepperů, který hlídal u vstupu do průsmyku nebo přímo v něm.“

Hunter pokrčil rameny. Elyssinu domněnku nevyvrátil ani nepotvrdil.

„Jak jste se proplížil kolem psů?“ zeptala se a rozhlédla se po honáckých černobílých koliích, které ji obvykle v předstihu varovaly, že se k ranči blíží někdo cizí.

„Přišel jsem proti větru, takže mě necítili,“ odpověděl Hunter.

„To jste měl štěstí.“

„Opravdu? Vítr vane už několik dní od kaňonu za domem.“

Elyssa neodpověděla, ale v duchu musela uznat, že má Hunter pravdu. Podzimní větry tu vály s železnou pravidelností. Celý týden se již řadou kaňonů v Rubínových horách proháněl chladný vánek, vonící po borovicích a kamení.

Potom si uvědomila, že ji Hunter sleduje stejně pozorným pohledem jako ona jeho.

„Nenapadlo vás, že bych mohl patřit ke klanu Culpepperů?“ zeptal se klidně.

„Na to jste moc čistý.“

Koutky Hunterových očí poskočily vzhůru a drobné vějířky vrásek kolem nich se tak prohloubily.

Elysse se zdálo, že lépe se už tento muž usmát nedokáže, takže mu odpověděla také úsměvem. Aniž si to uvědomovala, vypadala v tom okamžiku jako vyměněná. Jako kdyby tím úsměvem celá její tvář přímo zázračně ožila.

Zatímco ještě před chvilkou byla Elyssa jenom pohledná blondýnka s velkýma očima a příjemným hlasem, teď se z ní stala svůdná žena s vlasy v barvě měsíčního světla, se zelenomodrýma očima, z nichž vyzařovala touha, a s tělem, které muselo každého muže přimět k zamyšlení, jaká smyslná pokožka se asi skrývá pod všemi těmi knoflíky a mušelínem.

Hunter od ní chvatně odvrátil pohled.

„Co kdybyste mi o té práci řekla trochu víc, slečinko? Abych se rozhodl, jestli na ni kývnu.“

Mluvil úsečně, téměř drsně a přitom si ovinul otěže kolem prstu. Takto se chovali lidé, kteří se chtěli bez okolků dostat rovnou k věci.

Slečinko. Jako kdybych byla malé dítě, pomyslela si Elyssa.

To oslovení i Hunterovo gesto rukou ji rozladily. Hunter Elysse připomínal její anglické příbuzné. K neduživé Američance, s níž je náhodou spojovalo pokrevní pouto, se chovali povýšeně a přezíravě.

Nebyla z té správné krve. Nebo přinejmenším ne úplně celá.

V očích jejích příbuzných nebyl Elyssin otec, který farmařil v prériích, o nic lepší než obyčejný barbar.

„Nejsem žádná slečinka,“ odpověděla Elyssa a úsměv na tváři jí pohasl.

Hunter pokrčil rameny.

„Tady odsud mi připadáte docela maličká,“ řekl.

„Budete s námi spát v domě,“ podotkla úsečně Elyssa.

Hunter bez jakýchkoliv rozpaků přikývl.

Elyssu napadlo, co by asi udělal, kdyby mu řekla, že bude spát s ní v posteli. Ale když se mu pak zadívala do chladných a ostražitých očí, pomyslela si, že by neudělal vůbec nic, ať by řekla cokoliv.

Slečinka.

Při pouhém pomyšlení na to oslovení se v ní začalo všechno vařit. Ale zároveň s tím ji zaplavila touha přimět tohoto chladného člověka, aby se své drsné odměřenosti vzdal.

Za pobytu v Anglii se v tom dobře pocvičila. Mstila se tamním mužům, že se k ní všichni chovali jenom jako k nějaké podřadné služce se svůdným úsměvem.

„Pokud by vás to zajímalo, Huntere,“ prohlásila Elyssa rozhodně, „nejsem o nic víc malá holka než vy malý kluk. Je mi dvacet let.“

„Vypadáte spíš na patnáct.“

„Posledního honáka, kterého jsem najala, zastřelili před třemi týdny ve srubu,“ dodala ohleduplně Elyssa. Hunter nijak nereagoval.

„Mac se tehdy vydal pro pomoc,“ pokračovala Elyssa. „A sehnal ji?“

„Zaslechli jsme spoustu výstřelů. Mac se nevrátil, jeho kůň ano. Sedlo bylo celé od krve. Pořád ještě máte o tu práci zájem?“

Hunter přikývl, jako kdyby se ho osud onoho muže nijak netýkal.

„Ten mozek beru zpátky,“ poznamenala Elyssa.

Hunter ji probodl ledově chladným pohledem.

„V domě pro vás ale nemusí být o mnoho bezpečněji než ve srubu,“ dodala. Mluvila pomalu, jako by rozmlouvala s hlupákem.

„Chápu.“

„Vážně? Nevypadáte jako člověk, který je smířený s tím, že může přijít o život.“

„Ne, to nejsem.“

Kolie náhle zavětřily neznámý pach a začaly štěkat. Tři vyběhly zpoza domu a dvě z tmavých větví vrb, rostoucích podél potoka za stájí.

„Dancere, Prancere, Vixene, ticho!“ zavelela Elyssa. „Comete a Donnere, pro vás to platí taky!“

Všech pět psů, pojmenovaných po sobech ze Santa Clausova spřežení, rázem ztichlo.

Hunter se zadíval na vysoké chlupaté černobílé hafany, kteří pobíhali kolem nich.

„Vůbec mi nepřipomínají soby,“ poznamenal.

„Cože? Oh, jistě.“ Elyssa si vzpomněla a usmála se. „Před několika lety přišly na svět v jednom vrhu těsně před Vánocemi.“

„A kde jsou Dasher a Cupid?“

„Dashera odnesl jestřáb, když mu bylo teprve pět týdnů. A protože jméno Cupid jsme už předtím dali kočce, rozhodli jsme se pro jméno jiného soba Vixen.“

Psi obíhali okolo Huntera a jeho koně a oba je očichávali. Potom se všichni podívali na Elyssu. Ta mávla rukou a psi se zase rozeběhli zpátky, odkud přiběhli.

„Ještě několikrát se na vás třeba rozštěkají,“ řekla Elyssa, „ale kromě čtyřnohých dravců na nic neútočí. Jsou to honáčtí psi, žádní hlídači.“

„Podle toho, co jsem se dozvěděl, není na ranči Ladder S pro honácké psy už moc práce,“ poznamenal Hunter suše.

O tom se s ním Elyssa nemohla přít. Lupiči totiž systematicky připravovali její ranč o všechen dobytek. Příští měsíc už bude na mizině.

Hunter má pravdu, pomyslela si zasmušile. Potřebuju nějakého ranaře, co to umí s bouchačkou.

„Máte pro mého koně něco jiného než seno?“ zeptal se Hunter. „Bugle Boy musel dlouho vydržet jen o trávě.“

„Jistě. Pojďte za mnou.“

Elyssa vyšla na verandu.

„To nemusíte,“ odpověděl Hunter. „Klidně mě tam jenom nasměrujte.“

„Mám dojem, že se jen tak snadno nasměrovat nenecháte. Že mnohem radši udělujete pokyny sám.“

Hunter znovu zvedl černé obočí.

„To jste pořád takhle prostořeká?“ zeptal se Hunter.

„Samozřejmě,“ opáčila Elyssa. „Strýček Bill mi říkával Divoško už od té doby, co jsem se mu začala plazit po klíně a tahat ho za vousy.“

Hunter sledoval, jak kolem něj Elyssa vchází do tmy. Když došla k jeho koni, zastavila se a cosi mu pošeptala. Hunterovo chřípí naplnila Elyssina svěží nevtíravá vůně. Dech se mu zúžil natolik, že sotva dokázal nasát do plic vzduch.

Jako sluneční paprsky na louce, pomyslel si toužebně. Jasné, příjemné a nádherné. Nádherné, to ze všeho nejvíc.

Hunter přimhouřil černé oči a zadíval se za odcházející dívkou.

V měsíčním světle viděl, jak se jí zlehka pohupují boky, ukryté pod šaty, které mohly být v Anglii v módě asi před dvěma lety. I sebemenší závan větru Elysse nadzvedával sukni a odhaloval její světlé punčochy.

Hunter se přinutil k hlubokému nádechu, přestože se mu ve chvíli, kdy spatřil její štíhlá stehna zahalená do jemné látky a měsíčního svitu, napjaly všechny svaly v těle.

No tak, klid, vojáku, napomenul se Hunter rázně. Je to jen další obyčejná koketa, stejně jako Belinda. Kulí na tebe ty svoje velké oči, vzdychá jako chudinka a přejíždí si po plném spodním rtu růžovým jazýčkem.

Nemel jsem Belindě skočit na vějičku, když mi ji předhodila. Ale bohužel jsem neodolal.

Teď už zatraceně dobře vím, co dělat.

Jenomže za to prozření musely tvrdě zaplatit moje děti.

Hunter sklíčeně zaplašil myšlenky na nepříjemnou pravdu, kterou si dobře uvědomoval – že si vzal špatnou dívku. Ale byla to už minulost, ke které se nechtěl vracet.

Stejně jako válka, která Huntera připravila úplně o všechno kromě holého života a mladšího bratra Case. Všichni moji nejbližší teď leží pod zemí – Belinda, Ted i Em. Nemůžu s tím dělat nic jiného než to, o co se pokouším právě teď: vystopovat Culpeppery a okamžitě je poslat před Boží soud.

Jakpak je na tom asi Case? Bůh nedopusť, aby narazil na víc členů klanu Culpepperů, než dokáže zvládnout.

Hunter si však o svého bratra nedělal příliš velké starosti. Case odcházel do války Severu s Jihem jako chlapec a vrátil se z ní jako uzavřený, nesmlouvavý a nezlomný muž, který se nepoddával žádným emocím.

„Huntere?“

Ve tmě se k němu doneslo tiché zašeptání a pohladilo ho po duši. Přestože se snažil uklidnit, krev mu divoce pulzovala v žilách.

„Jdu za vámi. Nedělejte si starosti,“ odpověděl.

Skvělá rada, řekl si v duchu sarkasticky. Hlavně aby ses jí řídil ty sám.

Hunter šeptem zaklel a vydal se za dívkou, která mu pronikla pod kůži stejně rychle a bolestivě, jako kdyby ho popálila kopřiva.

Hunter uchopil otěže svého hřebce do levé ruky a vykročil za Elyssou do tmy protkané paprsky měsíčního světla. Ovíval je mírný chladivý větřík. Elyssa se zastavila až na prašném dvoře před rančem.

Před Hunterem se náhle objevila dřevěná ohrada. Měl pocit, jako kdyby zčistajasna vyrostla ze stínu. O třicet stop dál se tyčila stáj se střechou zkosenou po všech čtyřech stranách. Ze stáje se linula směsice pachů – koní, sena a prachu. Z nedaleké roury odkapávala voda do žlabu, jehož hladina se ve svitu měsíce s každou následující kapkou zatřpytila jako tekuté stříbro.

Hunter okamžitě poznal, že ranč Suttonových není žádné narychlo postavené provizorní hospodářství, spravované pohodlnými majiteli, kteří doufají v příchod lepších časů.

Celý ranč Ladder S vybudoval člověk, který se díval daleko do budoucnosti. Kromě solidního dvoupatrového domu, postaveného z bytelných dřevěných trámů a klád, tady stál i masivní srub, stáj s několika výběhy, velká ohrada, nevelký ovocný sad, udírna a prostorná zahradní kuchyň.

Z ohrady a výběhů bylo slyšet neustálé šumění a žbluňkání vody, která přitékala do žlabů, aby měla zvířata co pít. Ze zahrady se nesla vůně zkypřené půdy, vody a bylin. Hunterovi připadala mnohem svůdnější než parfém s nasládlou vůní magnolií, který měla ráda Belinda.

Hunter přejížděl zkoumavým pohledem po temných zákoutích i po místech jasně ozářených měsíčním svitem. Současně pátral po možném nebezpečí a snažil se zjistit, co je pravdy na všech těch řečech, které o zdejším ranči kolovaly.

Všechno zatím odpovídalo popisu, který získal od svého bratra Case, i poznatkům, k nimž se dopracoval sám. Ranč vypadal přesně tak, jak mu ho před týdnem vylíčil jeden člověk z vojenského tábora Camp Halleck:

Ladder S vypadá v téhle divočině stejně překrásně a nečekaně jako dívka se šlechtickými předky po matce a s farmářskými příbuznými z otcovy strany.

Vojsko se ale k Suttonovým ještě nevypraví. Major si vzal do hlavy, že prozkoumáme průsmyky a on sám si to vyřídí s rudochy. Indiáni nechávají v tuhle roční dobu mokřiny na pokoji.

Hunter vytušil i to, s čím se mu voják výslovně nesvěřil. Onen major byl nenapravitelný násoska a rozzuřilo ho, že ho velení přidělilo na Divoký západ, a ne na civilizovaný Východ nebo na Jih, který byl v této době zcela na kolenou.

Rubínové hory v nově vzniklém státě Nevada byly nepochybně divokým, takřka nedotčeným územím. Elyssini rodiče se dokonce neusadili ani na severní straně pohoří, kudy vedla podél proměnlivého toku Humboldtovy řeky železnice.

Místo toho si Suttonovi vybudovali nový domov uprostřed překrásné divočiny na východní straně Rubínových hor. V dálce za domem se strmě tyčily k obloze rozeklané vrcholky hor. Jediné místo, kde se dalo přejít přes hory i s dobytkem, se nacházelo daleko na jihu.

Horský masiv protínaly ještě dva další průsmyky, ale ty se hodily pouze pro jízdu na koni. Dobytek se tudy převést nedal, zvláště pokud by po vás stříleli takoví bandité, jakými byli Culpepperové.

Průsmyky, karavany, dobytek, bandité…

Když Hunter pochopil, že Culpepperové mají spadeno právě na zdejší hornatou oblast, všechno si důkladně promyslel. Válka a nevydařené manželství naučily Huntera ovládat bouřlivé emoce, které v něm dřímaly. Stal se z něj opatrný, ukázněný muž.

Nesmlouvavý muž.

Hunter se zkoumavě zadíval na obrysy hor, které se tyčily na pozadí oblohy poseté hvězdami. Měl je dokonale uložené v paměti a dokázal by se podle nich orientovat v jakoukoliv denní či noční dobu. Jako všichni vojáci, kteří museli bojovat v noci, nebo průzkumníci.

Hunter byl obojí.

Alespoň tady nebude problém sehnat vodu, pomyslel si. Tohle místo je úplná oáza uprostřed obrovské pouště.

Ani se nedivím, že se Suttonovi usadili právě tady.

A vůbec mě nepřekvapuje, že se Culpepperové chtěli tohohle ranče zmocnit. Veškerou dřinu vybudovat ranč uprostřed divočiny, úplně z ničeho už za ně udělal někdo jiný.

Přestože se široko daleko kolem Rubínových hor rozprostírala jenom poušť, samo pohoří vůbec nebylo suché. V zimě se na vrcholcích hor shromažďovala vláha z mraků a na jaře a na podzim pak v podobě potoků stékala do krajiny. Všechny potoky, prameny a vodní toky se slévaly do Rubínových močálů a naplňovaly je životodárnou vodou.

V létě se přísun vody zastavil. Zadusila ho okolní poušť a v místech, kde se rozprostíraly močály, se pak objevily rozlehlé lány zlatohnědého rákosu, v nichž se skrývalo několik mýtin s jezírky plnými křišťálově čisté vody. Většinu těchto jezírek obklopovaly rozbahněné plochy, přes které se nedalo přejít. Zbývající pozemky však představovaly ideální pastviny pro dobytek. Jenomže pěšinky skrz zlatavé rákosové lány se s každým deštěm měnily, a tak se klidně mohlo stát, že cestička, po které jste jeden den bez problémů prošli, se již následující den změnila ve smrtící bažinu.

Dokonce ani Culpepperové nebyli natolik odvážní, aby se pustili do odhalování tajemství šelestících Rubínových močálů, které překypovaly životem.

Močály plnily úlohu ochranného příkopu, který chránil z východní strany veškeré pozemky náležející k ranči. Ze západu je bránily hory. Jižní strana však byla otevřená pro všechny, kdo se odvážili podniknout dlouhou a náročnou cestu kolem hor. Podobně zranitelný byl ranč i ze severu.

Culpepperové takovou cestu bez obav podstupovali, a navíc pokaždé nechávali jednoho z členů bandy na úbočí toho nejbližšího vrcholku, aby ranč sledoval.

Jejich obléhání mělo za následek úplné zablokování přístupových cest, takže z ranče se nedostal ven ani jediný kus dobytka a naopak na ranč nemohli přicházet žádní lidé, přestože Elyssa zoufale potřebovala honáky.

Šum vánku náhle prořízl nečekaný zvuk. Ještě než Hunter zjistil, co ho způsobilo, bleskurychle se ohlédl, revolver připravený k výstřelu.

Znělo to, jako by si kůň podrbal krk o ohradu, pomyslel si.

Ale než se k němu Elyssa stačila otočit, zasunul revolver zase zpátky do pouzdra u pasu.

„Stalo se něco?“ zeptala se ho.

„Jen si zvykám, jak to tu vypadá.“

„A jaké tady znějí zvuky?“ zeptala se posměšně.

Hunter jen cosi zamumlal. Mohlo to znamenat cokoliv.

„Pokud se mě chcete na něco zeptat, jen do toho,“ řekla Elyssa. „Ten zvuk má na svědomí můj kůň Leopard. Narazil do uvolněného hrazení. Ucítil totiž vás i vašeho koně.“

Když došli až k němu, hřebec zařehtal, vzepjal se a začal si prohlížet neznámého koně za ohradou.

Hunter znovu položil ruku na svůj šestiranný revolver. O hřebci, který patřil Elysse Suttonové, neslyšel nic povzbudivého, a tak rozhodně nemínil připustit, aby jeho dobře vychovaného a dokonale vycvičeného koně zadupala do země nějaká nevycválaná zdivočelá potvora.

„Leopard?“ zeptal se Hunter rezervovaně. „Takže to je to grošované ztělesnění satana, o kterém mluví všichni vojáci v táboře Camp Halleck?“

„Ta hromádka ohlodaných trámů a křivých klád se dá sotva považovat za vojenský tábor,“ řekla Elyssa odměřeně. „Ale je mi jasné, že z nudy mohli o mém koni občas prohodit pár slov.“

„Grošovaní koně nejsou žádná vzácnost.“

„Leopard je. Řadové vojáky překvapilo, co se stalo s jejich velitelem, když na něj nasedl.“

„Postaral se mu o drsnou projížďku?“

„Velitel to přežil. Ten namyšlený hlupák dostal víc, než si zasloužil. Ale upozorňovala jsem ho, že Leoparda rozhodně nemíníme prodat armádě.“

Hunter se na hřebce mlčky zadíval.

„Ten gentleman“ pokračovala Elyssa pohrdlivě, „mi řekl, že Leoparda jednoduše zrekvíruje a dá mi za něj jenom písemné potvrzení. A dodal, že se mu mám klidit z cesty a nechat muže, ať dělají svou práci.“

Pohrdání a hněv, který čišel z Elyssina hlasu, Huntera jenom utvrdil v přesvědčení, že kapitán narazil na odpor nejen u dívčina grošáka.

Elyssa je stejná jako Belinda, pomyslel si. Zkažená a rozmazlená až do morku kostí. Vůbec se neohlíží na to, co potřebují ostatní, dokonce ani vojsko, které ji chrání.

„Jutové a Šošoni se stále snaží získat naše skalpy,“ řekl Hunter. „Armáda potřebuje co nejvíc mužů a koní, aby ochránila osadníky mířící na západ podél Humboldtovy řeky.“

„Totéž mi řekl i kapitán. Podle mě by bylo pro naši bezpečnost prospěšnější, kdyby jemu a jeho nadřízenému někdo zarazil přístup ke kořalce.“

Hunter se znovu podíval na hřebcovu temnou siluetu. Pokud mu vojáci z tábora nelhali, pak Leopard kapitána nejen shodil, ale dokonce se ho pokusil ušlapat.

Hunterův hřebec Bugle Boy si odfrkl a zatahal hlavou za otěže. Z velké stáje před nimi totiž ucítil oves.

Hunter ztuhl. Obával se, že Leopard bude jeho koně považovat za soka a pokusí se zničit dřevěné hrazení.

Leopard však stál na místě, hlasitě oddechoval a nasával všechny nové vůně. Potom vydechl a znovu obrátil pozornost výhradně k Elysse.

„Slyšel jsem, že je to zabiják,“ poznamenal Hunter.

„Kapitán? O tom pochybuju. Podle mě nerozezná ani pažbu pušky od hlavně.“

„Myslel jsem toho koně.“

„Leopard se ke mně chová jako beránek.“

Z Elyssina něžného tónu bylo zřejmé, jaké láskyplné city chová ke svému obrovskému hřebci. Leopard zařehtal a pokusil se prostrčit nos mezi trámy v hrazení. Elyssa se sklonila a dýchla mu do nozder. Leopard zastříhal ušima a začal jí očichávat tvář a bradu. Nadšeně nasával její vůni i dech.

Elyssa se tiše zasmála.

Její smích Huntera zasáhl jako blesk z čistého nebe. Neubránil se představě, že ten sladký, sametově jemný hlas šeptá něco jemu. Nejdříve by se smísil jejich dech, potom by se k sobě přitiskla jejich těla a z toho sladkého hlasu by zaznívala ohnivá vášeň.

Hunter tiše zaklel, odtrhl oči od Elyssy a znovu se soustředil na mohutného grošáka.

Měl dlouhou hustou tmavou hřívu a ocas, což byly jasné znaky jeho španělských předků. Hlavu měl elegantně tvarovanou, černou a hrdě vztyčenou.

Na hřebcově mohutném krku se mezi černou srstí rýsovaly malé bílé oválné skvrnky. Na hrudi, plecích a kohoutku jich směrem dolů stále přibývalo, dokud úplně nepřebily původní černou barvu. Na bocích už bílá zcela převládala a na zadku a zadních nohách se už přesile bílé barvy hrdě bránilo jen několik černých flíčků.

Leopardovy oči, které Huntera sledovaly přes hrazení, byly černé jako noc a ani jednou nemrkly. Hunter měl dojem, že si ho hřebec prohlíží se stejným zájmem jako jeho koně.

„Je vysoký šestnáct pěstí?“ zeptal se Hunter.

„Máte dobrý odhad.“

„Využíváte ho jako chovného hřebce?“

„Samozřejmě.“

Hunter zamručel. „Pošetilost.“

„Cože?“

„Že necháváte připouštět takového zabijáka. Jeho potomci budou jako z divokých vajec, stejně jako on.“

„Leopard není divoký!“

„To vykládejte vojákům.“

„Neměli žádné právo svázat ho a zakrýt mu oči, aby“

„Nemohl zabít toho kapitána, kterého předtím shodil do bahna,“ chladně za ni dokončil větu Hunter. „To byla asi jediná rozumná věc, kterou kapitán udělal.“

S těmi slovy se Hunter otočil od hřebce k Elysse. Měsíc ji zaléval stříbrným světlem a opíral se do ní vítr, takže její vzedmutá sukně vypadala jako nízko položený mrak. Dokonce i ve tmě si všiml Elyssiných rtů, neklidně stisknutých do tenké linky.

„Každopádně,“ pokračoval Hunter úsečně, „vojsko má právo zrekvírovat jakéhokoliv vhodného koně bez ohledu na to, jestli ho někdo považuje za svého mazlíčka. Jutové přepadávají stáda podél celé Oregonské stezky.“

„Nebo to dělají Culpepperové převlečení za indiány.“

„Ať už je to jakkoliv, armáda proti tomu musí zakročit.“

„S indiány jsme tady nikdy žádné problémy neměli.“

„Jen prozatím.“

Jistota, s jakou to Hunter pronesl, Elyssu nahněvala. Podvědomě se odstrčila od hrazení a postavila se nebezpečnému cizinci čelem.

„To je zvláštní, že se těch vojáků najednou zastáváte,“ prohlásila.

„Proč?“

„Ještě nedávno to přece byli vaši nepřátelé. Nebo,“ dodala chvatně, „jste si ten zimní kabátec opatřil od nějakého důstojníka Konfederace, kterého opustilo štěstí?“

„Já mrtvé neokrádám.“

Hunter mluvil klidně a tiše, ale jeho hlas teď Elysse připadal ještě nebezpečnější.

„Takhle jsem to nemyslela,“ řekla.

„Tak co jste tím chtěla říct?“

Nebyla to otázka, ale spíš povel.

„Ze jste si ho koupil,“ odpověděla Elyssa. „Podobně jako moji rodiče nakupovali nábytek a zvířata od osadníků, kteří se vydali na Západ.“

Hunter si ji přeměřil tázavým pohledem.

„Dost často to takhle chodí,“ vysvětlila mu Elyssa. „Většina lidí cestujících na Západ nemá ani tušení, jak to vlastně v Nevadě vypadá. Moji angličtí příbuzní mi nevěřili, když jsem jim vyprávěla o řekách, které vysychají, ještě než dotečou do moře, a o jezerech, z nichž každé léto zůstanou jen krystalky soli.“

Hunter nakonec úsečně přikývl a připustil, že ho Elyssa zřejmě nechtěla obvinit z vykrádání hrobů.

Přesto se musel hodně ovládat, aby nedal najevo hněv, který v něm vzkypěl, když o něm Elyssa mluvila jako o nějakém supovi nebo havranovi, již se po každé válečné bitvě snášejí k zemi a hodují na mrtvolách.

Stejně jako Culpepperové, pomyslel si. Jsou to ničemové, slizcí jako hadi.

Vlastně to skoro ani nejsou lidé.

Dokonce ani skoro. Je to ďáblovo sémě, zkažené až do morku svých hanebných kostí.

Která jiná bytost by dokázala způsobit bezbranným ženám takovou potupnou trýzeň a pak jejich děti prodat Mexikánům za cenu potrhané košile?

Na žádnou ze svých otázek Hunter nedokázal odpovědět.

Po návratu z války totiž zjistil, že všechno, zač bojoval, ničili bandité plundrovali, znásilňovali a vraždili. Od té doby neznal odpověď na nic.

Culpepperové.

Byli to Jižané, stejně jako Hunter. Tohle nesl snad ze všeho nejhůře. Na zradu se vršila další zrada.

Hunter pomalu, tiše vydechl. Od té doby, co zjistil, jaký osud potkal jeho děti, se ještě nikdy tak nerozčílil. Ale i když na ně bude myslet sebevíc, stejně už nic nezmění. Vzpomínky ho pouze budou odvádět od úkolu, který si vytyčil.

Pohnat Culpeppery ke spravedlnosti.

Ať už. živé, anebo mrtvé.

Jeho plán nesmělo nic zhatit. Vůbec nic. Žádné vzpomínky. Žádný hněv. Žádná lítost.

A už vůbec ne nějaká rozmazlená, přidrzlá holka jako ta stojící před Hunterem právě teď. Žádná další Belinda, která se stará jenom o své záležitosti, a na potřeby ostatních nehledí.

„Dobrá, slečno Elysso Suttonová,“ začal Hunter věcným tónem, „problémy s Juty a Šošony nemáte. Zatím. Co vás tedy tíží?“

„Culpepperové.“

„Culpepperové,“ opakoval nevzrušeně. „Už jsem o nich slyšel. Zřejmě mají rozvětvenější příbuzenstvo než ruská carská rodina.“

Elyssa se zašklebila.

„Oni a carská rodina?“ opakovala štítivě. „To sotva. Dokonce i vši mají vznešenější krev než oni.“

„Dokonce i v pekle dělí čerty podle důležitosti. Který ďábel vede tohle peklo?“

„Mac tvrdil, že ten nejstarší. Jmenuje se Abner.“

Celé Hunterovo tělo rázem ztuhlo.

Stopoval Aba Culpeppera a celou jeho rozvětvenou vrahounskou rodinu více než dva roky a urazil při tom tisíc mil. Jenže pokaždé, když se k tomuto ničemovi přiblížil, proklouzl mu mezi prsty jako had.

A dál přepadával, znásilňoval a vraždil nic netušící osadníky.

Tady, v Rubínovém údolí, to všechno skončí, zapřísahal se Hunter. Už brzy. Záměrně začal mnout mezi prsty otěže svého hřebce ve snaze potlačit prudký záchvěv vzrušení, které ho zaplavil při pomyšlení, že se konečně přiblížil vytčenému cíli. Už brzy se mu dostane do rukou člověk, který prodal Teda a malou Em Mexikánům a zařídil jim tak předčasný pohřeb.

„Slečno Suttonová,“ řekl Hunter tiše, „právě jste si mě najala.“

2

V prvním okamžiku měla Elyssa dojem, že Hunterovo přijetí její pracovní nabídky vyznívá spíš jako rozkaz.

To je nesmysl, napomenula se v duchu zostra. U něj to tak prostě chodí. To má z té spousty let, kdy pouze udílel povely.

A pořádně mu prospěje, když jich teď pár bude muset vykonat sám.

„Tak rychle?“ zeptala se zvesela. Zopakovala vlastně totéž, co jí před chvílí řekl on sám.

Hunter pokrčil rameny.

„A co mzda?“ zeptala se.

„Budou s ní nějaké potíže?“

Elyssa rozladěně vzdychla.

„Vždyť ani nevíte, co po vás budu chtít,“ řekla.

„Zabít Culpeppery.“

Elyssa polkla. „Nejsem žádná… žádná.“

„Lovkyně skalpů?“ doplnil ji znuděným tónem Hunter.

Bugle Boy znovu zatahal za otěže. Dožadoval se tak, aby ho už konečně někdo nakrmil, napojil a vyhřebelcoval.

„Klid, chlapče,“ řekl Hunter a konejšivě ho pohladil. „Už to nepotrvá dlouho. Tady slečinka si to nechá projít hlavou a rozhodne se, ještě než zajde měsíc.“

„Pane Huntere –“

„Jen Huntere,“ skočil jí do řeči. „Válka mě připravila o veškerý smysl pro formality. Teď už jsem jen Hunter – je to mé jméno; příjmení i křestní jméno.“

Elyssa si okamžitě pomyslela, o co všechno válka ještě Huntera připravila. Určitě to byla přívětivost. Ale ne vřelost.

Se svým koněm zachází nesmírně láskyplně, připomněla si. To rozhodně něco vypovídá o laskavosti jeho duše.

A mně musel asi opravdu změknout mozek, když. mě něco takového vůbec napadlo! Přede mnou tady stojí ostřílený muž.

Přesně to teď Elyssa potřebovala.

Ostříleného muže.

„Pane Huntere… Huntere, to je“

Elyssa netrpělivě zabručela a začala znova.

„Chci si vás najmout, abyste sehnal všechen dobytek, který má na sobě cejch ranče Ladder S, a převedl ho přes hory do vojenského tábora Camp Halleck. Společně s dobytkem povedete ještě osmdesát nezkrocených mustangů, které jim mám také dodat.“

„Dokdy se to má provést?“

„Za třicet sedm dní.“

„Třicet sedm dní.“ Hunter tiše hvízl. „Nechala jste to na poslední chvíli, holčičko.“

„Jmenuju se slečna Suttonová,“ procedila skrz zuby. „Pokud vám dělá potíže zapamatovat si to, postačí mi i Elyssa. Na nějakou ‚slečinku‘ nebo ‚holčičku‘ neslyším. Je vám to jasné?“

„Vy jste ale netýkavka, co?“ zeptal se Hunter.

Elyssa málem vztekle vybuchla, ale nakonec svá prostořeká ústa ovládla. Její příbuzní v Anglii ji už krutě poučili, jak se dá její vznětlivá povaha použít proti ní.

„Nemám ráda bratříčkování s cizími lidmi,“ řekla.

„Během několika dní už pro vás cizí člověk nebudu.“

„Jste hrubý.“

„Strohý, Divoško. Nemám trpělivost s holčičkami, které si myslí, že muži touží jenom po velkých kukadlech a pohupujících se bocích.“

„Jste arogantní, neomalený –“

„Bezpochyby,“ přerušil ji netrpělivě Hunter. „Tak, chcete mě na tu práci? Nebo se radši budete následujících sedmatřicet dní modlit, aby vám nebe seslalo dovedného střelce, který umí zacházet se zbraní a mezi přestřelkami shánět dohromady dobytek?“

Elyssa musela povolat na pomoc veškeré sebeovládání, kterému ji její angličtí příbuzní naučili, aby nevybudila a nevykřikla, co právě měla na jazyku: K čertu s vámi, Huntere. K ničemu vás nepotřebuju.

Jenomže Elyssa Huntera potřebovala, a dobře si to uvědomovala.

Stejně jako si to uvědomoval on.

„Uděláte to pro mě,“ prohlásila rozhodným tónem Elyssa, „a potom nasednete na svého koně a zmizíte z mého ranče.“

„Proti tomu nemám sebemenší námitky. Mám na práci mnohem lepší věci než houfovat rozmazlené slečince její dobytek.“

„Doufám, že s muži dokážete vycházet lépe než se ženami,“ odsekla Elyssa.

Bugle Boy ho šťouchl do ruky takovou silou, že by menšího muže, než byl Hunter, klidně vyhodil do vzduchu.

Hunter jen zlehka zavrávoral.

„Pojďte za mnou,“ řekla Elyssa úsečně. „Váš kůň čeká na vodu a jídlo už dost dlouho.“

Hunter vykročil podél ohrady za Elyssinou voňavou vzdouvající se sukní. Společně s nimi šel na opačné straně dřevěného hrazení i Leopard. Přes děsivou pověst, která ho provázela, se ale vůbec nepokusil zaútočit na Hunterova hřebce. Choval se podobně jako Elyssini psi – pouze zvědavě nasával neznámou vůni cizince a jeho koně.

Ta potvora má alespoň vychování, pomyslel si Hunter. Kéž by totéž mohl říct také o jeho paní. Drzá, až běda.

Hunter kráčel dál a přitom nespouštěl oči z Elyssy. Ta dívka s nevymáchanou pusou se na něj nejprve dívala s obavami a potom s nelíčeným ženským obdivem. A on pak udělal všechno pro to, aby ji proti sobě popudil a vyvolal v ní odpor.

A zdá se, že se mi to daří, pomyslel si Hunter. To poslední, co teď potřebuju, je další Belinda, která by ke mně vášnivě přilnula, rozproudila mi krev v žilách a připravila mě o zdravý rozum.

Přišel jsem si sem pro ty ničemy z klanu Culpepperů, ať živé, anebo mrtvé.

K tomu budu potřebovat veškerý rozum, co mám, jinak skončím pod drnem, dřív než bude po všem.

Ze zamyšlení vytrhlo Huntera až hlasité zaskřípění železných pantů u vchodu do stáje. Elyssa stála před ním a udýchaně tlačila do vrzajících vrat.

Hunterova levice vyletěla do vzduchu a zastavila se těsně vedle její levé tváře. Zatlačil jen jednou. Vrata ještě chvilku kladla odpor, ale nakonec se poslušně otevřela.

„Ty panty by potřebovaly promazat,“ poznamenal Hunter.

Elyssa mu hned neodpověděla, protože se celá chvěla. Hunterova neskrývaná mužnost jí doslova vyrazila dech. Přímo fyzicky cítila jeho obrovskou sílu a žár, který vyzařoval z celého jeho těla, když se k ní zlehka naklonil. Strčil do vrat stáje, jako kdyby nebyly o niž těžší než její hedvábná sukně.

„Kolomaz nám došla, a cestu do osady jsem nechtěla riskovat,“ odpověděla udýchaně Elyssa.

„Tak zkuste trochu toho svého voňavého mýdla. Hodí se i na jiné věci, nejen k tomu, abyste jeho vůní přitahovala pozornost mužů, kolem kterých procházíte.“

Elyssa zostra otočila hlavu.

Hunter stál těsně vedle ní. Dokonce tak blízko, že si všimla třpytivého odrazu měsíčního světla v panenkách jeho temných očí. Chřípí, kterým nasával Elyssinu vůni, se mu neznatelně rozšířilo. Bez dalšího komentáře Hunter zavedl svého koně do stáje a počkal, až Elyssa škrtne zápalkou a rozžehne malou lampu u dveří.

Příjemnou vůni sena a koní v tu chvíli přehlušil ostrý zápach síry a ticho prořízlo zacinkání skleněného cylindru.

„Můžete ho zatím zavést do toho velkého boxu vzadu,“ řekla rozrušeně Elyssa. „V ohradě výběhu na východní straně se uvolnilo několik klád. Až to nechám opravit, klidně ho můžete odvést tam. Pokud ho tady nechcete ustájit natrvalo.“

Došla k truhle s ovsem, nabrala z ní vrchovatou mísu a vrátila se ke koni. S tichým zašustěním ji vysypala na jednu stranu koryta.

Sáhla pro vidle, ale Hunter se bleskově natáhl a uchopil těžkou dřevěnou násadu sám.

„Dejte mi je,“ řekl. „Když vidím, jak se vám sukně při každém kroku vlní kolem kotníků jako had, mám pocit, že byste ty vidle nezapíchla do slámy, ale spíš do mě nebo do sebe.“

„Děkuju,“ odpověděla Elyssa a podvědomě se usmála. „Asi ano.“

Hunter spolkl poznámku, která se mu drala na jazyk. Že dívka s takovým úsměvem jako Elyssa nemá v noci co dělat ve stáji s nějakým cizincem, a už vůbec by se neměla starat o jeho koně.

Hunter to nechápal. Očekával, že Elyssa popojde stranou a počká, než Hunter obstará svého hřebce.

Elyssa však nezůstala jen tak nečinně stát. Pustila se do práce, jako by to pro ni byla úplná samozřejmost.

Svádění ovládá dobře, pomyslel si jízlivě Hunter. Dokonce i Belinda by před ní zbledla.

Zvlášť po takovém úsměvu.

Hunter tiše zaklel a zajel vidlemi do haldy sena pod padacími dveřmi ze seníku v podkroví. Po chvíli bylo koryto plné.

Hunter zavedl svého koně do prostorného boxu a sundal mu sedlo a uzdu. Táhlými a důraznými pohyby kartáče ho vyhřebelcoval.

Byla chladná noc a Elyssa si ovinula hedvábný šál těsněji kolem ramen. Věděla, že by se měla vrátit domů, ale cosi v Hunterových pohybech, jimiž hřebelcoval svého koně, ji přimělo zůstat na místě a tiše se dívat. Jeho úsporné tahy pažemi se vyznačovaly nesmírnou přirozenou elegancí, která ji přitahovala.

A zároveň neklamně svědčily o Hunterově obrovské síle.

Bože, Mickeyho jsem považovala za siláka. Možná je mnohem urostlejší než Hunter, ale rozhodně netuší, jak svou sílu správně používat.

„Než se pustíte do nahánění dobytka a mustangů, budete muset sehnat dohromady několik koní, kteří patří k ranči,“ řekla Elyssa po chvíli zamyšleně.

„Odvykli sedlu.“

„Někteří. Ale na většině nikdo neseděl od té doby, co odsud muži začali odcházet.“

„Teď už se zřejmě někde prohánějí s mustangy.“

Elyssa si povzdechla. „Ano, právě z toho mám strach.“

„Kdy se vaši přátelé rozhodli změnit působiště?“

„Při jarním shánění dobytka.“

„Než jste je ocejchovali?“ zkusil hádat Hunter.

„Jak to víte?“

„Neocejchovaný dobytek se snáz krade.“ Elyssa nespokojeně zabručela.

„Jste si jistá, že tady dělá neplechu právě Ab Culpepper?“ zeptal se Hunter.

„Mac o něm několikrát mluvil.“

Když si Elyssa vzpomněla na Maca, rozladěně stiskla rty do úzké linky. Přestože si s tímto starým mužem, který nenáviděl všechny ženy, nebyla nikdy blízká, patřil k jejímu dětství.

Nejdřív matka. Potom otec. A teď i Mac.

Díky Bohu, že Penny už konečně překonala tu zimnici, která ji poslední dobou sužovala. Nedokázala bych vést ranč sama.

„Ještě někdo další?“ zeptal se Hunter.

„Kdo další?“

„Z Culpepperů.“

„Oh.“ Elyssa se zamračila. „Z toho, co mi řekl Mac, jsem nepoznala, jestli tu už Abner je, nebo zda sem teprve přijede. Jezdí sem a tam, aniž by si ho někdo všiml.“

Amen, pomyslel si zatrpkle Hunter. Vystopovat toho člověka bude pěkná dřina.

„Horace a Gaylord,“ pokračovala Elyssa váhavě. „Mac tvrdil, že tady jsou celou dobu. A další Culpepperové mají dorazit co nevidět. Šušká se, že jsou kdesi na východě ve Skalistých horách.“

Hunterova ústa, osvětlená lucernou, se téměř neznatelně pohnula. Lehce zvednuté koutky by se ale jen stěží daly označit za úsměv.

„Možná,“ řekl Hunter. „A někteří z nich už třeba leží pod zemí v Coloradu.“

Elysse přeběhl mráz po zádech.

„To vy?“ zeptala se.

„Ne. Přijel jsem pozdě, takže jsem nemohl přiložit ruku k dílu. Udělal to za mě muž jménem Whip, společně se svou manželkou.“

Hunter se pousmál a ponořil se do vzpomínek. Zvolnil tempo, kterým hřebelcoval srst svého koně.

„Je to moc krásná žena,“ řekl Hunter. „Má oči jako safíry a nese se tak, že na ní všichni muži mohou oči nechat.“

„Neříkejte,“ poznamenala Elyssa jízlivě. „Z jednoho důvěryhodného zdroje vím, že mužům u žen zdaleka nejde jenom o velké oči a pohupující se boky.“

Hunter přimhouřil oči a zadíval se na Elyssu.

Ona mu jeho pohled vrátila. Netušila, proč ji ta Hunterova pochvalná zmínka o jiné ženě naplnila takovou hořkostí.

Ale bylo to prostě tak.

„A jakou pomoc mi poskytne vojsko?“ zeptal se Hunter a rychle se vrátil k hřebelcování. „Vždyť ti zloději ukradli dobytek, který měl patřit armádě.“

„Právě tohle jsem se snažila vysvětlit tomu neschopnému kapitánovi.“

„Předtím, než se ho Leopard pokusil zadupat do země, nebo až potom?“

Elyssa vzdorovitě stiskla rty. „Potom,“ přiznala váhavě. Hunter zaúpěl. „Tak to je jasné.“

„A co?“

„Že nedokážete držet jazyk za zuby dokonce ani kvůli svému ranči.“

„No dovolte,“ procedila Elyssa skrz zuby. „Právě teď držím jazyk za zuby ze všech sil. A jaké mě to stojí přemáhání! Za chvíli mě budou moct prohlásit za svatou.“

Hunterovi se z hrdla vydralo cosi, co by se dalo označit za tlumené zakašlání nebo dušený smích. Ale protože si právě hladil knírek, nebylo možné to poznat.

„Takže mi vojsko žádnou pomoc neposkytne,“ řekl Hunter po chvíli.

„Ne. Jak mi kapitán blahosklonně vysvětlil, ten dobytek prostě dostanou. Jenom ho koupí od někoho jiného.“

„Správný důstojník a pravý gentleman,“ poznamenal Hunter posměšně.

„V tomhle ohledu se skláním před vaším zkušenějším názorem.“

„To bude asi úplně poprvé.“

Elyssa se kousla do rtu.

„Na kolika kusech dobytka je tedy značka Ladder S?“ zeptal se Hunter.

„Než jsem odjela do Anglie, otec mi tvrdil, že téměř na tisícovce.“

„A na kolika teď?“

Elysse se zachvěla víčka. Stávalo se jí to pokaždé, kdykoliv si uvědomila, jak nebezpečně balancuje na pokraji katastrofy, a při tom pomyšlení se jí sevřel žaludek.

„Nevím,“ odpověděla stroze.

„Zkuste to odhadnout.“

„To nejde.“

„Proč?“ zeptal se Hunter.

„Mac mi to nikdy neřekl.“

„Zkuste to spočítat sama.“

„Už jsem se o to pokoušela,“ odpověděla Elyssa.

„Je to moc namáhavé?“

„Může za to Ab.“

„Cože?“

„Ab mě hned po jarním shánění dobytka přepadl. Od té doby jsem se neodvážila nikam vyjet.“

Hunterovi se stáhl žaludek. Moc dobře věděl, jaké zvrácenosti dokáže Ab páchat na nádherném ženském těle.

„Ublížil vám?“ zeptal se jí.

Elyssu překvapilo, jak obrovská zášť vůči Abovi zazněla z Hunterova hlasu. Ztěžka polkla a potom ještě jednou. Teprve potom si byla jistá, že se jí nezadrhne hlas.

„N… ne,“ zašeptala. „Leopard je rychlý.“

„Stejně jako muly, na kterých jezdí Culpepperové,“ odpověděl Hunter. Opět mluvil neutrálně.

Elyssa dlouze vydechla a Hunter dál hřebelcoval mohutné hýždě svého koně. Chvíli se zdálo, jako kdyby měl každým okamžikem vybuchnout a rozpoutat hotové peklo.

„Ty muly si nedokázaly poradit s překážkami,“ poznamenala Elyssa. „Cože?“

„Skákala jsem s Leopardem přes rokle plné popadaných stromů a kamení a vody. Abova mula mi nestačila.“

Když si Hunter představil, jak Elyssa uhání na koni po členité krajině, srdce se mu nejdříve málem zastavilo, ale potom se rozbušilo jako o závod. Netušil, proč ho tak zasáhlo pomyšlení, že se Elyssa ocitla v nebezpečí. Prostě se to stalo.

„To od vás bylo hodně nerozumné,“ prohlásil Hunter rozhodným tónem. „Váš kůň si klidně mohl zlomit nohu.“

Elyssa nijak neprotestovala. Dokonce i teď se jí při vzpomínce na tu divokou jízdu orosilo čelo.

Ale když si pomyslela, co by se mohlo stát, kdyby Abovi Culpepperovi neujela, celé tělo jí ztuhlo.

„Zatraceně,“ zamumlal Hunter. „Vy snad nemáte ani špetku zdravého rozumu. Vůbec jste neměla vyjíždět ven.“

Hunter obešel svého koně a dal se do hřebelcování druhé půlky jeho těla.

„Někdo ten dobytek spočítat musel,“ namítla Elyssa.

„A co vaši honáci?“

„Zmizeli,“ odpověděla stručně.

„Kolik jich u vás zůstalo?“

„Oh… když jsem je naposledy počítala, byli tři. Záleží na tom, jestli si zachovali svou pověstnou holandskou odvahu,“ dodala Elyssa zatrpkle.

„Jen tři? Na tak velkém ranči je jich zapotřebí nejméně čtyřikrát tolik.“

„Konečně jsme se v něčem shodli,“ poznamenala tiše Elyssa.

Hunter se na ni přes koňský hřbet podíval.

„Říkala jste něco?“ zeptal se s klidnou tváří.

Elyssa si odkašlala a rozhodla se, že škádlit Huntera by sice bylo příjemné, ale nijak zvlášť rozumné.

„Ano, bylo by tu zapotřebí mnohem víc mužů,“ přisvědčila. „Když ještě žili moji rodiče, měli jsme od jara do podzimu přes třicet pomocníků. V zimě jich samozřejmě bylo méně. Záleželo na tom, kolik kusů dobytka jsme si nechávali.“

Hunter chvíli mlčel, ale potom Elyssu probodl pohledem svých temných očí.

„Myslíte, že vám zůstalo tolik peněz, abyste mi mohla najmout sedm ozbrojených mužů?“ zeptal se odměřeně.

Elysse se znovu stáhl žaludek. Pokud se jí podaří doručit armádě všechen dobytek a koně včas, nebude mít o peníze nouzi.

Ale pokud ne, skončí na mizině.

„Můžu si to dovolit,“ odpověděla rozhodně. „Ale budou muset také shánět dobytek.“

Hunter přikývl. Táhlými pohyby přejížděl kartáčem po hřebcově srsti, rostoucí z bohatě prokrvené kůže.

„Takovým mužům, jaké budu potřebovat, určitě nebude vadit nahánění krav,“ řekl Hunter.

„Je tu ale jeden problém.“

„Jenom jeden?“

„Dokud nevyřeším tenhle, ty ostatní musí počkat,“ odpověděla Elyssa. „Poslouchám.“

„To si zaslouží ocenění,“ zamumlala.

Hunter zvedl hlavu.

Elyssa se zhluboka nadechla a spustila.

„Všechny lidi, kteří se tady obvykle ucházeli o práci, už Culpepperové vystrašili natolik, že sem nikdo nechce,“ řekla.

„Slyšel jsem o tom.“

„Dokonce i Turnérovi z Jihu se radši drží v bezpečné vzdálenosti, přestože nám pomáhali při jarním i podzimním shánění dobytka celá léta.“

Hunter přikývl.

„Vy z toho nemáte špatný pocit?“ zeptala se kousavě. Hunter pokrčil rameny.

„Ale jak ty muže dostanete na ranč, když tady Culpepperové neustále hlídkují?“ zajímala se Elyssa.

„Stejně jako jsem to udělal já. Budou muset použít hlavu. Nebo – pokud pojedou ve větší skupině – pušky. Tak či tak, rozhodně sem přijedou.“

„Jste si nějak příliš jistý.“

„Tady v okolí se těžko shání dobře placená práce. Muži, kteří umějí zacházet se zbraní, si za měsíc vydělají víc než honáci dobytka za celou sezonu.“

Elyssa si povzdechla a promnula si ruce. Přestože měla přes ramena přehozený šál, cítila na pokožce chladný noční vzduch. Kéž by teď měla tolik domácí vlny, kolik by si jí zajeden takový hedvábný šál mohla koupit.

Ale nemohla. Na vhodnější oblečení, na nový nátěr domu a na cokoliv jiného, co nebylo bezprostředně důležité pro přežití ranče, teď neměla peníze. Ranč byl totiž to jediné, co jí na celém světě zůstalo.

A velice se bála, že už o něj vlastně přišla.

„Kéž by tu se mnou byl Mac,“ poznamenala Elyssa nešťastně. „Ženy sice nesnášel ještě víc než vy, ale…“

„Takže to byl chytrý člověk.“

„…nikdo neznal ranč tak dokonale jako on,“ pokračovala, aniž se pozastavila nad Hunterovou poznámkou. „Znal tady každý kout, každou rokli, každý potok, věděl, kde a v jakou roční dobu roste dobrá tráva, dokonce i v močálech. Tohle všechno věděl.“

„Ale proti Culpepperům mu ty vědomosti moc k užitku nebyly, že?“

Hunter zvedl svému hřebci jednu nohu, uchopil škrabku a rychlými pohyby mu začal čistit kopyto.

Elyssa váhavě zavrtěla hlavou a zamrkala, aby potlačila slzy, které ji pálily v očích.

„Snažila jsem se ho najít,“ pokračovala ochraptělým, přidušeným hlasem. „Jakmile jsem zaslechla střelbu, popadla jsem brokovnici a vydala se nazdařbůh ven.“

„Nesmíte si to klást za vinu,“ řekl Hunter. „Pravděpodobně bylo po všem, ještě než jste Leoparda osedlala.“

„S tím jsem se vůbec nezdržovala.“

„Co jste to říkala?“

„Se sedlem,“ vysvětlila mu Elyssa. „Ani s uzdou.“

„Děvče, jenom naprostý hlupák by vyjel –“

„Dokonce jsem ani nenašla místo, kde ho zabili,“ pokračovala Elyssa. Huntera vůbec nevnímala. „Hledala jsem ho, dokud se nespustila bouře a nesmyla všechny stopy. Potom jsem se jen tak potloukala, až nastala taková tma, že jsem nerozeznávala stromy od kamenů.“

„Vy jste vážně ztřeštěná! Co kdyby vás Culpepperové chytili?“

„Bála jsem se, že Mac leží někde v bouřce, možná umírá,“ odpověděla Elyssa rozrušeně. „Nemohla jsem se k němu jen tak otočit zády a nechat ho venku v tom studeném dešti.“

„Kdyby vás Culpepperové unesli, nepomohla byste mu už vůbec. Ale na to jste zřejmě vůbec nepomyslela, že? Chtěla jste se prohánět v bouřce jako hrdinka z nějakého laciného románu.“

Koutky Elyssiných úst poklesly. Zadívala se na Huntera, který mezitím začal čistit další kopyto svého koně.

„Tak to se vám bude Penny líbit,“ poznamenala suše. „Řekla mi totéž, a ještě mnohem víc.“

„Kdo je Penny?“ zeptal se Hunter, přestože to už věděl.

Ale od člověka, který sem přijel teprve nedávno, se taková otázka očekávala.

Hunter chtěl, aby si Elyssa i nadále myslela, že je jen dalším tulákem se zbraní, který si hledá práci. Kdyby zjistila, že mu záleží jenom na dopadení Culpepperů a je mu úplně jedno, co se stane s rančem Ladder S, vyhodila by ho ještě dřív, než se u ní pustí do práce.

A on by se pak třeba nedostal ke Culpepperům ani na dostřel.

Během posledních dvou let Hunter totiž zjistil, že si Culpepperové nechávají krýt záda několika muži. Existoval pouze jediný způsob, jak se k nim přiblížit – splynout s okolní krajinou.

A nový předák na ranči Ladder S bude doslova neviditelný.

„Penelope Millerová je pro mě něco jako teta,“ vysvětlila mu Elyssa, „Stejně jako byl Mac můj strýc. A také Bill.“

„Něco jako?“

„Řekla bych, že Penny byla mladší společnicí mé matky. Vařila, šila a uklízela, zkrátka na sebe vzala úkoly hospodyně, ale my ji odjakživa považovali za členku rodiny.“

Hunter se na Elyssu ohlédl přes rameno. Šál, který měla pevně ovinutý kolem ramen, připomínal brnění.

Ženy by za krásné věci dokázaly zaprodat duši, pomyslel si Hunter a vzpomněl si na Belindu.

A když pěkné šaty nedostanou, dovedou se pořádně nasupit.

Hunter položil kopyto svého koně na zem a zvedl další. Pak si vzal škrabku a z kopyta začala odlétávat udusaná hlína.

„Penny je pro mě přítelkyní, vlastně skoro starší sestrou,“ řekla Elyssa. „Mac také. Nebyli jsme pokrevní příbuzní, ale dlouho se přátelil s mým otcem. Stejně jako Bill. Bez Maca by z ranče už dávno zůstaly jen trosky.“

Hunter ji sotva vnímal. Stále přemýšlel o Belindě. Když mu to došlo, rozčílil se.

Žít v minulosti není k ničemu, napomenul se. Mrtví se už nevrátí.

Ale díky tomu možná podruhé neudělám tutéž chybu. Elyssa je úplně stejná jako Belinda. Malá svůdná koketa.

Na to nikdy nesmím zapomenout, ať mě její vůně a pohupující se boky dokážou uhranout sebevíc. „Bill,“ poznamenal Hunter a znovu se zaměřil na to, o čem spolu mluvili. „Nemluvíte náhodou o poustevníku Billovi?“

„Někteří lidé mu tak říkají.“

„Ale vy ne.“

„Ne,“ odpověděla Elyssa. „Je to skvělý člověk, i když…“

Hunter zaslechl v Elyssině hlase něžný podtón. Zajímalo by ho, co ji s Billem spojovalo a jak si byli blízcí.

I když věděl, že mu do toho nic není, najednou ho ovládla zvědavost.

„I když co?“ dožadoval se vysvětlení.

Elyssa zaváhala. Přitáhla si šál těsněji ke krku.

„Každý muž má své slabiny,“ řekla nakonec.

Zvlášť pokud se kolem něj pohybují děvčata s velkýma očima, pomyslel si Hunter trpce. Spousta mužů už podlehla vábení pohupujících se ženských boků a draze za to zaplatila.

„A máte na ranči ještě nějaký jiný problém než Culpeppery?“ zeptal se Hunter. „Sucho, špinavou vodu nebo nedostatek píce pro dobytek na zimu?“

Elyssa znovu zaváhala.

Byly to jen maličkosti, které ji nijak neohrožovaly, ale ztrpčovaly jí život. Na jednom z vozů se zlomila náprava a sláma, kterou na něm vezli, se rozletěla ve větru. Žací stroj byl tak tupý, že víc zeleně zničili, než pokosili. Mrtvá kráva v malé strouze House Creek, kvůli které se museli vláčet pro vodu až do dalšího potoka Cave Creek, dokud se zdejší voda nepročistí.

To všechno je jenom smůla, pomyslela si Elyssa. Kdyby sis na to Hunterovi postěžovala, myslel by si, že má před sebou malou, ufňukanou a rozmazlenou holku.

„Ne,“ odpověděla rozhodně. „Žádné další problémy nemáme. Přišli jsme o tolik dobytka, že s přezimováním toho zbytku samozřejmě až splníme povinnosti vůči vojsku to nebude nijak těžké.“

„Kolik kusů má odebrat vojsko?“

„Nejméně tři stovky. Jsme široko daleko jediný zdroj dobytka.“

„A kolik kusů máte na chov?“ zeptal se Hunter.

„To nevím.“

„Zkuste to odhadnout.“

„Ani ne dvě stovky.“

Při pohledu na Elyssu Huntera napadlo, jestli si ta dívka vůbec uvědomuje, jak blízko propasti se ranč nachází.

„Pokud budete muset prodat místo býků krávy, abyste splnila smlouvu s armádou,“ řekl, „ocitnete se mezi dvěma mlýnskými kameny. Nebudete moct rozšířit stádo. Můžete si dovolit koupit další krávy na chov?“

„Pokud nesplním smlouvu, nezůstane mi ani tolik peněz, abych mohla pro sebe a pro Penny pořídit nějaké zásoby na zimu,“ přiznala Elyssa.

Hunter se zamračil a pustil se do čištění dalšího kopyta. Nedostatek chovných kusů přivede Ladder S do záhuby stejně jistě, i když možná o trochu pomaleji než útoky klanu Culpepperů.

Ale to už. není moje starost, napomenul se rozhodně Hunter. Přišel jsem si pro Culpeppery. Nejsem tady, abych organizoval život nějaké malé holce s nevymáchanou pusou. Na to ať si najde nějakého hezkého naivního hlupáka.

Hunter pustil kopyto a poplácal koně po zadku, aby mu dal najevo, že je s ním hotový. Bugle Boy na okamžik zvedl hlavu od koryta, odfrkl si a znovu ponořil čumák do ovsa. Hunter se podíval do vědra visícího na stěně a zjistil, že voda je čistá. Potom se otočil zpátky k Elysse.

„Takže vám dělají potíže jenom Culpepperové.“

„Jenom?“ vyhrkla pohoršené Elyssa. „Jestli něco takového dokážete vypustit z pusy, pak je neznáte. Jsou to ti nejhorší surovci a bandité, jací se s koncem války utrhli ze řetězu.“

„To jsem slyšel.“

Hunter vytáhl závlačku na dveřích boxu pro koně, a aniž se na Elyssu podíval, naznačil jí, aby vyšla ven.

Přestože by se do širokého východu klidně vešli tři muži vedle sebe, Elyssa na chvíli zaváhala. Připadalo jí, že Hunterova postava vyplňuje úplně celý prostor mezi veřejemi. Aby se dostala ven, musela by se protáhnout těsně kolem něj.

Při tom pomyšlení se jí divoce rozbušilo srdce.

Naplánoval si to tak? zeptala se v duchu.

Hunter čekal. Bylo na něm vidět, že mu začíná docházet trpělivost.

Nebuď hloupá, napomenula se Elyssa. Hunter ti dal jasně na srozuměnou, že se mu líbíš ještě mnohem míň než těm lordům v Anglii. Ti aspoň okatě dávali najevo, že se pídí po milence.

A Hunter si koleduje o to, aby mu někdo vyťal políček do té jeho neoholené tváře.

Elyssa zvedla hlavu, jednou rukou si přidržela hedvábný šál a druhou svoji tenkou sukni a vyběhla ven.

Vtom se ozval hlasitý zvuk párající se látky. Sukně se jí zachytila o hřebík.

3

Elyssa sebou škubla, zastavila se a podvědomě rozpřáhla paže, aby udržela rovnováhu. Začala jimi mávat ve vzduchu, ale měla co dělat, aby neupadla. Přitom jí šál sklouzl z ramenou.

Náhle se před ní objevila ruka v černé kůži, uchopila barevné hedvábí a zachránila ho před pádem na podlahu stáje posetou senem. Druhou ruku Hunter ovinul Elysse kolem těla těsně nad pasem.

Zvedl ji do vzduchu a Elyssa polekaně vyjekla a zatřepala nohama.

„Zůstaňte v klidu, jinak vám ta sukně spadne,“ řekl Hunter zostra. „Nebo vám šlo právě o tohle?“

Elyssa znovu zaúpěla.

Ucítila pod levým ňadrem Hunterovu pravou ruku bez rukavice a na okamžik se jí zatočila hlava. Přes tenkou spodní košili a hedvábné šaty cítila jeho horké prsty. Srdce se jí rozbušilo tak rychle, že jí málem vyskočilo z hrudi. Zalapala po dechu, ale nedostávalo se jí vzduchu.

„Vydržte,“ řekl Hunter a ustoupil o krok vzad.

Hunterova paže se posunula o kousek výš.

Elyssa úplně zapomněla, že nemůže dýchat, a pevně se Huntera chytila. Ňadra měla opřená o jeho pevné předloktí. Hunter se sklonil, aniž Elyssu pustil z objetí, a uvolnil jí hedvábné šaty z hřebíku.

Elyssa měla pocit, jako kdyby ji svou horkou pokožkou cejchoval.

„Můžete se mě pustit,“ ozval se vedle jejího ucha hluboký hlas. „Už jste volná.“

Jenomže Elyssa volná nebyla. Hunterovy dlouhé prsty ji držely kolem žeber a dotýkaly se křivky jejího ňadra, takže se vůbec nemohla pohnout. Srdce jí tlouklo tak hlasitě, že se bála, aby ho Hunter neslyšel.

Potom si uvědomila, že ho ani nemusí slyšet. Určitě ho cítí na dlani, kterou ji svíral.

Elyssa pootočila hlavu, ohlédla se přes rameno a pokusila se dohlédnout až do Hunterových očí. Bylo to těžké, protože oční víčka měl téměř zavřená.

Vycítila však, že se jí dívá na ňadra, jejichž tíhu cítil na své paži.

Celým tělem jí projíždělo zvláštní brnění, jako kdyby nahá vešla do jezírka s teplou vodou. Náhle cítila, jak jí tvrdnou bradavky, a na hedvábné látce jejích šatů se objevily dva vysoké hrbolky.

Hunter vzrušeně zalapal po dechu.

Elyssa se k němu ještě víc pootočila. Vzdorovala jeho silnému sevření a snažila se mu podívat do očí. Když zjistila, že se mu třpytí zrak, celým tělem jí projela náhlá slabost. Prohnula se jako luk a namáhavě se nadechla.

Hunterův úd, který se tiskl k jejímu stehnu, byl tvrdý jako kámen. Takovou věc dokázala poznat, i když byla ještě panna.

„Huntere?“ zašeptala rozechvěle.

„Postavte se, nebo vás pustím na zem.“

Pohrdání, které zaznívalo z Hunterova hlasu, na ni zapůsobilo jako ledová sprcha.

„Já jsem nechtěla…,“ začala, ale okamžitě se jí zlomil hlas. „Nemusel jste…“

„Postavte se.“

Elyssa rychle došlápla na zem, ale zjistila, že se jí stále chvějí kolena. Vykročila kupředu, ovšem hned nato klopýtla. Chvatně se zachytila nejbližšího pevného bodu, který měla po ruce, aby se nezhroutila na zem.

A byl to samozřejmě Hunter. Když Elyssa zaslechla slovo, které při tom zašeptal pod vousy, polekaně sebou trhla.

„Co to má sakra znamenat?“ ozval se náhle ze tmy za boxem rázný mužský hlas.

Hunter zvedl oči. Uličkou mezi boxy se k nim blížil urostlý mladík. U pasu měl revolver a v ruce stočené laso.

To laso Huntera vylekalo stejně jako mladíkův revolver. Moc dobře věděl, jakou škodu dokáže v uzavřeném prostoru napáchat laso, které někdo použije jako zbraň.

Bez dlouhého rozmýšlení Hunter poodešel od Elyssy, aby měl dost místa k boji.

Brunátná rozezlená tvář druhého muže totiž naznačovala, že možná dojde i na rány.

„Kdo…, oh, to jste vy, Mickey,“ řekla Elyssa a odvrátila od mladíka oči.

Opatrně zatřepala sukní, aby se přesvědčila, že se už uvolnila z hřebíku, a vykročila kupředu. Kolena se jí už nepodlamovala.

Tiše vydechla úlevou.

„Potřeboval jste něco?“ zeptala se Elyssa mladíka.

Když se nedočkala odpovědi, zvedla oči. Mickey neskrývaně pozoroval její ňadra.

Jakmile si to Elyssa uvědomila, zastyděla se a zároveň v ní vzplál hněv.

Tváře jí zrudly. Vytrhla Hunterovi šálu, kterou měl přehozenou přes předloktí, a rychlými, trhanými pohyby si ji ovinula kolem ramen, aby zakryla svůj dekolt před upřeným pohledem Mickeyho bleděmodrých očí.

Potom jí došlo, že když ji před chvílí hladově pozoroval Hunter, vůbec jí to nevadilo.

Ruce se jí tak chvěly, že jí šál zase málem sklouzl z ramenou.

„Na to můžete vsadit ta svoje kůzlátka,“ prohlásil Mickey neomaleně. „Chci vědět, proč se tady ve stáji muchlujete s nějakým přivandrovalcem!“

„To jste přehnal,“ odpověděla Elyssa chladně.

„No jasně!“

Elyssa si Mickeyho nevšímala a svázala oba konce šálu do uzlu.

Mladíkova paže náhle vystřelila do vzduchu a jeho silné prsty sevřely Elyssino předloktí s takovou silou, že dívka bolestí vykřikla. Naklonil se k ní tak blízko, že se jejich tváře málem dotýkaly.

„Ta vaše nafoukanost mě už nebaví,“ zavrčel. „Procházíte se tu, házíte po mně očima a lákáte mě k sobě svými svůdnými boky, a teď se tu šmajchlujete s nějakým ubohým pobudou.“

Z Mickeyho dechu byl tak silně cítit alkohol, že se Elysse obrátil žaludek. Ten zápach nenáviděla od chvíle, kdy sem přijela a našla tu Billa, jak se propíjí k předčasné smrti.

„Pusťte mě,“ vyhrkla Elyssa rázným tónem.

„Ne, dokud nebude po mém a nebude se mi chtít. Už byste si měla zapamatovat, kdo je tu šéf.“

„Já,“ vložil se do hovoru Hunter a položil Mickeymu levou ruku na rameno. Mohlo to být přátelské gesto jednoho muže vůči druhému.

Jenomže nebylo.

„Jsem Hunter, nový předák na ranči Ladder S.“

Přestože mluvil lehkým, nenuceným tónem, Hunterův stisk byl tvrdý jako kámen. Jeho pevné prsty, ukryté v kožené jezdecké rukavici, se přitom zkoumavě zaryly do mladíkova ramene. Nakonec se napjaly a stiskly Mickeyho nervy a šlachy až na kost.Mickey pustil Elyssu, protože mu ruka úplně ochabla.

Elyssa od něj bleskurychle odskočila a roztřesenými prsty si začala mnout pohmožděné svaly.

„Kdo jste, chlapče?“ zeptal se Hunter a stiskl jeho rameno ještě pevněji.

„Mickey,“ odpověděl mladík a zalapal po dechu. „Mickey Barber.“

Hunter povolil sevření ruky na mladíkově rameni. Nebezpečí přestřelky bylo prozatím zažehnáno. Ve zmrtvělé ruce by Mickey zbraň rozhodně neudržel.

„Dobrá, Mickey Barbere,“ zavrčel Hunter. „Tu práci jsem dostal já, a ne vy, a to z jednoho prostého důvodu. Vám totiž ještě nedošlo, že ani u takové kokety, jako je slečna Suttonová, nemáte nejmenší šanci.“

Elyssa vykročila k Hunterovi tak rychle, že málem zakopla.

„Některá děvčata,“ pokračoval Hunter věcně, „ani netuší, že jsou naživu, dokud se do nich nezamiluje nějaký hlupák.“

„Nejsem žádná koketa,“ procedila Elyssa skrz zaťaté zuby. „A ani žádné děvče. Jsem majitelka a šéfová celého ranče.“

Hunterovy temně šedé oči se na Elyssu zkoumavě zadívaly. Přestože nepromluvil ani slovo, Elyssa vycítila, že si v duchu představuje, jak se mu ňadry opírala o paži, jak v dlani cítil tlukot jejího srdce a jak se mu bokem otírala o jeho vztyčený úd.

Tváře jí zrudly hněvem, studem a vášní a hrdlo se jí sevřelo. Nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo.

Hunter se od ní beze slova otočil, jako kdyby vůbec neexistovala.

„A,“ pokračoval Hunter výhružně, „vy vůbec nevypadáte jako hlupák. Vypadáte jako statný mladík, který dře od úsvitu do soumraku, aby si zasloužil svou mzdu.“

Elyssa čekala, že Mickey popustí uzdu své hrubé povaze a oboří se na Huntera. K jejímu překvapení však mladík trochu zasmušile přikývl.

„Myslel jsem si to,“ řekl Hunter spokojeně. „Máte pěkné laso. Můžu se na něj podívat?“

Než stačil Mickey zareagovat, lano se už pohupovalo v Hunterově levé ruce.

„Spletené z kůže, žádné konopí,“ poznamenal Hunter obdivné. „La reata. Takové laso dokáže ovládat jenom skutečně dobrý caballero.“

„Patřilo jednomu Mexikánovi, co se tady sháněl po práci.“

„Určitě umí skvěle nahánět dobytek.“

Mickey pokrčil rameny a pak sebou škubl, jak mu pravým ramenem projela prudká bodavá bolest.

„Poslal jsem ho pryč,“ odpověděl Mickey. „Nepotřebujeme na ranči nějaké pojídače chilli.“

„Cože?“ zeptala se překvapeně Elyssa.

„Kdy sem přišel?“

Mladíkovy bleděmodré oči sjely z Elyssiných rtů k šálu zahalujícímu její ňadra. Díval se na ni jako vlastník, který si obhlíží svůj majetek. Mnoho z jejích ňader však pod tenkým hedvábím neviděl.

Elyssa měla pocit, jako kdyby ji svým nestoudným pohledem svlékal.

„Včera,“ odpověděl Mickey.

„Proč jste ho neposlal za mnou, abych si s ním promluvila?“ zeptala se Elyssa naléhavým tónem.

„Nechtěl jsem vaší pěkné hlavičce přidělávat starosti, slečno Elysso. Zvlášť kvůli nějakému Mexikánovi.“

„Pane Barbere, nemáte v hlavě ani špetku rozumu a taktu,“ prohlásila Elyssa. „Dala jsem vám jasné pokyny: pokud někdo umí jezdit na koni, zacházet s lasem a střílet, beru ho.“

„Ale vždyť to byl –“

„Mexikán,“ dokončila za něj větu Elyssa. „Někteří z mých nejlepších honáků jsou z Mexika. Nebo byli, dokud na nás nedolehly těžké časy.“

„Jsou to zbabělci,“ utrousil Mickey.

„Nedělejte ze sebe hloupějšího, než jste,“ řekla Elyssa netrpělivě. „Ti muži musí chránit své ženy a děti. Nemohla jsem si je vzít na svědomí. Kladla jsem jim na srdce, aby si našli práci na bezpečnějším ranči.“

Střelila po Mickeym znechuceným pohledem a otočila se k Hunterovi.

„Huntere, až budete někoho najímat, zajímejte se jen o to, jak dobře ovládá koně, laso a pušku. Je vám to jasné?“

Koutky Hunterových úst se lehce zacukaly. Možná to byla předehra k úsměvu.

Nebo už s Elyssou ztrácel trpělivost.

„Jistě, slečno,“ zavrčel. „Až na jednu drobnost.“

„Jakou?“ chtěla hned vědět Elyssa.

„Kořalka. Nemíním najmout nikoho, z koho bude cítit alkohol. A po celou dobu, kdy tady budu dělat předáka, kořalku nepustím ani do srubu. Opilci často platí za své choutky životem a stahují s sebou i spoustu jinak schopných mužů.“

Elyssa se chápavě podívala na Mickeyho.

„Ano,“ odpověděla jasně. „S tím souhlasím.“

„Jestli začnete s tímhle, tak vám tady do západu slunce nikdo nezůstane,“ poznamenal Mickey bojovně.

„Jeden muž ano,“ řekla Elyssa. „Jmenuje se Hunter.“

„Jak jsem říkal,“ zamumlal Hunter a probodl Mickeyho pohledem, „nemusíte si kvůli nějaké koketě hned vyskakovat. S věkem vám to bude jasnější, chlapče.“

Elyssa stiskla rty.

Mickey se zatvářil rozmrzele. „Ale předákem na ranči jsem já.“

„Teď už ne,“ řekl Hunter shovívavě.

„Nikdy!“ vykřikla Elyssa. „Neprosila jsem se vás o to, Mickey. Nelíbilo se mi, jak se chováte k…“

„K těm pojídačům chilli papriček,“ utrousil Mickey. „Měl jsem je vyhnat už dávno.“

Teprve teď Elyssa pochopila, co se jejím nejlepším honákům doopravdy stalo.

„Máte pad…“

„Máte štěstí, že nám tady zůstali už jenom tři honáci,“ skočil Hunter Elysse do řeči. „Takže vám dám šanci, abyste to slečně Suttonové vynahradil. Pracujte za dva, vylijte všechnu kořalku do latríny a můžete tady zůstat. Je vám to jasné?“

Mickey se už nadechoval k nějaké ostré odpovědi, ale jediný pohled do Hunterových očí mu stačil, aby raději zůstal zticha.

„Prohledám celý srub skrz naskrz,“ řekl Hunter. „A jestli v něm najdu nějakou kořalku, neudržím se, a vy odsud odkráčíte bez jediného centu.“

Mickey zaraženě přikývl.

„Teď jděte do srubu a dejte se trochu dohromady,“ řekl Hunter. „A povězte zbývajícím honákům, že si s nimi zítra ráno promluvím.“

Mickey střelil po Elysse nenávistným pohledem. Potom se otočil a vyšel uličkou ze stáje.

Když se ocitl mimo doslech a Elyssa už neslyšela jeho kroky, otočila se k Hunterovi.

„Bylo by mi úplně jedno, kdyby byl Mickey poslední honák odsud až k Velkému solnému jezeru,“ prohlásila rozhodně. „Nemíním připustit, aby se povyšoval nad někoho menšího, slabšího, příjemnějšího nebo s jinou barvou kůže. Kdybych věděla, co Shortymu, Gomezovi a Raulovi prováděl, okamžitě bych…“

„Ho zabila,“ dokončil za ni Hunter suše větu. „Uměli to ti muži s puškou?“

„Ne.“

„Ale Mickey ano.“

Elyssina tvář se zkřivila hrůzou.

„Jak to víte?“ zeptala se.

„Vojáci v táboře si o tom povídali. Tvrdili, že váš mladý milenec rychle vytahuje revolver z pouzdra a ještě rychleji střílí.“

„Mickey? Můj milenec? To nikdy!“

„V Camp Hallecku se tvrdí něco jiného.“

„Takové drby mě nezajímají.“

„Každá koketa si o podobné řeči přímo koleduje.“

Elyssa se zhluboka nadechla, aby zkrotila svůj hněv. Když znovu promluvila, z jejího klidného hlasu čišel chlad. Naučila se ho úspěšně používat při rozhovorech se svými anglickými příbuznými.

„Pokud jde o mě, věřte si, čemu chcete,“ řekla sebejistě. „Ale už nikdy mě nebudete urážet před ostatními.“

„Jinak mě vyhodíte?“ zeptal se Hunter posměšně. „Přesně tak.“

Hunter přimhouřil tmavé oči. Dovedl skvěle posoudit charakter každého muže. Právě díky této schopnosti byl tak dobrým důstojníkem. Kdyby byla Elyssa mužem, Hunter by poznal, že myslí vážně každé své slovo.

Ale v ženské povaze se Hunter příliš nevyznal. Dokázal to už tím, že se oženil s Belindou.

„Chcete snad přijít o ranč jenom proto, že nosíte nos příliš vysoko?“ zeptal se Hunter.

„Máte o sobě mnohem lepší mínění než já. Nejsem si tak úplně jistá, jestli je ve vašich silách zachránit ranč.“

„Nějak se dohodneme, Divoško.“

„Tahle přezdívka se mi nelíbí.“

„Zkusím si to zapamatovat.“

„Ale i tak ji budete používat,“ řekla Elyssa.

„Zřejmě ano. Vyhodíte mě kvůli tomu?“

„Ne.“

Hunter znovu překvapeně přimhouřil oči.

„Zmínil jste se o nějaké dohodě,“ řekla Elyssa.

„Na čem jste se chtěl dohodnout?“

„Já seženu váš dobytek a koně. Vy přestanete koketovat s muži. Ubíjíte tím morálku.“

„Nikdy jsem neflirtovala ani s Mickeym, ani s žádným jiným honákem.“

„Mickey si zřejmě myslí něco jiného.“

„Mickey vůbec nemyslí.“

Hunter netrpělivě zaúpěl. „Muži nikdy nepřemýšlejí, když se jim vaří krev v žilách. Zeny si to moc dobře uvědomují a využívají to proti nim.“

„Jste vůči ženám pěkně zatrpklý.“

„Hodnotím něžné pohlaví střízlivě.“

„Stejně jako já muže i jejich nespravedlivé názory na opačné pohlaví.“

„Jaké názory?“

„Když muž touží po ženě, která ho nechce, může za to ona. Když žena touží po muži, který o ni nestojí, může za to ona. Když si muž vezme špatnou manželku, může za to ona. Když si žena vezme špatného manžela, může za to ona. Když muž zbije ženu, může za to ona. Když žena…“

Hunter zvedl ruce.

„Dobře, vzdávám se,“ řekl s potlačovaným úsměvem. „O tom pochybuji.“

Náznak úsměvu však z Hunterovy tváře hned nato zmizel, jako by se tam nikdy neobjevil.

„Máte pravdu, Divoško. Žádnému děvčeti se už nikdy nepoddám. Nikdy. Přišlo by mě to draho.“

Elysse neušel pohrdavý tón, který čišel z Hunterova hlasu. Polekaně sebou trhla.

„Nejsem žádné děvče a nikdy jsem po vás nechtěla, abyste se mi….,“ začala.

„Takže jestli tady chcete pohupovat svými svůdnými boky v naději, že se za vámi připlazím, doufáte marně,“ skočil jí do řeči. „Děláte si plané naděje. Pokud se ještě někdy ožením, pak to bude pouze se zralou ženou. S žádnou malou rozmazlenou holkou, která ani pořádně neví, co chce.“

Elysse se při Hunterových slovech zatočila hlava.

Pokud se ještě někdy ožením. Ožením. Ještě někdy.

„Vy jste ženatý?“ zeptala se ohromeně.

„Už ne. Žena mi zemřela.“

„Ve válce?“

„Kvůli ní.“

Elyssa otevřela ústa a chystala se Huntera zeptat, jestli má nějaké děti. Potom si ale všimla pochmurného výrazu v jeho očích, takže se rozhodla, že je načase vrátit se k původnímu tématu.

„Byla bych raději, kdybychom mohli Mickeymu zaplatit a zbavit se ho,“ pokračovala Elyssa.

„Tak s ním přestaňte koketovat. Přejde ho to.“

„Jenomže já v něm nikdy žádnou naději nevzbuzovala, takže pochybuji, že ho to ‚přejde‘.“

Ani Hunter si tím nebyl jistý, ale netušil, proč by to měl probírat právě s Elyssou. S podobnými mladíky, jako je Mickey, se setkal už během války. Byli nespoutaní a odhodlaní překonávat překážky za jakoukoliv cenu. Pokud se však nechali ovládat, byli ve válce užiteční.

A ranč Ladder S měl před sebou pěkně těžkou bitvu.

„Pokud se Mickey nevzpamatuje, vyhodím ho,“ oznámil jí Hunter. „Do té doby ale potřebujeme každého člověka.“

Elyssa si podvědomě začala přejíždět rukou paži, za niž ji Mickey předtím chytil.

„Jestli se mě ještě jednou dotkne,“ řekla, „nebudu čekat, až ho vyrazíte. Zbavím se ho sama.“

Hunter zaletěl pohledem k její paži.

„Přestaňte ho popichovat a on už vás takhle nikdy nechytí,“ řekl Hunter nesmlouvavě.

Elyssu zaplavil pocit, že už nedokáže udržet svůj hněv na uzdě. Přitom ji mimoděk napadlo, čím je Hunter tak zvláštní, že se mu podařilo dostat se jí tak rychle pod kůži.

„Jděte k čertu, Huntere,“ vyhrkla. „Cože?“ zeptal se překvapeně. „Jděte. K. Čertu.“

Každou slabiku vyslovila chladně, jasně a důrazně.

„Kdybyste byla muž…“ začal Hunter.

„Díky Bohu, že nejsem muž,“ skočila mu rázně do řeči Elyssa. „Už mě nebaví neustále nést zodpovědnost za každý nesmysl, který provedou.“

„Holčičko, koledujete si o to, abych něco provedl s tou vaší prostořekou pusou.“

„Jestli to uděláte, radši se ke mně už nikdy neotáčejte zády.“

Hunter střelil po Elysse ledově chladným, ostražitým pohledem. Pochopil, že dívka to myslí smrtelně vážně.

Belinda by teď už popotahovala, dupala nohou a uraženě se durdila. Pak by se několik hodin mračila. Možná dokonce celé dny.

Bože, muži mají s ženami pěkný kříž.

Copak asi Elyssa dělá, když se přestane ovládat? Ječí a nadává jako stará fúrie?

„Trochu se čertíme, že?“ zeptal se a rty se mu téměř zvlnily do zvědavého úsměvu.

Podobný úsměv Elyssa vídala ve tvářích svých anglických příbuzných, když si mysleli, že ji zahnali do kouta. Podobný úsměv dokázal uklidnit její nezvladatelný temperament jako nic jiného.

„My?“ zeptala se s předstíranou shovívavostí. „Ale ne. Já jsem úplně klidná. Děkuji za optání. O tom, co od vás jako od nového předáka budu chtít, si můžeme promluvit zítra u snídaně. Možná se už nebudete tolik, ehm, čertit.“

S těmi slovy si Elyssa nadzvedla sukni z podlahy poseté slámou a vydala se pryč.

Hunter ji sledoval upřeným pohledem. S každým jejím krokem mu krev v žilách vřela víc a víc. Přesvědčoval se, že se na ni zlobí.

Ztuhlé tělo však Hunterovi prozradilo, že si to jen namlouvá.

Hebké, tenoučké a přiléhavé sukně by se měly zakázat, pomyslel si Hunter. A stejně tak děvčata s pohupujícími se boky, s jasně modrýma očima a s vlasy zlatými jako obilí připravené ke sklizni.

Kdybych měl dost rozumu, okamžitě bych odsud pádil, až by se za mnou prášilo.

Ale neudělám to. Když tady zůstanu, s konečnou platností se zbavím těch vrahounů Culpepperů.

Pokud mě to děvče ještě předtím nevyhodí.

Při pouhém pomyšlení na tuto možnost se Hunter zamračil. Kdyby Elyssu napadlo ho propustit, neměl by už vůbec žádnou záminku, aby se mohl zdržovat v blízkém okolí ranče. Musí se pokusit utvrdit ji v přesvědčení, že má na srdci pouze její dobytek a všichni Culpepperové jsou mu úplně ukradení.

Zatraceně! Radši bych měl jít za ní a pokusit se nějak si to u ní vyžehlit.

Než však zamkl dveře boxu, sfoukl lucernu a vyběhl ven, Elyssa už byla pryč.

„Elysso?“ zavolal Hunter co nejtišeji.

Odpovědělo mu jenom hrobové ticho.

Pak si všiml mihotavého světla ve dveřích domu, které se na kratičkou chvilku otevřely. Potom se zavřely a jejich nesmlouvavé přibouchnutí se nočním vzduchem doneslo až ke stáji.

Jakékoliv udobřování bude muset počkat do rána.

4

Elyssa se vzbudila dlouho před úsvitem. Odešla do kuchyně a pustila se do odměřování mouky na chleba. Pod zástěrou z pytlů na mouku měla svůj další kousek ze šatníku anglické venkovské šlechtičny.

Šaty byly ušité ze smaragdově zeleného hedvábí a jejich hluboký výstřih lemovaly irské krajky. Stejné luxusní nadýchané krajky jí dříve splývaly i z každého zápěstí, ale Elyssa je odpárala hned poté, co se jí hned napoprvé vzňaly od ohně v kuchyni. Nechybělo mnoho a shořely jí celé šaty a s nimi i ona sama.

Elyssa si tiše pobrukovala valčíkovou melodii a přitom odsypávala a odměřovala suroviny. Všechny její rytmické pohyby se vyznačovaly nesmírnou lehkostí, takže vypadala, jako kdyby tančila. S každým zhoupnutím boků se jí rozvířila a zase zplihla široká, bohatě nabíraná sukně šatů s červenými hedvábnými květy. Pod ní lehce prosvítala šarlatová spodnička.

Její angličtí příbuzní by se určitě podivili, že místo obvyklé krinolíny má pouze nabíranou sukni a jednoduchou spodničku. S krinolínou to bylo podobné jako s krajkami na rukávech – při práci jí tu bohatá, vyztužená sukně překážela.

Mým nafoukaným anglickým příbuzným se na mě vlastně nelíbilo vůbec nic, vzpomněla si roztrpčeně Elyssa.

Mary Elizabeth málem omdlela, když mě zahlédla mezi bylinkovými záhony.

Její sestřenice zavřeštěla, když našla Elyssu, jak místo květin sbírá bylinky a sodoma gomora! dokonce jimi chtěla okořenit chléb, který měla v úmyslu upéct.

Kdyby mě našli s nějakým podkoním nahou v seníku, určitě by se kvůli tomu nestrhl takový povyk.

Náhle zaslechla z ložnice v dolním patře hned vedle kuchyně nějaký lomoz, takže zvedla oči. O chvíli později už vběhla do místnosti Penny. Kostkované bavlněné šaty už poněkud vybělil zub času, ale jinak byly bez poskvrnky, podobně jako úplně celá Penny.

Penny se rychle natáhla pro zástěru a uvázala si ji kolem pasu.

„Promiň, zaspala jsem,“ řekla.

„To nevadí. Vím, že ti poslední dobou nebylo nejlíp. Uvařila bys prosím kávu? Nikdy se mi do ní nepodaří dát tolik zrnek, aby chutnala jako pravá káva z Missouri.“

Penny s úsměvem natáhla ruku pro plechovku s kávovými zrny. Hrst jich nasypala do kávomlýnku a otočila klikou. Kuchyň rázem zaplnil drsný, ale zároveň příjemný zvuk drtících se zrn.

V zadní části sporáku se jako obvykle vařily v hrnci fazole, které byly základním pokrmem všech honáků. Ladder S jim však tradičně poskytoval lepší stravu než ostatní ranče, a tak na pánvi syčela i smažená slanina, v hrnci se dusilo sušené ovoce a v troubě se pekly čerstvé sušenky a chléb.

Protože se Elyssa starala o kuchyň a zahradu s bylinkami tak pečlivě, že by jí to mohlo závidět i leckteré šlechtické sídlo, bylo jídlo na ranči mnohem chutnější než kdekoliv jinde. A Elyssu to naplňovalo nesmírným uspokojením, i když to někteří honáci možná ani náležitě neoceňovali.

Elyssa si dále pobrukovala za doprovodu kávomlýnku. Nasekala zbytky rozmarýnu, přidala ho do těsta na chléb, dobře ho promíchala a vyklopila z mísy na kuchyňskou desku posypanou moukou, aby ho uhnětla.

„To je moc hezká melodie,“ řekla Penny, když na chvilku přestala otáčet klikou a rachot zrn ustal. „Copak to je?“

„To je jeden valčík, který jsem slyšela před odjezdem z Anglie. Ani si nepamatuju, jak se jmenuje, ale když jsem se dnes ráno vzbudila, pořád mi zněl v uších.“

„Nechtěla by ses někdy vrátit do Londýna, za těmi jejich čajíčky a honosnými plesy?“

„Ne,“ odpověděla Elyssa. „Nepatřila jsem tam.“

„Občas jsem měla dojem, že Glorii se po tom všem stýskalo.“

„Moje matka se tam narodila. Já pocházím odsud.“

„Ale vypadáš úplně stejně jako ona.“

„To ani ne,“ řekla Elyssa a dál rázně hnětla těsto. „A i kdyby, jsme si podobné jen na pohled.“

„A úplně to stačí, aby se za tebou všichni muži ohlíželi,“ poznamenala Penny a z hlasu jí zazněl poněkud žárlivý obdiv.

„Všichni ne,“ řekla Elyssa a vzpomněla si při tom na Huntera. „Rozhodně ne ti, co by mi za to stáli.“

Z úsměvu, který zvlnil Pennyiny rty, bylo zřejmé, že s Elyssou nesouhlasí, ale nijak to již nekomentovala. Vyprázdnila do konvice celou zásuvku kávomlýnku, nasypala do něj další zrnka a znovu roztočila kliku.

Elyssa přisypala na kuchyňský pult trochu mouky a rychlými, plynulými pohyby dál hnětla těsto.

Než ho dokonale zpracovala, Penny měla umletou třetí hrst zrnek a dávala vařit kávu. Občas koutkem oka zaletěla pohledem k Elysse, jako kdyby čekala, že jí něco řekne. Nakonec se rozhodla prolomit ticho sama.

„Zdálo se mi, jako kdybych včera po setmění zaslechla někoho přijíždět,“ řekla a z jejího hlasu bylo znát lehké napětí. „Nedorazil sem Bill?“

„Ne. Jmenuje se Hunter. Je to náš nový předák.“

Mezitím Elyssa rozdělila těsto na čtyři bochníky.

„Vážně?“ zeptala se Penny. „Myslíš, že nám pomůže?“

„Pokud ho ještě předtím nezabiju.“

Penny k ní od kamen zaletěla pohledem. Hnědé oči měla rozšířené.

„Asi ti nerozumím,“ podotkla.

„Chová se hrubě.“

„Oh. Tak proč jsi ho najala?“

„Proč bys řekla?“ zeptala se Elyssa a přitom rázně formovala bochníky. „Potřebujeme ho.“

„Kdyby tak Bill mohl…“

Pennyiny rty se zastavily a zbytek věty vyzněl do ztracena.

„Kdyby byly ryby v komíně, nebyly by v rybníce,“ poznamenala Elyssa stroze.

Penny beze slova sklopila oči ke kamnům.

„K čertu s tím vším,“ zaklela Elyssa tiše. Potom smířlivě dodala: „Promiň. Nechtěla jsem, aby to vyznělo tak tvrdě.“

Rychle vykročila ke kamnům a objala Penny.

„Chtěla jsem jen říct, že Bill teď nemůže pomoct nikomu z nás, dokonce ani sobě,“ řekla vlídně. „Chápu, že je pro tebe těžké vidět svého starého přítele chovat se jako hloupý zabedněný idi, ehm, tak umíněně.“

Penny přikývla a z hrdla se jí vydralo přidušené zaúpění. Zpod kostkovaného bavlněného čepce jí vyklouzlo několik pramínků lesklých hnědých vlasů a přilepilo se jí na pokožku. V očích se jí třpytily slzy.

Elyssu zaplavila lítost k nejbližšímu člověku, jakého tady měla. Penny obvykle nepopouštěla uzdu svým citům. Ale čím déle Bill popíjel, tím byla Penny napjatější. Teď připomínala bezmocnou chvějící se strunu.

A nyní jim ještě přibyly starosti s Culpeppery, kteří se slétali kolem skomírajícího ranče jako supi. Nemysli na to, napomenula se Elyssa v duchu. S Culpeppery nic nezmohu. Můžu ale utěšit Penny. Ta přišla už v dětství o tolik věcí jako já za poslední dva roky.

„Pššš,“ zašeptala Elyssa. „Všechno zase bude v pořádku. Bill se tady sice už nějaký čas neukázal, ale to ještě neznamená, že se v té své boudě opíjí do němoty.“

Penny přikývla, ale nic neřekla.

Elyssa jí opatrně osušila oči lemem zástěry. „Och, drahoušku, vždyť jsem ti celý obličej umazala od mouky.“

Penny na chvilku zavřela oči. Potom se rozechvěle nadechla a pevně Elyssu objala.

„Aspoň nebudou vidět ty moje pihy,“ vzdychla Penny.

„V tom případě ti musím setřít i ten poslední prášek mouky. Protože tvoje pihy zbožňuju.“

„Jenom kvůli tomu, že žádné nemáš. I když chodíš na slunce bez klobouku.“

„Moc často to nedělám,“ řekla Elyssa. „Když zůstanu na slunci moc dlouho, vypadám jako vařený humr. Takový, co se podávaly u lorda Harryho.“

„Máš překrásnou pleť.“

Penny si Elyssu závistivě prohlédla.

„Tak hebkou a růžovou,“ pokračovala. „Stejnou, jakou měla tvoje matka. Vlasy jako upředený len a oči jako zelenomodré drahokamy. Jako ty její.“

„Jak myslíš. Ale podle mě jsi na omylu. Maminka byla neuvěřitelně krásná. A to já nejsem.“

„Všichni muži si myslí pravý opak.“

„Měli by tě slyšet ti angličtí lordi. Podle nich jsem byla stejně hezká jako stará čarodějnice.“

Penny nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Poznám, jaký typ žen muže přitahuje,“ řekla procítěně a potom posmutněle dodala: „A vím i to, o jaké by ani pohledem nezavadili.“

Z Pennyina hlasu bylo patrné, že sama sebe řadí mezi ty nepřitažlivé.

Elyssa se zamračila a pustila se do hnětení další části těsta. Při práci přemýšlela, jak se asi Penny musela cítit, když vyrůstala ve stínu oslnivé krásy Glorie Suttonové.

„Muž, kterému jde u ženy jenom o zevnějšek, nestojí za nic,“ prohlásila Elyssa po chvíli.

„Jenomže takoví muži, kterým by šlo o něco jiného, prostě nejsou.“

„Proboha, Penny. Vždyť jsi musela odmítat nabídky polovinu honáků, kteří kdy na ranči pracovali.“

„Ti o mě projevili zájem až tehdy, když zjistili, že u tvojí matky nemají šanci. Pokud vůbec projevili nějaký zájem.“

Penny stiskla rty a důkladněji přitlačila na kliku kávomlýnku. Odevzdaný smutek, který vyzařoval z jejího výrazu, napověděl Elysse mnohem víc než jakákoliv slova.

„Kdo to byl?“

„Cože?“

„Ten muž, který si tě nevšímal kvůli mojí matce.“

Penny na okamžik ztuhla. Potom vysypala do konvice na kamnech poslední zásuvku rozemletých zrn a přiložila trochu dřeva. Bublající voda po chvíli přešla do horečného varu.

„A co ten nový předák… jak se vlastně jmenuje?“ zeptala se Penny.

Stará dobrá Penny, z jejíhož jasného hlasu nikdy nezaznívaly žádné emoce, byla zase zpátky.

Elyssa vydechla. Ani si neuvědomovala, že celou dobu zadržovala dech. Kdyby se Penny zhroutila pod tíhou nájezdů banditů a problémů svého přítele Billa, který to přehání s pitím…

Elyssa se neodvažovala pomyslet, co by se pak stalo.

Obě jsme již ztratily příliš mnoho, a kdybychom ještě ztratily jedna druhou… To prostě nepřichází v úvahu. Otec. Matka. Mac. Bill, který pro ni byl ve všech ohledech něco jako strýc.

O Penny přijít nesmím.

„Hunter,“ vyhrkla Elyssa a přizpůsobila se novému tématu. „Žádný pan Hunter. Není to prý příjmení. Možná ani křestní jméno. Třeba je to přezdívka. Řekl mi jen tohle.“

„A proto ti připadá hrubý? Víš přece, že na Západě si lidé nepotrpí na formality.“

Elysse zrudly tváře, ale ne kvůli teplu, které sálalo z kamen. Nemohla Penny vylíčit, jak se zachytila sukní o hřebík, jak se ňadry opírala o Hunterovo předloktí a jak si ten člověk prohlížel její ztvrdlé bradavky, které se jí rýsovaly skrz jemné hedvábné šaty.

Při pouhém pomyšlení na ten okamžik se zachvěla. Kdyby o tom začala mluvit, musela by se za sebe před Penny stydět, a jen by ji tím přivedla do rozpaků.

„Divoško.“ Penny Elyssu oslovila její přezdívkou z dětství.

„Hunter mě nařkl, že koketuju s Mickeym.“

„A nekoketuješ?“

„Samozřejmě že ne! Cožpak jsi za celou tu dobu od mého návratu viděla, že bych se na toho paličatého ubožáka třeba jenom usmála?“

„Ne, ale podle toho, co mi Mickey vyprávěl, ses dostala mnohem dál než jen k úsměvům.“

„Cože? Kdy s tebou o mně mluvil?“

„Vždycky když odjíždí do osady pro zásoby nebo když vyrazí na sever, aby si poseděl v hostinci Dugout Saloon.“

Tak proto mnou Hunter tak opovrhuje! pomyslela si Elyssa. Doslechl se, co o mě Mickey roztrušuje?

Odpověď byla nasnadě. Slyšel spoustu pomluv a uvěřil jim.

„Mickey nemá sebemenší důvod k pomluvám,“ prohlásila Elyssa, celá bledá. „A je mi úplně jedno, jak moc po mně touží. Nestojím ani o jeho touhu, ani o něj.“

Penny zaletěla k Elysse pohledem. Ten náhlý příval emocí ji zaujal.

„Neboj se,“ řekla Penny vlídně. „O tvojí matce se toho také napovídalo víc než dost. Byly to jen plané pomluvy. A nijak jí neublížily.“

„Ale ona byla provdaná za muže, kterého milovala,“ poznamenala Elyssa. „Jenomže co kdyby byla svobodná a žádný z mužů, kteří ji přitahovali, by se k ní nepřiblížil jenom kvůli tomu, že by ji považoval za koketu?“

Penny se podívala do trouby, vytáhla z ní sušenky a odložila je stranou, aby vychladly.

„Tak proto sis oblékla hedvábné šaty s krajkami?“ zeptala se Penny. „Abys upoutala úplně cizího člověka, který se k tobě chová hrubě?“

„Cože?“

„Vypadáš v nich jako anděl, který se právě snesl na zem z nebe.“

„Ale, to je hloupost,“ řekla Elyssa a začervenala se. „Ty šaty z Anglie nosím jenom proto, že ty staré, které jsem tady nechala, mi už nejsou. A na nějaké praktické šaty teď nemám peníze.“

Penny se nejprve tiše pousmála, ale potom se rozesmála nahlas. Nemohla uvěřit, že Elyssa dokáže takhle zapírat. Pennyin úsměv byl úplně stejný jako ona sama – přejícný a vřelý. A dovedl rozzářit i tu nejtemnější chvíli v životě.

Elyssa na Penny kradmo pohlédla přes rameno a také se usmála.

„Kdykoliv tě vidím takhle se usmívat,“ řekla Elyssa, „je mi jasné, proč tě maminka vytáhla v Saint Louis z ulice a odvedla tě s sebou na Západ. ‚Bylo jí devět let, ale už se usmívala jako sluníčko,‘ říkávala. Měla by ses usmívat mnohem víc, Penny.“

„Poslední dobou k tomu nemám moc důvodů. Je to tady úplně jiné než dřív.“

„Maminka mi moc chybí,“ povzdechla si Elyssa. „Otec taky, ale ne tolik jako ona. Pořád někde hledal zlaté žíly. To Bill mě naučil jezdit na koni, střílet, lovit a nahánět dobytek.“

Penny se teď tvářila ještě nešťastněji. Také ji Bill naučil spoustu úžasných věcí. Jako malá se téměř klaněla každému místu, kam vkročila jeho velká noha. A už jí to zůstalo.

„Možná bychom se měly vypravit ven, chytit Billa a přivést ho zpátky sem,“ navrhla Elyssa. „Hunter zakázal na celém ranči jakýkoliv alkohol. Během pár dní by se z něj zase stal náš starý dobrý Bill. Vždyť dříve takhle nikdy nepil.“

Penny odpověděla jenom posmutnělým úsměvem. Potom se podívala na svéhlavou dívku, na kterou pohlížela jako na svou mladší sestru. Nesmírněji připomínala jinou svéhlavou ženu, která ji coby devítiletou holčičku vysvobodila z bezútěšného života na ulici a vzala ji s sebou na Západ za lepším životem.

A na určitou dobu se její život skutečně změnil k lepšímu.

„Měla jsi ten ranč Billovi prodat, dokud o něj měl zájem,“ řekla Penny. „Proč?“

„Mohla ses vrátit do Anglie a tam si pohodlně žít.“

„Anglii jsem nenáviděla,“ odpověděla Elyssa.

„A co New York, Boston, Los Angeles nebo San Francisco?“

„Ve městě se mi nikdy moc nelíbilo. Nebe je tam zčernalé kouřem a ulice páchnou po splaškách.“

Penny poněkud zhurta vybrala z pánve smaženou slaninu a nakrájela ji ještě na několik plátků. Nůž při tom držela, jako kdyby zabíjela hady.

Elyssa ji koutkem oka pozorovala a přemýšlela, co ji mohlo tak rozčílit.

„A co Bill?“ zeptala se náhle Penny. „Záleží ti na něm, ne?“

„Samozřejmě.“

„Tak mu Ladder S prodej! Kdyby se musel starat o skutečný ranč, třeba by přestal tolik pít. A kdyby se nemusel dívat na tvoje světlé vlasy a překrásné oči, možná by se mu podařilo zapomenout na minulost.“

„O čem to mluvíš? Co z té minulosti Billovi tak vadí?“

Slanina s hlasitým syčením přistála na pánvi. Penny cosi zamumlala, obalila těžkou železnou rukojeť cípem zástěry a přenesla pánev na chladnější část kamen.

„Kromě toho,“ pokračovala Penny, aniž by zodpověděla její otázku, „se své matce nepodobáš jenom od pohledu. Nepatříš sem. Mnohem lépe by ses vyjímala na nějakém hradě, kde poddaní toužebně čekají, až tě spatří.“

Elyssa zaletěla k Penny polekaným pohledem, ale nakonec vybuchla smíchy.

„Kdo ti něco takového poradil?“ zeptala se.

„Bill říkal něco v tomhle smyslu.“

„Vždyť mě zná tak dobře, že by ho snad něco takového ani nenapadlo.“

„Ale nikdy tě neviděl v hedvábných šatech. V nich jsi tak podobná své matce, až… mi to láme srdce.“

„To je hloupost,“ prohlásila Elyssa rozhodně. „Viděla jsem ji na obrázcích. A sebe vídám v zrcadle. Na to, aby si nás někdo spletl, by musel být opilý do němoty.“

Jakmile ta slova Elyssa vypustila z úst, okamžitě toho zalitovala. Billův náhlý příklon k alkoholu nesla Penny mnohem hůř než Elyssa.

„K čertu,“ vyhrkla Elyssa. „Proč musí být muži tak hloupí?“

Dveře do kuchyně se tiše zavřely.

„Máte na mysli někoho konkrétního?“ ozval se zčistajasna Hunterův hlas.

Elyssa překvapeně vyjekla a otočila se k němu.

„Cožpak vás nikdo nenaučil klepat?“

„Klepal jsem, ale nikdo mi neodpověděl. Zřejmě jste byly příliš zabrané do hovoru o mužských neřestech.“

Hunter vypadal v příjemné, vonící kuchyni osvětlené lucernou vskutku statně. Širokými rameny se dotýkal zárubní. A i když klobouk držel v ruce, byl tak vysoký, že se musel trochu sklonit, aby vůbec prošel pod dveřním překladem. Čerstvě umyté vlasy měl černé jako noc.

Přeletěl Elyssu letmým pohledem a jeho oči jí prozradily, že si o jejím oblečení myslí totéž, co Penny: že se takhle nastrojila kvůli němu. Vybavila si při tom ten krátký okamžik ve stáji, kdy se k Hunterovi přiblížila tak těsně jako ještě k žádnému jinému muži.

A znovu si uvědomila, jak příjemně na ni zapůsobila jeho přítomnost.

Přestože jí srdce v hrdi bušilo jako o život a tváře jí zalil ruměnec, klidně se k Hunterovi otočila a chladným hlasem oba představila.

„Penny, tohle je Hunter, náš nový předák,“ řekla Elyssa. „Nemusíš mu říkat pane. Na formality si nepotrpí. Huntere, to je slečna Penny Millerová.“

„Rád vás poznávám, slečno Millerová,“ řekl Hunter mile a pokýval hlavou.

Penny se nečekaně usmála a lehce se uklonila.

„Říkejte mi prosím Penny,“ odpověděla. „Jako všichni ostatní.“

„Za váš úsměv a hrnek kávy pro mě budete klidně i královna ze Sáby.“

Penny se pobaveně zasmála.

„Hned vám ji uvařím,“ řekla. „Vítejte na ranči Ladder S.“

Elyssa na něj civěla a nechtělo se jí věřit, že ten zdvořilý muž uhlazených způsobů v kuchyni je ten pistolník a hrubián, který ji nazval koketou a v tiché stáji jí málem začal osahávat ňadra.

A já mu to dovolila.

Na to nesmím nikdy zapomenout. Klidně jsem ho nechala, aby to udělal!

Elyssa si Huntera změřila rozladěným pohledem. Právě si vzal od Penny hrnek a na rtech, přitisknutých k jeho okraji, mu pohrával úsměv. Pochválil Penny, jak silnou kávu se jí podařilo uvařit.

Elysse věnoval zhruba stejnou pozornost jako mastné skvrně na podlaze.

Měla Penny na mysli právě tohle? pomyslela si Elyssa. Připadala si stejně jako teď já, když měl nějaký hlupák oči jenom pro mou matku a ji úplně přehlížel?

Znovu se na Penny zadívala, a tentokrát ji viděla v úplně jiném světle. Bylo jí třicet let a její svěží tělo bylo přitažlivé jako květ. Tvář měla upřímnou, ústa vlídná a kolem velkých hnědých očí měla rozeseté drobné vrásky, které jí tam vryl život a smích.

Z mužského pohledu už Penny překročila dívčí věk. Na hranicích divočiny vyrostla v silnou ženu.

Vzpomněla si na Hunterova žlučovitá slova: Pokud se někdy ožením, pak to bude jen se zralou ženou. S žádnou malou rozmazlenou holkou, která neví, co chce.

Elyssu zamrazilo, když si uvědomila, že Hunter možná právě našel svou vyvolenou. Přestože si umínila, že nebude Penny bránit ve štěstí, pachuť závisti v ní zůstala.

V té chvíli si v plné míře uvědomila, jak nesmírně ji Hunter přitahuje. Stačilo, aby si jen pomyslela, že by si mohl najít nějakou jinou ženu, a okamžitě měla pocit, jako kdyby ztrácela pevnou půdu pod nohama a neměla se čeho zachytit.

Proboha.

Cítila moje matka totéž? Takovou neodbytnou touhu jenom po jednom jediném muži?

Vzdala se tato anglická aristokratka veškerých šperků i života v luxusu, zostudila celou rodinu a odešla ze země… kvůli muži, který byl jen o málo civilizovanější než země, kterou tolik zbožňoval?

Matka nakonec muže svého srdce získala.

Neskončím jako Penny? Stará panna toužící jenom po mužích, kteří o ni neprojevují zájem?

„Co ty na to?“ zeptala se Penny.

Elyssu stálo spoustu sil, aby se znovu soustředila.

„Na co?“ zeptala se.

Penny se usmála. „Už zase sníš o plesech a kočárech?“

Lehce káravý pohled, kterým po ní Hunter střelil, ji zase vrátil na pevnou zem. Hrdě se napřímila a oplatila mu jeho pohled.

„Přemýšlíš o Anglii mnohem víc než já,“ řekla Elyssa chladně. „Já uvažuju o tom, co tíží náš domov.“

„Podle Huntera bychom měly napéct dost chleba na několik týdnů,“ pokračovala Penny.

„Zvlhne a zplesniví.“

„Radši plesnivý chleba než žádný,“ odpověděl stroze Hunter. „Kdykoliv se mi naskytne příležitost, zkusím ulovit nějakou antilopu nebo jelena. Umíte nasolit a usušit maso?“

„Samozřejmě,“ oznámila Elyssa. „Umím i lovit.“ Hunter překvapeně zvedl černé obočí, ale nic neřekl.

„Jenomže muži mají raději hovězí,“ namítla Elyssa.

„Nemůžeme si dovolit zabíjet žádné krávy, dokud nezjistíme, kolik jich máte,“ poznamenal Hunter rozhodně. „Každopádně byste měla mít připraveno dost zásob pro případ obléhání.“

„Ale my se přece nepřipravujeme na válku.“

„Zatím,“ odpověděl Hunter úsečně. „Jenomže nakonec do ní půjdeme, Divoško. Na to můžete vzít jed. Uložil jsem Mickeymu, aby vyrobil pár sudů na vodu. Než přišel z Bostonu, zřejmě se učil u nějakého bednáře.“

Elyssa ho téměř nevnímala. V uších jí dosud zněla Hunterova slova, že budou muset jít do války, pokud budou chtít Ladder S zachránit.

Bála se toho už ode dne, kdy Culpepperové zavraždili Maca.

„Měla jste toho grošovaného hřebce vydat vojsku,“ dodal Hunter. Neušlo mu, jak se Elyssa polekala. „Pak by si možná vzali na starost ochranu ranče, dobytka a zdejších osadníků oni.“

„Jenomže kapitán nechtěl jenom toho koně,“ řekla Elyssa.

Hunter přimhouřil oči. „Chtěl vás?“

„Ano.“

Pokrčil rameny. „Tak jste mu měla dopřát alespoň trochu z toho, co jste dávala Mickeymu. Takovéhle věci jsou tady běžné. Zeptejte se kterékoliv ze zdejších prodejných děvčat.“

V Elysse začalo všechno vřít.

„Mickey ode mě dostával nanejvýš rozkazy,“ prohlásila rozhodně.

„No no,“ zabručel Hunter.

Z jeho výrazu bylo jasné, že jí nevěří.

„Slečno Penny,“ začal Hunter opět zdvořilým tónem, „zavedla byste mě prosím do nějaké volné ložnice? Tady Divoška mi řekla, že mám spát v domě.“

Penny překvapilo, jaké napětí vládne mezi oběma mladými lidmi, a vyslala k Elysse váhavý pohled.

„Řekla jsem, že bude spát uvnitř, jenom kvůli tomu, aby ho nezastřelili jako našeho posledního předáka,“ vysvětlila jí Elyssa, aniž odtrhla oči od Huntera. „Teď mi to ale připadá jako úžasný nápad.“

Penny se vesele zakřenila, ale hned vzápětí se zatvářila polekaně.

„Zaveď ho do pokoje nahoře,“ řekla Elyssa nerudně. „Schody skřípou tak hlasitě, že se za ním nikdo nepozorovaně neproplíží, i kdyby chrápal sebevíc.“

„Já nechrápu,“ ohradil se Hunter.

„Otec tvrdíval totéž. Ale vždyť víte, jak to končívá, když muž zestárne, že, Huntere?“

Hunter přimhouřil oči.

Penny vstávaly vlasy na hlavě hrůzou.

„Divoško,“ oslovila Penny Elyssu její přezdívkou z dětství, „měla by ses stydět. Přece víš, jak jsou muži hákliví na svůj věk. Hunter je kromě toho mladší než Bill, a ten je zase o deset let mladší, než byl tvůj otec.“

„Každý, kdo si myslí, že jsem malá holka, musí být už stařík, a proto chrápe,“ odpověděla sladce Elyssa.

„Chápu,“ řekla Penny a snažila se potlačit úsměv. „No, budeš mít příležitost to zjistit. Uložím ho do pokoje hned vedle tebe.“

Elyssu ovládla nejistota. A ještě něco dalšího.

„Do pokoje po mých rodičích? Proč?“

„Je tam jediná postel v celém domě, do které se vejde a která ho unese,“ odpověděla nenucené Penny.

Elyssa už otevírala ústa, aby něco namítla, ale nakonec jen pokrčila rameny.

„Jestli budete chrápat,“ oznámila Hunterovi, „tak tu velkou postel přestěhujeme do dětského pokoje na druhé straně domu. Určitě se vám budou líbit všechny ty duhy a motýlci, které tam moje matka namalovala na stěny.“

Hunterovu tvář pokryl podivný děsivý stín. Ten výraz Elyssu zasáhl přímo do srdce, přestože se na nového předáka zlobila. Napadlo ji, jestli kromě ženy nepřišel kvůli válce i o děti. Vysvětlovalo by to bolest, které si pod jeho nesmlouvavou slupkou všimla.

„Neberte to vážně,“ řekla Elyssa tiše. „Když mě budete rušit, půjdu dolů za Penny a vyspím se tam.“

Huntera rozladilo, že se Elysse nějak podařilo vycítit jeho trápení. Nebylo mu po chuti, že ho dívka jako ona dokázala tak snadno prohlédnout.

„Nějak to zvládnu,“ odpověděl úsečně. „Nepotřebuju žádné zvláštní zacházení, obzvlášť ne od místní kokety.“

Penny si zoufale povzdechla. Nepřátelství mezi Hunterem a Elyssou vyvolávalo takové napětí, že by se dalo krájet.

A stejně velkou touhu.

Elysse se ulevilo, když zaslechla mužské hlasy, které k nim dolehly ze dvora. Na dlouhý stůl po jedné straně kuchyně začala stavět plné hrnky s kávou a podnosy. Kdysi tu sedávala pohromadě s Mačem, Billem, Johnem, Glorií a s Penny a všichni si společně povídali o okolní krajině, o dobytku nebo o tom, jak se mění příroda.

„Radši byste si měl sednout,“ řekla Elyssa, aniž o Huntera zavadila pohledem. „Kdo přijde na snídani jako poslední, musí čistit stáje.“

Ještě než domluvila, otevřely se zadní dveře do kuchyně. Mickey a další dva honáci Gimp a Lefty vrazili dovnitř a postrkovali se, aby zasedli ke stolu jako první.

Elyssa se koutkem oka podívala na Huntera a usmála se.

„Panečku,“ uchichtla se. „Asi jste poslední. Po snídani vám ráda ukážu, kde jsou vidle na hnůj.“ O tom Hunter ani v nejmenším nepochyboval.

5

Hunter vykydal hnůj ze stáje stejným způsobem, jako dělal i všechno ostatní – čistě, rychle a bez zbytečných pohybů. Dokonce se ani nevztekal, za což ho dva nejstarší honáci na ranči upřímně pochválili.

Z koryta poblíž ho sledovala polodivoká zrzavá kočka jménem Cupid, která právě dávala napít mléka svým pěti černým a oranžovým koťátkům, jež okolní ruch nijak nevyváděl z rovnováhy. Kočka si svýma velkýma oranžovýma očima prohlížela stíny a hledala v nich jakýkoliv náznak pohybu. Přestože měla plné břicho, nepřestávala se chovat jako šelma.

Hunter zvedl oči od práce a spatřil Gimpa, jak se loudá uličkou mezi boxy. Zřejmě chtěl donést trochu ovsa koním v ohradě. Gimp na Huntera kývl a přidal do kroku.

Vedle něj si vykračoval i jeho přítel Lefty. Oběma honákům bylo už přes padesát, měli šedé vlasy a tváře ošlehané větrem a vysušené sluncem. Na sobě měli stejně vybledlé a odřené šaty. Na jejich botách bylo znát, že spoustu času strávili ve třmenech. U podpatků jim tiše a tlumeně zvonily ostruhy.

Na obou bylo patrné, že se celý život pohybují ve společnosti koní. Jejich nohy připomínaly v důsledku neustálého sezení v sedle písmeno O a ruce měli poseté mozoly, šrámy od provazů a jizvami po zhojených popáleninách, které utrpěli při cejchování dobytka.

Oběma chyběl jeden prst. Zaplatili jimi za poznání, že se nevyplácí strkat ruku mezi sedlo a laso, když se na jeho konci zmítá rozzuřená tisícilibrová hora masa.

Kromě Gimpovy toporně se pohybující nohy se od sebe nijak nelišili.

„Jen sem jdu nabrat trochu ovsa pro mého nejlepšího koně,“ vysvětlil Hunterovi Gimp.

„Mám tam uzdu a tamhle na polici je mýdlo na sedla,“ přidal se Lefty.

Hunterovi bylo jasné, že spíš než o oves a o mýdlo na sedlaje zajímá nový předák. Zřejmě si ho chtěli pořádně prohlédnout. Stejně jako Elyssa, která hřebelcovala Leoparda a přitom Huntera pozorovala koutkem oka.

Také Leopard se na něj podíval, ale v jeho očích nebyl vidět žádný zájem.

„Dělejte, co musíte,“ řekl Hunter. „Ale než zapadne slunce, chci, abyste nahnali trochu blíž k ranči těch deset krav, které jsem zahlédl mezi borovicemi.“

„Jistě,“ odpověděl Gimp.

„Hned na to skočíme,“ přidal se Lefty.

Bugle Boy si položil hlavu na dveře boxu a s klidným pohledem a nastraženýma ušima sledoval oba neznámé muže.

Prošli kolem něj docela blízko, protože hned naproti němu stál ve svém boxu Leopard. Oba se mu velkým obloukem vyhnuli.

Když kolem něj procházeli, Bugle Boy se ani trochu nepolekal, ale ani nesklopil uši.

„Máte moc pěkného koně,“ řekl Gimp uznale.

„Na to, že je to takový obr, vypadá docela klidně,“ doplnil ho Lefty a zaletěl pohledem na opačnou stranu uličky. „Na rozdíl od jiných.“

Leopard stál uprostřed širokého boxu a pozoroval je. Neměl sice vztyčené uši, ale i tak z něj vyzařovala ostražitost, kterou vnímali všichni, kdo se aspoň trochu vyznali v koních.

„Kdybyste se ho všichni nesnažili svazovat, popohánět, vláčet s ním a ponižovat ho, když jsem byla v Anglil,“ řekla Elyssa, „tak by se teď na vás nedíval jako kočka na myší díru. Má dobrý důvod lidem nevěřit.“

„Hmm,“ zabručel Lefty.

„Hmm,“ doplnil ho Gimp.

„To svoje bručení si strčte za klobouk,“ odsekla. „Nechcete zkrátka přiznat, že koně se dají zkrotit různě. Na zvíře, jako je Leopard, zkrátka nezabírá bič a ostruhy.“

„Jistě, slečno,“ odpověděli oba muži takřka jednohlasně.

Ani jeden z nich se nesnažil vyhrotit situaci. Od chvíle, kdy se Elyssa vrátila na ranč, vyvolávala v obou mužích údiv už jen tím, jak neohroženě a bez zbytečných cavyků usedla na svého divokého hřebce. Probírali to spolu už několikrát.

Oba staří honáci byli zvyklí věštit koni, na němž se nikdo nedokázal udržet, špatnou budoucnost, a také to s oblibou dělali. Proto je překvapovalo, jak ohleduplně a vlídně se Leopard choval k Elysse. Jejich pýcha utrpěla povážlivé šrámy, když se mladé hubené dívce podařilo to, čeho nedosáhli mnohem zkušenější a ostřílenější honáci projet se na grošovaném hřebci, jehož provázela pověst zabijáka.

Gimp neklidně zaletěl pohledem k obrovskému koni v boxu a ke křehce vypadající dívce vedle něj. Elyssa na sobě měla zelené hedvábné šaty, koženou kovářskou zástěru a rukavice. Skláněla se k Leopardovu levému zadnímu kopytu a čistila ho tupou železnou škrabkou. Lemy její šarlatové spodničky, které jí vykukovaly zpod sukně šatů, zářily ve spoře osvětlené stáji jako oheň.

Gimp zavrtěl hlavou a zamumlal pod vousy cosi o hloupých holkách a zabijáckých koních.

„Hmm,“ odfrkla si Elyssa.

Hunter potlačil úsměv, opřel se do vidlí a naházel na trakař poslední kousky špinavé slámy. S muži jako Gimp a Lefty už dříve pracoval. Byli to staří mládenci, kteří si dokázali stěžovat úplně na cokoliv, včetně přátel, s nimiž se znali už od dob, kdy sahali sotva po kolena malým poníkům.

Věděl, že nic z toho nemyslí vážně. Honáci se podobným špičkováním prostě udržovali při životě.

„Asi po mně budete chtít, abych tu grošovanou potvoru okoval, co?“ zamumlal Gimp.

„Jak jste to poznal?“ zeptala se Elyssa a narovnala se.

„Na shánění krav z hor jsou potřeba dobré podkovy. A přesně k tomu se teď chystáte!“

„Leoparda kovat nemusíte,“ vložil se do jejich rozhovoru Hunter. „Nikam dál od domu nepojede.“

„Můžu mu seříznout a opilovat kopyta,“ řekla Elyssa, jako kdyby Huntera neslyšela. „Jenom s kladivem mi to nejde.“

Dvířka boxu, ve kterém stál Hunterův hřebec, se otevřela a s bouchnutím zase zavřela. Hunter přešel na druhou stranu uličky.

Gimp a Lefty na sebe vrhli významný pohled a chvatně vyklidili pole. Během snídaně totiž zjistili, že nový předák a jejich mladá velitelka nejsou zajedno ve spoustě věcí. Patřila mezi ně i Elyssina nabídka, že s Hunterem objede celý ranč a ukáže mu ho z koňského hřbetu.

„Pak mi dejte vědět, kdo vyhrál,“ řekl Gimp a rychle odběhl na dvůr.

Elyssa zaletěla znechuceným pohledem k otevřeným vratům ze stáje. Rychle ze sebe strhla koženou zástěru, vyměnila škrabku na kopyta za kartáč a vyvedla Leoparda do ohrady. Hřebec neměl uzdu, otěže ani sedlo. Elyssa ho ovládala jen rukou, kterou ho držela za hřívu, a tichými povely.

„Utíkáte?“ zeptal se jí Hunter. Stál v uličce před Leopardovým boxem.

„Leopard má rád, když ho hřebelcuju venku,“ řekla Elyssa s nuceným úsměvem. „Můžete se k nám klidně přidat.“

K jejímu údivu Hunter otevřel dveře boxu a vyšel jimi do ohrady.

Leopard k němu otočil hlavu a ostražitě vztyčil uši. „Nemusíš se bát, chlapče,“ řekl Hunter konejšivě. „Nemíním zkřivit jediný vlásek na té tvé grošované srsti.“

Elyssa jeho hlas téměř nepoznávala. Místo obvyklého úsečného a sžíravého tónu, na který byla zvyklá, slyšela stejný vemlouvavý hlas, jímž mluvil s Penny.

Na takový hlas bych si určitě zvykla, pomyslela si Elyssa. Zněl jako pohlazení sametovou rukavicí. Při tom pomyšlení se neznatelně zachvěla.

Leopard náhle přešlápl, zadupal a zastříhal ušima.

„Klid, Leoparde,“ řekla Elyssa tiše. „To je v pořádku. Není tu nikdo s provazem nebo klapkami na oči. Nikdo ti neublíží. Jsem tady s tebou.“

Leopard upřel divoký pohled na Huntera a dlouho si ho prohlížel. Potom si odfrkl a pootočil se, aby na nového předáka lépe viděl. Nakonec pomalu sklopil uši.

Elyssa ho tiše pochválila. Následně Leopard zaslechl i Hunterův hluboký hlas. Znovu zastříhal ušima a poslouchal všechno, co se kolem něj šustlo. Po chvíli přešlápl a lehce do Elyssy šťouchl, aby jí připomněl, že ho má vyhřebelcovat.

„Líbí se ti, když se o tebe někdo stará, viď?“ zeptala se. „Já se o tebe starám moc ráda, takže můžeme být oba spokojení.“

Elyssa se dala do hřebelcování mohutného koně a přitom s ním celou dobu mluvila, chválila ho a konejšila.

Hunter mlčel, ale nedokázal skrýt údiv na tím, jak se Elysse povedlo proniknout k tak plachému hřebci.

Po několika minutách Hunterovi došlo, že Leopard touží ze všeho nejvíc spíš po tom, aby ho někdo hřebelcoval, a že vůbec nechce někoho ušlapat. Pomalu proto spustil pravou ruku ze zbraně u opasku.

„Jak jste ho přiměla, aby vám věřil?“ zeptal se.

„Začali jsme s tím hned po jeho narození,“ odpověděla Elyssa a dál hřebelcovala jeho lesklou srst. „Matčina oblíbená arabská klisna se spářila s mustangem, který utekl Šošonům.“

„Takže odtud má Leopard ty svoje skvrny,“ poznamenal Hunter.

„Šošoni obchodují s kmenem Nez Percé, tedy s indiány Propíchnuté nosy. Jsou to nejlepší chovatelé koní odsud až po Irsko. Jejich koně jsou mezi farmáři z prérií proslavení.“

„Totéž říkal i Bill. Matku to ale tak rozrušilo, že ho vůbec neposlouchala.“

„Protože hříbě nebylo čistokrevné?“

„To také. Ale především kvůli tomu, že ta klisna byla na zabřeznutí příliš stará. Zemřela při porodu.“

Hunter tiše hvízdl.

„Povedlo se vám přimět nějakou jinou klisnu, aby hříbě přijala za své?“

„Ne. Leopard se narodil mimo hlavní sezonu. Žádné jiné klisny s hříbaty jsme neměli.“

Hunter se na hřebce tiše podíval. Jestliže si jako hříbě skutečně prošel ohněm, nebylo to na něm znát. Byl vysoký, urostlý a dobře stavěný.

„Co s ním vaše matka udělala?“ zeptal se Hunter.

„Raději by to hříbě zastřelila, než aby se dívala, jak trpí hladem. Já ji ale uprosila, aby mi dovolila pokusit se ho zachránit.“

Elyssa se zamyšleně usmála a hřebelcovala při tom Leopardovy široké a mohutné boky. Hřebec přivřel oči a vydechl tak slastně, že to znělo téměř jako zasténání. Zjevně se mu to líbilo.

„Omývala jsem Leoparda hrubým navlhčeným hadříkem, aby měl pocit, že je to matčin jazyk,“ řekla Elyssa. „Potom jsem mu pomáhala stavět se na nohy a zvedala ho, vždycky když upadl. Celou dobu jsem mu při tom přejížděla po těle tím hadříkem a několik dní i nocí jsem na něj mluvila.“

Hunter sledoval se stěží skrývaným údivem emoce, které se střídaly na Elyssině tváři – smutek nad smrtí klisny, radost z hříběte, pobavení nad jeho pokusy udržet se na nohou. Ze všeho nejvýraznější ale byla láska k mohutnému a nebezpečnému hřebci, který stál vedle ní a téměř usínal pod dívčinými něžnými doteky.

Belinda nikdy neměla zvířata ráda, uvědomil si Hunter. Ne tak jako ona. Koně si vybírala podle barvy a kočku podle toho, jestli se jí hodila ke svatební výbavě. Tehdy mi to připadalo zábavné.

Bože můj, byl jsem to ale hlupák! A stále jsem.

Jinak by se mi nenapínaly kalhoty v rozkroku při pouhém pohledu na místní koketu, jak hřebelcuje koně.

„Čím jste ho krmila?“ zeptal se Hunter zvědavě. „Sladkou bramborovou kaší?“

„Měli jsme krávu, která se krátce předtím otelila. Matka totiž zbožňovala máslo a sýr. Nejdřív jsme mu s Penny dávaly mléko do lahve, ale on se ho ani nedotkl.“

Leopard přešlápl a pak Elysse olízl pramen světlých vlasů, který se jí uvolnil z narychlo sepnutého uzlu.

Rychle mu ho odtrhla od pysků a dál Leoparda klidně hřebelcovala.

Kůň se natáhl a obratnými pysky jí uzel úplně rozvázal.

Elyssa se zasmála a zlehka ho plácla. Pak mu položila kartáč na grošovaný hřbet, shrnula si oběma rukama vlasy na krk a znovu si je svázala do uzlu.

Hunter pomalu a tiše vydechl. Snažil se nemyslet na to, jak se mu začíná vařit krev v celém těle. Potrvá dlouho, než se mu podaří vypudit z hlavy obrázek Elyssiných hebkých rovných vlasů splývajících v hustých pramenech na ramena a na její zelené šaty.

A také obrázek jejích hbitých ušlechtilých rukou.

Jaké by to asi bylo, kdyby mě tyhle ruce hladily po těle? zamyslel se Hunter.

Jsem hloupý, že o tom vůbec přemýšlím, řekl si potom zoufale.

„Takhle jsem Leoparda přiměla, aby začal pít,“ řekla Elyssa a vzala znovu do ruky kartáč.

Hunter jenom krátce zabručel na znamení, aby pokračovala. Vyslovit to nedokázal, protože moc dobře věděl, že by jeho hlas zněl tvrdě, ochraptěle a čišela by z něj živočišná touha, která ho v tu chvíli naprosto ovládla.

„Namočila jsem si pramen vlasů do mléka a šimrala ho jimi na tlamě,“ vysvětlila mu Elyssa.

„Po chvíli mu to došlo a začal je sát.“

Hunter se na hřebce zadíval a zkusil si ho představit jako křehoučké hříbě. Připadalo mu to nemožné.

„Během několika dní se mi ho konečně podařilo přimět, že začal pít přímo ze struku,“ řekla Elyssa. „Ale na ty první pokusy s vlasy nikdy nezapomněl. Moc rád mi je olizuje. Jako kdyby čekal, že na nich najde mléko nebo med.“

Hunter nic neříkal. Přemýšlel totiž, jaký by to asi byl pocit, kdyby jí rozpustil uzel a zabořil obličej do jejích hebkých, voňavých vlasů.

Potom by natáhl ruku a zajel s ní pod její hedvábné šaty, aby se dotkl její ještě mnohem jemnější pokožky.

Určitě by mi to dovolila; jako tehdy ve stáji.

Proboha, ještě žádná žena na to nikdy takhle nezareagovala. Byla úplně zmatená a lapala po dechu stejně přerývaně jako já.

Každou noc by po mně zatoužila, vášnivě a nezkrotně. Stejně jako já po ní. Pronikl bych hluboko, až do samotného středu její rozpálené, hladové a smyslné duše.

Když Hunter pomyslel na vášnivou noc, kterou by s ní strávil, celé tělo se mu zachvělo palčivou touhou.

Alespoň v něčem se Elyssa liší od vypočítavé Belindy. Elyssa je příliš lehkomyslná, než aby se chovala moudře.

Sex s ní by se mi určitě líbil. Moc líbil. Možná by mi dokonce stál za to, abych se s ní kvůli němu oženil.

Vtom si uvědomil, o čem to vlastně přemýšlí, a zarazil se.

Copak jsem se nepoučil? zeptal se sám sebe zostra. Zemřeli snad Ted a Em jen tak pro nic za nic?

Jeho nezvladatelná touha ho jednak překvapila, jednak rozhněvala. Pokud by se oženil se špatnou dívkou jenom kvůli tomu, že v něm dokázala zažehnout oheň a přivést krev v jeho žilách do varu, znovu by se pak musel potýkat s následky svého rozhodnutí.

Jak mě vůbec mohlo napadnout, že bych se připoutal k podobné dívce, jako byla Belinda? zeptal se sám sebe. Jako Belinda, která se oblékala jako dospělá žena, přestože to byla ještě dívka, byť nesmírně přitažlivá.

Jako Belinda, která vyměnila životy svých dětí za avantýru se sousedem, zatímco její manžel bojoval ve válce tisíc mil daleko.

Příliš mladá. Příliš rozmazlená.

Příliš slabá.

Ale já si ji vzal, a za mou hloupost musely zaplatit moje děti.

Hunter však přesto toužil po Elysse tak vášnivě, že se nedokázal ovládat.

Zuřil – na sebe, na svou slabost, s níž propadl Elyssinu kouzlu, a nejvíc ze všeho na dívku, která i do stáje nosila hedvábné šaty a koutkem svého smaragdového oka po něm házela kradmé, vášnivé pohledy.

„Nějakou dobu mu život visel na vlásku,“ řekla Elyssa a hladila přitom Leoparda po krku.

Když na to Hunter nic neřekl, nenápadně k němu zaletěla očima. Při pohledu na jeho chladně sevřené rty sebou škubla. Potom se znovu zadívala na Leoparda.

„Celý další měsíc jsem s ním strávila ve stáji,“ řekla rychle. „Když zamrzly močály a venku se honil tak ledový vítr, že by dokázal zmrazit v led i peklo, snažila jsem se ho zahřívat. Pak přišlo jaro a já s ním už jen spala, dokud jsme ho neodstavili.“

„Kolik vám tehdy bylo?“

Hunter svou otázku vyhrkl tak drsným tónem, že se na něj Elyssa znovu podívala koutkem oka. Se zájmem se k němu otočil i Leopard.

„Třináct let,“ odpověděla Elyssa.

„V tomhle věku si většina dívek zkouší hedvábné šaty a vějíře.“

Elyssa pokrčila rameny. „Vějířům jsem nikdy nepřišla na chuť. Mým příbuzným, kteří nosili nosy pěkně nahoru, to připadalo moc legrační.“

„Vašim nafoukaným příbuzným? Žijí tady?“

„Ne. Byli to matčini příbuzní. Angličtí šlechtici. Matka doufala, že se za jednoho z nich provdám. Což jsem nakonec neudělala. Ale od patnácti let jsem s nimi žila v Anglii. Letos v létě jsem se sem zase vrátila.“

Mezi řečí hřebelcovala rychlými tahy Leopardovy hýždě.

„Proč jste si žádného z nich nevzala?“ zeptal se Hunter.

„Všechno, co na mě nepovažovali za odporné, jim připadalo nesmírně humorné.“

„Páni,“ poznamenal jízlivě Hunter. „Nepovedlo se vám klofnout žádného boháče, a tak jste sklopila uši a vrátila se domů.“

V tu chvíli v Elysse zvítězila její vznětlivost. Jako by nestačilo, že na Penny je Hunter jako cukrkandl. Poslouchat od něj takové urážky bylo nad její síly.

„Chytejte!“ řekla a mrštila po něm kartáčem.

Než Hunter stačil zvednout ruce a zastavil kartáč letící vzduchem, Elyssa vyskočila na Leoparda. Hedvábná sukně jí vyletěla až nad kolena a kolem stehen jí jako plamen zavířila šarlatová spodnička. Roztržitě si urovnala šaty a popohnala Leoparda k bráně.

Hunter okamžitě vyrazil za ní, aby jí zastoupil cestu.

„Kam chcete sakra jet?“ dožadoval se odpovědi.

„Kamkoliv se mi zachce.“

Jediným dotekem ruky na mohutném koňském krku nasměrovala Leoparda pryč od Huntera. A hned nato obrovský hřebec přeskočil hrazení kolem výběhu.

Za ten skok by se nemusel stydět dokonce ani jeho jmenovec. O hradbu vysokou šest stop totiž nezavadil ani kopytem. Měkce přistál na zemi a začal poskakovat na místě. Bylo zřejmé, že se chce rozběhnout.

Hunter ji nehybně sledoval. Hedvábnou sukni i se spodničkou měla vyhrnutou do půli stehen, takže si mohl prohlédnout její dlouhé, pružné nohy. Elyssiny ženské křivky Hunterovi připomněly pocit, který ho zaplavil, když se o něj včera opírala svými pevnými, plnými ňadry.

Náhle Leopard znehybněl, potom udělal tři kroky a zase skočil zpátky do ohrady. Doskočil na zem jen několik stop od Huntera, ale ten ani nemrkl.

„Vyjádřila jsem se jasně?“ zeptala se Elyssa úsečně.

„A co jste chtěla vyjádřit?“ zeptal se Hunter.

Jeho hlas balancoval mezi ochraptělostí a hrubostí a žíla na krku mu viditelně pulzovala. Doufal, že si toho Elyssa nevšimne, stejně jako jeho vzedmuté boule v rozkroku, která se mu s každým úderem srdce zvětšovala.

„Najala jsem si vás, abyste ochránil ranč, ne mě,“ řekla Elyssa. „Budu si chodit, kamkoliv a kdykoliv se mi zlíbí.“

„Ne,“ vyhrkl Hunter bez rozmýšlení. „Co prosím?“

„Ano, přesně tohle slovo bych někdy rád slyšel. Že mě o něco prosíte.“

„To se nikdy nestane,“ ujistila ho shovívavě Elyssa. „Moji příbuzní a jejich nafoukaní přátelé se mě snažili zničit celou dobu, co jsem u nich žila. Nahrával jim čas a sahali k nevybíravým metodám. Nemáte proti mně šanci, Huntere.“

„Kvůli času?“

„Ne. Nejste tak krutý.“

„Tím byste si neměla být tak jistá, Divoško.“

„Jak dlouho už máte svého hřebce?“ Hunter zamrkal. Tak náhlá změna tématu ho překvapila.

„Od té doby, co se narodil. Proč se ptáte?“

„Nemá na sobě žádné stopy po biči ani ostruhách. A není plachý. Je stejně klidný a sebejistý jako ostatní zvířata, o která se někdo staral už od jejich narození.“

Hunter se znovu podivil. Potom si všiml, s jakou lehkostí Elyssa Leoparda ovládá. A vůbec k tomu nepotřebuje uzdu, sedlo ani cokoliv jiného.

Zastyděl se při pomyšlení, že mu klidně mohla utéct a nechat ho tady stát jako kůl v plotě.

I kdyby nic jiného, s koňmi to tedy umí skvěle, musel si Hunter neochotně přiznat.

„Abych to shrnula,“ pokračovala Elyssa, „jste hrubý, arogantní, paličatý, chladný, ale rozhodně ne krutý.“

Leopard nadskočil, jako kdyby mu právě došla trpělivost. Bylo zřejmé, že by ze všeho nejradši znovu přeskočil ohradu a pořádně se proběhl.

A Elyssa zjevně také. Jemným stiskem ruky koně opět nasměrovala k ohradě.

„Nechte toho!“ vykřikl. „Nemůžete si jen tak utéct jenom kvůli tomu, že vás něco nazlobilo.“

Elyssa vzplála hněvem.

„Vážně?“ zeptala se ledově. „A jak mi v tom zabráníte?“

„Penny na vás spoléhá,“ odpověděl Hunter chladně. „Jestli se na té zpropadené potvoře zabijete, až budete cválat nebezpečnou krajinou, zůstane tady Penny sama. A jestli bude mít střechu nad hlavou a jídlo na talíři, bude záviset už jenom na cizích lidech.“

Penny, pomyslela si Elyssa. Mělo mi to dojít. Hunter si vůbec nedělá starosti o mě.

Elyssa se zamyšleně zadívala na nazlátlou krajinu, která se jemně svažovala od hor do nahnědlých močálů. Několikrát se zhluboka nadechla, a teprve pak si byla jistá, že už se ovládne.

Bez toho arogantního člověka se neobejdu, připomněla si Elyssa. Musím to mít neustále na paměti.

Huntera potřebuju.

A pokud kvůli tomu budu muset sledovat, jak se dvoří Penny, budiž. V Anglii jsem zažila spoustu horších věcí, a ani jednou jsem si kvůli tomu nezoufala. Tak proč mě jeho pohrdání najednou tak zasáhlo u srdce?

Protože chci, aby mě měl rád. Proto. Přála bych si, aby se mnou mluvil tím svým sametovým hlasem.

Nic z toho však Elyssa rozhodně nemínila říct nahlas.

„Posloucháte mě?“ zeptal se jí nedůtklivě Hunter.

Elyssa zamyšleně přikývla. I ten nepatrný pohyb stačil, aby se jí volně svázané vlasy rozpustily a svezly na ramena. Hunterovi se zdálo, jako kdyby její zelené hedvábné šaty zalilo jasné světlo.

„Nebudu pracovat pro rozmazlené děvče, které při každém mém slově dostane hysterický záchvat,“ pokračoval Hunter.

Elyssa znovu přikývla.

Tím se jí vlasy rozpustily ještě víc a sesunuly se jí až k ňadrům. Rychlým rozladěným pohybem je uchopila do ruky a znovu si je v šíji stáhla do uzlu.

„Ani pro takové, které se pořád mračí,“ řekl Hunter.

Elyssa se k němu otočila a upřeně se na něj zadívala.

Z jejího pohledu Hunter poznal, že se nemračí. V očích měla nepřítomný výraz, podobný, jaký zahlédl i v Leopardové pohledu.

Přitažlivé, vyzývavé světlo v jejích zorničkách, které ho naplňovalo takovým obdivem, v tu chvíli pohaslo.

Skvělé, pomyslel si. Konečně si mě přestala prohlížet, jako by si představovala, že na mě nasedá a řítí se kupředu.

„Na co myslíte?“ zeptal se jí.

Napadlo ho, jestli ji ta otázka překvapila stejně jako jeho. Moc dobře věděl, že by se o to vůbec neměl starat, protože mu do toho nic není.

Pokud ji jeho dotaz zaskočil, nedala to na sobě znát. Nasadila odtažitou, panovačnou masku, která Huntera popuzovala.

„To vás vůbec nemusí zajímat,“ odpověděla po chvíli. Hunterovi poklesla čelist.

„Nespletl jsem se,“ odpověděl. „Pořád se zlobíte. Rozmazlené holčičky ze všeho nejvíc nenávidí jednu věc, a tou je pravda.“

„Když myslíte.“

„Řekl jsem to snad, nebo ne?“

Elyssa neodpověděla.

„Sakra,“ utrousil nakonec Hunter. „Nesnáším, když se dívka zlobí. Copak se vám asi honí hlavou za těma vašima zelenýma očima?“

„Přemýšlím.“

„O čem?“

„O tom, jak je pravda jednoduchá.“ Hunter čekal, že mu to vysvětlí. Čekal. A čekal.

„Tak dobře,“ řekl rozčileně, když se nedočkal. „Jaká je ta jednoduchá pravda?“

„Potřebuju muže, který se dokáže proplížit přes nástrahy té Culpepperovic bandy, zatnout tipec Mickeymu, ochránit mě a Penny a dopravit dobytek do vojenského tábora. Abych to zestručnila, Huntere, potřebuji vás. A dokud se nic nezmění, budu muset přetrpět vaše bezdůvodné tirády.“

Huntera překvapilo, s jakým klidem a jak úsečně to pronesla. Belinda se nikdy nezmohla na nic chytřejšího než na slzy, dupání a nevrlé odsekávání.

„Budete mi odporovat, kdykoliv se vám naskytne příležitost?“ zeptal se Hunter.

Elyssa se na něj zadívala svýma smaragdovýma očima.

„A budete mě vy neustále urážet?“

„Jen když se zachováte jako malá rozmazlená holka.“

„Mám dojem, že podle vás se ani jinak chovat nedovedu.“

Hunter si nervózně narovnal klobouk. „Myslíte, že se mýlím?“ zeptal se a pokusil se ji oklamat vlídným tónem. „Ano.“

„Podle mě ne.“

„Já vím. A také je mi jasné, že mě nemáte rád už od první chvíle, co jste mě spatřil.“

Hunter neodpověděl. Pokud si Elyssa neuvědomovala, jak mocně ho přitahuje – a jak se Hunter její přitažlivosti brání –, nechtěl ji na to upozorňovat.

„Jenom nechápu,“ dodala Elyssa, „proč jste vůbec souhlasil, že pro mě budete pracovat.“

Hunter ztuhl. Zástěrku předáka nezbytně potřeboval. Jinak by se Culpepperům určitě doneslo, že je konečně vystopovali oni Texasané, kteří se jim už dva roky snaží dostat na kobylku. „Potřebuju práci,“ odpověděl stroze.

„Proč?“

„Kvůli penězům.“

„To si nemyslím.“

Huntera znovu vylekalo, jak chladně si Elyssa dokázala dát všechno dohromady.

„Vždyť jste se mě ani nezeptal, kolik vám zaplatím,“ poznamenala.

„Své peníze dostanu.“

„Tím, že mi seberete ranč?“

Huntera zachvátil vztek. Musel vynaložit všechny své síly, aby se na ni neobořil.

Právě on, který si tolik zakládal na svém sebeovládání.

„Poslouchejte, holčičko,“ začal. Jeho hlas byl tichý a chladný jako smrt. „V Texasu jsem hospodařil na ranči pětkrát větším, než je Ladder S. Vybudovali jsme ho s bratrem vlastníma rukama. K tomu, abych dostal, po čem toužím, nepoťřebuju okrádat sirotky.“

Posměšný tón Hunterova hlasu překvapil Elyssu natolik, že jí rázem vyschlo v ústech. Pokusila se odpovědět, ale jenom polkla a pak to zkusila znovu.

„Dobře,“ řekla. „Dostanete tři dolary na den a padesát centů za každého mustanga, kterého dovedete do tábora. Je to přijatelné?“

Hunter odměřeně přikývl.

Elyssa si tiše oddychla.

„Jakmile nám zabalí oběd, vyrazíme se projet po ranči a spočítat dobytek,“ pokračovala.

„Ne.“

„Tak si oběd zabalím jen já.“

„To není potřeba,“ namítl Hunter.

„Nikam se mnou nepojedete.“

„A pak kdo se pořád zlobí…,“ řekla Elyssa a pokrčila rameny.

„Dobře. Vezmu si na starost severní stranu ranče.“

„Nikam nepojedete. To je moje poslední slovo. Je to nebezpečné.“

Na chvíli se rozhostilo ticho, z něhož Huntera vytrhoval pouze pohled Elyssiných klidných smaragdových očí.

„Sakra,“ utrousil Hunter.

„Stejně odjedete, jakmile se k vám otočím zády, viďte?“

„Samozřejmě.“

„Jen abyste mi předvedla, že to dokážete,“ pokračoval posměšně.

„Ne, Huntere. Abych spočítala dobytek. Svůj dobytek.“

Hunter zamručel.

„Jestli máte takové obavy o Penny a její další osud,“ podotkla Elyssa sladce, „měl byste jet se mnou, aby se mi nic nestalo. Nemám pravdu?“

Hunter se zadíval na její ústa odhalující dvě řady rovných bílých zubů, na její úsměv bez sebemenší známky vřelosti, a okamžitě pochopil, že tohle kolo prohrál.

„Jestli Leopard nesnese uzdu a sedlo,“ řekl a zamířil pryč, „vezměte si nějakého jiného koně.“

Než si Elyssa uvědomila, že nad ním zvítězila, zmizel Hunter ve stáji. Vychutnávala si své vítězství až do okamžiku, kdy se náhle rozštěkali psi.

Na mohutné hnědé mule přijížděl k domu jeden člen bandy Culpepperů. Nesl se, jako kdyby mu celý ranč patřil.

6

První myšlenka, jež v tu chvíli Elyssu napadla, patřila brokovnici, kterou nechala v domě.

Jenomže jak jsem mohla tušit, že nějaký Culpepper přijede takhle troufale, drze a bezostyšně za bílého dne?

Rychle se rozhlédla. Nikde neviděla ani živáčka. Pokud si Hunter všiml, že se něco děje, rozhodl se, že se neukáže. Dveře vedoucí z ohrady do Leopardova boxu ve stáji byly otevřené a zely prázdnotou.

Vtom si Elyssa uvědomila, že sedí na koni, sukni má vyhrnutou až ke stehnům a svítí na ni slunce. Rychle seskočila z koně a její zelené šaty s šarlatovou spodničkou zavířily vzduchem.

Když dopadla na zem, podlomila se jí kolena. Teprve tehdy si uvědomila, že jí hruď svírá nepopsatelná hrůza.

Culpeppera zřejmě směsice barev na jejích šatech upoutala. Obrátil mulu a projel s ní kolem zahrádky za kuchyní. Domu si vůbec nevšímal a místo toho zamířil rovnou ke stáji. Mula pochodovala po zaprášené zemi plné otisků koňských kopyt ladným a kolébavým poklusem, který jezdci evidentně vyhovoval.

Za mulou se objevili další tři muži. Jeli dál od sebe a každý obhlížel jinou část ranče. Chovali se a vypadali jako bývalí vojáci.

Bandité, pomyslela si Elyssa.

Celým tělem jí projela vlna strachu a na pokožce jí naskákala husí kůže, kterou by nedokázaly rozehřát ani ty nejteplejší sluneční paprsky.

Culpepperové určitě nejsou tak odvážní, aby na nás zaútočili za bílého dne. I kdyby se kapitán na ni a na její ranč zlobil sebevíc.

Psí štěkot nabýval na zuřivosti.

Elyssa měla sto chutí rozběhnout se do stáje, ale odolala pokušení. Připadalo jí, že bandité jsou úplně stejní jako její angličtí příbuzní a ostatní dravci – jakákoliv známka slabosti je jenom ještě víc povzbudí.

Tak či tak, nohy se jí tak rozklepaly, že se div nesvezla na zem.

Huntere, kde jste? ptala se Elyssa zoufale v duchu. Copak neslyšíte psy?

Její otázky zůstaly bez odpovědi. Ze stáje dokonce nezaslechla ani žádný šramot.

Stála sama na dvoře plném banditů.

Huntere! Potřebuju vás!

Žádný zvuk však z jejích úst nevyšel. Pokud Huntera neupoutal štěkot psů, její křik by nebyl o nic účinnější.

Ovíval ji lehký větřík, který profukoval mezi břevny v ohradě. Elyssa si uvědomovala, že musí sebrat veškerou odvahu a postavit se co nejklidněji vetřelci, který mířil ke stáji, jako kdyby mu patřil celý ranč i široké okolí.

Na sobě měl odrané oblečení, pod jehož špínou bylo možné rozeznat kalhoty, kabátec a boty, které patřily k uniformě vojáků Konfederace. Jezdec byl stejně vytáhlý, štíhlý a zaprášený jako jeho mula.

Na rozdíl od ní však měl Culpepper světlemodré oči a hustý přerostlý plnovous, který zoufale volal po nůžkách. Oprášit by potřebovalo i jeho slušné vychování. Podíval se na Elyssu stejně lačně, jako kdyby jí zasouval ruku přímo pod sukni.

„Tohle tady patří vám?“ zeptal se jezdec úsečně.

„Ano,“ odpověděla mu stejným tónem Elyssa.

„Jsem Gaylord Culpepper. Přišel jsem to od vás koupit.“

„Ne.“

Jezdec přimhouřil oči a trochu se předklonil, jako kdyby nevěřil vlastním uším.

Mula několikrát dupla. Dlouhé uši měla vytrčené vzhůru, ale teď jimi zastříhala a zaposlouchala se do štěkotu psů, kteří pobíhali sem a tam mezi nevítanými hosty a topoly rostoucími podél úzkého potoka.

„To nebyla nabídka, slečinko,“ řekl Gaylord.

„To je dobře, protože já nic prodat nemíním.“

Gaylord se rozhlédl a zvlášť pečlivě začal zkoumat stáj. Zjevně nemohl uvěřit, že by mu Elyssa tak statečně odporovala, kdyby neměla poblíž schované celé vojsko.

Skutečně upřímně si přála, aby tomu tak bylo. Jenomže žádná armáda nikde poblíž netábořila. Mohla se tedy spolehnout pouze na svůj hbitý jazyk, roztřesená kolena a touhu být někde úplně jinde.

Úplně kdekoliv.

„No, to je ale škoda,“ řekl Gaylord. „Tohle místečko se nám náramně zalíbilo. A když Culpepperové něco chtějí, taky to dostanou.“

„Chápu, že je to nesnadné rozhodování.“

„Ehm?“

Elyssa řekla to první, co jí přišlo na jazyk, a doufala, že se jí podaří bandity nějak rozptýlit, než někoho napadne vzít brokovnici a rozptýlit ty vetřelce v pravém smyslu toho slova.

„Já Ladder S taky zbožňuju,“ pokračovala Elyssa chvatně. „A kdybych odsud musela odejít, nepřenesla bych to přes srdce. Určitě mi rozumíte.“

„Ehm…“

„Přesně tak,“ přikývla Elyssa. „Možná byste si měli vyhlédnout nějaké jiné pěkné místo. Slyšela jsem, že pro lidi jako vy jsou severní teritoria jako stvořená.“

„Tam je zima.“

Elyssa měla sto chutí navrhnout mu jako další místo peklo, protože tam by jim bylo mnohem tepleji, ale odolala.

„Říká se, že v Texasu…“

„Ne,“ skočil jí Gaylord rozladěně do řeči. „Tam jsme už byli. Neměli nás tam rádi.“

„Možná jste jim jenom nedovolili, aby vás trochu lépe poznali.“

„Texasani jsou mizerové. Člověk si tam jednou vyhodí z kopejtka, a už by ho hnali. Čmuchají po něm i v horoucím pekle a nevzdají se, dokud ho nechytí. Můžu vám říct, že je to pěkná otrava, když je vám pořád někdo v patách.“

Elyssa se snažila tvářit co nejúčastněji. Ale nezdálo se, že by to na Gaylorda nějak zabralo.

„Tak jo, zkusíme to po vašem,“ řekl po chvíli. „Ale chlapi ze mě budou mít pořádnou švandu.“

Elyssa nevěřícně zamrkala. Nikdy by nečekala, že se jí povede někoho z klanu Culpepperů k něčemu přemluvit, zvlášť pokud šlo o její ranč.

„Děkuju vám,“ odpověděla. „Jsem vám skutečně vděčná, protože tenhle ranč je celý můj život.“

„To byste taky měla,“ odsekl Gaylord. „Holce se málokdy povede Culpeppera k něčemu přemluvit. Asi si chcete nechat poslat pro fráterníka. Panenko Maria, pěkně se mi vysmějou.“

Elyssa si připadala jako ve snu. Nebo jako kdyby sledovala okolní svět v nějakém křivém zrcadle. Trochu jí to připomnělo jednu pohádku od Lewise Carrolla, která byla v módě, právě když odjížděla z Londýna.

Přesně takhle si musela připadat chudák Alenka, pomyslela si.

Třeba bych tomuhle kloboučníkovi na mule měla nabíánout šálek čaje.

Při tom pomyšlení Elyssa málem vybuchla smíchy. Ale bála se, že kdyby otevřela ústa, místo smíchu by se jí z hrdla vydral výkřik. Její klidná maska nebyla nic jiného než přetvářka.

Připadalo jí, že kdyby se třeba jen neopatrně pohnula, všechny kosti by se jí polámaly.

„Asi jsem se nevyjádřila dost jasně,“ řekla Elyssa ostražitě. „Já si vás nechci vzít.“

„To mi nevadí. Taky si nechci přivázat k noze žádnou kouli. Ale když si nevezmete mě, dostanete Aba, a ten se s ženskýma nepáře. Taková křehotinka jako vy by se vedle něj nedožila ani Vánoc, na to vemte jed.“

Elyssa spolkla knedlík, který jí vykynul v krku.

„Pane Culpeppere,“ řekla a snažila se, aby si pod její zdánlivě chladnou maskou nevšiml zoufalství, které ji zaplavilo. „Já si nechci nikoho vzít.“

Gaylord rozhodně přikývl.

„Já vás slyšel,“ řekl. „Asi to tak bude nejlepší. Kluci jsou už stejně celí nedočkaví. Možná když zjistí, že kromě ranče dostanou i pěknou cuchtičku, zklidní se.“

„O čem to, proboha, mluvíte?“ zeptala se Elyssa pisklavě.

„Když nechcete odejít ani se vdát, budete nám tady aspoň dělat společnost, ne?“

Gaylord se plácl do stehna tak prudce, až kolem sebe rozvířil prach.

„Moc pěknou společnost,“ zakrákal. „Moc pěknou!“

Mula zastříhla ušima a pak je opět natočila ke psům, kteří stále divoce štěkali a ve velkých kruzích je obcházeli.

Elyssa na něj jenom nechápavě zírala. Gaylord dál krákal jako nahluchlý kohout.

„Slíbil jsem Abovi, že svůj ranč dostane bez kraválu, aby nás kvůli tomu zase nezačali honit Yankeeové a ty jejich vojáčci.“

Náhle se Gaylord zarazil a podíval se na Elyssu tak lačně, že jí z toho ztuhla krev v žilách.

„A Ab by si ze mě kvůli tomu pořád dělal šoufky, protože si myslí, že mi chybí fištrón,“ řekl.

Elyssa už měla na jazyku, že v tom by se s Abem zřejmě shodla, ale zarazila se.

„Ab pořád dokola vypráví, jak byl Pappy zadejchanej, když vstal a konečně mě pustil na tu Tumerovic nejmladší slečinku. Na to, že byla tak mladá, se dost vztekala. Když si na to Ab vzpomene, vždycky se řehtá. On byl samozřejmě první. Pappy ji pro něj jenom načínal.“

Elyssa si jen matně uvědomila, že zadržuje dech. Přinutila se nasát vzduch do plic. Zároveň se snažila nepochopit, co tím vlastně Gaylord Culpepper myslel.

Pobídl mulu, aby popošla blíž k ohradě, a ta ho okamžitě poslechla.

„Doufám, že toho hodně vydržíte,“ řekl Gaylord. „Já i kluci jsme už pořádně nadržený.“

Elyssa opatrně odstoupila od plotu. Předstírat odvahu mohla, ale chovat se ztřeštěně už bylo něco úplně jiného.

A v blízkosti Gaylorda Culpeppera by zůstal jenom úplný blázen.

„Ne, neutíkejte mi,“ zanaříkal Gaylord. „Nechci vás sebrat a ujet s várna pryč. Jenom bych si rád sáhnul na ty vaše balony. Jsou tak…“

„Ne,“ odpověděla Elyssa ostře.

„To nebylo moc pěkný.“

Gaylord překvapivě rychle seskočil z muly a vylezl na plot ohrady. Elyssa sotva stačila uhnout před jeho dlouhou paží a špinavými prsty, které k ní vztáhl.

Leopard se vzepjal na zadní nohy a zastříhal ušima, aby dal Gaylordovi najevo, jak skončí, pokud za ním vleze do ohrady.

Gaylord hbitě vyskočil zpátky na mulu a zadíval se na hřebce v ohradě.

„V okolí se povídá, že je to zabiják,“ řekl.

Elyssa neodpověděla.

„Hmm. No, Ab se na něm chtěl projet. Jenomže teď tu není. Jsem tady já. A já chci vidět vaše balony. Takže ho uklidněte, než ho zabiju.“

Gaylord možná byl trochu pomalejší, ale na rychlosti, s jakou sáhl po revolveru, to nebylo znát. „Ne!“ vykřikla.

Vtom za jejími zády zazněl výstřel z pušky, který přehlušil její výkřik. Kulka se zaryla do země mezi přední nohy muly, a ta polekaně uskočila.

Gaylord se hbitě skrčil a stejně bleskurychle sáhl po zbrani.

„Dejte ten revolver zpátky do pouzdra, nebo je po vás,“ řekl Hunter.

Elyssa jeho hlas sotva poznala. Nebylo v něm ani stopy po emocích, jen jistota brzké smrti.

Na dvoře se rozhostilo takové ticho, že Elyssa slyšela, jak Gaylord zase zasouvá zbraň zpátky do pouzdra.

Jeden z ostatních mužů na něj cosi zavolal. Gaylord ho odbyl mávnutím ruky.

„Jenom jsem si dělal legraci,“ řekl Gaylord schlíple.

Ale v jeho mazaných modrých očích nebylo po kajícnosti ani stopy. Ty oči teď prozkoumávaly temné zákoutí dveří do Leopardova boxu ve stáji.

Elyssa se tam také zadívala.

Zdálo se, jako by byl Hunter neviditelný.

„Legrace skončila,“ oznámil suše. „Zmizte a nevracejte se. Jestli vás nebo některého z vašich mužů uvidím na pozemcích ranče, na místě vás zastřelím.“

Elyssa mu v duchu poděkovala a pomalu začala couvat ke stáji. Dávala si pozor, aby se náhodou nedostala mezi Gaylorda Culpeppera a otevřené dveře do stáje.

Gaylord zaklel a poposedl si.

„Jen se moc neschovávejte,“ řekl a upřel své bledé oči dravce na Elyssu. „Ještě jsme spolu neskončili.“

„Ale vy jste skončil,“ řekl Hunter. „Odkud jste, synku?“ zeptal se Gaylord. „Z pekla.“

„Sakra, vy si asi neuvědomujete, že byste se taky nemusel dožít zítřejšího rána, co?“

„Držte ruce dál od toho revolveru, nebo vám přísahám, že se zítřejšího rána nedožijete vy,“ zavrčel Hunter.

Gaylord sklopil oči ke své pravici, jako kdyby ho překvapilo, že sama od sebe začala sahat po zbrani.

Pomalý? Hloupý? zamyslela se Elyssa. Gaylord je stejně hloupý jako mazaná liška.

A stejně jako jí i jemu chybí duše.

„Poslouchejte, mladej,“ začal Gaylord. „Vy z tohohle ranče nechcete ani kousek. Ladder S je skvělý místo. Úplně stejný jako to, odkud pocházejí všichni Culpepperové. Prostě si ho vezmeme se vším všudy.“

„Zmizte odsud, jinak zaplatíte životem,“ řekl Hunter.

Klidný a zároveň smrtelně vážný tón Hunterova hlasu vyděsil Elyssu natolik, že jí vlasy vstávaly hrůzou.

Gaylord bez jediného slova otočil mulu nazpátek a zamířil ke svým mužům. Všichni čtyři jezdci pak zmizeli stejně rychle, jako se tu objevili, a nechali po sobě jenom mračno prachu a štěkot psů, který se ještě chvíli nesl za nimi.

Elyssa zajela třesoucími se prsty do Leopardovy hřívy a pevně ji sevřela. Když teď bylo konečně po všem, nohy se jí roztřásly tak silně, až se bála, že se jí podlomí.

Hunter vyšel s puškou v ruce ze stáje na dvůr ozářený sluncem. Hlaveň jeho zbraně byla čistá, ale neleskla se. Stejně jako pažba. Nebyly na ní žádné zlaté ani stříbrné ozdoby.

Hunter mlčky sledoval pohledem jezdce, dokud mu nezmizeli z dohledu. Potom vytáhl ze zásobníku nábojnici, povolil kohoutek a zamířil k Elysse.

Netvářil se nijak přívětivě. Pochyboval, že někdy zapomene na pocit, který ho zaplavil, když si uvědomil, že se Elyssa ocitla ve smrtelném nebezpečí.

Klidně už mohla ležet na zemi v prachu, pomyslel si Hunter zasmušile. Kolem sebe by měla krvavou louži a tvář bílou jako sníh.

Při představě Elyssy ležící bezvládně na zemi se Hunterovi udělalo tak špatně, že to nedokázal popsat ani pochopit. Smrt pro něj nebyla nic neobvyklého a sám o sebe se nebál, přesto se mu teď strachy svíral žaludek.

Kvůli Elysse.

Ticho, které se mezi nimi rozhostilo, narušovalo jen šumění vánku, Leopardův dech a občasné psí zaštěkání.

Elyssa si povzdechla, odtáhla se od Leoparda a ostražitě se zadívala na Huntera.

Jeho temné šedivé oči její pohled opětovaly.

„Vy hloupá,“ procedil Hunter skrz zaťaté zuby. „Proč jste se nerozběhla rovnou ke stáji? Měla jste na to dost času. Nebo se vám líbilo stát tam před ním a popichovat ho, zatímco vás svlékal pohledem?“

Elyssa se už nedokázala déle ovládat a popustila uzdu hněvu a strachu, které jí pulzovaly celým tělem. Kdyby teď u sebe měla zbraň, na místě by Huntera zastřelila.

On to věděl. Než ji napadlo, že by ho místo toho mohla uhodit do tváře, popadl ji za zápěstí.

„Dobře. Takže se vám to nelíbilo,“ řekl Hunter úsečně. „Proč jste ale neutekla?“

„Třásly se mi nohy, proto.“

V Hunterově tváři se objevilo překvapení, pod kterým roztály jeho rozčilením ztvrdlé rysy. Teprve teď si pořádně všiml, jak je Elyssa bledá. Celá se chvěla. Kdyby nestál tak blízko vedle ní a nedržel ji za zápěstí, vůbec by to nepoznal.

„Z toho místa, kde jsem stál, jste mi moc vystrašená nepřipadala,“ odpověděl.

„Před dravcem dává najevo strach jenom hlupák. A i když si myslíte něco jiného, já hlupák nejsem.“

Hunter její slova téměř nevnímal. Příliš se soustředil na hladkou pleť Elyssina zápěstí, na její smaragdové oči a jemně se chvějící rty.

„Až příště uvidíte nějakého Culpeppera,“ řekl ochraptěle, „utíkejte pryč jako o život.“

Elyssa trhaně přikývla.

Ten rychlý pohyb hlavy se jí přenesl až do konečků vlasů a úplně je rozzářil. Na tvář jí sklouzlo několik zlatavých pramínků a jeden z nich se zachytil i na třesoucím se rtu.

Hunter téměř neslyšně zasténal. Rukou, v níž nedržel pušku, jí nesmírně něžně odhrnul vlasy z tváře. Ani nepřemýšlel, jak se na to bude Elyssa dívat.

Jakmile se dotkl jejích hebkých vlasů, celým tělem mu projela vlna žhavé vášně. Elyssa sklopila oči a prudce se jí zrychlil dech. Hunter poznal, že cítí stejné jiskření jako on.

Tichým, chraplavým hlasem vydechl její jméno. Jemně jí odhrnul pramínek vlasů ze rtů, něžně uchopil její tvář do dlaně a pomalu sklopil hlavu.

Tiché napětí, které se mezi nimi rozhostilo, však hned vzápětí narušilo bouchnutí dveří srubu, které jim v tu chvíli připadalo jako výstřel z pušky.

A Hunter sebou cukl, jako by ho skutečně zasáhla kulka.

Rychle od Elyssy odtáhl ruce a otočil se k ní zády. Chytil se horního trámu ohrady a s ladností kočky ho přeskočil.

Od srubu ke stáji rázoval Mickey. Pušku v ruce nedržel. Jestliže si banditů všiml, pak se rozhodně nijak nepojistil pro případ, že by se vrátili.

Pokud, pomyslel si Hunter, se neschovával ve srubu, protože si chtěl uchránit svůj vlastní zadek.

„Dobré ráno,“ řekl Hunter. „Není trochu pozdě na příchod do práce?“

„Řízl jsem se do ruky. Musel jsem si ji zavázat.“

Zamával Hunterovi rukou před obličejem. Kolem dlaně měl ovázaný špinavý šátek.

„Rozvažte ho,“ řekl Hunter.

Mickey na něj chvíli jenom mlčky civěl.

Ať už v Hunterových břidlicově šedých očích spatřil cokoliv, muselo ho to dostatečně přesvědčit, aby neprotestoval. Bez jediného slova šátek rozvázal.

Hunter ho provrtával pohledem. Teprve když byl šátek prýč, rychle sklopil oči k jeho ruce. Mickey měl na dlani maličkou ranku.

„To ani nestojí za řeč,“ řekl Hunter.

Mickey se zatvářil podrážděně.

„Copak jste neslyšel, jak štěkají psi?“ zeptal se tiše Hunter.

„Vždyť ty potvory štěkají skoro pořád.“

„Možná proto, že se tady v okolním křoví neustále schovávají bandité a čekají na vhodnou příležitost, aby se mohli proplížit na ranč.“

„Pchá,“ odfrkl si Mickey. „Dokud se v okolí pohybuje vojsko, Culpepperové by jen tak nevyjeli na otevřenou pláň.“

„Svůj krk si klidně riskujte, jak je vám libo, ale ten, který patří slečně Suttonové, budete chránit.“

„Já ale…“

„Až příště začnou štěkat psi,“ skočil mu Hunter do řeči, „chci vás tu vidět s puškou v ruce, jak hledáte cíl. Jinak si o vás budu myslet, že jste bezpáteřní podrazák.“

Mickey užuž otevíral pusu, ale nakonec zůstal zticha.

„Kde jsou Lefty a Gimp?“ zeptal se Hunter.

Mladík hned neodpověděl. Místo toho se zadíval na Elyssu, která rychle kráčela k domu.

„Asi počítají krávy,“ zamumlal Mickey.

Nespustil z Elyssy oči, dokud nezmizela ve stínu, který vrhala na zem střecha verandy v průčelí domu.

„Kde?“

„Eh?“

„Dívejte se na mě, když s vámi mluvím.“

Hunterův tón ostrý jako břitva konečně upoutal Mickeyho pozornost. Nejisté se na Huntera podíval.

„Kam odjeli Lefty a Gimp?“ opakoval odměřeně Hunter.

„Mířili ke Cave Creeku a dál na pláně, jak jste jim přikázal. Nebyli z toho dvakrát nadšení. Několik honáků z Ladder S už tam někdo zastřelil.“

„Dostávají za to dvojnásobnou mzdu.“

„Cože? A co já?“

„Dodělejte ty sudy na vodu. Jestli pak ještě budete stát o mzdu, která patří střelcům, budete muset přijít za mnou a dokázat mi, že si ji zasloužíte. Pokud to dovedete.“

Zpočátku měl za to, že by se Mickey od něj mohl lecčemu přiučit. Část jeho já v to doufala. Ale při pomyšlení, že se mladý honák schovával ve srubu, zatímco Elyssa musela sama čelit Culpepperovi, ho začala svědit ruka.

Čekal, než se Mickey rozhodne. Chtěl mu dát na pamětnou a předvést mu, že ke zranění může přijít i jinak než při přestřelce.

A když už by si dal s Mickeym tu práci, naučil by ho i troše slušného chování. Začal by třeba tím, že nesmí civět na Elyssu.

Mickey cosi zamumlal a znovu si ovázal ruku šátkem.

„Brzy budu potřebovat přinést vodu,“ řekl Hunter. „Jděte dodělat ty sudy.“

Mickey zamručel.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Hunter.

„Ano. Pane. Jenom tím ztrácíme čas. Ten starý potok nikdy nevysychá. A i kdyby se to stalo, nádrže nám na týden nebo dva vydrží.“

„Dodělejte ty sudy a plánování strategie nechte těm, kteří na to mají výcvik.“

Mickey udělal na konci šátku uzel, zuby ho stáhl a zamířil ke stáji.

Hunter chvíli zůstal stát na dvoře a pozorně poslouchal. Proměnlivý vítr mu k uším nedonesl žádné ozvěny střelby. Pokud se Gimp a Lefty dostali do problémů, byli moc daleko a rány z přestřelky se k domu nedonesly.

Potřebuju víc mužů, pomyslel si Hunter. Takových, kterým můžu věřit.

Nebo muže, kteří za svoji mzdu odvedou dobrou práci a já je nebudu muset každou hodinu chodit kontrolovat.

Je tady tolik práce.

A tak málo času.

Hunter horečně uvažoval a plánoval všechny úkoly, jako kdyby byli na válečném tažení proti nepříteli usazenému v zákopech.

V mnoha směrech se takové situaci blížili.

Podle toho, co Hunter zjistil, před jarním sháněním dobytka navštívil Rubínové údolí nejméně jeden Culpepper. Pravděpodobně to byl Gaylord.

V okolí se jich určitě schovávalo víc. Jeho bratři a bratranci, možná všichni. Protože si všichni byli velice podobní, člověk je zdálky jen těžko rozeznal.

A zblízka je žádný rozumný člověk vidět nechtěl.

To vyhánění dobytka z hor nás přijde pěkně draho, pomyslel si Hunter a zadíval se na rozeklané vrcholky Rubínových hor. Pořádně draho.

7

Leopard a Bugle Boy kráčeli vedle sebe po stezce vedoucí z ranče. Jezdci, kteří seděli na jejich hřbetech, se v tichosti rozhlíželi kolem sebe a hledali stopy po dobytku, banditech nebo obojím. Dancer a Vixen běželi v asi stoyardové vzdálenosti vedle nich po obou stranách stezky a prohledávali blízké okolí, jestli se dobytek někde neskrývá. I přes svůj skvělý čich zatím našli jenom několik krav.

Široko daleko rostly pouze šustící zlatavé traviny a sem tam zahlédli tmavozelené remízky nízkých borovic. Ty se směrem k strmým úbočím měnily v malé lesíky. Obloha nad nimi byla jasná a průzračně modrá a připomínala blankytnou mísu.

Bylo poledne. Podzimní slunce pálilo tak zprudka, že se dokonce koně potili na krku i na hýždích.

Elyssa byla také zbrocená potem, ale pod jezdeckým pláštěm, který si přes sebe přehodila, to nebylo vidět. Nenápadně si popotáhla mělký výstřih u šatů, ale žádnou úlevu jí to nepřineslo, stejně jako ovívání límcem pláště. Pomalu si na šatech rozepnula jeden knoflíček, potom další a nakonec ještě jeden.

Když došla k dalším knoflíkům, prsty jí váhavě ztuhly. Kdyby si rozepnula i čtvrtý a pátý, byla by vidět její krajková košile. Pokud by byla sama, vůbec by se nerozpakovala.

Jenomže sama nebyla. Jel s ní i muž, který musel vynakládat všechny své síly, aby ji v tu chvíli nepolíbil.

Hunterovy oči byly plné něhy, chtíče a zmatku. Jako by polibek uprostřed tiché pláně, v záři slunečního světla bylo to poslední, co by od sebe čekal.

Jestli si mě přeje políbit, pomyslela si Elyssa, drží to tajemství obdivuhodně dobře pod zámkem.

Když předtím Elyssa vešla do stáje, oblečená do svého překrásného jezdeckého pláště, který jí padl jako ulitý, Hunter k ní sotva zvedl oči. Pomyslela si, že by se před ním klidně mohla objevit nahá, a on by si jí stejně nevšiml.

Tak dobře, řekla si posmutněle a rozepnula i další knoflíček. Stejně si nevšimne, když si rozepnu ještě jeden nebo dva. Na to, abych se chovala jako pravá dáma, je moc velké vedro.

Hunter koutkem oka zahlédl, jak se Elysse s každým rozepnutým knoflíkem prohlubuje výstřih. Zadíval se na její prsty váhající nad čtvrtým knoflíkem, a když viděl, že ho pomalu rozepnula, málem zasténal slastí. Elyssa se pak konečky prstů poškrabala na své hebké pokožce, otlačené od naškrobených krajek.

Hunter se ze všech sil snažil potlačit představu, jak jí olizuje ty drobné otlačeniny, podobně jako kočka ve stáji olizuje svá mláďata.

Ať tě to ani nenapadne, okřikl se v duchu. Už jenom přemýšlet o tom je hloupé, ale taky nebezpečné.

Stejně jako políbit ji, když bandité odjeli a prach se sotva stačil usadit.

Pak si Hunter připomněl, že Elyssu vlastně nepolíbil. Jenom u ní stál tak blízko, že si všiml překvapení a touhy, která se jí zračila v očích.

Uvědomoval si, že by měl být Mickeymu vděčný. Vyšel ze srubu právě včas, aby mu zabránil políbit ji.

Ale vděčný mu nebyl.

Nejraději by Mickeyho stáhl tupým nožem z kůže, a tu pak přibil na stěnu stáje, aby vyschla.

Elyssa vrhla po Hunterovi koutkem oka ostražitý pohled. Bylo jí jasné, že Hunter nechtěl, aby s ním někam jela. Ani s kýmkoliv jiným. Zatímco sedlala Leoparda, několikrát zaslechla z jeho úst slovo „blázen“.

Hunterovi udělala radost jenom jedinou věcí – když zašla do domu a přinesla odtud lovecké zbraně. Zamračil se sice, když si na hlavni pušky a brokovnice všiml zlatých a stříbrných ozdob, ale čistý vzhled a také vyváženost zbraní ho potěšil.

„Měli jste tady někdy potíže se zásobováním vodou?“ zeptal se.

Jeho úsečný tón Elyssu poplašil.

„Pro dobytek nebo dům?“

„Obojí.“

„S dobytkem nikdy problémy nebyly. Všude kolem úpatí kopců tečou potoky. Nevysychají dokonce ani během nejsuššího léta.“

„A co House Creek?“

„Ještě nikdy jsem neslyšela, že by vyschl, ale…“ Zbytek věty nedořekla.

Neměla chuť vypočítávat Hunterovi všechna neštěstí a nehody, které Ladder S postihly od chvíle, kdy se sem vrátila. Vyznělo by to, jako kdyby si stěžovala, a toho by Hunter určitě využil.

„Ale?“ netrpělivě se dožadoval odpovědi Hunter.

„Vyskytly se tu jiné problémy,“ přiznala Elyssa.

„Nedávno?“

Elyssa přikývla.

„Tak to vyklopte,“ nařídil jí Hunter stroze.

„Co se stalo?“

„No, byly to jenom drobnosti. Jedna kráva spadla do nádrže a utopila se v ní.“ Hunter přimhouřil oči. „Kdy se to stalo?“

„Ještě než roztál sníh. Než jsme všechno vyčistili a uvedli do původního stavu, zpozdili jsme se při shánění dobytka.“

„A od té doby nic?“

„S nádrží? Ne. Voda je čistá.“ Na chvíli se oba odmlčeli.

Elysse to nevadilo. Rychle zjistila, že Hunter jen málokdy prohodí víc než pár slov a většinou je zticha.

Tiché šustění trávy, rytmický klapot koňských kopyt a trylkování ptáků na nebi těšilo Elyssu mnohem víc než nějaké bezobsažné tlachání.

Vixen k nim doběhl až na padesát stop a zadíval se na ně s pohledem plným očekávání.

„Dobytek?“ zeptal se Hunter.

„Ne. Kdyby tam byl, nahnal by ho k nám.“

Elyssa krátce hvízdla. Vixen se otočil a rozběhl se ke svahu, od něhož je ještě dělil kus cesty.

„Chytrý pes,“ řekl Hunter.

„Mac a moje matka všechny psy vycvičili. Mac přísahal, že při vyhánění dobytka z křoví, vrbových remízků a močálů každý z nich vydá za pět mužů.“

Když si vzpomněla na matku a Maca, radost z projížďky v jejím srdci přehlušil smutek.

Hunter si toho všiml a zalitoval, že se jí na psy vůbec ptal. Potom se v duchu pokáral. Proč mu na tom záleží?

Vždyť už to není žádná malá holčička s copánky, připomněl si rozladěně. A navíc jsem tady, abych vyřídil Culpeppery, a ne se staral o sirotky se štěněcím pohledem.

Měl bych se konečně začít chovat jako předák na ranči a přestat se zajímat o jeho majitelku.

„Kolik dobytka se vám podařilo na jaře sehnat?“ zeptal se náhle Hunter.

„Necelou stovku kusů. Banditi začali přepadávat naše muže. Během týdne zůstali na ranči jen Mac, Mickey, Lefty a Gimp. Potom zabili Maca.“

„Nepokusil se někdo přerušit přívod vody od nádrže k domu?“

Elyssa se zatvářila vyděšeně. Nejisté se kousla do rtu.

„Než Mac zemřel, několikrát byl přívod poničený,“ řekla váhavě.

„Našli jste v okolí nějaké stopy?“

„O těch nic neříkal. Jen ho vyspravil.“

„Byl Mac dobrý stopař?“

„Ten nejlepší. Proto se s tátou vydal na Západ. Skvělý průzkumník a výborný lovec. Potom ale při jedné potyčce s indiány přišel o ruku a dal se na dobytkářství.“

Hunter se na Elyssu pokradmu podíval.

„Mac,“ prohodil. „To bylo celé jeho jméno?“

„Macauley Johnstone.“

„Macauley,“ zopakoval Hunter a pousmál se. „Můj táta se mi jednou zmínil, že potkal jednoho obra, který se tak jmenoval. Prý se mu podařilo objevit několik nových stezek odsud do Oregonu.“

„Tak to byl určitě Mac. Připadalo mi zvláštní, že práce s dobytkem se mu dařila mnohem lépe než mému otci. Mac se ve zvířatech vyznal. Měl je daleko radši než lidi. Zvláště nesnášel ženy.“

„To chápu.“

Elyssa střelila po Hunterovi nevrlým pohledem. Ani si ho nevšiml.

„Mac věřil, že dobytek může přezimovat na stejných místech jako bizoni a losi,“ řekla Elyssa.

Hunter zvedl obočí až po krempu klobouku.

„V Texasu se o tom mluvilo,“ řekl. „Někteří muži chtěli hnát dobytek až na Sever. Nechtěli ho tam ale zabít, ale vypustit ho na zimu do Wyomingu, Montany, a dokonce i obou Dakot.“

„Co se tehdy stalo?“

„To nevím. Když jsem od nich po válce odešel, právě sháněli stáda a chtěli je hnát do Kansasu.“

Hunter se napřímil v sedle a rozhlédl se kolem sebe pomalým, pátravým pohledem. Zahlédl však pouze občasný záblesk černobílé srsti psů, kteří prohledávali trávu a remízky plné borovic.

„Jestliže skot dokázal v Montaně přežít zimu,“ řekl, „určitě by mu nedělalo problém utéct tam během léta. Dobytku se tam daří.“

„Našemu dobytku se tu dařilo také dobře.“

„Ale tady nejsou takové zimy jako v Montaně.“

„V údolí, kde stojí dům, možná ne. Ale tam je ve vysoko položených kaňonech v zimě pořádný mráz a bývá tam spousta sněhu.“

„Vy na zimu naháníte dobytek do hor?“ zeptal se Hunter překvapeně.

„Záměrně ne.“

Elyssa si nenápadně zatahala za límec těžkého jezdeckého pláště, aby trochu ulevila pokožce pod štípající látkou.

Hunter k ní zaletěl pohledem, ale hned nato ho s tichým zaklením odvrátil. Elyssina pleť byla bledá a jemná, bez jediné chybičky, jako exotická perla.

„Ale některé kusy skotu tam necháváme celý rok,“ řekla Elyssa. „Mezi nimi i jednoho nerudného strakatého býka. Na konci rohů má rozpětí šest stop.“

„Celý rok?“ zeptal se Hunter zamyšleně.

Elyssa přikývla.

„K čertu,“ zamumlal.

Elyssa se zasmála a Hunter na ni udiveně pohlédl.

„Přesně tak mu Mac říkal,“ vysvětlila mu Elyssa. „Čert. Několikrát ho už málem zastřelil, jenomže můj otec ho měl ze všech býků nejradši. Zbožňoval nebezpečná a nepřátelská zvířata.“

„Tak se mi zdá, že Čert by se hodil pro tu armádní zásilku.“

„Je s ním moc problémů. Když dáte Čerta do stáda, je z toho pořádná mela. Stačí ho nechat na pokoji, a on zase nic neudělá vám. Vlastně –“

Elyssu zarazilo Hunterovo prudké mávnutí rukou. Otěžemi dal pokyn svému hřebci, aby zastavil. Elyssa se chtěla zeptat, co se děje, ale nakonec si to rozmyslela a zůstala zticha.

Elyssa si všimla, že Hunter se zaposlouchal do okolních zvuků stejně pozorně, jako když ho poprvé spatřila stát v polostínu na verandě. Potom natočil hlavu a sklonil ji nejdříve na jednu a potom na druhou stranu.

Po chvíli si poposedl a popohnal koně kupředu.

„Co to znamenalo?“ zeptala se Elyssa. Hunter pokrčil rameny.

„Zdálo se mi, jako bych něco slyšel,“ odpověděl. „Určitě to bylo skučení větru v jedné z těch úzkých proláklin tamhle.“

Rukou, na níž měl rukavici, mávl k vrcholkům Rubínových hor po jejich levici.

„Sekáte louky a schováváte seno na zimu?“ zeptal se.

„Obvykle ano. Skotské a anglické krávy, které měl Mac nejradši, si neumí vyhrabat potravu ze sněhu tak dobře jako místní skot.“

Elyssa zatřepetala spodní částí pláště, aby jí k nohám proniklo trochu vzduchu. Látka se jí na ně lepila jako horký obklad.

„Ale z domácích zkrocených krav je víc masa,“ pokračovala. „Místní dlouhorohý dobytek je hubený jako jeleni a dvakrát tak divoký.“

Hunter se pousmál a zabručel, aby dal najevo, že ji poslouchá. Zatímco Elyssa dál mluvila, on obhlížel krajinu.

Popisovala mu přednosti herefordského skotu, který patřil k ranči, a potom se rozpovídala o obvyklých plemenech z Holandska, o agresivním dlouhorohém americkém dobytku a obtloustlých volech.

Všechna tato zvířata se vyskytovala ve stádech, která patřila k ranči Ladder S. Kolem osadnických sídel neustále táhl na západ nějaký neduživý dobytek, dokud nedorazil k místu, kde už neměl co jíst a pít. Tam zůstal opuštěný. Zčásti ho snědli indiáni, zčásti ho spořádali supi a zbytek pochytali honáci z Ladder S.

Huntera překvapilo, jak dobře zná Elyssa silné stránky i slabiny každého plemene.

A ještě víc ho udivily její rozvážné plány na zlepšení kvality stáda. Chtěla zavést chov světlejších plemen, která mají víc masa. Nahradila by jimi dojnice, voly a nezkrotné dlouhorohé býky. Dokonce se zmínila, že chtěla část pozemků ohradit, aby se na ně nedostali mustangové a divoké krávy.

Hunter poslouchal Elyssino snění s pobaveným zájmem. V době, kdy se na Západě jen hrstka farmářů obtěžovala připravovat si zásoby sena na zimu, chtěla Elyssa zasít evropskou specialitu známou jako vojtěška, která byla daleko výživnější než obyčejná tráva. Kromě toho uvažovala o tom, že nebude zavlažovat pouze zahrádku za kuchyní a malý sad, který patřil k ranči, ale mnohem větší plochy.

Horní příčky žebříčku jejích plánů do budoucna zaujímali koně. Chtěla začít s chovem malých grošovaných koní, kteří by byli stejně bystří, silní a rychlí jako Leopard. Až sežene všechny mustangy, které má dodat armádě, měla v úmyslu věnovat se hlavně klisnám. K těm nejlepším pak připustí Leoparda.

„A co takový Bugle Boy?“ zeptal se Hunter.

„Je to plnokrevník, že? A nemá v sobě také něco z irského loveckého koně?“

Hunter přikývl.

„Rovné nohy, protáhlá hruď. Je silný, ale přitom se pohybuje ladně,“ říkala Elyssa a prohlížela si Hunterova hřebce.

A také Huntera.

„Klidné oči a mezi nimi dost místa na mozek, pokud ho někdy používá,“ pokračovala. „Pod vším tím masem je vlídný, ale také paličatý –“

Zbytek věty nedořekla a místo toho překvapeně vyjekla. Ze svahu, vzdáleného asi sto stop, se k nim hnal mohutný dlouhorohý býk.

Hlavu měl sklopenou k zemi a s každým úderem kopyta o zaprášenou zem za sebe odhazoval kusy hlíny. Mířil přímo k Leopardovi.

„Utíkejte!“ vykřikl Hunter.

Elyssa nasměrovala Leoparda doleva a pobídla ho šťouchnutím do břicha. Zároveň se natáhla pro brokovnici v pouzdru připevněnému k sedlu. Býk už byl tak blízko, že viděla bělmo jeho divoce vypoulených očí a slyšela jeho přerývaný dech.

Je moc blízko, pomyslela si vyděšeně. Ani tu brokovnici nestihnu vzít do ruky. Proboha, ten je ale rychlý!

Elyssa bleskově otočila Leoparda čelem vzad a vytrhla brokovnici z pouzdra. Jakmile ji ale začala zvedat, bylo jí už jasné, že je pozdě.

Býk se ji chystal nabrat na ďábelské lesknoucí se rohy. Náhle uslyšela tři výstřely. Zazněly tak rychle po sobě, že se jí zdálo, jako kdyby uhodil hrom.

Zdivočelý býk sebou cukl, udělal ještě jeden krok, narazil do Leoparda a svalil se na zem. Hřebec zakolísal, ale po chvíli se vzpamatoval a znovu se rozběhl.

Elyssa měla co dělat, aby se na něm udržela.

Hunter stále mířil puškou na býka a jenom nohama naznačil svému koni, aby došel k mohutnému zvířeti na zemi. Bugle Boy sice nervózně stříhal ušima a jeho krok byl poněkud nejistý, ale protože byl vycvičený, aby zvládal hluk, překvapení i krev, poslechl svého pána.

Býk byl mrtvý. Dvě ze tří kulek mu proletěly srdcem.

Hunter zvedl oči a asi třicet stop od sebe spatřil Elyssu a Leoparda, který se k němu pomalu, se smutným pohledem přibližoval. Elyssa byla pobledlá, ale hlaveň její brokovnice stále mířila na mrtvého býka zhrouceného na zemi.

Hunter přeletěl Elyssu pátravým pohledem. Hledal nějaké zranění, ale žádného si nevšiml. S úlevou vydechl.

Když proti ní ten zpropadený býk vyrazil, nevsadil bych si ani niklák, že to děvče přežije.

Ještě nikdy nevytáhl brokovnici z pouzdra a nevypálil z ní tak rychle. Doufal, že se už nic takového nebude opakovat.

Podruhé by už takové štěstí mít nemusel. „Řekl jsem vám, abyste utekla,“ vyhrkl. „Utíkala jsem.“

„Nebyla jste dost daleko. Kdybych býval minul…“

„Ale neminul jste,“ skočila mu do řeči Elyssa. „Děkuju.“

Hunter si znovu roztřeseně oddechl a otočil se k mrtvému býkovi.

„Měl jsem štěstí,“ odpověděl stroze.

„Jste skvělý střelec. Kdybyste nevystřelil tak rychle, nabral by Leoparda na rohy.“

„Nebo taky vás.“

„Ano,“ zašeptala. „Nebo mě.“

Zavřela oči, ale hned je zase otevřela, protože v duchu před sebou znovu spatřila rozzuřeného býka, jak běží proti ní. A znovu prožívala strach, že ji vážně zraní nebo zabije.

„Děkuju,“ podařilo se jí znovu říct chvějícími se rty.

Hunter na její poděkování jenom odmítavě mávl rukou. Zlobil se na sebe, že se k ní chová příliš ochranářsky. A na ni se zlobil kvůli tomu, jak ho neustále rozptylovala svými roztouženými vzdechy.

Čím déle se na ni Hunter díval, tím víc mu bylo zatěžko zachovávat si od ní odstup.

Je vůbec něco pravdy na rčení, že „nevstoupíš dvakrát do téže řeky“? zeptal se rozladěně sám sebe.

Proč pořád zapomínám, že Elyssa je jenom obyčejná koketa s laníma očima, která chce svést každého muže, který jí přijde do cesty?

Vzpomeň si na Mickeyho. Už by s ním vlastně měla být zasnoubená, a přitom kolem něj prošla, jako by se nechumelilo, a klidně začala flirtovat se mnou.

Proč si na to nevzpomenu pokaždé, když se na ni podívám a krev se mi v žilách začne vařit tak prudce, že nemyslím na nic jiného?

Hunterovi se na jeho hrubé němé otázky nedostalo žádné odpovědi.

A neulevilo se mu dokonce ani později, když v něm poněkud polevil strach o Elyssu a na jeho místo nastoupilo vášnivé vzrušení.

„To je jeden z těch býků z hor, o kterých jste mluvila?“ zeptal se Hunter.

Hunterův ochraptělý hlas a ostrý pohled jeho očí Elyssu polekal.

Hunter zuřil.

Elyssa se zadívala na mrtvého býka, který měl na boku starý a už nepříliš výrazný cejch ranče Ladder S. A pod ním další, ještě starší a naprosto nečitelnou značku.

„To je přece Čert“ řekla překvapeně. „Copak ho asi vyhnalo z hor?“

Hunter zasunul do zásobníku pušky další náboje. Zadíval se na svah porostlý křovinami a vrbami, kde se Čert až do své smrti schovával.

„Pojďte,“ řekl. „Držte se za mnou a buďte zticha, abychom slyšeli, jestli se těmi křovinami něco neplíží.“

Potom se otočil k Elysse a střelil po ní káravým pohledem.

„Myslím to vážně,“ řekl. „Zůstaňte za mnou. Nikam neutíkejte. Nikdy.“

Elyssa otupěle přikývla.

„A mějte po ruce tu brokovnici,“ dodal a otočil se k ní zády. „Na blízký cíl je lepší než puška.“

Elyssa znovu přikývla. Byla za svou brokovnici vděčná. Ruce se jí třásly stále víc a víc.

Sevřela ji teď ještě pevněji než předtím, aby Hunter neviděl, jak se jí chvějí prsty.

Mohla si však ušetřit námahu, protože se na ni nedíval. Klusal podél býkových stop a pušku měl neustále připravenou k výstřelu. Stopy mohutného zvířete byly jasně zřetelné. Býk běžel tak rychle a zuřivě, že se mu kopyta zarývala hluboko do země.

Leopard následoval Hunterova hřebce ze svahu s nastraženýma ušima.

Elyssa byla stejně neklidná jako Leopard. Nespouštěla oči z křovin pod sebou, jako kdyby se z nich každou chvíli mělo vyřítit stádo vraždících býků.

Když sjel Hunter ze svahu do údolí, býkovy stopy se už tak zřetelně nerýsovaly. Terén byl nerovný a kamenitý, a v místech, kam jen zřídkakdy dopadly sluneční paprsky, rostl vlhký mech.

I tak tu však bylo tolik stop, aby Huntera zmátly.

Elyssa si všimla jeho výrazu. Ráda by se ho zeptala, co ho tak upoutalo, ale potom si vzpomněla na jeho příkaz, aby zůstala zticha. Tiše si povzdechla, zůstala nehnuté sedět a snažila se uklidnit.

Hunter seděl stejně nehybně jako ona, ale nikoliv kvůli tomu, že by se chtěl uklidnit. Veškerou pozornost soustředil pouze na stopy a přemýšlel o těch, které vidět nemohl.

Sakra, buď tě něco opravdu rozčílilo, nebo ses zbláznil, pomyslel si na adresu mrtvého býka.

Většina skotu se jen tak volně pohybovala v prostoru mezi zdrojem potravy a napajedlem. Čert však chodil sem a tam záměrně. Když se zastavil, nezačal spásat trávu. Jenom dupal do země, odhazoval kusy hlíny a kopyty škrábal o kameny.

Ty tvoje stopy vypadají, jako bys s něčím bojoval. Ale ať už to bylo cokoliv, nezůstala tady po tom žádná stopa.

Přeletělo ti něco přes nos, nebo tě něco pronásledovalo?

Pokud ano, co to bylo zač? A není to náhodou pořád někde poblíž? Hunter seděl bez hnutí a pozorně naslouchal každému zvuku.

Vítr šuměl a rozechvíval větve vrb.

Na nebi vřeštěl jestřáb.

Straky mezi sebou štěbetaly.

Udidlo uzdy jemně cinkalo.

Bugle Boy ocasem odháněl mouchy.

Hunter nezaregistroval nic nezvyklého. Nic, co by mu naznačilo, proč Čert vyběhl jako pominutý z údolí a vrhl se přímo na Elyssu.

Mohla to být prostě jenom smůla, napadlo Huntera. Proboha, vždyť jsem během války viděl spoustu podobných věcí.

Správné chlapy, kteří se ocitli na špatném místě. Správné chlapy, kteří umírali.

Nezpůsobily to žádné pikle nebo důmyslné plány. Stačila trocha smůly, a člověk se zhroutil na zem mrtvý.

Hunter ještě chvíli seděl, poslouchal a snažil se číst v tichu, které je obklopovalo, i ve zvucích, jež ho narušovaly.

Smůla má nepříjemnou vlastnost. Nedá se přelstít.

Nezodpovědnost je však něco úplně jiného. Lidé svalují spoustu svých neúspěchů na smůlu, ale ve skutečnosti je zavinila jejich nezodpovědnost.

Hunter nezodpovědný nebyl.

Nakonec otočil svého hřebce o sto osmdesát stupňů. Elyssa ho svýma zelenomodrýma očima celou dobu sledovala. Přestože z jejího pohledu přímo čišela zvědavost, nepromluvila jediné slovo.

„Nic, z čeho bychom byli moudřejší,“ řekl Hunter.

„Co to znamená?“

„Spousta stop, ale všechny jsou od býka. Asi už byl senilní, a tak začal vraždit. Občas se to stává, zvlášť býkům.“

Elyssa si s úlevou oddychla.

„Bála jsem se, že tam některého z našich psů objevíme ušlapaného,“ řekla. „Kdyby psi Čerta našli a pokusili se nahnat ho k nám, skočil by po nich.“

Hunter přimhouřil oči. Seskočil z koně a zamířil k pásu zvlhlé země, který neušel jeho pozornosti. Pozorně si prohlédl stopy v okolí.

Ale nevšiml si ničeho, co by mu nějak pomohlo.

Několik dalších vlhkých skvrn, na něž se zadíval, vypadalo úplně stejně. Býčí stopy by snadno poznal. Ale tady ve zbrázděné hlíně žádné neviděl.

„Takže?“ zeptala se nedočkavě Elyssa.

„Přivolejte sem psy.“

Elyssa třikrát ostře hvízdla.

Psi se k ní okamžitě přiřítili. Zastavili se patnáct stop před Elyssou a ostražitě se na ni zadívali. „Umějí stopovat?“ zeptal se Hunter. „Dobytek ano.“

„Tak je naveďte na stopu toho býka.“

O chvíli později už koně stoupali po úbočí svahu za Elyssinými psy. Ti běželi rychle napřed, protože stopa byla čerstvá.

O necelou čtvrtinu míle dál se vedle býkových stop objevily i otisky koňských kopyt. Zakrátko se však odklonily jiným směrem. Nedalo se určit, kdo se tu objevil jako první, jestli býk nebo kůň, protože se jejich stopy nikde nekřížily.

„Přivolejte ty psy,“ řekl Hunter.

Stačilo třikrát krátce hvízdnout a psi opět přiběhli.

Hunter seskočil z koně a zblízka si prohlédl stopy, které se k těm býkovým blížily, ale nikde se s nimi neprotly. Kůň, který je tu zanechal, byl okovaný. Pod tíhou jezdce a sedla se jeho kopyta bořila hluboko do země. Nebyl nijak velký.

„Poznáváte je?“ zeptal se Hunter Elyssy.

„Ne. Nejsem moc dobrá stopařka. Poznám koňské stopy od býčích, jeleních nebo losích, ale to je asi tak všechno.“

„V honosných salonech v zámoří vám stopařské schopnosti asi moc užitečné nebyly, co?“

„Stačily na to, abych našla dveře ven,“ odsekla Elyssa.

Hunter se usmál a pod černým knírem se mu zableskly bílé zuby. Přestože se ráno holil, pod opálenou pokožkou mu už rašily tmavé vousy.

Tiše přidřepl k zemi a zadíval se na stopy. Zapamatoval si každou zvláštnost – drobný vrub na místě, kde podkovu poškrábal kámen, matnější otisk tam, kde byla podkova ošoupaná, rozdíly ve velikosti kopyt i fakt, že kůň ztěžka došlapoval na levou přední nohu.

Když se Hunter konečně narovnal, byl si už jistý, že pokud by tyto stopy někde spatřil, určitě by je poznal. Chytil se rozsochy na sedle a rychlým, elegantním pohybem se vyhoupl svému koni na hřbet.

„No?“ zeptala se Elyssa nedočkavě.

„Od posledního deště sem mohl přijít kdykoliv.“

„Před třemi dny?“

„Zřejmě jsou ale z dneška,“ řekl Hunter. „Okraje nejsou rozfoukané od větru.“

Narazil si klobouk pevněji na hlavu.

„Ale je tady vlhko a stín,“ dodal. „Dost těžko, se dá říct, kdy vznikly, a ještě hůř je možné určit, kdo je tu nechal. Pravděpodobně to byl jenom nějaký tulák, který hledal místo, kde by mohl napojit koně.“

„Takže podle vás se Čert jen tak pomátl?“

„Jak už jsem řekl, občas se to stává.“

Elyssa si s úlevou oddychla.

„Bála jsem se…,“ začala, ale konec věty nechala viset ve vzduchu. „Já také.“

Polekaně se na něj podívala.

„Vážně?“ zeptala se. „Rozhodně jste to nedával najevo.“

„To ani vy. Leopard sebou tak házel a vzpínal se, že vás jen zázrakem nevyhodil ze sedla.“

„Kdyby nevyskočil, Čert by nás nabral na rohy.“

Hunter mlčel. Ta děsivá představa se mu honila hlavou už od chvíle, kdy proti nim býk vyběhl z křoví.

„No,“ pokračovala Elyssa a povzdechla si. „Čert byl náš jediný divoký býk. Nemusíme se strachovat, že se ještě někdy stane něco podobného.“

Přestože Hunter přikývl, nabil pušku a neuložil ji zpátky do pouzdra vedle sedla.

Elysse znovu sevřela žaludek nejistota. Podle všeho se Hunter bojí úplně stejně jako ona.

Čerta mohlo něco pronásledovat a hnát ho před sebou z kopce až do chvíle, kdy vystřelil z křoví jako kulka z hlavně pušky.

A stejně jako ta kulka mohl Elyssu zabít.

8

Zatracené mouchy,“ zamumlala Elyssa.

Zamávala si rukou před obličejem, aby hmyz odehnala, a dál dojila krávu Smetků. Moucha ještě chvíli poletovala kolem dokola a potom se vydala obtěžovat jednoho z koní.

Mléko stříkalo do džberu a na jeho hladině bublala pěna. Smetka klidně stála, důkladně přežvykovala seno a bez protestu se nechávala od Elyssy podojit.

Kočka vytrvale předla a žlutýma očima házela toužebné pohledy po čerstvém mléce.

„Taky ti nadojím,“ řekla Elyssa, „ale nejdřív musím mít dost mléka na moučník, omáčku, máslo a sýr.“

Elyssa se zavřenýma očima rytmicky tiskla struky. Hlavu měla opřenou o Smetčin hřejivý bok. Začala si potichu pobrukovat svoji oblíbenou valčíkovou melodii a při tom si představovala, že tančí s Hunterem.

Třeba bych mohla přesvědčit Penny, abychom si zkusili zatančit valčík. Hunter by se určitě přetrhl, jen aby jí vyhověl.

Hned nato jí však úsměv ze rtů zmizel. Během osmi dní, kdy u nich Hunter pracoval, s ním spoustu hodin projezdila po pozemcích, které patřily k ranči. Pokaždé si ale připadala sama.

Při každé projížďce se k ní choval naprosto chladně a věcně.

Když sem tehdy přijel Gaylord Culpepper a Hunter mě málem políbil, asi jsem si tu něhu a touhu v jeho očích jenom představovala.

Málem mě políbil.

Bože, nikdy mě nenapadlo, že dokážu tak nesmírně toužit po něčem, co nikdy nezískám. Není to ale nic jiného než sen. Jenom sen.

Elyssa by však klidně odpřísáhla, že ta chvíle, kdy se zadívala Hunterovi do očí, žádný sen nebyl. V břidlicové šedi jeho panenek si všimla droboučkých zelených a modrých skvrnek. Oči mu hořely strachem a touhou.

Po ní.

Ta vzpomínka byla stejně neodbytná jako oheň, který jí spaloval celé tělo. V noci se již několikrát probudila ze sna, který jí naháněl červeň do tváří. Ještě nikdy se s žádným mužem neocitla v tak těsné blízkosti.

Kromě Huntera.

Proč se mě nepokusí znovu políbit? Určitě ví, že bych ho neodmítla. Zkusila jsem už všechno, snad kromě nějakých omamných lektvarů, abych získala jeho pozornost.

Možná bych je měla někdy vyzkoušet.

Elyssa si povzdechla, otočila hlavu a opřela si tvář o Smetčino břicho. V duchu si broukala melodii, která se neustále proplétala vírem jejích myšlenek. Fialové šaty se jí s každým nádechem a výdechem, s každým pohybem těla chvěly a plápolaly jako karmínový plamen.

Ke mně se Hunter chová odměřeně, a s Penny pořád o něčem žertuje. Ale vždycky když se rychle otočím, všimnu si, že vlastně sleduje mě.

Mě.

Ovšem nijak se mi nesnaží dvořit. Právě naopak. Kdykoliv se ho pokouším vtáhnout do civilizovaného rozhovoru, vyštěkne na mě jako pes.

Možná že se ještě nevzpamatoval ze smrti své ženy.

I když se to stalo už před dvěma lety.

Napadlo ji, kolik času asi muž potřebuje, než se dokáže znovu zamilovat.

Bála se, že je to mnohem delší doba, než jakou Hunter stráví na jejím ranči. Už brzy nadejde poslední termín dodávky dobytka do vojenského tábora. A pokud ho dodrží, Hunter odejde pryč.

Elyssa o tom vůbec nepochybovala, stejně jako si byla jistá tím, že za pomalým vyjadřováním a vypočítavýma očima Gaylorda Culpeppera se skrývá nesmírně brutální povaha.

A pokud Elyssa nedodrží termín dodávky dobytka, který jí vojsko dalo, nezůstane jí už vůbec nic. Dokonce ani sny.

Nepřemýšlej o tom, napomenula se v duchu. Tím ničemu nepomažeš. Tady platí jenom činy. A modlitby.

„Dneska jste krásná jako obrázek,“ ozval se Mickeyho hlas.

Elyssa se s leknutím ohlédla přes rameno. Na nos jí přitom spadl pramínek vlasů. Nervózně ho odfoukla a zadívala se na mladého honáka, který tu klidně mohl postávat už pěkně dlouho.

Mickey se opíral o vrata stáje. Kdyby na jeho místě stál Hunter a díval se na ni stejně chtivě, potěšilo by ji to.

Jenomže tam stál někdo jiný.

Elyssa se jen špatně pokusila skrýt své rozladění a vrátila se od úvah k dojení.

„Co se děje?“ zeptala se. „Už jste zase ztratil brousek? Nebo tentokrát nemůžete najít dříví na ty sudy?“

„Na sudy kašlu. Už jsem mu to řekl.“

Elyssa ani na okamžik nezapochybovala, koho má Mickey na mysli. Neměl Huntera rás, ale v jeho přítomnosti si dával pozor na jazyk.

„Řekl jsem mu, že mi buď zvýší plat, abych bral stejně jako pistolníci, nebo odejdu.“

Elyssa neodpověděla. Potom stiskla struk a stříkla mléko ke kočce. Ta otevřela tlamičku a okamžitě začala polykat, takže ani kapka mléka nepřišla nazmar.

„Co vy na to?“ zeptal se Mickey.

„Jak se k tomu postavil Hunter?“

„Že mi dá do konce týdne vědět.“

„Takže totéž vám říkám i já.“

„Pchá.“

Elyssa si Mickeyho nevšímala a pokračovala v práci. Když se jí zdálo, že konečně odešel uličkou pryč, tiše si oddychla a znovu si začala pobrukovat. Nakonec vydolovala z vemene i poslední kapku mléka.

Potom vstala, založila za záda ruce zaťaté v pěst a zaklonila se. Pomalu si tak narovnala záda, která dostala během posledního týdne, kdy s Hunterem objížděla ranč a hledala krávy, pěkně zabrat.

„Páni, na vás když se chlap podívá, klidně by pak dokázal vyletět na Měsíc.“

Elyssa se polekaně otočila.

Mickey stál dosud na místě, opřený o vrata, a civěl jí na ňadra, jako kdyby mu patřila.

Rozezleně se k němu otočila zády a narovnala si šátek, který si před dojením zastrčila do hlubokého výstřihu. Při práci se jí sesunul na stranu a odhalil tak její vzdouvající se křivky.

„Ale, no tak, neschovávejte je,“ poznamenal Mickey. „Kdybyste nechtěla, abych si je prohlížel, určitě byste si na sebe nevzala tyhle šaty, ne?“

„Vy ubožáku –“

Vtom ji přerušil Hunterův hlas.

„Mickey, jestli nemáte na práci nic lepšího než se opírat o vrata stáje, jděte zkontrolovat zavlažovací strouhy na zahradě za kuchyní.“

Mickey se napřímil tak rychle, že při tom zavrávoral. Elysse bylo jasné, že ho Hunter vylekal. Stejně jako vylekal Mickey ji, když zjistila, že nikam neodešel a stále ji pozoruje.

„Nechtěl bych přijít o všechno, co tam roste,“ řekl Hunter, „kvůli vašemu pobláznění naší malou koketou. Zmizte.“

„Páni, vy jste ale nepřejícník,“ zabručel Mickey. „Když něco nemůžete mít vy, tak ať to nemá ani nikdo jiný, co?“

Stačil jediný pohled Hunterových očí a Elyssa na místě ztuhla.

„Jděte se postarat o zahradu,“ řekl Hunter tiše. „Hned.“

„A co když místo toho uteču na koni?“

„Pak vás zastřelím jako zloděje. Všichni zdejší koně mají cejch ranče.“

„Ne, všichni ne,“ namítl Mickey se zlověstným úsměvem. „Poslední dobou jsem si všiml, že spousta z nich má značku Slash River. Ta patří Abu Culpepperovi. Tu naši překrývá skoro dokonale, že?“

„Dáte se do práce, nebo z ranče radši vypadnete?“ zeptal se Hunter.

Mickey začal klít jako starý námořník a vyšel ze stáje. Cestou popadl lopatu.

„Už jsem vás ohledně toho koketování s muži varoval,“ otočil se Hunter k Elysse.

Když Elyssa slyšela, jak pohrdavým tónem to vyslovil, zůstala stát jako opařená.

Potom se rozpálila doběla.

„Vždyť jsem jen dojila tuhle zpropadenou krávu,“ zavrčela.

„Když jsem si vás všiml, tak ne. Byla jste zakloněná jako nějaká tanečnice nebo povětrnice a ňadra vám “

Vtom se Hunter zarazil a rychle změnil téma.

„Přestaňte mě popichovat, Divoško. Důsledky by se vám určitě nezamlouvaly.“

Když Hunter vyslovil její nenáviděnou přezdívku z dětství, Elyssu to rozzuřilo ještě víc.

„Tak už se na mě nedívejte,“ odsekla chladně. „Nemůžete popřít, že mě sledujete. Vím to stejně dobře jako vy.“

„A vy mi ty pohledy oplácíte.“

„Ano. Tak proč s tím něco neuděláte?“

„Copak jste mě neslyšela? Nelíbilo by se vám to.“

„Tak to zkuste.“

Náhle se zpoza stáje ozval psí štěkot. Hlasitý, pronikavý, naléhavý. Elyssu poplašil natolik, že jí celé tělo zaplavila vlna adrenalinu. Skočila po brokovnici v rohu stáje a div při tom nepřevrhla džber s mlékem.

Hunterova ruka vystřelila do vzduchu a popadla Elyssu kolem pasu.

„Kam chcete jít?“ vyjel na ni.

„Chci se podívat, co vyplašilo toho psa.“

„Zůstaňte tady. Já už se o to postarám.“

Elyssa se užuž chtěla hádat, ale rozmyslela si to.

Hunter stroze přikývl, vzal si od ní brokovnici a potichu došel až k vratům. Než vylezl ven na dvůr ozářený sluncem, pozorně se kolem sebe rozhlédl.

„Už bylo načase,“ řekl.

Potom klidně vyšel ze stáje. O chvilku později přiběhl ze zahrady s brokovnicí v ruce Mickey. Hunter na něj mávl rukou a šel dál.

U domu seděly na koních tři skupinky mužů. Měli na sobě ošoupané, zaprášené šaty a někteří i části uniforem Konfederace jako Hunter. Jiní zase modré kalhoty vojáků Unie.

Zbytek měl semišové oblečení, které nosívali všichni obyvatelé prérií, a mexické honácké klobouky se širokou krempou. Ti, kteří pocházeli z texaských křovinatých stepí, měli kožené nohavice.

Ve všech třech skupinách bylo promíchané stejné množství šedých i modrých uniforem, kostkovaných a semišových košil, kožených kalhot i flanelových a vlněných kusů oděvu. U nikoho z nich se nedalo s jistotou říct, jestli pochází ze Severu, z Jihu nebo z prérií.

Žádný z bývalých vojáků už neměl s válkou nic společného, až na jednu věc – všichni byli dobře ozbrojeni. Farmáři, tuláci i vojáci drželi své pušky se stejnou jistotou, s jakou seděli v sedlech.

Jejich koně byli různě vysocí a hráli všemi barvami kromě jediné. Bílé. Bílý kůň byl totiž skvělým cílem, ať už jel pouští nebo po planině, křovinami nebo po horské louce.

Kolem nich pobíhali v širokém kruhu čtyři psi a divoce štěkali.

Za Hun térem se ozvalo krátké zahvízdání. Psi v tu chvíli jako na povel přestali štěkat. Potom se všichni otočili a odběhli zpátky ke stádům, která hlídali, dokud ranč nezaplnili neznámí muži.

Hunter se ohlédl přes rameno. Elyssa ho podle jeho předpokladů neposlechla a šla za ním.

Alespoň že si narovnala ten šátek ve výstřihu, pomyslel si.

Vzpomínka na Elyssina napůl odhalená ňadra vzdouvající se ve výstřihu fialových hedvábných šatů zasáhla Huntera jako blesk a každý nerv v jeho těle se v tu chvíli napjal jako luk.

Budu ji muset kvůli těm šatům pořádně vyplísnit. Ti muži nejsou zvyklí na to, že kolem nich pobíhá takhle oblečená žena.

Dokonce i sám Hunter se bál, že by se nemusel udržet.

„Snad jsem vám řekl, že máte zůstat ve stáji,“ zavrčel.

„Proč? Vždyť mi žádné nebezpečí nehrozí.“

„A to víte jak?“

Elyssa pokrčila rameny, čímž se jí šátek ve výstřihu opět uvolnil a odhalil kousek pokožky o velikosti úst.

Hunter se snažil nemyslet na to, jaký by to byl pocit, kdyby na její jemnou pokožku přitiskl nejprve rty, potom jazyk a nakonec konečky prstů. A snažil se zaplašit osm dní starou vzpomínku na její bradavky, které jí při tom náhodném doteku tak nádherně ztvrdly.

Ale nepovedlo se mu to.

Tiše zostra zaklel a násilím odtrhl oči od pokušení, které pro něj představovala Elyssina nádherná odhalená pleť.

„Poznala jsem to podle toho, jak klidně jste vyšel na dvůr,“ odpověděla Elyssa.

„Jak to?“ zeptal se ostře Hunter.

„Podle vaší chůze.“

Její slova zasáhla Huntera jako dělová koule. Netušil, že se v něm Elyssa naučila tak dobře číst.

S Belindou jsem byl ženatý několik let, ale ta o mně za celou tu dobu vůbec nic nezjistila.

Elyssina všímavost ho znepokojovala. Čím více času s ní trávil, tím jasněji si uvědomoval, že je úplně jiná než Belinda.

Na rozdíl od ní se Elyssa dokonale vyznala ve všem, co život na ranči obnáší.

Na rozdíl od ní Elysse skutečně záleželo na koních, dobytku, psech, kočkách a všech obyvatelích ranče.

Na rozdíl od ní Elyssa vnímala i okolní krajinu, její nádheru i nástrahy. Ranč pro ni nebyl zdrojem peněz na různé nesmysly, takže by je nikdy nevyházela jako Belinda za honosný kočár, závěsy nebo nábytek do salonu, který v divočině působil jako pěst na oko.

Hunter se sklíčeně zahleděl na mladou temperamentní dámu, která opustila bezpečí stáje, aby mu mohla stát po boku v sálajícím slunci a prachu.

Neměl bys zapomínat, že v podstatných věcech jsou Belinda a Divoška úplně stejné, napomenul se Hunter. Jsou to kokety až do morku svých křehkých kostí.

Kromě toho už na ničem jiném nezáleží –

„Někam se schovejte,“ řekl.

Pohrdání v Hunterově hlase ji zasáhlo jako políček.

Elyssa hněvivě přimhouřila oči a srdce jí sevřela taková bolest, že to i ji samu překvapilo. Sklopila oči ke svému výstřihu a všimla si odhaleného kousku pokožky, ne většího než bříško jejího palce. Nesmírně ji mrzelo, jak nespravedlivěji Hunter osočil.

„Bože na nebi,“ vzdychla zoufale.

„Zůstaňte zticha!“ okřikl ji Hunter.

„Podle toho, jak jste se na mě obořil,“ odsekla Elyssa šeptem, „by si člověk mohl myslet, že tady pobíhám polonahá.“

„Vždyť to je pravda.“

„Táhněte k čertu. Kdybyste na mě pořád tak nezíral, ničeho byste si nevšiml!“

Hunter jen tiše zamumlal cosi velmi nevybíravého. Elyssa ho ignorovala.

„Kdo jsou ti hrubiáni?“ zeptala se. „Nějací vaši přátelé?“

„To jsou jezdci, kteří by tady rádi pracovali jako pistolníci.“

Elyssa je trochu vylekaně spočítala. Bylo jich jedenáct.

„Ale vy jste mluvil jen o sedmi,“ namítla.

„Některé z nich nenajmu. Nejsou tak dobří.“

„A jak mám mezi nimi poznat, kteří jsou ti praví?“

„S tím se nebudete obtěžovat. To je moje práce.“

Potom se Hunter otočil na podpatku a zamířil k mužům. Všichni sledovali výměnu názorů mezi Hunterem a Elyssou, ale každý z nich se k tomu postavil jinak. Některým to připadalo zajímavé, dalším zábavné, jiní se nudili nebo záviděli.

„Zdravím vás, mládenci,“ oslovil je Hunter. „Rád tě zase vidím, Morgane. Slyšel jsem, že ses poflakoval někde v Nevadě.“

„Díky, kamaráde. Taky tě rád vidím… na tomhle konci mojí pušky.“

Hunterovi přeletěl po tváři úsměv, ale byl tak rychlý, že ho Elyssa málem přehlédla. Potom se otočila k vojákovi, s nímž Hunter mluvil, a všimla si, že měl na sobě kalhoty, klobouk a rukavice od uniformy Unie. Na tmavé, kakaové zbarvené tváři mu zazářil široký bílý úsměv.

Hunter bez jediného slova přeletěl pohledem i zbytek mužů.

„Předpokládám, že všichni víte, čemu ranč Ladder S čelí,“ začal.

Někteří muži přikývli, jiní vyčkávali.

„Slečna Suttonová vám vyplatí mzdu pro pistolníky,“ pokračoval. „Ale kořalka je tady zakázaná.“

„Cože?“ zeptali se dva z nich.

„Vede tady klášter nebo ranč?“ dožadoval se odpovědi muž, který vypadal ještě o několik let mladší než Mickey.

„Jestli se vám pravidla nelíbí, můžete jet dál,“ odpověděl Hunter.

Jeden z jezdců zabručel, sáhl do brašny u sedla a vytáhl z ní půllitrovou placatku, ve které zbyl už jen malý doušek whisky. Otevřel ji a obsah vylil na zem.

Hunter se podíval na mladíka, kterého zajímalo, jestli je Ladder S ranč nebo klášter.

„A co vy, synku?“ zeptal se.

„Jak, co já?“ odsekl mladík.

Měl zplihlé blond vlasy a zasmušilé unavené oči se vzdorovitým pohledem.

„Morgane,“ řekl Hunter.

Pouze toto. Nic víc nebylo zapotřebí.

Morgan dojel na svém koni až k mladíkovi, sáhl pravicí do brašny u sedla a vytáhl z ní téměř plnou půllitrovou placatku whisky.

„Co to sakra děláte…“ vykřikl mladík.

Konec věty ale nedořekl, protože v Morganově levici se jakoby zázrakem objevila brokovnice.

„Morgan získává práci u slečny Suttonové jako první,“ pronesl Hunter klidně. „Bude mi dělat zástupce. Jestli někomu z vás vadí, že by měl přijímat povely od černocha, může hned odjet. Ale bez vztekání.“

Žádný z mužů se neměl k odchodu, dokonce ani světlovlasý mládenec, který na Morganovi dál visel zklamaným, ale zároveň obdivným pohledem.

„Johnny, Reede, Blackie,“ řekl Hunter a kývl hlavou k mužům, kteří na sobě měli části jižanských uniforem, „beru vás. Odneste si věci do srubu a koně odveďte do ohrady za stájí.“

Všichni tři muži přikývli a zamířili s koňmi do ohrady.

„Johnny?“ řekl Hunter.

Štíhlý hnědovlasý muž se ohlédl přes rameno. „Ano, pane?“

„Můžu doufat, že se k nám přidá i váš bratr Alex?“ zeptal se Hunter.

„Minulý rok ho dostali Mexikánci. Doslechl se o nějakém rusovlasém dítěti a vydal se ho hledat. Nechtěl uvěřit, že Susannah zemřela společně s ostatními.“

„Sakra,“ zaklel Hunter tiše. „To je mi líto. Alex byl fajn chlap.“

„To určitě, ale nebylo mu to nic platné.“

Když se Hunter otočil zpátky k jezdcům, v obličeji měl zachmuřený výraz.

Elyssa zvědavě těkala pohledem mezi Johnnym a Hunterem. Vycítila, že oba muže zasáhl prudký nával emocí, přestože to z jejich slov nebylo patrné. Napadlo ji, jestli si to navzájem přiznali. Jestli by to vůbec dokázali.

„Dobře,“ poznamenal Hunter úsečně. „Žádného z vás neznám, takže bych se rád zeptal, kdo tu umí střílet z pušky na dálku.“

Přihlásilo se pět mužů.

Morgan a Hunter si vyměnili významný pohled. Morgan potom otěžemi pobídl svého rozcuchaného poníka. Ten se dal do lehkého klusu, vyběhl ze dvora před stájí a zamířil k několika topolům stojícím opodál.

Když se ocitl asi čtyři sta stop od nich, zastavil poníka, postavil se na sedlo a na jednu rozložitou větev stromu postavil láhev s whisky. Sluneční paprsky se od ní odrážely.

„Každý má jednu ránu,“ řekl Hunter. „Zasáhněte tu větev v co nejtěsnější vzdálenosti od láhve, ale nerozbijte ji. Vy tam nalevo, můžete začít.“

Muž si povzdechl a vypálil. Bylo zřejmé, že s puškou zachází celý život.

Z větve odletělo několik třísek, ale všiml si jich jen Morgan.

„To nebyl ani palec!“ zavolal na ně. „Další,“ řekl Hunter. Vystřelil druhý muž. Hrdlo láhve se roztříštilo.

Střelec cosi zamumlal a se znechuceným výrazem zasunul pušku do pouzdra. „Další,“ zopakoval Hunter.

Střelci pokračovali, dokud nevystřelil i pátý. Dvěma z nich se podařilo zarýt kulku do větve necelý palec od láhve.

„Pokud někdo z vás, mládenci, umí střílet taky z šestiranného revolveru,“ vyzval muže Hunter, „běžte k těm topolům.“

Ke stromům zamířili dva střelci. Jedním z nich byl muž, který trefil hrdlo láhve.

Elyssa v tichosti přeletěla pohledem od Huntera ke skupince mužů a potom zpátky. Říkala si, co Hunter asi chystá dál.

„Mám dojem, že kdybych náhodou vzal do zaječích, určitě byste okamžitě vyrazila za mnou,“ řekl Hunter.

„Samozřejmě. Ladder S je můj ranč. Najmu si muže, které mi vyberete, ale musíte uznat, že mám alespoň právo posoudit jejich schopnosti.“

„Ušpiníte si to jemňoučké hedvábí.“

Elyssa se na Huntera překvapeně zadívala.

„O to Jemňoučké hedvábí‘ se už postarala kráva. Stačilo jí k tomu jediné mávnutí špinavým ocasem,“ odsekla Elyssa.

Hunter sklopil oči k brokovnici, kterou držel v ruce, a měl co dělat, aby se ubránil úsměvu. Zlaté a stříbrné ozdoby na její hlavni mu připomněly, že to není jeho zbraň, ale Elyssina.

Načančaná brokovnice pro nafintěnou slečinku, pomyslel si Hunter jedovatě. Jen samé hedvábí, chtíč a tělo, které muži učaruje natolik, že se mu zjevuje i ve snech.

Sakra!

„Zůstaňte stát za mnou,“ řekl Hunter nevrle. „Šestiranné revolvery se dokážou chovat nevyzpytatelně, zvlášť v rukou nedočkavého střelce.“

Znovu se už na Elyssu nepodíval a zamířil k topolům, kde se již scházeli ostatní muži. Elyssa si musela zvednout sukni a přidat do kroku, aby mu stačila.

„Dobře, Morgane,“ řekl Hunter. „Teď se podíváme, jestli je to tvoje párátko z Arkansasu ještě ostré.“

Morgan s úsměvem vytáhl z pochvy dýku s čepelí dlouhou jako jeho předloktí. Několika rychlými, ráznými řezy vyryl do kmenu topolu značku ranče Ladder S.

„Ustupte asi čtyřicet stop dozadu,“ nařídil mužům Hunter. „Až vám řeknu, vytáhněte zbraně a střílejte.“

Muži pobídli koně, popojeli dozadu, mírně se rozestoupili a čekali. Morgan se postavil vedle Elyssy. Pozdravil ji lehkým nadzvednutím klobouku, ale celou dobu neodtrhl pohled od jezdců. „Palte!“ zvolal Hunter.

Ticho prořízly výstřely. Plocha mezi dvěma oblouky písmene S, které tvořilo značku ranče, se změnila ve změť třísek. Mimo značku skončilo jen několik kulek.

„Zastavte palbu!“ rozkázal Hunter.

Muži zasunuli revolvery do pouzder a obrátili se k Hunterovi. Ten mávl rukou na Morgana.

„A teď střílejte na tu láhev. Palte!“

Než se muži připravili ke střelbě, jeden z nich už vypálil dvě kulky. Byl to ten střelec, který předtím puškou ustřelil hrdlo láhve.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Hunter.

„Fox.“

„No, Foxi, na láhve jste jako ďas.“

Všichni ostatní se usmáli.

Hunter jim jejich úsměv krátce oplatil.

„Beru vás, Foxi,“ řekl Hunter. „Takže jste dva.“

Hunter naznačil ostatním střelcům, kteří v pohotovosti jen těsně zaostali za Foxem, aby pálili dál.

„A co my ostatní?“ zeptal se jeden mladík.

Současně popojel s koněm tak blízko k Hunterovi, že mu málem dýchal na krk.

„Oh, proboha,“ zamumlal Morgan. „Tenhle mládenec se ráno musel nacpat neJávtipnou kaší.“

Elyssa stočila pohled k Morganovi, který pomalu vrtěl hlavou. Chtěla se zeptat, jak to myslel, ale Morgan ji předešel.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se mladíka. „Sonny.“

„No, Sonny, chcete koupit zajíce v pytli.“ Sonny si Morgana změřil nechápavým pohledem. „Co to znamená?“ zeptal se. Morgan zavrtěl hlavou.

„Tu brokovnici si vezmu, plukovníku,“ řekl hned nato. „Nechtěl bych, aby se tak parádní kousek ušpinil.“

Hunter vrátil Morganovi brokovnici, ale stále se při tom díval na mladíka.

Kdyby Sonny nevypadal tak unaveně, řekl by mu, ať jede o dům dál. Ve válce však viděl spoustu podobných mladíků, jako byl Sonny. Život se s nimi nemazlil.

Někteří to nevydrželi a zhroutili se. Jiní se snažili vzdorovat osudu, dokud jim nedošly síly a na všechno nerezignovali. Potom našli buďto duševní mír, nebo smrt.

„Na pistolníka to se zbraněmi moc neumíte, hochu,“ řekl mu mírným tónem Hunter. „Ale potřebujeme honáky. Jestli stojíte o tuhle práci, rádi vás vezmeme.“

„Žádný milenec paní ranče si na mě nebude vyskakovat,“ zavrčel Sonny a sáhl po zbrani.

Hunterova ruka vyletěla do vzduchu tak rychle, že ji sotvakdo postřehl. Než si mladík stačil uvědomit, co se stalo, ležel na zemi, obličej zabořený do hlíny, a lapal po dechu, který mu Hunter pěstí vyrazil.

Morgan si zdlouha oddechl. Jasně pochopil to, co ostatním teprve docházelo: Sonny ještě nikdy neviděl smrt tak zblízka jako ve chvíli, kdy si pustil pusu na špacír a urazil muže jménem Hunter.

Hunter si vedle ztěžka oddychujícího mladíka sedl do dřepu a čekal, až se na něj podívá.

„Jak už jsem řekl, neumíte to se zbraní tak dobře, jak si myslíte.“

Mládenec si konečně uvědomil, že je to pravda. Válel se teď v prachu, protože se odvážil urazit tohohle muže, ale přitom si vůbec nevšiml jeho ruky, která ho poslala k zemi. Kdyby se Hunter rozhodl, že místo pěsti použije revolver, byl by už Sonny mrtvý.

Mladík zbledl a na čele mu vyrazil pot.

„Aspoň si k snídani nevzal nášup,“ poznamenal Morgan.

Hunterův tmavý knír se zvlnil a pod ním probleskl slabý, váhavý úsměv. „Zřejmě ne,“ řekl.

S předstíraným klidem vstal a vytáhl na nohy i Sonnyho. Potom od něj o dva kroky poodstoupil.

„Mládenče, máte dvě možnosti,“ řekl Hunter. „Buď se slečně Suttonové omluvíte, nebo můžete zkusit znovu sáhnout po zbrani.“

Sonny se rozechvěle nadechl a otočil se k Elysse. Do hladkých tváří se mu nahrnula červeň.

„Moc se omlouvám, slečno. Řekl jsem hloupost. Neměl jsem právo o vás takhle mluvit.“

Elyssa roztřeseně vydechla. Dosud si připadala jako ohromená z rychlosti, s níž Hunter mladíka složil k zemi.

A byla překvapená jeho sebeovládáním. „To je v pořádku,“ řekla a pousmála se. „Určitě se to už nebude opakovat.“

„Ne, slečno, nebude.“

Muži, kteří stáli kolem Elyssy, zůstali při pohledu na její úsměv jako zkoprnělí. Její ženská vřelost a vlídnost je naprosto okouzlila.

Elyssa si však jejich reakce nevšimla, protože jí šlo pouze o jedno – co nejrychleji rozptýlit napětí.

Hunterovi ale neušlo, jak lačně se muži vpíjejí do jejího úsměvu plného ženskosti. Ruka mu sjela ke zbrani na opasku.

Upoutal tím pozornost všech mužů.

„Kdokoliv,“ začal Hunter, „pronese jakoukoliv neslušnou poznámku o slečně Suttonové, bude se za to zodpovídat mně nebo Nuecesu Morganovi!“

„Vy jste Nueces?“ zeptal se překvapeně mladík. „Z Texasu?“

Morgan přikývl.

„Kristepane,“ vydechl Sonny. Potom rychle dodal: „Promiňte, slečno. Jenom mě udivilo, že tady celou dobu stojím vedle slavného pistolníka.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Elyssa zamyšleně.

Ve skutečnosti Sonnyho omluvu sotva vnímala. Její pozornost upoutaly překvapené a hloubavé výrazy ve tvářích všech ostatních mužů.

I když na to Morgan nic neřekl, v jeho tmavých očích zasvítily veselé ohníčky.

„Ten kluk má před sebou budoucnost,“ poznamenal Morgan jen tak mimochodem.

Hunter chvíli mlčel a prohlížel si Sonnyho. Potom se otočil k Morganovi.

„Chceš ho vzít?“

„Někoho vzít musíme. Spousta kluků už zaklepala bačkorama kvůli vlastní hlouposti. Rád jednoho naučím, jak vyzrát na osud.“

„Slyšíte ho, Sonny?“

Mladík přikývl.

„Morgan vám právě nabídl práci,“ řekl Hunter. „Berete ji?“

„Panenko skáká – ehm, ano, pane.“

„Nikde na světě nenajdete nikoho, kdo to s kravami umí tak skvěle jako Morgan. Učte se od něj a bude z vás skvělý honák.“

„S kravami?“ zeptal se Sonny zasmušile.

„S kravami.“

„S kravami,“ povzdechl si Sonny a otočil se k Morganovi. „Budu vám vděčný za všechno, co mě naučíte. Pořád je to mnohem lepší než natáhnout brka.“Elyssa se nahlas zasmála. Její smích byl stejně nakažlivý a ženský jako její tichý úsměv.

Všichni muži se k ní otočili, ale nakonec se rychle podívali někam jinam. Nikdo z nich se nechtěl dostat s Hunterem do křížku.

„Vy ostatní tady můžete také zůstat jako honáci,“ pokračoval Hunter. „Jinak by vám nezbylo nic jiného než hledat štěstí u Culpepperů nebo odjet z Rubínového údolí.“

Muži přikývli.

Pochopili, co tím chtěl Hunter říct. Jestliže nebudou pracovat pro Ladder S a Hunter je ještě někdy v budoucnu potká, bude předpokládat, že se přidali ke Culpepperům.

K jeho nepřátelům na život a na smrt.

„Pokud se dostanete do nějaké přestřelky, dám vám příplatek,“ řekl Hunter, „ale nebude tak velký, jak je obvyklé u pistolníka.“

Náhle se ozval jeden ze tří Mexičanů. Mluvil tiše, se španělským přízvukem.

„My jsme bratři Herrerové, seňore. Slyšeli jsme, co se v Texasu přihodilo vaší rodině. Na to, abychom těm los diablos zatnuli tipec, nepotřebujeme plat pistolníků.“

Hunter chvíli stál bez hnutí na místě. Potom přikývl.

„Podle toho, co všechno máte s sebou, jste určitě skvělí honáci,“ řekl. „Budete se nám tady hodit.“

„Gracias, seňor.“

„Ubytujte se a nakrmte koně. Zítra po obědě začneme shánět dobytek a mustangy. Jeden z vás bude mít noční hlídku, takže si určete, kdo to bude. Zkuste třeba tahání slámek.“

Když muži zamířili k ohradě, otočil se Hunter k Morganovi a napřáhl ruku. Morgan ji uchopil, stiskl ji a potom Huntera poplácal po rameni. Jako staří dobří přátelé.

„Určitě jsi byl radostí bez sebe, když tě Case vytáhl z toho vězeňského tábora,“ řekl Morgan. „Tam člověk nepatří. Dokonce ani zvíře ne.“

„Amen.“

Elyssa tiše stála na místě a doufala, že si jí ani jeden z nich nevšimne a budou dál mluvit o starých časech. Zajímalo ji, co Hunter dělal, než se v občanské válce přidal na špatnou stranu.

„Slyšel jsem, žes měl hnát jedno z prvních stád z Texasu až na konec železnice v Kansasu,“ řekl Hunter.

„No jo. Platili dobře, ale byla to otrava. Ti kluci byli hloupější než ty krávy, co hnali.“

„Radši bys bojoval, než se někam trmácel s dobytkem, co?“

„Jasná věc,“ zasmál se Morgan a zavrtěl hlavou. Potom se otočil k Elysse a posunul si klobouk. „Máte štěstí, že jste si Huntera Maxwella najala jako předáka, slečno. Buďte si jistá, že s tou Culpepperovic chátrou pěkně zatočí.“

Potom došel ke svému koni, vyhoupl se do sedla a odklusal k ohradě. Elyssa se otočila k Hunterovi se zamyšleným výrazem ve tváři.

„Hunter Maxwell,“ řekla. „Z Texasu.“

Hunter nevrle přikývl.

„Děkuji vám, Huntere Maxwelle.“

„Za co?“

„Že jste bránil mou čest.“

„Čest nějaké kokety bych nikdy nebránil,“ řekl Hunter neomaleně. „Snažil jsem se udržet disciplínu. Nedostatek úcty ji dokáže podkopat mnohem rychleji než špatné jídlo.“

Elyssu znovu ovládla zlost.

„Nelíbilo se vám, když řekl, že jste můj milenec, co?“ zeptala se s předstíraným soucitem.

Místo odpovědi se musela spokojit pouze s Hunterovými staženými rty.

Elyssa se rozhodla jeho varování přehlédnout.

„No, na milence si zvyknete, stejně jako já si musela zvyknout na Divošku.“

9

Elyssa se zvedla od kuchyňského dřezu. Povzdechla si a v unavených zádech jí křuplo. Péct pro jedenáct mužů navíc byla dřina, zvlášť poté, co celý den projezdila po hrbolatých zlatohnědých planinách a borových lesících na pozemcích, které patřily k ranči.

Hned první den po příjezdu nových mužů pověřil Hunter vařením pro obyvatele srubu Gimpa. On sám dál jedl v domě. Gimp byl docela dobrý kuchař, ale upéct chléb, který by se dal jíst, už přesahovalo jeho schopnosti. Tahle práce zůstala Penny a Elysse.

A protože se Penny stále nemohla zbavit letní sezónní zimnice, která se jí neustále vracela, musela Elyssa zadělávat těsto sama, aby zajistila neustálý přísun bochníků chleba. Snažila se obstarávat také všechno kolem úklidu a praní, ale to jí Penny nedovolila, protože chtěla být také užitečná.

„Jak ti dneska je?“ zeptala se Elyssa Penny, když dokončily úklid v kuchyni.

„Už mnohem líp. Děkuju. Ten bylinkový lék, co jsi mi připravila, mi vážně pomohl.“

„Ale že ses pěkně šklebila, když jsi ho pila,“ popichovala ji Elyssa.

Přestože Penny nebylo několik posledních týdnů dobře, usmála se. Uhladila si bavlněné šaty a sklonila hlavu ke svým ošoupaným botám.

„Chutnalo to jako leštidlo na boty,“ odpověděla Penny.

„Vážně? Ty jsi zkoušela olizovat Hunterovy vojenské boty?“

Penny se zachichotala a zavrtěla hlavou.

„Vážně, Divoško, na tebe si hned tak někdo nepřijde.“

„Kdybych byla uťápnutá holčička,“ zavrčela Elyssa a snažila se napodobit Morganův přízvuk, „moji příbuzní v Anglii by mě stírali takovým způsobem, že by ze mě skoro nic nezbylo.“

„Tak si dávej pozor, protože jinak ti Hunter prokáže tuhle službu místo nich,“ odpověděla zamyšleně Penny.

Elyssa se na ni kradmo podívala koutkem oka, ale Penny si toho nevšimla. Vrásky kolem jejích úst a očí byly s každým dalším dnem patrnější.

Když se člověk každý den bojí, že ho z domova vyženou bandité nebo že kvůli nedostatku peněz skončí jako žebrák, podepíše se mu to na duši.

„No, Hunter možná štěká, ale nekouše,“ řekla Elyssa.

„Na tvém místě bych tomu moc nevěřila. Je to tvrdý chlap.“

„Možná. Ale usmívá se teď mnohem častěji, než když sem přijel. Ty sis toho nevšimla?“

„Ne.“

„No, já tedy ano,“ řekla Elyssa.

Penny si znovu uhladila sukni a zástěru.

Elyssa zamračeně sledovala Penny a neušlo jí, že se jí znovu vkrádá do tváře zasmušilý a znepokojený výraz.

„Tebe nevysiluje ta zimnice,“ poznamenala vlídně Elyssa, „ale strach, že nás Culpepperové znovu napadnou, viď?“

Penny místo odpovědi pouze zavrtěla hlavou.

„Takže musí jít o Billa,“ řekla Elyssa.

V tu chvíli se Pennyiny vlídné hnědé oči zalily slzami.

„Od té doby, co ses vrátila domů, sem přijel jen jednou,“ řekla. „Stačilo, aby se na tebe podíval, a okamžitě v tobě viděl Glorii. Ani se neposadil a zůstal tady sotva dvě minuty.“

„Neviděl ve mně mou matku,“ odpověděla rozmrzele Elyssa. „Viděl rudě a zuřil, protože jsem mu nechtěla prodat ranč.“

Penny neodpověděla.

„Nepřijel sem, ani když jsem zrovna byla pryč?“ zeptala se Elyssa. „Ne.“

„To je divné.“

„Vážně? Vždyť už tady pro něj nebylo místo.“

Hořkost, která čišela z jejího hlasu, načechrala Elysse už tak dost pocuchané nervy.

„Bill přece nemohl čekat, že bych mu prodala svůj domov. Dokonce ani jemu,“ prohlásila Elyssa bez zájmu.

Penny znovu zavrtěla hlavou. Nevypadalo to však jako nesouhlas, ale spíš jako projev zoufalství nad svou bezmocností.

„Víš jistě, že sem Bill nepřijel, když jsem si někam odskočila?“ zeptala se Elyssa.

Penny na okamžik zaťala v pěst ruce složené v klíně na zástěře, ale hned nato je zase uvolnila.

„Vím to naprosto určitě,“ odpověděla jako bez ducha. „Proč tě to zajímá?“

„Proč?“

„Kdykoliv projíždím kolem kaňonu, všimnu si čerstvých stop mezi našimi pozemky a rančem B Bar.“

„To se určitě pleteš.“

Z Pennyina upjatého hlasu a rozechvělých rukou se Elyssa dovtípila, že tohle téma je pro její přítelkyni velice nepříjemné. Elyssa by sice ráda dál pokračovala v hovoru, ale raději zmlkla a odevzdaně si povzdechla. Nechtěla jí zbytečně působit ještě větší bolest.

„Ach, vždyť je to vlastně jedno,“ řekla vlídně. „Kuchyň je uklizená, zlaté světlo lamp nás zahřívá a já bych si s chutí zatancovala.“

Natáhla k Penny ruce a usmála se.

„No tak,“ usmála se na ni. „Při tanci se všechno zdá snadnější, víš?“

Penny zaváhala, ale nakonec Elysse její úsměv oplatila a vzala ji za ruce.

Elyssa se uklonila a světlezelené hedvábné šaty se zlatavě žlutou spodničkou se jí zavlnily u země. Začala zpívat veselou valčíkovou melodii. O chvíli později už obě ženy kroužily po kuchyni a smály se. Z Elyssina čistého altu se stalo dýchavičné a ochraptělé krákání. I Penny už lapala po dechu.

„To stačí,“ vydechla a smála se dál. „Už se sotva držím na nohou!“

„Určitě? Když člověk tančí sám, není to tak zábavné.“

„Určitě.“

Penny se usmála, zavrtěla hlavou a svezla se na dřevěnou židli u kuchyňského stolu, kde každý den jedli. Zadívala se na Elyssu a přitom se všimla, že ve dveřích stojí Hunter. V obličeji měl kamenný výraz a jeho šedé oči propalovaly Elyssu pohledem.

„Mohla bys to zkusit s Hunterem,“ řekla Penny. „Ten by se po několika kolech po kuchyni určitě nezadýchal.“

Elyssa se otočila tak rychle, že jí sukně zavířila jako křídla exotického motýla. Potom se ještě dvakrát protočila a dotančila až k Hunterovi. Hluboce se před ním uklonila, narovnala se s grácií ostřílené tanečnice a natáhla k němu ruce.

„Ne,“ odsekl Hunter.

„Proč ne?“ podivila se Elyssa. „Muže s takovou koordinací pohybů přece trocha tance nemůže vyděsit.“

„Za války mě chuť tancovat přešla.“

Potom se podíval Elysse přes rameno na Penny.

„Ale,“ začal, „pokud vás valčík takhle rozesměje, rád bych si s vámi jedno nebo dvě kola zkusil.“

Ta slova zasáhla Elyssu jako studená sprcha. Hunterovo odmítnutí vnímala mnohem bolestněji než všechny zlomyslnosti, kterými ji terorizovali její aristokratičtí příbuzní.

V Anglii si z ní všichni tropili žerty, protože neměla žádné velké jmění. Ale ještě hůř nesla skutečnost, že o ni muži ověnčení šlechtickými tituly přesto usilovali, protože očekávali, že dívka z druhého břehu oceánu bude snadnou obětí.

Elyssa doufala, že v Americe to bude jiné.

Nebylo.

„Rozhodně si s Hunterem zatancuj,“ řekl Elyssa Penny tiše. „Nechci ti kazit zábavu.“

Než Penny stačila odpovědět, Elyssa se otočila a vyběhla zadními dveřmi ven do podzimní noci. Když za sebou zabouchla dveře, ovál ji chladný vzduch.

Penny vrhla na Huntera tázavý pohled.

„Proč se proti mně snažíte Elyssu poštvat,“ prohlásila suše, „když si se mnou nepřejete tančit o nic víc než postrkovat po podlaze almaru?“

Z Hunterova překvapeného výrazu Penny poznala, že takhle o tom vůbec nepřemýšlel.

Cosi nervózně zamumlal a zajel prsty do svých čistých vlasů, které mu sahaly až k ramenům.

„Snažím se Divošku přimět, aby přestala se všemi koketovat,“ řekl po chvíli.

„Proč?“

Hunter se znovu zatvářil překvapeně.

„No, mohl jste skončit i hůř,“ poznamenala Penny klidně. „Je majitelkou ranče, je mladá, zdravá, hezká a je do vás zamilovaná až po uši.“

Koutky Hunterových úst zachmuřeně poklesly.

„Touží po čemkoliv, co je navlečené do kalhot,“ odsekl.

„Ne. To muži vzdychají po ní. Vůbec mě to nepřekvapuje. Je stejně krásná jako její matka.“

„Já si jednu takovouhle pohlednou koketu vzal. Byl to omyl. Něco takového už nikdy neudělám.“

Penny si povzdechla a zavřela oči. Najednou vypadala mnohem starší než na svých třicet let.

„Vy muži,“ poznamenala. „Proč vás Bůh vůbec stvořil?“

„Totéž bych mohl říct o ženách.“

„Ano, muž by něco takového určitě řekl.“ Otevřela oči a Hunter v nich spatřil tolik smutku a rozčarování, že se dojetím zachvěl.

„A co Bill Moreland?“ rozhodl se Hunter změnit téma.

Z Pennyiných vytřeštěných očí vyzařovalo překvapení.

„Co tím chcete říct?“ vyhrkla.

„Slyšel jsem, jak mluvíte o Billovi. Že sem jezdíval, ale už dlouho se tu neukázal. Jak toužil po ranči i po Elysse.“

„Ne, miloval Glorii.“

„Možná kdysi. Ale podle toho, co jste říkala, teď myslí jenom na Elyssu.“

Penny zaťala ruce v pěst. Když Hunter vyslovil nahlas jméno její nejniternější noční můry, připadalo jí, jako by jí do srdce vrazil nůž a pomalu jím otáčel.

„Moc dobře vím, jaké to je, když se soused bezhlavě zamiluje do nějaké dívky,“ řekl Hunter suše. „A pokud je to taková koketa, můžete si být jistá, že dosáhne svého, ať to stojí cokoliv.“

Z Pennyina výrazu Hunter poznal, že se mladá žena bojí, aby neměl pravdu.

No, pomyslel si Hunter sarkasticky, tím se vysvětlují ty záhadné stopy mezi ranči Ladder S a B Bar.

Stejně jako ty, které jsem objevil doma v Texasu. Zanechali je tam dva lidé, kteří si tam dávali tajná dostaveníčka.

I když Hunter našel vysvětlení pro stopy v kaňonu, nijak se mu neulevilo. Při pomyšlení, že se Elyssa plíží pryč a vzrušeně se chvěje a slastně vzdychá v náručí jiného muže, se Hunter rozčílil natolik, že se sám nepoznával.

Někdo by té malé koketě měl dát pořádnou lekci. Podle těch stop to vypadá, že už jednoho milence má. Proč se některé ženy snaží svést každého muže, který jim zkříží cestu?

Hunter si tu otázku mohl pokládat, kolikrát chtěl, ale k odpovědi se nedobral. Doteď nechápal, jak mohla Belinda v manželství s ním lačnit po mužích úplně stejně jako před svatbou.

„Promiňte,“ řekl Hunter. „Nechtěl jsem vás rozrušit. Vím, že se poslední dobou cítíte pod psa.“ Penny se smutně pousmála.

„Nemusíte se bát,“ dodal Hunter vlídně. „Já a Morgan se už o Culpeppery postaráme. Nikdo vás o domov nepřipraví.“

Penny se znovu usmála, ale ustarané vrásky kolem úst jí nezmizely.

„Pokud mě teď omluvíte,“ řekl, „musím jít obhlédnout koně. Kdyby někdo nechal otevřená vrata stáje nebo ohradu, měli bychom o starost postaráno.“

„Jistě. Dobrou noc, Huntere.“

„Dobrou noc, slečno. Můžete klidně spát. Culpepperové se sem nevypraví, dokud tady za ně nedokončíme všechny práce.“

„Cože?“

„Čas od času sice Culpepperové na někoho z nás možná vystřelí, ale jsou to hlavně bandité, žádní rančeři. Nepoznají předek krávy od jejího zadku.“

„Tak proč tak chtějí získat Ladder S?“

„Všichni je hledají kvůli tomu, co po válce napáchali.“

Přestože se Hunter tvářil stále stejně, v jeho hlase zazněl temný tón. V tu chvíli byla ráda, že se nejmenuje Culpepperová.

„Počkají, až seženeme všechen dobytek a zkrotíme koně,“ řekl Hunter.

„A potom?“

Hunter se pousmál. Nebyl to ale veselý úsměv.

„Pak se dopustí obrovské chyby,“ řekl. „Takže můžete klidně spát. Ještě uplyne pár týdnů, než dojde k první přestřelce.“

Otočil se a vyšel ven. Předpokládal, že Elyssa se uklidňuje ve stáji u Leoparda. Během pobytu na ranči zjistil, že když ji něco rozčílí, většinou se vypraví za svým hřebcem.

A Hunter vůbec nepochyboval, že právě teď se Elyssa zlobí. Přes chladná slova, kterými ho počastovala, když vycházela z kuchyně, bylo v jejích očích znát rozrušení.

Ve stáji stáli jenom Bugle Boy a Leopard, jinak tu bylo prázdno a tma. Hunter rozsvítil lucernu a zamířil širokou prostřední uličkou mezi boxy. Oba koně měli hlavy opřené o dveře boxů, jako kdyby spolu rozmlouvali nějakým tichým koňským jazykem.

Bugle Boy pozdravil Huntera zařehtáním. Leopard zvedl hlavu, několikrát zavětřil a nasál jeho vůni. Potom si znovu opřel hlavu o dveře.

Hunter chvilku na oba hřebce mluvil a potom zkontroloval, jestli mají dostatek krmení a vody. A přestože to nebylo zapotřebí, přinesl jim ještě další čistou vodu a trochu ovsa, aby je odměnil za tvrdou práci, kterou odváděli během celého uplynulého týdne.

Leopard proti Hunterově přítomnosti nic neměl a nevzpíral se, dokonce ani když mu Hunter přejel dlaní po mohutném krku.

„Možná měla Divoška pravdu,“ řekl Hunter tiše. „Třeba se chceš prát, jen když ti někdo hodí rukavici.“

Ještě naposledy Leoparda poplácal po grošované srsti, sfoukl lucernu a vyšel ze stáje. Přestože s koni mluvil vlídně, cloumal jím v tu chvíli hněv.

Divoška určitě utekla, aby si zatancovala se svým milým, pomyslel si zahořkle.

Na nebi zářil měsíc v úplňku a protkával tmu svými paprsky, které měly snad tisíc odstínů stříbra. Krása noční krajiny chytila Huntera za srdce.

S Belindou se kdysi scházel pod stejným měsícem.

A ona ho ve stejné záři smyslného světla bezpočtukrát podvedla.

Po které z těch nejasných stezek se mohla Elyssa vydat? zeptal se Hunter tiché krajiny. A kde se s ním setká? Na pozemcích ranče B Bar nebo Ladder S?

Hunter se na chvíli zastavil a nechal na sebe dopadat měsíční svit. V duchu procházel všemi stezkami vedoucími z kuchyně a z bylinkové zahrady. Žádná z nich nebyla ničím zvláštní, ale všechny spojovaly oba ranče jako pavouci síť.

Kdyby se člověk posadil na horský hřeben nad kaňonem, naskytl by se mu pohled na všechny nezřetelné pěšiny. Člověku s ostrým zrakem by měsíc určitě poskytl dostatek světla.

Byla by překvapená, kdyby mě našla na hřebenu, jak na ni čekám?

Vyplísnil bych ji za to, jak bezhlavě riskuje, jen aby se potěšila a pomazlila se svým milencem.

Hunter obešel dlouhými, nervózními kroky stáj. Jakmile se ocitl za ní, prošel kolem zahrady a kráčel dál podél ovocného sadu, který chránil drobné rostlinky na zahradě před chladnými jarními větry. Po jeho pravici melodicky bublal a šuměl potok House Creek, jehož osvětlená hladina tvořila protipól elegantnímu stříbrnému měsíci a zároveň ho doplňovala.

Hunter si byl svým a také Elyssiným cílem tak jistý, že ji málem přehlédl. Šla po jedné z dlouhých pěšinek na zeleninové zahradě a byla k němu otočená zády. Vypadala přímo nadpozemsky jako kdyby měla celé tělo utkané z měsíčních paprsků a bledého hedvábí. Pohybovala se jako stříbrný duch, který po sobě nezanechává žádné stopy.

Hunter podvědomě ztuhl a schoval se za jabloň. Tmavé šaty, tmavé vlasy, tmavé strniště, opálená pokožka… Ve tmě byl zcela neviditelný.

Potom otočil hlavu. Na tvář mu dopadl měsíční paprsek, který se prodral mezi větvemi stromů, a rozzářil mu oči, takže vypadaly jako čerstvě ukované stříbro.

Tentokrát tedy neměla schůzku s milencem, pomyslel si se zlomyslným uspokojením. Tentokrát.

To však neospravedlňovalo všechna ostatní dostaveníčka, o nichž svědčila výmluvná síť stop spojující oba ranče.

Hunter sledoval, jak Elyssa prochází křížem krážem po cestičkách lemovaných bylinami a tu a tam pohladí nějaký list nebo květ. Její štíhlé prsty, pohybující se mezi rostlinami, mu připomínaly jemné bledé plamínky.

V noční krajině, která je obklopovala, panovalo takové ticho, že Hunter slyšel šustění Elyssiných šatů mezi listy a větvičkami, zurčení potůčku a tichou valčíkovou melodii, která zněla jenom jako tichý dech měsíčních paprsků.

Náhle se Elyssa zastavila a sklonila se k jednomu z rozmarýnových keříků, které rostly na konci každé řádky bylin. Mluvila tak tiše, že Hunter nebyl schopen rozeznat slova, a konečky prstů přejížděla po nejvýše rostoucích větévkách keře.

Potom Elyssa znovu vykročila kupředu. Když odbočila na další pěšinku, ocitla se pouze několik stop od Huntera, bez pohnutí schovaného za jabloní. Pomalu začínal rozumět jejím žertovným slovům.

„Ach, vikomte Oregano,“ mumlala Elyssa. „Ta zelená vesta vám dnes večer opravdu sluší.“

Sklonila se k zemi a vzala do dlaně výhonek oregana. Když ho pustila, stonek se jemně zhoupl, jako kdyby tančil.

„Kdybyste nebyl tak pevně zakořeněný,“ zašeptala, „vytáhla bych vás ze země do náručí a protančila s vámi celou noc. Představte si, jaký by to způsobilo poprask…“

Potom se Elyssa s úsměvem vydala k dalším bylinám.

„Vévodkyně Máto, vůbec bych vás tu dnes večer nečekala,“ zamumlala Elyssa. „Jsem nesmírně poctěna.“

Hluboce se uklonila, narovnala se a naklonila hlavu, jako kdyby se zaposlouchala do něčího hlasu. Potom se smutně usmála a začala jemně hladit lístky máty. Jeden si utrhla, dala ho do pusy a rozvláčně ho žvýkala.

„Lem vašich šatů je tak výtečný,“ poznamenala. „Musíte mi říct, kde vám je ušili. Asi to byla stejná švadlena, která šila oblek i hraběti Kadeřávkovi. Mohlo mě to hned napadnout.“

Elyssa se sklonila a nechala listy keře, který jí sahal až po pás, aby ji pohladily po tváři. Potom se napřímila a šla dál.

Sem tam se zastavila a nasála bohatou vůni bylin, jako kdyby to byl drahý francouzský parfém. Šla stále kupředu, dotýkala se rostlin, ochutnávala je a kochala se voňavým přivítáním, které jí zahrada připravila.

Huntera stojícího v neproniknutelném stínu měsíčních paprsků si vůbec nevšimla. Pomalu kolem něj protančila se zavřenýma očima a po celou dobu si zpívala. Prošla celou uličkou, a když se u nějaké rostliny zastavila, oslovila ji jejím názvem a nějakým honosným titulem.

Hunter poslouchal útržky vět a při každém slově ho zabolelo u srdce, aniž věděl proč.

Pak to pochopil, ale nijak se mu neulevilo, právě naopak.

Malá Em byla úplně stejná. Doma si s nikým hrát nemohla, takže dávala jména všem stromům, kamenům i ptáčkům.

A zpívala jim.

Smutek po mrtvém dítěti sevřel Huntera do svých pevných pařátů a oživil bolest, která v něm neustále dřímala jako temný stín. Hunter dál stál na místě a jako už mnohokrát předtím, poddal se bolesti, která ho zaplavila.

Po chvíli však bolest začala poněkud polevovat, jako kdyby se s každým úderem jeho srdce vpíjela do okolní tmy.

Na konci řádku bylinek se Elyssa otočila a vydala se zpátky směrem k Hunterovi. Šla uličkou lemující okraj zahrady a pomáhala se orientovat tím, že se dotýkala keříků na jedné a kmenů ovocných stromů na druhé straně pěšinky.

„Barone Petrželi, jste každým dnem mohutnější a mohutnější. Na podzim zaplaví vaše semena celou zahradu a příští rok bude plná vašich dětí.“

Odpověď dal Elysse jen hučící potůček. Žádnou další nepotřebovala.

„Ach, princezna Rozmarýna. Nemohu ani vyjádřit, jakou je mi ctí. Vaše přítomnost je ozdobou mé skromné zahrady.“

Elyssa se zastavila u rostliny, jejíž větve se zvedaly k nebi jako ramena tisíciramenného svícnu. Spodní strany jejích úzkých listů vyzařovaly zvláštní přízračné světlo. Jako kdyby keřík olizovaly drobné světelné plamínky.

„Jak překrásné šaty máte dnes na sobě,“ zamumlala Elyssa. „Žádné se jim nevyrovnají. Když růže ucítí vaši vůni, musí se dát do pláče závistí.“

Elyssa obratně utrhla snítku rozmarýny, promnula ji mezi dlaněmi a zhluboka nasála její vůni. Sklonila hlavu k dlaním a vlasy se jí v tom okamžiku zavlnily a rozhořely se bledým světlem, jako kdyby v nich měla zapletené stříbrné nitky.

Hunter cítil, jak ho stravuje tentýž plamen vášně, jaký v něm vzplál, když přijel na ranč a poprvé spatřil Elyssu, jak stojí na verandě ve svitu lucerny.

Ještě nikdy v životě ho neovládal takový chtíč; dokonce ani tehdy, když ho sváděla Belinda a snažila se ho vmanévrovat do manželství.

Měl jsem se otočit a zmizet, pomyslel si. Stejně jako bych se i teď měl obrátit a vrátit se do domu.

Tehdy to neudělal.

A teď také ne.

Elyssa utrhla další snítku rozmarýny, rozepnula si živůtek a zasunula si ji mezi ňadra.

Hunter málem zapomněl dýchat. Napadlo ho, jestli si ho Elyssa náhodou nevšimla, a teď se ho třeba nesnaží dráždit svými bledými, dokonale tvarovanými ňadry. V duchu ji dosud viděl, jak se otáčí v kuchyni a natahuje k němu ruce. Když spatřil, jak její prsty kloužou po vláčných voňavých listech, měl se co držet, aby nezačal vzrušeně výt na měsíc jako vlk.

Elyssa ho stravovala jako stříbrný požár. Hunter si konečně uvědomil, proč mu její vůně vždycky připadala tak přitažlivá. Voněla se rozmarýnou a tymiánem, žádným dusivým parfémem z magnolie, který používala Belinda.

Hunter bezmyšlenkovitě vykročil k Elysse. Potom udělal další krok. Byl jako divoké zvíře, které se uprostřed noci nechalo zlákat svitem ohně.

Při třetím kroku mu pod nohou zapraskala větvička.

10

Elyssa polekaně vyjekla, otočila se a vytřeštila oči. Měsíční světlo jim dodalo tmavý nádech, stejně nečitelný jako samotná noc.

Když si uvědomila, že Hunter stojí kousek vedle ní, kvapně se k němu otočila zády. Chvějícími se prsty za normálních okolností nesmírně zručnými teď zápolila s knoflíčky na živůtku, jak se ho snažila zapnout.

„Co tu děláte?“ zeptala se, stále otočená zády k Hunterovi. „Čekala jsem, že budete tancovat s Penny.“

„Chtěl jsem zjistit, s kým tady máte dostaveníčko.“

„Dostaveníčko? Na zahradě? V noci?“

„Ano,“ odpověděl Hunter.

„Proč bych něco takového pro všechno na světě dělala?“

„Abyste si… popovídali.“

Poslední vzdorující knoflík se konečně vzdal odporu a vklouzl do dírky.

Rychle se nadechla ve snaze uklidnit rozbouřené nervy. Potom se otočila k Hunterovi, aby se postavila tváří v tvář člověku, kvůli němuž utekla do své klidné zahrady.

„To byl docela dobrý postřeh,“ řekla.

Hunterovi poklesla čelist.

„Poslední dobou je těžké zapříst s někým inteligentní rozhovor,“ pokračovala Elyssa tiše a snažila se volit shovívavý tón.

„Doufala jste, že se tu setkáte s Mickeym?“ zeptal se Hunter s předstíraným klidem. „Nebo lačníte po Billovi?“

„Víte, ‚lačnila jsem‘ po chvilce klidu a ticha. Lidé občas dokážou být pěkně protivní.“

„Zvláště ženy,“ utrousil Hunter.

„Měla jsem na mysli jednoho konkrétního člověka. Úplně bezdůvodně se ke mně chová hrubě. Je příkrý a nesnesitelný. A ve všem se mýlí. Právě vy ze všech lidí nejlépe chápete, co potřebuju, že?“

„Rozhovor,“ odpověděl.

„Slova,“ přisvědčila Elyssa. „Hezky jedno po druhém. Vlídnost. Zdvořilost. Vám jsou tyhle věci naprosto cizí, ale moje zahrada jim moc dobře rozumí.“

„Mluvíte s rostlinami.“

„Vlídně.“

Hunter se ze všech sil snažil potlačit úsměv. Téměř se mu to podařilo.

„Také je pleju, zastříhávám, hnojím, zalévám a co nejlépe se o ně starám,“ řekla Elyssa.

„Toho jsem si všiml.“

„To je úžasný výkon.“

Hunter její jedovatou narážku přešel.

„Kdykoliv vás něco rozčílí,“ pokračoval pomalu, „jdete na zahradu, že?“

„Zvykla jsem si na to v Anglii. Trávila jsem na zahradě tolik času, že mi kromě jiného začali říkat selka,“ podotkla a odmlčela se.

Ticho mezi nimi zhoustlo, protože Hunter celou tu dobu jenom zíral na pět knoflíků na Elyssině živůtku, kde v sametově černém stínu mezi jejími ňadry ležela snítka rozmarýny.

Nakonec mlčení prolomil Hunter.

„Jak jste spřízněná s Billem Morelandem?“ vyhrkl bez dlouhého rozmýšlení.

„Je to nevlastní bratr mého otce.“

„Takže mezi vámi není žádné pouto?“

„Jak už jsem řekla, je to nevlastní bratr –“

„Vašeho otce,“ skočil jí do řeči Hunter. „Myslel jsem pokrevní pouto.“

„Přísně vzato ne. Říkala jsem mu strýčku, ale to jen ze zdvořilosti.“

Hunter přimhouřil oči a uvažoval, co se asi mohlo stát, že už mu tak Elyssa neříká. Ze všeho nejdřív ho samozřejmě napadl sex.

„Takže Bill je jen formální strýček?“ zeptal se.

„Ano.“

„To je smůla. Když teď čelíme tomu gangu Culpepperů, hodil by se vám někdo schopnější než jen ‚formální strýček‘.“

„Třeba vy?“ zeptala se jedovatě Elyssa. Hunter přimhouřil oči a koutky jeho úst se zvedly v úsměvu.

„Ne, Divoško, já jsem gentleman.“ Elyssa se zachichotala.

„Gentleman,“ zopakovala jízlivým tónem. „To je od vás milé, že mi to připomínáte. Nějakým nedopatřením jsem to přehlédla.“

Elyssin chladný tón hrál Hunterovi na nervy, které měl už tak pocuchané.

„Dávejte si pozor na jazyk,“ odsekl, „jinak vás vezmu za slovo a vezmu si to, co jste mi slíbila.“

„Nikdy jsem vám neslíbila nic víc než mzdu.“

„Vážně?“ popichoval ji. „A co když jste ke mně přitančila v kuchyni a postavila se ke mně tak blízko, že jsem se nemohl ani nadechnout, aniž bych cítil váš dech na svých ústech?“

„Tak to mi odpusťte,“ vyhrkla Elyssa rozrušeně. „Rozhodně vás už nikdy nepožádám o tanec!“

„Kdybych nebyl džentlmen,“ prohlásil Hunter nevrle, „využil bych příležitosti, kterou mi nabízel váš úsměv, a líbal vás, až byste nemohla popadnout dech.“

„To se zatím žádnému muži nepodařilo.“ Hunter se usmál.

Elyssa si náhle uvědomila, že dráždit Huntera je něco úplně jiného než provokovat své příbuzné v Anglii. V jejich přítomnosti neměla celé tělo jako napružené. V Hunterově ano.

Zvlášť když stál tak blízko jako teď a Elyssa cítila skrz šaty teplo jeho těla, které se jí vpíjelo do pokožky.

„Zatančete si se mnou,“ řekl tiše. „Myslela jsem, že jste tanci odvykl.“

„To je pravda.“

S tím se Hunter před Elyssou uklonil a natáhl k ní ruku, jako kdyby stáli na naleštěném tanečním parketu a kolem nich kroužili nádherně oblečení pánové a dámy v hedvábných šatech.

Elyssa automaticky vložila ruku do Hunterovy dlaně. Ten ji beze slova zavedl k potoku lemovanému topoly, jejichž listy se rozechvívaly s každým závanem větru. Pod jedním obrovským starým stromem leželo na zemi opadané listí. To pro ně vytvořilo koberec pohlcující všechny zvuky.

„Zakopnu,“ řekla Elyssa rozechvěle.

„Já vás chytím.“

Hunter se k ní otočil a zadíval se jí do tváře. Nejdříve záměrně uchopil Elyssinu levou ruku a položil si ji na hrudník. Teprve potom posunul pravou ruku z jejího pasu do kříže.

Bylo to tak intimní gesto, že při něm Elysse vyschlo v ústech. Už dříve ji takhle drželi i jiní muži, ale žádný z nich na ni takhle nezapůsobil. Někteří se pokoušeli přivinout si ji těsně k sobě, ale ji to jenom rozčílilo.

S nikým jiným se jí srdce nerozbušilo jako o závod. U nikoho z nich nestačil pouhý dotek nebo pohled, aby se jí zatočila hlava. S nikým z nich neměla pocit, že je lehčí než oheň, křehčí a záhadnější.

S Hunterem ano.

Elyssa si připadala, že se vznáší v jednom ze svých roztěkaných snů – ztemnělou krajinu osvětloval měsíc, cítila vůni rozmarýny a slyšela šumění vody v potoce a Hunter ji sledoval vášnivým pohledem, který ji uváděl na pokraj mdlob.

„Zazpívejte něco,“ zašeptal.

Elyssino hrdlo se zpočátku vzepřelo. Polkla a zkusila to znovu.

Do vzduchu se vznesla chraptivá a nejistá valčíková melodie.

Hunter vzal Elyssu do náruče a dal se do tance, jako kdyby kroužili v tanečním sále plném světla a smíchu. Přestože měli pod nohama nerovnou zem, Elyssa se ladně přizpůsobila Hunterovým tanečním krokům.

Když v jednu chvíli zakopla, přišla na řadu síla jeho štíhlého těla. Bez námahy ji zvedl a vydechl cosi do jejích vlasů. Potom ji postavil zpátky na pevnou zem a hedvábné šaty jí znovu zavířily kolem nohou.

„Co jste to říkal?“ zašeptala.

„Nic.“

„Ale něco jste řekl.“

Hunter bez varování udělal otočku, potom druhou a nakonec třetí. Točil se s Elyssou dokola tak zprudka, až ztrácela dech. Usmála se na něj a vyslala k němu toužebný pohled. Bylo jí do zpěvu.

„O tomhle jsem snila,“ řekla zadýchaně.

„O tanci?“

„O tanci, měsíci. O vás.“ Vtom vycítila, že Hunter ztuhl.

„Promiňte,“ řekla omluvně. „V Anglii mě pořád peskovali, že nejsem dost ostýchavá.“

Hunter teď nemínil rozebírat, jak Elyssin nespoutaný temperament šokoval její zdrženlivé anglické příbuzné. Vůbec mu to nepřišlo na mysl.

Chtěl se jenom trochu potěšit, než zase zkrotí svoje city a dá Elysse na srozuměnou, že se najdou i muži, kteří nepodlehnou svodům štíhlého rozpáleného ženského těla.

S těžko skrývanou vášní si dovolil udělat něco, po čem toužil již hodně dlouho. Zvolna k sobě Elyssu přivinul a potom ještě blíž.

Když přitiskl stehna k Elyssiným hedvábným šatům, celé dívčino tělo se napjalo.

„Proč mi chcete vzdorovat?“ zašeptal Hunter. „Při pomyšlení, co teď máme před sebou, určitě cítíte stejnou slast jako já.“

„Cože?“

„Tohle.“

Nesmírně něžně se dotkl svými rty Elyssiných úst.

Při prvním doteku ucítil takový žár, že musel napnout všechny síly, aby nezasténal. I jeho samého překvapilo, jak silný chtíč jím zmítá.

Nejraději by si na Elyssiných rtech jazykem vynutil, aby se rozevřely a umožnily mu vstoupit dovnitř. Jen hlupák by ale téhle koketě dával najevo, jak moc po ní touží. A Hunter hlupák nebyl.

Dopřál si proto jen cudný polibek… a letmé polaskání jejích rtů.

Když Elyssa vydechla a Hunter ucítil na rtech její mátou provoněný dech, připadalo mu, jako kdyby své potlačované smysly povzbudil douškem opojné whisky. Zesílil sevření svých paží a přivinul si Elyssu ještě blíž ke svému roztouženému tělu.

Když znovu ztuhla, Hunter silou vůle uvolnil svaly svých napjatých paží. Dále se však vpíjel do jejích horkých rtů. Elyssa se v jeho náručí pootočila, aby znovu získala rovnováhu.

Každý dotek jejího těla připadal Hunterovi jako další lopatka uhlí přiložená do ohně jeho touhy. Sevřel ústa a zachytil mezi nimi kousek Elyssina spodního rtu. Držel ho mezi zuby a jemně po něm přejížděl špičkou jazyka. Z chuti máty a vášně, kterou při tom ucítil, se mu málem zatočila hlava.

Všiml si, že Elyssa se při doteku jeho jazyka na svých rtech zachvěla. Touha po dalších, mátou ochucených důvěrnostech ho přinutila znovu zachytit její ret mezi zuby. Potom však zuby uvolnil a vychutnával si jen vlahý, saténově hebký povrch jejích rtů.

Nedokázal odolat pozvání, které pro něj představoval její mátou provoněný zadržovaný dech. Jazykem pronikl mezi Elyssiny zuby a laskal ji jím tak něžně, že se jí z hrdla vydral roztoužený ochraptělý vzdech.

Nakonec se Elyssa v jeho náručí uvolnila a Huntera zaplavil pocit vítězství, ale zároveň s ním ještě větší touha. Přestože by do ní nejraději pronikl a podělil se s ní o svůj oheň a sladkou vášeň, silou vůle se přinutil pokračovat ve smyslném laskání jejích úst, jako kdyby pro něj z jejich spojení neplynul žádný závazek.

Civilizovaný gentleman, který si hraje s ohněm. Hunterovo dráždění a zdrženlivé polibky Elyssu úplně ochromovaly a v jejím srdci rostla touha po něčem, co nedokázala přesně pojmenovat, ale jasně si to uvědomovala.

Jeho jazyk, něžně a zlehka přejíždějící po tom jejím, byl zapáleným poslem oné věci.

Elyssa instinktivně vycítila, že se musí k Hunterovi přitulit blíž. A přestože ztuhla, když se ji k sobě snažil přitáhnout, byla to tentokrát ona, kdo ho svíral v pažích a jehož tělo toužilo po sblížení. Posunula ruce, objala ho kolem krku a pevně se ho chytila.

Nečekané potěšení, které ji celou zaplavilo, jakmile se jejich těla dotkla, jí vyrazilo z hrdla další sten. Než si to stačila uvědomit, Hunterovy paže se napnuly, posunuly se a přitáhly ji k sobě tak těsně, že nemohla popadnout dech.

Bylo jí to jedno. Chuť Hunterovy touhy byla opojnější než víno a také mnohem rafinovanější a nezkrocenější. Přenechala mu vládu nad svými ústy a on jí oplácel stejnou mincí. Elyssin jazyk mu teď vracel všechny něžnosti, kterých se jí od něj dostalo, a ji při tom zaplavovala taková vášeň, že se s ní točil celý svět.

Jejich polibek představoval nejintenzivnější zážitek v celém Elyssině dosavadním životě. Hunter byl jako oheň a jeho horké polibky ji úplně stravovaly.

A ona také žhnula.

Hunter tiše pronesl jakousi temnou poznámku, černou jako mrak. Elyssa na ni odpověděla svými zářivě bílými zuby. Stiskla jimi jeho dolní ret a laskala ho tak vzrušeně a chtivě, že Hunter samou slastí ochraptěle zasténal.

V tu chvíli ho Elyssa pustila.

„Nechtěla jsem –“

Zbytek věty už nedořekla. Hunter přitiskl ústa na její rty. jazykem si do nich vynutil vstup a objal ji tak pevně, jako kdyby chtěl přes její pokožku proniknout až do morku jejích kostí.

Elyssa zpočátku podlehla mámení jeho mužného těla. Toužila po tom, být mu co nejblíž a tiskla se k němu stále pevněji. Naprosto bezhlavě toužila po jeho pevném stisku.

Ale i když se mu poddávala sebevíc, i když se k němu snažila přimkout celým svým tělem, nedařilo se jí uspokojit veškerou svou živočišnou touhu.

Hunter to cítil stejně. Vášeň ho zcela ochromila, tělo měl ztuhlé a jazykem, kterým se snažil proniknout k Elysse co nejblíž, jí málem pohmoždil ústa. Rukama sjel z jejích ramen až k bokům a zatínal prsty do její napnuté smyslné pokožky.

Když pak uslyšel její překvapené, slastné steny, málem se před ní svezl na kolena. Znovu ji políbil a ona se mu odměnila dalším hlubokým zasténáním. Její tělo se ještě víc uvolnilo.

Když pak Hunterovy dlouhé prsty vystoupaly od jejích boků k žebrům a nakonec až k ňadrům, Elyssa ztuhla jako v křeči. Zaplavil ji nesmírně opojný pocit a celé tělo se jí rozechvělo. Chtivě se k Hunterovi přivinula a co nejtěsněji na něj nalehla hrudníkem, protože podvědomě tušila, že již brzy uleví její touze.

Hunter cosi roztouženě zamumlal. Ještě žádná žena se k němu takhle nechovala. Neoplácela mu jeho něžnosti, netoužila po jeho dotecích, nedávala mu najevo, že ho potřebuje.

Už se nedokázal déle ovládat. Přestože věděl, že by se měl krotit, začal rozepínat knoflíčky na Elyssině živůtku. A zatímco s nimi zápolil, znovu se přisál svými rty na její ústa a vychutnával si slastný pocit, který byl naprosto nový jak pro něj, tak pro Elyssu.

Když se mu podařilo uvolnit poslední knoflíček, jeho chřípí zasáhla vůně rozmarýny, která stoupala z dívčiny rozpálené pokožky.

Připadal si jako v ohni.

Zmučeně zaúpěl. Nejraději by okamžitě začal laskat Elyssiny bradavky, které při jeho doteku ztvrdly jako kámen, ale nedokázal se odtrhnout od jejích vášnivých úst.

Elyssa si jen vzdáleně uvědomila, že má rozepnuté šaty a pomačkanou košili a že jí Hunter přejíždí dlaněmi po obnažených ňadrech.

Vůbec jí nevadilo, že má odhalenou hruď. Toužila jenom po jednom – aby Hunter svými konejšivými, smyslnými a naprosto pohlcujícími doteky utišil plameny její touhy.

Pak Hunter odtrhl rty od jejích úst a nadzvedl ji v náruči. Celou tvář mu obestřela vůně rozmarýnu. Zbožně ji nasál a jazykem začal oblažovat Elyssinu vystouplou bradavku.

Chladné paprsky měsíčního světla a studená noc připadaly Elysse jako požehnání, protože měla pocit, že jí pokožka každou chvíli vzplane vzrušením.

A Hunterova ústa jí připadala jako smyslný vstup do ráje.

Elyssu stravoval palčivý žár. Z každého jejího vzdechu sálala touha a z hrdla se jí draly smyslné výkřiky a vzdechy.

Hunter měl pocit, jako kdyby se tma kolem něj měnila v oheň. Jako ještě nikdy v životě toužil odhodit zábrany, ponořit se do plamenů a nechat se jimi odnést do vzdálené ohňové země, do které se ještě nikdy v životě nepodíval, ale po níž odjakživa toužil.

Věděl naprosto určitě, že ta země leží na dosah, těsně před ním, v jeho náruči. Hořela.

Pro něj.

A Hunter k ní hořel touhou tak nebezpečnou, jakou s Belindou nikdy nepoznal.

Když si to uvědomil, zaplavil ho pocit, jako kdyby ho někdo hodil do ledové vody.

Zaklel a postavil Elyssu zpátky na zem. Zavrávorala a chytila se ho ještě pevněji. Hunter ji vzal za ruce, jimiž ho objímala kolem šíje, a odtáhl je od sebe na délku paže.

„Huntere?“

Její blažený, dýchavičný hlas ho znejistěl a podryl jeho odhodlání. Znovu se zadíval na její smetanově bledá ňadra a vystouplé bradavky a málem si zase všechno rozmyslel.

„Zatraceně!“

V tu chvíli se mu vrátilo ztracené chladné sebeovládání. A spolu s ním i hněv na sebe, kvůli chabé sebekontrole, na Elyssu, protože se ho tak nestoudně pokusila svést, a také na své vlastní tělo, které se tou malou koketou tak snadno nechalo poblouznit.

Když k ní znovu natáhl ruce, Elyssa ho objala kolem krku a zvedla tvář, aby mu věnovala jeden z těch vášnivých polibků, v nichž nalezla zalíbení.

Hunter od ní odvrátil obličej a setřásl její ruce.

„To stačí,“ prohlásil zostra.

Elyssa otevřela ústa, ale nevydala ani hlásku.

„Zapněte si ty šaty, než někdo vyjde ze srubu a všimne si vás,“ pokračoval.

Elyssa se na něj nejisté podívala. Byla zmatená a jen stěží udržovala rovnováhu. Její oči, ozářené měsíčními paprsky, byly náhle chladné a jasné jako zimní noc.

„Já to nechápu,“ zašeptala.

Hunter tiše zaklel a chvatně jí přetáhl spodní košilku přes ňadra. Když jí přejel prsty přes vystouplé bradavky, zrychlil se jí dech.

„Hun… Huntere?“

Její dýchavičný šepot ho opět vzrušil, stejně jako její sametově hedvábná pokožka a ostře se rýsující ňadra. Uspěchaněji začal zapínat živůtek.

„Zábava skončila,“ řekl úsečně. „S muchlováním ve tmě s protřelou koketou jsem skončil.“

„Já nejsem –“

„No samozřejmě,“ zhurta jí skočil do řeči Hunter. „Moc se vám líbí, když zahoříte touhou a někdo vám laská ňadra. Žádná počestná žena by mi nic takového nedovolila.“

Dokonce i ve tmě, jen mírně prosvětlené měsíčními paprsky, si Hunter všiml, jak se Elyssa začervenala. Sklonila hlavu k živůtku. Při pohledu na Hunterovy dlouhé prsty, které jí zapínaly knoflíky, jí celým tělem projel zvláštní pocit.

„Tohle jsem ještě nikdy v životě s nikým nedělala,“ řekla ochraptěle. „Jste první. Vždyť vám to musí být jasné!“

„Nemusíte se obtěžovat řečičkami o tom, jak jsem jiný než všichni ostatní. Nejsem žádný kluk a k tomu, abych si připadal důležitý, nepotřebuju vaše lži.“

Touhu v Elyssině srdci vystřídal zmatek, rozhořčení a ohromný hněv. Založila si ruce v bok.

„Proč mě nechcete vyslechnout?“ obořila se na něj.

„Jestli nechcete, aby si honáci ze srubu užili pěknou zábavu, mluvte tiše.“

„Chováte se, jako kdybych za to mohla já,“ zašeptala rozhodně Elyssa. „Ale začal jste vy! Netušila jsem, co máte….mám….máme…sakra.“

„Hmmm,“ zabručel lhostejně Hunter.

Zapnul Elysse poslední knoflík a o pár kroků od ní poodstoupil. V rukou dosud cítil jemné mravenčení, jako kdyby v nich dosud držel Elyssina ňadra, a ta mu do dlaní vypalovala cejch. Při vzpomínce na její horkou pleť mu znovu zahořela kůže na celém těle.

„Vím, že takové koketě, jako jste vy, to může připadat zvláštní,“ řekl Hunter zostra, „ale někteří muži zkrátka nepodlehnou svodům jemného ženského těla, ať už je jeho majitelka sebezkušenější.“

„Jediná moje ‚zkušenost‘ je ta, kterou jste mi teď dopřál právě vy!“

„Chcete tím říct,“ zavrčel Hunter jízlivě, „že já vás nesmírně přitahuju a že stačí několik polibků, abych vás dostal do varu?“

Elyssa si vzpomněla, čemu se naučila v Anglii od svých příbuzných. Její hněv ochladí.

„Byla bych hloupá, kdybych to přiznala, ne?“ zašeptala.

„Hloupá anebo prolhaná, vždyť na tom nezáleží. Ale ani jednou z těch vlastností žádného muže nezískáte.“

„Vážně? Tak proč jste se po mně plazil jako nějaká popínavá rostlina?“

Hunter stáhl rty.

„Chtěl jste mě, Huntere,“ pokračovala Elyssa a významně se mu zadívala do rozkroku. „A pořád chcete.“

Hunterově náladě nijak neprospělo, když mu Elyssa tak nepokrytě připomněla, že nad sebou málem ztratil kontrolu.

„Že jsem chtěl vás?“ podivil se a pokrčil rameny. „Toužil jsem po ženě, nic víc. A vy jste zrovna byla nablízku.“

„Nevěřím vám.“

„Měla byste.“

„Proč? Vždyť to není pravda. Na Penny se díváte úplně jiným pohledem než na mě, a přitom je to taky žena.“

„Sakra,“ utrousil Hunter. „Vzdejte to, Divoško.“

„Co mám vzdát? Mám přestat říkat pravdu?“

„Pravda je, že když muž potřebuje dát průchod svému chtíči, je mu jedno, s kým se to stane. Stejně jako se kůň neptá klisny, jestli je čistokrevná.“

Elyssa zděšeně zalapala po dechu. Snažila se nepodlehnout bolesti, která hrozila, že roztrhne její srdce vedví. Mohla se utěšovat pouze tím, že i když si to třeba Hunter odmítal připustit, mazlil se ní stejně vášnivě jako ona s ním.

Kdyby chtěl jenom ukojit svůj chtíč, svlékal by mě dál, pomyslela si. A Bůh ví, že bych mu v tom rozhodně nebránila.

Síla touhy, kterou cítila k Hunterovi, jí naháněla strach. Ještě nikdy v životě nebyla takhle zranitelná. Dokonce ani jako patnáctiletá dívka vydaná na milost a nemilost sestřenicím, bratrancům a všem ostatním urozeným příbuzným v Anglii, kteří v sobě neměli ani kapku citu.

Jak dlouho Hunterovi potrvá, než se přenese přes smrt své ženy a přizná si, že mě miluje? napadlo Elyssu. Je tak paličatý.

Na svou ustaranou otázku však Elyssa nedostala odpověď, pokud za ni nechtěla považovat Hunterova široká záda, jimiž se k ní otočil, a zamířil ke stáji obklopené neproniknutelným stínem.

Elyssa se zachvěla a promnula si ruce, aby zahnala zimnici, která však nijak nesouvisela s chladem dnešní noci. Dívala se za Hunterem, dokud se neztratil ve všeobjímající noční tmě.

Potom se váhavě vydala zpátky do zahrady a snažila se načerpat aspoň trochu útěchy z voňavých bylin.

11

Několik následujících dní se Hunter vyhýbal jakékoliv příležitosti, kdy by se mohl ocitnout s Elyssou o samotě. Elyssa to považovala za důkaz vítězství. Svého.

Hunter to nechce přiznat, ujišťovala se, ale chová ke mně silné city.

Nejde jenom o chtíč. Část jejího já tomu věřila.

Ale když pak jednou projížděla na koni kolem hřbitova, zaplavily ji obavy, jestli tím pouze nepotvrzuje pravdivost rčení, že přání je otcem myšlenky. Co když se jenom nechává unášet falešnými nadějemi?

Elyssa si rozmrzele poposedla v sedle. Z neustálého ježdění sem a tam ji už bolelo celé tělo. Aspoň však nemusela zápasit s rozevlátou sukní.

S Penny rozpáraly starý jezdecký plášť a vyhodily všechny spodničky. Těžký hedvábný svršek jí stále těsně přiléhal k tělu, ale širokou sukni si zúžila a ušila si z ní pohodlnou kalhotovou sukni. Její oblečení doplňoval Pennyin starý kabátek z jelení kůže s vlněnou podšívkou.

Když si pak ještě schovala vlasy pod klobouk, vypadala zdálky téměř jako muž. Hunter si tak konečně mohl přestat stěžovat, že při vyjížďkách po krajině vypadá jako živá návnada pro muže.

Elyssa projela na Leopardovi kolem dřeva a kamení, které se zachytily ve strouze. Při poslední silné průtrži mračen se do vody jako lavina sesunula spousta balvanů, ulámaných větví a bahna.

Během měsíců, kdy krajinu bičovaly lijáky, se podobné problémy vyskytovaly dost často. Déšť se snášel k zemi v mohutných provazech, stékal po horských hřbetech, řinul se údolími a rozléval se v mokřinách na okrajích ranče. A velice často uváděl do pohybu celé kusy okolních svahů.

Elyssa stála ve třmenech a snažila se zahlédnout mezi křovinami a nízkými borovicemi nějaký dobytek. Psi mezitím odběhli dál do vlhkého údolí a dosud se nevrátili.

O ně se Elyssa nebála. Dokázali skvěle pracovat na vlastní pěst. Pravděpodobně se zrovna vydrápali ze dna údolí a vydali se prohledat další z tisíce bezejmenných struh, u nichž se schovával a napájel dobytek.

Když se Elyssa znovu posadila do sedla, v myšlenkách se vrátila k událostem, které se onehdy v noci odehrály v zahradě. Přestože Hunterovo vášnivé objetí trvalo jen krátkou chvíli, obrátilo jí život vzhůru nohama.

Žádný muž, kterému by šlo jenom o ukojení chtíče, by mě zpočátku nepolíbil tak něžně. A teprve potom tak vášnivě.

A pak by rozhodně nepřestával. Nepřestával.

Tvářejí zbarvil ruměnec. Částečně mohl za její ruměnec stud za to, jak nemravně se chovala v Hunterově náruči, zčásti zlost, která ji zaplavila při pomyšlení na jeho slova, která pronesl, když jí zapnul živůtek u šatů.

Nejvíc jí ale tváře rozpalovala mocná, nezvladatelná vášeň.

Vtom Leopard bez varování zvedl hlavu, zastříhal ušima a na místě se zastavil.

S tichým zaburácením se z okraje údolí utrhl kus skály a řítil se na ně.

Leopard se vylekaně vzepjal, otočil se a rozběhl se jako střela opačným směrem, než z jakého se na ně valila uvolněná zemina. Leopardovy nečekané trhané skoky Elyssu vyhodily ze sedla. Podvědomě vykřikla, ale hned nato dopadla na zem a skutálela se dolů ze svahu.

Ještě než se zastavila, uvědomila si, že ji už valící se půda nemůže ohrozit. Několik Leopardových rychlých skoků ji totiž vyneslo dostatečně vysoko nad změť bláta a kamení, která se valila ke dnu údolí.

Hunter uslyšel Elyssin výkřik a okamžitě se k ní rozjel od jiné strouhy, která protékala o kus dál na severu. Neustále ostruhami pobízel svého hřebce k rychlejšímu tempu. Když dojel do údolí, spatřil jen změť kamení a hlíny a grošovaného hřebce, který stál nad tou spouští. Leopardovo sedlo bylo prázdné.

„Elysso!“

Nikdo neodpověděl.

Huntera zachvátil tak obrovský strach jako ještě nikdy v životě. Bez ohledu na stále hrozící nebezpečí zamířil se svým koněm po zrádné rozeklané stráni na dno údolí.

Elyssa přece nemůže ležet pod vším tím kamením.

Nemůže.

Přitom si však moc dobře uvědomoval, že to možné je. Válka ho už poučila, že smrt nebere ohled na lidské pocity.

„Divoško! Kde jste?“

Tentokrát zaslechl slabé zaúpění. Rychlým trhnutím otěží hřebce otočil a zamířil s ním na opačnou stranu údolí.

Elyssa ležela na zádech mezi vrbami. Ruce měla rozhozené a oči zavřené.

Ještě než stačil Bugle Boy zastavit, Hunter uvolnil nohy ze třmenů, seskočil ze sedla a klekl si vedle Elyssy. Poznal, že se dívka snaží lapat po dechu. To ho poněkud uklidnilo.

Potom se však znovu vylekal.

„Divoško?“ zeptal se něžně. „Elysso, kde vás to bolí?“

Elyssa si zprvu myslela, že leží v posteli a sní.

Nešlo jí totiž na rozum, že by mohla být vzhůru a přitom slyšela Hunterův hlas, z něhož čišela nesmírná něha.

Otevřela oči s vědomím, že se možná dočká zklamání. Z Hunterovy tváře však vyzařoval ještě větší strach, než jaký zazníval z jeho hlasu.

Elyssa k němu zvedla obě ruce a koutky jejích pobledlých rtů se zvedly v úsměvu. Když si uvědomila, že se o ni Hunter bojí, celé tělo jí zaplavilo příjemné teplo.

„Jsem… v pořádku,“ řekla ochraptěle.

Pohladila Huntera po jeho mužné tváři. Chtěla ho tím gestem jenom ubezpečit, že se jí nic nestalo, ale jakmile se ho dotkla, projela jí celým tělem prudká vlna citů.

Když pod prsty ucítila Hunterovu čerstvě oholenou pokožku, celá tvář jí zjihla a oči, které k němu upírala, jí zvlhly potlačovanou vášní.

Hunter se nadechl téměř stejně rozechvěle jako Elyssa.

„Křičela jste,“ řekl ochraptěle.

„Já… jsem spadla. Shodil mě… ten vítr… na zem.“

„Nic vás nebolí?“

Zavrtěla hlavou. „Jen… tady.“

Hunter sledoval, jak jí prsty sjíždějí k ňadrům.

„Tady?“ zeptal se.

Hřbetem prstů se dotkl místa na hrudní kosti, které mu ukázala.

Elyssa zalapala po dechu. Ne však bolestí, ale při vzpomínce na tu noc, kdy jí Hunter laskal ňadra. „Huntere,“ zašeptala. „Já…“

Hunter s přiškrceným zasténáním sklonil hlavu a dotkl se svými rty jejích úst. Chtěl ji jenom ukonejšit.

Zřejmě by se mu to podařilo, kdyby Elyssa při prvním doteku jeho rtů nezasténala a nezachvěla se jako osika. V tu chvíli se jeho něžný chlácholivý polibek změnil a zvítězila v něm vášeň.

Elysse už bylo všechno jedno. Objala Huntera kolem šíje a nadlehčila se, aby ji mohl vzít do náruče. Když pod sebou ucítila jeho pevné paže, znovu zavzdychala. Tělo jí zaplavil adrenalin.

V srdci jí plápolal oheň. Pálil ji tak silně, že se jí z hrdla vydral další vzdech.

Hunterem zmítaly stejné pocity. Stravoval ho požár a obracel v troud všechny důvody, kvůli kterým by se měl ovládnout.

Nesprávná žena.

Nesprávný čas.

Nesprávné všechno.

Přesto jí Hunter dovolil, aby si ho k sobě přitáhla. Potom na ni nalehl a ocitl se mezi jejími rozevřenými stehny. Každý rychlý, rozhodný pohyb jeho boků i vášnivé doteky jeho jazyka Elysse prozrazovaly, jak je vzrušený.

Hunter zajel rukou mezi Elyssina stehna a pak ji posouval stále výš, dokud v dlani neucítil její horkou bránu. Pokrčil prsty a Elyssa se slastně prohnula jako luk.

Huntera překvapilo, že i přes vrstvu oblečení, které měla na sobě, jí pokožka hoří takovým žárem. A zároveň ho to potěšilo natolik, že se ani on nedokázal ubránit vášni, která mu cloumala celým tělem. Zaklel a pustil se do zkoumání cesty, po níž by mohl Elysse proniknout pod šaty.

A při svém hledání ji celou dobu něžně laskal. „Huntere,“ vzdychla Elyssa. „Oh, Huntere, co to děláte?“

„Jak se cítíte?“ zeptal se zastřeně. „Jako v ráji.“

Hunter sebou škubl pod prudkým, takřka bolestivým náporem slasti.

Elyssa se svíjela pod tlakem jeho dlaně, která jí přejížděla mezi stehny.

„Jako… v… ráji,“ řekla.

Hunter se znovu zaměřil na její ústa a toužebně se s ní mazlil. Její vášnivé vzdechy ho poháněly kupředu jako bič koně.

Náhle Hunter zaslechl tři výstřely z pušky a vrátil se do reality.

Zmučeně a s obrovským úsilím, po němž mu v srdci zůstal vztek na sebe i na Elyssu, se od ní odtáhl. Vztáhla k němu ruce a Hunter je za ně uchopil. „Přestaňte!“ sykl. Elyssa mu zpočátku nerozuměla. „Cože?“ zeptala se omámeně. „Přestaňte mě pořád svádět,“ odsekl Hunter hrubě. „Ale…“

„Jestli toužíte po muchlování v seníku…“ skočil jí do řeči.

„Cože?“

„Tohle!“

Vzal ji za ruku, zajel s ní do svého rozkroku a začal s ní hladit svůj úd, který se teď, po všech jejích něžnostech, mohutně vzdouval.

Elyssa vytřeštila oči.

„Jestli chcete nějakou rychlovku,“ utrousil pohrdlivě Hunter, „jsem připravený a milerád vám posloužím. Ale nic víc to nebude, Divoško. Jen rychlý sex.“

Potom ze sebe strhl její ruce a vykročil ke svému hřebci. Vytáhl z pouzdra pušku a třikrát z ní vypálil do vzduchu.

„Vstávejte,“ řekl.

„Cože?“

„Vstávejte! Varuju vás, Elysso. Jestli mě budete dát provokovat, abych se vás dotýkal, pomiluju se tu s vámi na zemi a je mi jedno, kdo nás při tom přistihne.“

Elyssa se rychle zvedla ze země a z jejích pohybů bylo jasné, že usiluje spíš o rychlost než o eleganci. Třásla se směsicí hněvu, chtíče a také strachem.

„Toužil jste po mně stejně jako já po vás!“ odsekla.

„Ani ne. Přestal jsem. To byste vy neudělala. Příště to ale neudělám ani já. Dám vám přesně to, o co mě tak prosíte. Na to můžete vzít jed.“

„Vy hlupáku, o nic jsem se vás neprosila!“

„No to mi povídejte. Svíjela jste se a sténala a –“

Ostrý proud Hunterových slov náhle zarazil zvuk dusajících koňských kopyt.

Byl za něj vděčný. Stačilo mu, aby si vybavil, jak byla Elyssa rozpálená vášní. Při tom pomyšlení ho celé tělo rozbolelo palčivou touhou.

„Zvládnete jízdu na koni?“ zeptal se se zaťatými zuby.

Elyssa mu odpověděla tím, že se otočila na podpatku a zamířila k Leopardovi.

Hunter si všiml, že při chůzi nekulhá, a tiše si oddechl.

Až se mi příště bude nabízet, pomáhejte mi všichni svatí, pomyslel si.

Vždyť to není žádná panna, která si jen snaží ulovit manžela. Je to malá zkušená koketa, která své řemeslo určitě dobře zvládá.

Zvlášť pak v posteli.

„Zaskočím něco zkontrolovat,“ zavolal na ni. „Nasedněte na koně, ale zůstaňte tady.“ Elyssa neodpověděla.

„Za chvíli sem přijede Morgan,“ řekl Hunter. „Počkejte tu na něj.“ Ticho.

„Potřebujete pomoct do sedla?“ zeptal se váhavě.

Elyssa beze slova nasměrovala Leoparda tak, aby potom mohl vyrazit dolů po stráni. Nevyšvihla se na něj sice s obvyklou elegancí, ale podařilo se jí to.

„Až se vrátím, nechci vidět ten zamračený výraz,“ řekl Hunter a vyhoupl se na svého hřebce. „Mračení nesnáším.“

„Až vám budu chtít něco říct, milence, dozvíte se to jako první.“

Hunter stáhl rty, obrátil koně a zamířil na konec údolí. Zakrátko se jí ztratil mezi balvany a borovicemi.

Po chvíli našel přesně to, po čem toužil ze všeho nejméně – stopy po jezdci, který tady na něco čekal. Hunter chvíli obhlížel okolí, aby se ujistil, že je vetřelec pryč, a pak se vrátil na místo, kde ten člověk vyčkával.

Seskočil z koně a sklonil se do dřepu, stejně jako to podle všeho udělal i onen cizí muž. Docela zřetelně viděl stopy po botách, které tu jezdec zanechal, a také známky toho, že se tu pásl jeho kůň. Hunter ty koňské stopy už jednou viděl na svahu, kde bloumal Čert, než vyrazil z křoví a pokusil se Elyssu nabrat na rohy.

Podél okraje údolí našel další stopy. Muž tady slídil kolem balvanů na nepevném okraji srázu. Potom uskočil a sledoval, jak se hromada kamení, větví a hlíny valí přímo na Elyssu.

Ten mizerný vrahoun, pomyslel si Hunter.

Cloumal jím stejně nezvladatelný hněv, jaký ho zaplavil toho dne, kdy se dozvěděl, jak zemřely jeho děti.

A také proč.

Se zachmuřeným výrazem se Hunter vyšvihl do sedla a vyrazil podél stop dostatečně daleko, aby si ověřil, jestli ten cizák skutečně utekl v takovém spěchu, jak se domníval. Přimhouřil oči a snažil se odhadnout směr, kterým se ten člověk vydal.

Nejraději by se rozjel za ním, ale nejdříve musel zajistit, aby se Elyssa dostala do bezpečí. Ostře zaklel a navedl svého koně zpátky do údolí.

Od nedaleké druhé strouhy k němu klusem mířil Morgan.

„Ahoj!“ zavolal na něj Hunter.

„Něco bys měl vidět,“ odpověděl mu Morgan. „U další strouhy směrem na sever.“

Elyssiny oči, které se třpytily jako smaragdy, sledovaly Huntera, jak znovu mizí mezi borovicemi. Ten muž dovedl roznítit její vášeň – a také hněv – tak snadno, že jí to napínalo nervy k prasknutí.

Ale už se k tobě dostávám, ty zabedněný mezku, pomyslela si spokojeně. Naskočíš si na svého koně a začneš mě urážet, ale já už vím, co jsi zač.

Cítila jsem, jak moc po mně toužíš.

Když si vzpomněla, jak se rukama dotýkala jeho těla, zúžil se jí dech a tvářejí zahořely.

Vtom se vedle Leoparda objevil na koni Morgan.

„Děje se něco?“ zeptala se ho Elyssa.

„Ne, nemusíte si dělat těžkou hlavu, slečno. Jen jeden mizera.“

„Určitě myslíte Huntera.“

Morgan se pousmál a obrátil koně. Pak se vydal tou nejsnazší cestou ven z údolí. Leopard vykročil za ním.

„Našel jste nějaké krávy?“ zeptala se optimisticky Elyssa.

„Žádný, co by stály za zmínku, slečno Elysso.“

„Ale kolem těch struh bývá spousta dobytka.“

„Jo, ale zdá se, jako kdyby se vypařily a nechaly po sobě jenom stopy. A ani jeden volek. Jenom sem tam nějaká sešlá kravka.“

Elyssa se snažila nedat Morganovi najevo, že se jí sevřel žaludek obavami. Přestože krajina byla plná svěží trávy a čisté vody, proudící v potocích a strouhách, pobíhalo tu jen málo dobytka. A žádný z kusů nebyl to, čemu honáci říkali „volek“ vykleštěný, nejméně čtyřletý býk.

Měl by tady pobíhat dobytek. Spousta dobytka.

Elyssa se nešťastně rozhlédla a snažila se ve stínech pod stromy a mezi nerovnostmi v krajině najít nějakou známku, že se tady pásly aspoň nějaké kusy. Viděla však pouze tichou krajinu.

Louky a pastviny nedaleko mokřadů byly suché. Vysoká tráva se tyčila vzhůru a koupala se ve slunečních paprscích. Dobytku se mohlo na loukách plných suché trávy dařit dobře, ale mnohem raději měl příjemné zelené pastviny, kde si mohl vybírat.

Kolem mnoha kamenitých struh, do nichž přitékala voda z potůčků, pramenících pod zemí, rostly husté trsy trávy. Takováto údolí dobytek přitahovala jako magnet železo.

Ale předtím tu byl. Elyssa si na zemi všimla otisků kopyt a hromádek trusu. Na místech, kde se kopyta zaryla hluboko do země, se stopy stáčely a byly plné bláta.

Jenže přes všechny tyto důkazy nebylo po dobytku ani vidu, ani slechu.

Jako kdyby sem už někdo stačil přijít dřív než honáci z ranče Ladder S. Ten někdo musel znát všechny nerovnosti krajiny a každé travnaté údolí, kde dobytek postával v chladném stínu a přežvykoval.

Musel sehnat všechen dobytek a odvést ho dříve, než to stihl udělat jeho právoplatný vlastník.

Žaludek se Elysse stáhl ještě víc. S každým dnem znala ten pocit stále důvěrněji… Přepadal ji, kdykoliv začala přemýšlet o budoucnosti ranče.

Nemysli na to, říkala si. Budoucnost nezměníš, ani když si kvůli tomu budeš dělat těžkou hlavu. Jenom se ti žaludek sevře ještě víc.

Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. Potom znovu. A ještě jednou.

Hunter dělá všechno pro to, aby nás zachránil, připomněla si.

Když si vzpomněla na Huntera, musela se znovu nadechnout. Byl zručný, odhodlaný, inteligentní a měl přirozenou schopnost vést lidi. Udělá pro Ladder S všechno, co bude zapotřebí.

Musel to být dobrý důstojník. Mladíci k němu téměř nábožně vzhlížejí a všichni muži ho respektují.

A těch pár kverulantů má alespoň tolik rozumu, aby se ho báli.

Dokonce i Mickey.

Vtom si vzpomněla, jak se jí šaty zachytily o hřebík a ona se musela opřít ňadry o Hunterovu silnou paži. Celá se zachvěla.

Potom se jí mihla hlavou další vzpomínka a otevřela stavidla třpytivému proudu slasti. Byl to pohled na Hunterovu tvář ozářenou měsícem. V duchu viděla jeho tmavé obočí a vzrušený obličej a cítila jeho jazyk, jak jí vášnivě laská ňadro. Celé tělo měl ztuhlé touhou.

A pak si vybavila dnešek, kdy si vlastní rukou ověřila sílu jeho roztouženosti.

Může to zapírat sebevíc, řekla si Elyssa, ale líbí se mu to stejně jako mně.

Znovu se roztřásla. Kdyby nevěřila, že Hunter musí bojovat se stejně velkou náklonností k ní, jakou ona cítí k němu, bála by se ho.

Ještě nikdy v životě ji žádný muž nepřitahoval tak jako Hunter.

Provázela ho pohledem na každém kroku. Pokud spolu byli v domě, přecházela na opačnou stranu místnosti, jen aby mohla stát vedle něj. Vyptávala se ho, jak se daří pozemkům, dobytku i krajině, jen aby slyšela jeho hlas. Snažila se mu být co nejblíže, aby se mohla dívat na jeho knír a sledovat každý pohyb jeho rtů.

Budu ho popichovat tak dlouho, slíbila si Elyssa, dokud neproniknu pod Hunterovu odtažitou slupku až k vlídnému a usměvavému jádru jeho povahy.

A také vášnivému.

Bože, jak vášnivému!

Vtom Elyssa zaslechla blížící se dusot kopyt a popadla dech. Bugle Boy cválal přímo k ní. Začervenala se a srdce se jí rozbušilo rychleji než předtím.

Hunter o ni nezavadil ani jediným pohledem.

„Proč jsi vystřelil?“ zeptal se Morgana.

„Zjistil jsem, že si tady někdo rozdělal ohýnek na cejchování.“

„Ukaž mi kde.“

Morgan pobídl svého nízkého houževnatého mustanga dloubnutím do břicha. Hunter i Elyssa vyjeli za ním k další strouze. Projížděli krajinou zbrázděnou kopci a údolími, na jejímž konci se rozkládal velký kaňon vedoucí k Billovu ranči.

Hunter s Morganem seskočili z koní a Hunter začal studovat stopy vedoucí mezi dvěma sousedícími ranči – Ladder S a B Bar. Kromě stop tu objevil i uhlíky z ohniště.

Takového, které honáci používali pro nelegální cejchování.

„Kdyby mě bavilo sázení,“ poznamenal Morgan, „vsadil bych se, že když si tu ten dobytek lehnul, patřil ještě našemu ranči, ale vstával už s cejchem B Baru.“

„Škoda že jsme nejeli kolem dnes ráno,“ poznamenal Hunter. „Mohli bychom si toho mizeru upéct na jeho vlastním ohništi.“

Oba muži bez dalších okolků nasedli na koně. Hunter střelil po Elysse nesmlouvavým pohledem.

„Kde jsou psi?“ zeptal se jí.

„Nedívejte se na mě takhle. Když jsem je naposledy viděla, sháněli pro vás voly.“

Hunter už chtěl na psy hvízdnout, ale Morgan ho prudkým mávnutím ruky zarazil.

V šumu větru jasně zaslechli dusot kopyt.

Hunter se na Morgana zadíval.

„Ne, Huntere,“ řekl Morgan. „Poslal jsem chlapy na jih, aby slídili po mustanzích a ponících z ranče, jak jsi chtěl.“

„Vraťte se zpátky do údolí,“ nařídil Hunter Elysse. „Budeme vám v patách. Hed jeďte.“

Elyssa obrátila Leoparda čelem vzad a hřebec se rychle rozeběhl do jícnu vlhkého údolí, porostlého vrbovým houštím. Hunter s Morganem šlapali jejímu grošovanému koni na paty, jak jí slíbili. Po chvíli se všichni tři koně zase ocitli vedle sebe.

Než si Elyssa stačila uvědomit, co má Hunter v plánu, otočil svého hřebce čelem k Leopardovi a pobídl ho kupředu. Tím Leoparda zatlačil ještě dál do úkrytu, který jim poskytovalo vysoké vrbové houští.

„Seskočte dolů,“ přikázal jí Hunter. „Vyčuhujete nad ty křoviny.“

Přitom prudkým kopnutím uvolnil nohy ze třmenů a seskočil na zem. Pušku držel v ruce.

Bez váhání pak nenápadně vykročil do strmého svahu a po chvíli zmizel ve stínu borovic. Elyssa však i zdálky zaslechla nezaměnitelné cvaknutí nabíjené pušky.

Instinktivně sáhla do brašny na sedle Hunterova hřebce a vytáhla z ní dalekohled.

„Nenatáčejte ho ke slunci,“ napomenul ji tiše Morgan. „Sklo světélkuje jako maják. Prozradilo by nás, na to můžete vzít jed.“

Elyssa přikývla a podívala se přes sklo do údolí. Vrby, větve a borovice, které jim poskytovaly nenápadné útočiště, jí však teď bránily ve výhledu.

Otočila se a zaměřila dalekohled na Huntera. Najednou ho viděla tak blízko, jako by stál jen kousek od ní.

Elyssu zaujal jasný lesk jeho vlasů a kníru, tvar jeho rtů i ledově chladný třpyt v jeho očích.

Ostražitý výraz teď z Hunterovy tváře úplně ustoupil. Předák Elyssina ranče se tvářil tak divoce a nespoutané, že se dívka polekala. Chladnokrevně zvedl pušku a zamířil.

Ať už se k nim blížil kdokoliv, Hunter toho člověka znal. A nenáviděl ho.

Vítr jim donesl k uším klapot kopyt.

Hunter pomalu a neochotně ruku s puškou zase svěsil.

„Dávejte si na toho hřebce pozor, slečno,“ poznamenal Morgan. „Cítí spoustu koní a má chuť zařehtat.“

Elyssa zaklapla dalekohled, strčila ho zpátky do brašny a otočila se k Leopardovi. Jednu ruku mu položila na uzdu, druhou na tlamu a tiše mu začala cosi šeptat.

„A co Bugle Boy?“ zeptala se Elyssa.

„Ten ví, že si nesmí vyskakovat. Stejně jako můj poník.“

Elyssa sledovala skrz zástěnu z vrbových větví, jak kolem nich projíždějí čtyři muži na koních. Mohli od nich být vzdáleni tak tři sta stop. Po chvíli se k nim přidal ještě pátý muž na mohutné mule.

Morganovi stačil jediný pohled na mulu i na jezdce a tiše si začal cosi mumlat. Elyssa jednotlivá slova nerozeznávala, ale podle Morganova výrazu jí bylo jasné, že to není nic lichotivého.

Vtom se Leopardovo břicho nafouklo, jak se hřebec nadechl ve snaze zaržát a vyzvat tak protivníky na souboj.

Elyssa mu přitiskla dlaň na hněvem rozšířené nozdry. Leopard zatřásl hlavou, ale Elyssa ho nepustila. Nakonec se znovu uklidnil.

O chvíli později se všech pět mužů rozjelo směrem k Větrnému kaňonu.

Hunter opustil svou skrýš, odkud se mu otevíral dobrý výhled do kraje, teprve ve chvíli, když dusot kopyt utichl. Zakrátko se vrátil do údolí.

„Culpepperové,“ prohlásil Morgan.

Hunter stroze přikývl.

„Gaylord?“ zkusil hádat Morgan. „Ne. Ab.“

Z Hunterova smrtelně vážného tónu naskočila Elysse husí kůže.

„Ab,“ zamumlal Morgan. „Sám satan.“ Hunter zamručel.

„No,“ začal Morgan s mrazivým úsměvem, „už jsme blízko. Bude stačit týden, nejvýš dva. Ab není moc trpělivej člověk.“

„Kdepak asi byl?“ zamumlal Hunter.

Morgan pokrčil rameny. „Naposledy jsem slyšel, že pendluje odsud ke Španělský stezce a zpátky. Měl s sebou i část svojí famílie.“

„Koho z nich?“

Moran znovu pokrčil rameny. „To je jedno. S nima si už nemusíš dělat hlavu. Říká se, že hledají nějakej poklad po Španělech. Dokonce začali i kopat.“

Bylo to tak neuvěřitelné, že nad tím Hunter nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Ab není tak trpělivej, aby mohl vyrážet do rachoty,“ pokračoval Morgan, „takže se pokaždý na pár týdnů zašije na Severu. Údajně sem míří i Beau a jeho banda.“

„Beau, Clim, Darcy a Flody se k Abovi nepřipojí,“ oznámil Hunter spokojeně.

„Už se o tom ke mně něco doneslo. To se stalo v Coloradu, ne?“

Hunter přikývl.

„Yankeové na ty kluky vypsali tučnou odměnu,“ poznamenal Morgan jen tak mimochodem.

„Ti, co si ty peníze zasloužili, o odměnu nestáli,“ řekl Hunter.

Morgan se zatvářil překvapeně.

„Poslal jsem ty peníze Alexovi,“ řekl Hunter, zasunul nohu do třmenu a vyhoupl se do sedla. „Na to je už pozdě,“ odpověděl Morgan a také nasedl na koně.

Hunter stroze přikývl a obrátil koně čelem vzad.

„Doufám, že je dostane jeho matka,“ řekl. „Její muž se vrátil z války bez nohou a jen s jednou rukou.“

Elysse došlo, že pokud si nepospíší, klidně ji tu nechají. Rychle vyskočila Leopardovi do sedla a odrazila se při tom od velkého balvanu, který stál poblíž. Během nasedání v duchu blahořečila Pennyiným nůžkám a nitím. Jízda na koni teď pro ni byla mnohem pohodlnější, když se jí kolem nohou při každém seskakování a nasedání na koně nemotaly haldy látky.

„Budeme ty muže sledovat?“ zeptala se Elyssa.

Hunter zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“ zajímala se.

„Je jich pět, a my se jim můžeme postavit jen dva.“

„Tři,“ opravila ho Elyssa. „Já střílet umím.“

„A zastřelila jste někdy někoho?“ odsekl Hunter. „Ne, ale poslední dobou takové pokušení mívám.“ Morgan potlačil úsměv.

„Takže se mám vydat po jejich stopách, Huntere?“ zeptal se Morgan.

„Dobře. Ale jakmile se dostaneš na pozemky ranče B Bar, vrať se.“

„Pokud se tam dostanete,“ opravila ho v tu chvíli Elyssa. „Nemůžeme si být jistí, kde teď ti muži jsou. Mohli tudy jenom projíždět.“

„A kam asi?“ zeptal se Hunter jedovatě.

„Na druhou stranu,“ odsekla Elyssa.

„Adiós,“ zvolal Morgan, ale Hunter i Elyssa po sobě vrhali nevraživé pohledy, takže si ani nevšimli, že Morgan odjíždí.

„Proč vlastně mezi oběma ranči panuje nepřátelství?“ zeptal se Hunter.

„A podle vás tu nějaká taková věc je?“ opáčila Elyssa.

„Dva ranče, které spolu těsně sousedí, ale jejich majitelé se vůbec nenavštěvují.“

Elyssa si vzpomněla na své poslední setkání s Billem, při kterém mu odmítla prodat Ladder S.

„Alespoň ne oficiálně“ dodal Hunter posměšně a znovu si vybavil spletité stopy mezi ranči, které po sobě určitě nezanechali duchové.

Elysse se sevřel žaludek, protože si myslela, že Hunter mluví o zlodějích dobytka, kteří pendlovali mezi oběma ranči. Nechtěla se příliš zamýšlet nad stopami, kterých si všimla ve Větrném kaňonu.

A žádné z nich nevedly zpátky.

Ani jedny.

Větrným kaňonem se šlo přímo k Billovu ranči a odtud do horských průsmyků v Rubínových horách.

I přes všechny důkazy si Elyssa odmítala připustit, že by úbytek dobytka z jejího ranče měl na svědomí Bill.

Byl pro mě jako otec, pomyslela si zasmušile.

Přece se mě nemůže snažit zničit. Musí pro to existovat jiné vysvětlení.

„To je zatraceně zvláštní.“

„Cože?“

„Bill za námi ani neposlal žádného ze svých honáků, aby se ujistil, že nesháníme do našich stád některého jeho kusy.“

Hunterův hlas byl stejně jízlivý jako lehký úsměv, který poodhaloval jeho bílé zuby pod černým knírem. Elyssa zavřela oči.

„Bill ví, že bychom žádný jeho dobytek nikdy neprodávali,“ řekla.

„Tímhle tempem brzy nebudeme moct prodat ani žádné naše krávy,“ odpověděl Hunter suše.

„Cože?“

„Všechny je nahnali na B Bar a odtamtud na trh.“

„Ne!“

„Sakra,“ utrousil Hunter znechuceně. „Máte přece oči, Divoško. Tak je používejte!“

„To jsem udělala. Týden poté, co jsem se vrátila, jsem vystopovala naše krávy až k tomu zpropadenému handlíři s whisky v Dugout Saloonu.“

Hunter překvapením ztuhl. „Cože?“

„Od Maca jsem se dozvěděla, že fungoval jako neoficiální prostředník pro všechny, kdo chtěli nakoupit, prodat a vyměnit zvířata,“ vysvětlila Elyssa. „Takže jsem…“

„Vy jste se do té jámy pekelné vydala sama?“ skočil jí nesmlouvavě do řeči Hunter.

„Ani ne.“

„Ani. Ne.“ Každé slovo vyslovil zvlášť pečlivě. „Co to má sakra znamenat?“

„To znamená, že mě Mac varoval, abych se držela od pozemků ranče B Baru co nejdál. A nechtěl slyšet žádné výmluvy. O ty zatoulané krávy se chtěl postarat sám.“

„Díky Bohu,“ vydechl Hunter.

Elyssa si ho nevšímala.

„Jenomže ty stopy vedoucí do Větrného kaňonu se objevovaly dál,“ řekla. „A tak jsem zašla do Dugout Saloonu a tam našla několik našich krav.“

Její vynalézavost Huntera překvapila. Černé obočí mu vystřelilo vzhůru.

„Vsadím se, že jste je sledovala až k B Baru.“

„Omyl. Stopy vedly od mokřadu na severovýchodě. Je to nebezpečné, hrbolaté bludiště, oklopené bažinami a rákosím.“

Hunter nevycházel z údivu nad Elyssiným nápadem sledovat ukradený dobytek podle jeho stop.

Dělalo mu starosti, že měla tolik kuráže, aby svůj záměr provedla.

Klidně při tom mohla přijít o život. Zloději dobytka a další padouši si dokázali poradit se šťouraly, kteří sledovali jejich stopu.

„B Bar je na sever odsud,“ řekl Hunter.

„Ty stopy ale nezačínaly na pozemcích B Baru. Někdo je přivedl z našeho ranče.“

Nezdálo se, že by to Huntera přesvědčilo.

„Kromě toho,“ pokračovala Elyssa, „když se některé naše krávy zatoulají na pozemky B Baru, Bill je zažene zpátky k nám. I pod tou nevrlou opileckou slupkou je to dobrý člověk.“

Vlídnost, s jakou Elyssa mluvila o Billovi, však Hunterovu pochmurnou náladu nijak nezlepšila. Věděl, že Elyssa na každý jeho dotek reaguje jako suchá tráva, která se dostane do styku s ohněm, ale zároveň si žárlivě uvědomoval, že je na ní při jakékoliv zmínce o Billu Morelandovi vidět, jak moc ho má ráda.

A přitom ji za jejími zády okrádal.

„No, Divoško,“ zavrčel Hunter, „připadá mi, že se celé stádo krav zřejmě rozhodlo uspořádat si výlet přes travnaté planiny na ranč B Bar. A ani jedna se nevrátila.“

„Mac moc rád říkával: ‚Ženské a krávy jsou ty nejumíněnější potvory ze všech.‘“

Z tónu Elyssina hlasu bylo jasné, že tím považuje rozhovor o Billu Morelandovi a kravách z jejich ranče za uzavřený.

Hunter však mluvil dál.

„Mac měl částečně pravdu,“ řekl. „Jsou umíněné jako mezci.“

Elyssa se ho raději nezeptala, jestli tím myslel krávy, anebo ženy. Věděla, že jeho odpověď by se jí určitě nelíbila.

„Krávy ne,“ pokračoval Hunter. „Ty mají víc zdravého rozumu než ženy.“

„A ženy ho mají zase víc než muži, což znamená, že“

„Pchá!“ skočil jí do řeči Hunter.

„S tím jděte k čertu. Nebo jste snad slyšel, že by krávy rozpoutaly válku?“

„Proboha, to ne.“

„Nebo ženy?“ dodala Elyssa sladce.

V tu chvíli se jí zdálo, že se Hunter pousmál. Ale určitě to byl jen přelud.

Ticho, které se mezi nimi rozhostilo po její jízlivé poznámce, jim vydrželo celou zpáteční cestu na ranč.

12

Hunter se vzbudil se stejným pocitem jako mnohokrát během války – byl rozrušený a rozčilený. Přesto se ani neposadil, ani se nesnažil uklidnit svůj zrychlený dech. Zůstal ležet se zavřenýma očima. Kdyby ho v tu chvíli někdo viděl, vůbec by si nevšiml, že nespí.

Po chvíli si už mohl být jistý, že v jeho pokoji nikdo není. U stáje ani u srubu nepoštěkávali psi.

Obklopovalo ho hrobové ticho. Všechno vypadalo stejně klidně jako měsíční paprsky, které pronikaly do místnosti skrz okno.

Přesto měl Hunter neodbytný pocit, že něco není, jak má být.

Jediným pohybem, elegantně jako kočka, vstal z postele. Rychle se nasoukal do kalhot, a zatímco si utahoval opasek s pouzdrem na revolver, strčil nohy do bot. Klobouk i košili nechal ležet stranou. Došel na opačnou stranu pokoje, postavil se k oknu a zadíval se ven.

Cesta k ranči zela prázdnotou. Ani na dvoře se nic nehýbalo. V ohradě za stájí postávali koně a podřimovali. Svítil na ně měsíc, který vyšel na nebe jenom na krátkou chvíli, mezi dvěma bouřkami. Na dvoře se třpytily kaluže vody. Z okapů domu a z nedalekých topolů stékala na zem dešťová voda. Na nebi se kupily a převalovaly stříbrné mraky. Nad vrcholky hor zazářil blesk a po chvíli se ozval táhlý líný hrom.

Hunter pootevřel okno. Skulinkou k němu dolehly jakési tlumené zvuky.

Koňské odfrkávání a tlumený dusot kopyt.

Hunter rychle pootočil hlavu, aby zjistil, odkud zvuk přichází.

Leopard pochodoval podél vnitřní stěny ohrady a srst mu svítila v záři měsíčních paprsků. Odfrkával a pohazoval hlavou.

Náhle ztuhl a zůstal stát jako přimražený. Zastříhal ušima a upřeně se zadíval do zahrady.

Huntera v první chvíli napadlo, jestli se Elyssa opět neschovala ve svém oblíbeném útočišti. Pak ale tuto možnost zavrhl.

Věděl, že i kdyby Elyssa vyšla z pokoje po špičkách a pak se tiše proplížila na konec chodby, probudilo by ho to. Probouzel se totiž, kdykoliv se Elyssa třeba jen přetočila na bok. Jejich postele, vzdálené od sebe necelé dvě stopy, oddělovala pouze tenká stěna.

Stačil mu jediný pohled na měsíc nad obzorem, aby podle jeho polohy zjistil, že to nemůže být ani Gimp, který připravoval snídani pro honáky. Kuchaři obvykle vstávali dlouho před rozedněním, ale teď bylo ještě příliš brzy i na ně.

Hunter kvapně přistoupil k nočnímu stolku. Palcem rozevřel zlaté kapesní hodinky, které kdysi patřily jeho otci.

Tři hodiny ráno.

V tuhle hodinu se krajinou potulovali jen kojoti, vlci a jejich lidské protějšky.

Kde jsou vůbec ti psi? zeptal se Hunter rozezleně tmy za oknem. Kdykoliv tu je někdo cizí, štěkají tak hlasitě, že by dokázali probrat i mrtvého.

Možná je to nakonec přece jen Elyssa.

Hunter došel až ke tvrdé dřevěné stěně, u které stála hlava jeho postele, přiložil k ní ucho a pozorně se zaposlouchal.

Zaslechl totéž, co každé ráno, kdykoliv se probudil. Tichý dech a sem tam povzdechnutí a zašustění bavlněného povlečení, když se Elyssa přetočila na druhý bok.

Tělem mu projel záchvěv touhy.

Nevšímal si ho. Uklidňování smyslů a potlačování touhy po nesprávné dívce se mu poslední dobou začínalo dařit, protože si tuto svou schopnost musel procvičovat stále častěji.

Až příliš často. Pod slupkou přísného sebezapření totiž jeho touha nabývala na síle s každým dnem, s každou minutou a s každým jeho nádechem.

Hunter tiše zaklel rozčilením nad svým nezvladatelným chtíčem a popadl pušku. Nabil ji a vyšel z ložnice. Rychle a tiše doběhl až ke schodům.

Při každém kroku schodiště jako obvykle hlasitě skřípalo.

V tom měla Elyssa pravdu, pomyslel si s lehkým pobavením Hunter. Neproplížila by se po něm ani kočka.

Ze zkušenosti věděl, že hlavní dveře při otevírání neskřípají. Ty v kuchyni ano.

Vyšel proto ven předními dveřmi.

Na dvoře se do něj okamžitě opřel vítr. Hunter se rychle schoval do stínu pod okapem a pak se tiše jako stín vydal k zadní straně domu.

Chladný vzduch ho na obnaženém hrudníku studil. Vítr voněl po dešti. Hunter si však chladného počasí, naprosto běžného za podobné podzimní rozbouřené noci, vůbec nevšímal. Upíral pozornost jenom k zahradě za kuchyní.

Ta hlína je příliš světlá, pomyslel si. Dokonce ani měsíční paprsky by jí neměly dodávat takovou barvu. Vtom se po bílé zemi mihl stín. Byl to muž.

Kdyby slyšel štěkat psy, zvedl by pušku, zamířil ji na vetřelce a na místě by ho zastřelil. Jenomže psi ho nevarovali, a Hunter proto nemohl s jistotou vědět, jestli je to skutečně vetřelec.

Ať teď udělám cokoliv, ve větru to nebude slyšet, pomyslel si Hunter a v duchu odměřoval vzdálenost, která ho dělila od stáje a pak od zahrady.

Jenomže odsud až k zahradě bych se neměl kde skrýt. Na to, abych tady pobíhal, měsíc svítí příliš jasně.

A ten chlápek by nemusel zacházet s puškou tak opatrně jako já.

Hunter nemohl přeběhnout do zahrady, aniž by při tom přišel o svůj úkryt. To znamenalo, že se k tomu člověku nemohl připlížit tak blízko, aby poznal, o koho jde.

Pětkrát se nadechl a vydechl v naději, že se za tu dobu některý z načechraných mraků, které se povalovaly po obloze, pohne a svítící měsíc zakryje.

Na obloze se však nic nezměnilo a obrovský podzimní měsíční kotouč dál zaplavoval krajinu svými stříbrnými paprsky.

Sakra!

Hunter si přehodil pušku do druhé ruky a rozběhl se přes dvůr k neproniknutelným stínům za stájí. Při každém došlápnutí čekal, že zaslechne důvěrně známý zvuk nabíjené pušky nebo pistole.

Ale neuslyšel nic.

Potom se ponořil do hlubokého stínu u stáje. Dýchal jen tiše a mělce a pomalu se kradl k zadní stěně stáje. Odtud už by mohl dohlédnout na toho tajemného neznámého člověka, který si při měsíčku vyšel do Elyssiny zahrady, a zjistit, kdo to je.

Vtom se za ním cosi pohnulo.

Hunter se rychle otočil a vytáhl z pouzdra revolver.

Když za sebou zahlédl černobílého psa, zasunul zbraň rychle zpátky.

Vixen. Proč ale pronásleduje mě, a ne toho cizince?

Pes zavrtěl ocasem na pozdrav. Ve tmě, kterou rozptyloval jen vítr a měsíční paprsky, skoro nebyl vidět. Až na jasné zvědavé oči.

Vítr se stočil od zahrady ke stáji.

Hunter se na psa zadíval. Pokud se sem vloudil cizinec, Vixen ho musel zaregistrovat.

Kolie Hunterův netrpělivý pohled opětovala.

Ať už je to kdokoliv, není na ranči poprvé, pomyslel si Hunter. Proč mě to ale vůbec neuklidňuje?

Možná proto, že Bill Moreland také není cizinec. Hunter ostře mávl rukou a poslal psa pryč. Vixen se zatvářil zklamaně, protože čekal, že si teď, když konečně přestalo pršet, venku trochu zadovádí. Hunter znovu mávl rukou.

Kolie se zdráhavě otočila a zamířila na zahradu. Běžela tak sebejistě, jako by vůbec nečekala, že na ni za rohem číhá nějaké nebezpečí.

Takže je to jisté. Ať už je to kdokoliv, psi ho znají.

Zbývá jen jediný způsob, jak zjistit, kdo to je a co má sakra za lubem.

Jakmile Hunter vkročil na zahradu, koutkem oka zahlédl nějaký pohyb.

Kdosi utíkal po měsícem osvětleném prostranství mezi domem a stájí. Hunter okamžitě poznal, kdo to je. Ty ladné ženské pohyby a vodopád světlých vlasů mohl patřit pouze jediné osobě.

Opřel pušku o stěnu stáje a vyčkával. Nemusel čekat dlouho. Elyssa běžela velmi rychle.

Hunterovy paže bez varování vystřelily z neproniknutelného stínu, popadly Elyssu a stáhly ji dozadu. Jednou rukou jí Hunter zakryl ústa a ztlumil výkřik, které se jí dral z hrdla. Druhou ruku jí pevně ovinul kolem těla.

Na sobě měla hedvábné šaty, které ho na hrudníku studily. Žár její pleti si však našel cestu i přes tuto chladivou látku a okamžitě začal pronikat i do Hunterovy pokožky.

„Tiše,“ zašeptal jí rázným hlasem do ucha. „Nesmíte vydat ani hlásku. Rozumíte?“ Elyssa přikývla.

Elyssiny sametově hebké vlasy se mu rozlily po celé paži. Hunter zalapal po dechu, jako kdyby ho popálily.

Skutečně mu připadaly jako oheň. „Zůstaňte tady, dokud vás nezavolám,“ řekl Hunter tak tiše, že ho nemohl slyšet nikdo jiný než Elyssa. Nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Ale ano,“ opáčil Hunter tiše, ale nekompromisně. „Nechtěl bych vás omylem zastřelit.“

Elyssa zaváhala. Nakonec přikývla.

Hunter odlepil dlaň z Elyssiných úst, sklonil se, zvedl ze země pušku a podal ji dívce do ruky.

„Je nabitá,“ zamumlal.

Tak jako předtím, i nyní jeho tichý šepot splynul s okolím.

Elyssa souhlasně přikývla.

„Nesmíte mě omylem trefit,“ řekl Hunter.

„A co naschvál?“ popíchla ho Elyssa.

Řekla to však stejně tiše a vlídně jako on.

Hunterovi na tváři krátce zazářil úsměv bílý jako měsíc. Sklonil hlavu a věnoval Elysse rychlý a vášnivý polibek. Překvapil tím jak ji, tak sám sebe.

Potom odešel.

Elyssa vyslala pohled mezi stíny, které vrhala na zem mračna plující po obloze. Věděla, že Hunter se pohybuje právě někde mezi nimi, ale neviděla ho.

Neměla nejmenší tušení, proč vlastně vyšel ven. Věděla pouze jednu věc – že se vzbudila, jakmile na chodbě zaslechla jeho kroky.

Nepřekvapovalo ji to. Často se probouzela, když ho slyšela, jak se převaluje v posteli… pokud se jí vůbec podařilo usnout. Hunterova blízkost měla na její tělo dost nepříznivý vliv.

O jejích snech ani nemluvě.

Hunter se několikrát ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že Elyssa dodržuje svůj slib. Když se přesvědčil, že za ním nejde, ulehčené si oddechl.

Na rozdíl od bylinkové zahrádky byla zahrada za kuchyní plná rostlin, za něž se mohl schovat. Vysoce se tyčící stonky fazolí, hrášek plazící se po dřevěné mříži, kukuřičné stvoly vyšší než dospělý muž – to vše poskytovalo vetřelci spolehlivý úkryt.

Stejně jako Hunterovi.

Hunter splynul se zelení stejně tiše jako měsíční paprsky a mnohem nenápadněji než kapky deště, které se začaly snášet k zemi mezi kukuřicí. Pokračoval kupředu a podvědomé se přikrčoval nebo napřimoval podle výšky okolních rostlin.

Během války Unie s Konfederací to Hunter dělal tak často, že se z toho stala jeho druhá přirozenost. Jenomže za války se to kolem něj hemžilo vojáky v modrých uniformách.

Teď ho obklopovala pouze tma a proti sobě měl jednoho muže, který se plížil černou nocí jako stín.

Hunter se zastavil a zaposlouchal se do zvuků krajiny a začínající bouřky.

Slyšel jen rozechvělé hučení větru. Na rostliny kolem něj dopadaly první kapky.

Pomalu se přikrčil a přejel dlaní po bledé zemi. Svezl se do dřepu, zvedl ruku k ústům a jemně si olízl konečky prstů.

Sůl.

Ty mizero, pomyslel si Hunter rozezleně. Jen počkej, až se mi dostaneš pod ruku.

Vítr se opět stočil jako žena, která se převaluje v posteli z boku na bok. Na konci zahrady zašustilo několik fazolových stonků.

Jenomže je nerozechvěl vítr. Byl to muž a mířil revolverem na bledou siluetu, která stála ve stínu u stáje.

Na Elyssu.

„K zemi, Elysso!“ vykřikl Hunter.

Sotva to vyslovil, vytáhl z pouzdra na opasku revolver. Neměl čas pořádně mířit, šlo mu především o rychlost a překvapení. Ještě než kulka opustila hlaveň jeho revolveru, bylo mu jasné, že vetřelce mine.

Doufal, že tomu druhému muži se stane totéž.

Tmu prořízly výstřely. Muž vykřikl, psi se rozštěkali a ze srubu se ozvaly hlasy honáků. Hunter začal znovu nabíjet revolver a klel při tom tak jadrně, že by svými nadávkami mohl lámat kamení.

„Divoško! Jste v pořádku?“ zavolal.

„Ano!“

„Zůstaňte tam! A dejte všem vědět, ať nestřílejí, dokud si nebudou absolutně jistí, co mají na mušce!“

Nečekal, až mu Elyssa odpoví. Vyběhl z kukuřice a hnal se za stínem, který zmizel v pěšinkách mezi záhony.

Než Hunter doběhl na kraj zahrady, zaslechl hlasitý dusot kopyt. Vzdaloval se a ztrácel v hluku deště a větru.

„U všech čertů,“ zavrčel.

Vtom se ze záhonku plného dýní s divokým štěkotem vyřítila kolie Vixen.

„Och, nech toho!“ okřikl ji Hunter. „Štěkat jsi měl dřív, teď už je to jedno.“

Pes rozmrzele ztichl.

„Plukovníku?“ zvolal Morgan. „Jsi v pořádku?“

Morganův roztřesený hlas Hunterovi prozradil, že jeho přítel za nimi běžel do zahrady.

„Ano,“ odpověděl Hunter. „Řekni všem mužům, ať si místo pušek vezmou lucerny a lopaty.“

Morgan se propletl mezi posledními řadami kukuřice a s nadějným výrazem v obličeji se rozhlédl kolem dokola.

„Budeme někoho zakopávat pod drn?“ zeptal se. „Ne,“ odsekl znechuceně Hunter. „Ten zatracený mizera zničil zahradu.“

„Cože?“

„Solí.“

„Panenko skákavá,“ vydechl Morgan.

Rozhlédl se kolem sebe po bílé zkáze, která pokrývala všechny brázdy na zahradě. S hlasitým zaklením rozsvítil lucernu, kterou držel v ruce, a zvedl ji nad hlavu.

Všude kolem se třpytila bílá sůl.

Déšť zesílil a sůl se začala před Hunterovýma očima rozpouštět.

„Hned sem přineste ty lopaty!“ zvolal.

Šumění deště na chvilku přehlušil sbor souhlasných hlasů.

„Huntere?“ vykřikla Elyssa. „Kde jste?“

„Vraťte se do domu,“ nařídil jí Hunter. „Ještě se v tom dešti nachladíte a uženete si smrt.“

Za chvíli se Elyssina postava objevila na kraji zahrady. Ladnými jeleními skoky zdolávala vzdálenost mezi jednotlivými záhony a mířila k rozsvícené lucerně. Nakonec se objevila ve zlatém kruhu kolem ní.

„Něco jsem vám říkal, Divoško…!“

Elyssa si Hunterových námitek nevšímala.

„Určitě jste v pořádku?“ naléhala na něj zadýchaně. „Slyšela jsem spoustu výstřelů.“

Při těch slovech si ho pečlivě prohlížela. Nazlátlé světlo lucerny a sametově černé stíny zdůrazňovaly každý napnutý sval na Hunterově tváři. Ve vlasech, na které mu dopadaly dešťové kapky, se mu objevily třpytivé jiskřičky.

Elyssa málem zapomněla dýchat. Nečekala, že by někdy použila v jedné větě slova „muž“ a „nádherný.“ Ale při pohledu na Huntera pochopila, co vedlo Michelangela k vytesání sochy Davida.

Hunter vypadal přesně jako on. Inteligentně. Silně. Nádherně.

A nesmírně mužně.

Když si Hunter všiml Elyssina obdivného pohledu, kterým zkoumala celé jeho tělo, zúžil se mu dech. Najednou si až příliš jasně uvědomoval, že je do půl těla nahý a že mu pokožku, posetou jemnými dešťovými kapkami, ozařuje lucerna.

Připadalo mu, že pokud na něj Elyssa bude ještě chvíli takhle civět, jeho muži se mu začnou vysmívat.

„Jsem v pořádku,“ pronesl chladně.

„Zaslechla jsem výstřely,“ opakovala Elyssa.

Její zadýchaný hlas mu zrychlil tep tak mocně, že mu na krku vystouply žíly.

„Nestřílel na mě,“ odpověděl.

„A na koho tedy? Jsou všichni ostatní v pořádku?“

Hunter neodpověděl. Nechtěl hloubat nad tím, jak mu přeběhl mráz po zádech při zjištění, že vetřelcovým cílem byla Elyssa.

„Huntere?“

„Nikomu se nic nestalo.“

„Na koho střílel?“ nedala se odbýt Elyssa.

„Na vás,“ odpověděl rozezleně Hunter.

Elyssa vytřeštila oči. Zalapala po dechu a přitom jí zachrčelo v hrdle.

„Třeba měl za to, že je to jeden z honáků,“ přispěchal s vysvětlením Morgan.

Hunter se zadíval na Elyssu. Vypadala křehce, světlé vlasy jí čechral vítr a na sobě měla dlouhý hedvábný župan. Stáhla si ho páskem, který zdůrazňoval její ženské křivky. Vítr jemně nadzvedával jeho lem a odhaloval tak Elyssina bledá stehna.

Dešťové kapky jí na županu zanechávaly tmavé skvrny a vlhké hedvábí se jí lepilo k ňadrům. Pod látkou se jí v chladu rýsovaly pevné bradavky.

„Ten střelec by musel být slepý, aby si ji spletl s mužem,“ řekl Hunter ochraptěle.

„Amen,“ ozval se zbožně ze stínu Sonny, který stál těsně mimo kruh světla z lucerny.

„To je jasná věc,“ poznamenal další hlas. „Přesně tak,“ přidal se třetí. „Podle mě taky.“

„Jo.“

„Amen, Pane náš, amen.“

Hunterovy rysy ztuhly. Přísným pohledem zpražil všechny muže, kteří se kolem něj shromáždili a teď mu přizvukovali, že Elyssa vypadá vskutku žensky.

„Přestaňte tady jenom tak postávat. Máte všichni tak vytřeštěné oči, že vám každou chvíli vypadnou z důlků,“ zavrčel na ně Hunter.

Muži sebou polekaně trhli.

„Mickey, dojděte pro vozík na hnůj,“ řekl Hunter. „Vy ostatní začněte odhazovat tu sůl. Rychle!“

Odpovědí mu bylo několik souhlasných zvolání, které doplnilo řinčení lopat.

„Nechám ti tady tu lucernu,“ řekl Hunterovi Morgan.

Hunter úsečně přikývl.

Muži se rozešli a zmizeli ve tmě. Pak se na zahradě rozsvítilo několik luceren. Všichni honáci, kteří obvykle reptali u jakékoliv práce, kterou nemohli provést z koňského hřbetu, se bez jediné námitky pustili do odhazování prosolené půdy.

Nikdo z nich nebyl tak hloupý, aby se pokusil zamračenému Hunterovi odporovat.

Dokonce ani Mickey.

Po chvíli Elyssa konečně pochopila, o čem Hunter mluvil.

„Sůl?“ zeptala se. „Jaká sůl?“

„Ta, kterou ten mizera posypal všechny záhony,“ odpověděl Hunter.

Elyssa přiškrceně vzdychla, jako kdyby ji úplně ochromila hrůza. Snažila se nadechnout, ale nedařilo se jí to. Poprvé za celou dobu odvrátila pohled od Huntera a zadívala se na zem.

Ze záhonů po obou stranách uličky, ve které právě stála, se na ni šklebily klikaté solné čáry.

„Sůl?“ zašeptala.

Hunter přikývl. Teprve když si uvědomil, že si Elyssa té pohromy nevšimla, promluvil k ní normálním tónem. „Ano,“ přisvědčil. „Sůl.“

„Jste – jste si jistý?“

Její roztřesený hlas bodl Huntera přímo do srdce. Měl pocit, jako kdyby mu do něj někdo vrazil nůž. Zadíval se na prsty své levé ruky a přál si, aby se mýlil.

Ze země na něj pomrkávaly třpytící se solné krystalky, od nichž se odráželo světlo lucerny. Zvedl ruku a znovu si olízl prst, jen aby se ujistil, že se skutečně nemýlí.

Sůl.

„Ano,“ řekl. „Jsem si jistý.“

Elyssa tomu nechtěla uvěřit, a tak vzala Huntera za ruku a zvedla si ji k ústům. Vystrčila jazyk, olízla mu konečky prstů a v tu chvíli jí ústa zaplavila slaná chuť.

Nebylo nejmenších pochyb.

Pustila mu ruku a odvrátila obličej od jeho vševědoučího pohledu. Emoce cloumaly celým jejím tělem. Roztřásla se.

Moje zahrada… moje útočiště, honilo se jí hlavou.

Oh, proboha, kdo by se mohl zachovat takhle krutě?

Zadívala se do prázdna, do černé noci, mimo okruh světla vyzařujícího z lucerny, a snažila se potlačit slzy. Hunter se na ni už beztak dívá jako na malou holčičku, ale ať se teď raději na místě propadne, než aby ho v tom utvrdila a rozplakala se před ním.

Ze všech pocitů, kterým Elyssa nemínila dát průchod, jí rozbolelo v krku. Oči se jí stále více zalévaly slzami.

Noční klid narušovalo škrábání lopat odhazujících prosolenou půdu. Jako kdyby v kruzích nazlátlého světla luceren rozesetých po zahradě hlodaly obrovské krysy.

Zatímco muži pracovali, bouře nabírala na síle. Než stihnou odházet všechnu půdu, bude už většina zahrady k ničemu, protože sůl se v dešti rozpustí.

„Divoško?“ promluvil po chvíli Hunter. „Jste v pořádku?“

Neodpověděla mu.

Hunter měl sto chutí vzít ji do náruče a utěšit ji, jak nejlépe mohl.

Jenomže to nešlo. Kdyby se jí dotkl, nemohl by za sebe ručit.

Srdce mu bušilo a konečky prstů ho pálily, jako by je ožehly plameny. Stále na nich cítil její teplý jazyk.

Toužil po ní tak vášnivě, že se mu podlamovala kolena.

Ani bych se na ni neměl dívat, napomenul se hořce. Ten hedvábný župan vypadá, jako by se na ní rozpouštěl stejně rychle jako sůl.

Čím déle stála Elyssa venku v bouřce a dešti, tím větší plocha krémově bílého županu se jí lepila k tělu.

Její prsy vypadaly pod vlhkou látkou ještě větší; jako kdyby do sebe nasávaly dešťovou vodu. Byly pevné, hrdě vztyčené, jako tehdy, když po nich Hunter přejížděl jazykem.

Kristepane, pomyslel si Hunter. Stravoval ho stejnou měrou hněv i vášnivá touha. Při pohledu na ni by snad roztál i biskup.

„Vraťte se do domu,“ rozkázal jí zostra.

Elyssa se k němu otočila. Vypadala nesmírně křehce a smutně.

„Byl to někdo z Culpepperů?“ zeptala se rozechvěle. „Divoško“

„Je to pravda?“ skočila mu do řeči.

Hunter se nadechl a horečně uvažoval. Nechtěl se zabývat úvahami, kdo byl onen střelec. Úvahy o starém hodném „strýčkovi“ Billovi, který měl možná s Elyssou pletky, se mu příčily.

Ale byl to téměř jistě právě Bill, kdo vytáhl z pouzdra zbraň a zamířil ji na Elyssu.

Ženy však bývají slepé, pokud jde o muže, které milují. Jedině tak si Hunter dokázal vysvětlit, proč Elyssa odmítala spatřit Billovu pravou tvář.

„No?“ naléhala na něj.

„Ne,“ odpověděl Hunter. „Nebyl to Culpepper.“

„Jak to můžete vědět tak jistě?“

„Podle psů.“

„Teď vám nerozumím.“

„Psi vůbec neštěkali,“ odpověděl stroze Hunter. „Třeba foukal vítr směrem od nich, proto ho necítili.“

„Když se vítr stočil, Vixen ho ucítil.“

„A?“ zeptala se Elyssa. „Vůbec na něj nereagoval.“

„Nemůžu ,“ začala Elyssa, ale vtom se jí zlomil hlas.

Hunter čekal. Netušil, co dalšího by měl říct. Nechtěl přímo ukázat prstem na jejího milence. Kdyby jí to řekl, mávla by nad tím rukou.

Nechám ji, ať se dovtípí sama, rozhodl se Hunter. Určitě jí to nepotrvá dlouho.

Déšť zesílil.

Elyssa polkla a znovu se pokusila promluvit. „Určitě,“ řekla zastřeným hlasem, odkašlala si a pokračovala. „Určitě se pletete.“

„Slyšela jste psy štěkat?“

„Ne. Ale třeba to byl jeden z těch nových honáků. Může to hrát na obě strany.“

„Ujel na koni.“

„No a?“

Hunter ji zpražil pohledem. Déšť se teď snášel k zemi v takových provázcích, že na Elyssině županu už nezůstalo skoro žádné suché místo.

„Morgane…,“ zavolal Hunter.

„Copak?“

„Chybí nám některý z mužů?“

„Ne, plukovníku!“

„Jak to může vědět?“ sykla Elyssa. „Vždyť je ani nespočítal!“

„Protože ani nemusel.“

„Jak to?“

„Nařídil jsem mu, aby dával pozor na honáky, které neznáme,“ odpověděl Hunter úsečně. „Jde spát jako poslední z celého srubu a ráno vstává ze všech nejdřív.“

„Ale…“

„Ale nic,“ přerušil ji netrpělivě Hunter. „Vraťte se do domu. Na postávání venku nemáte vhodné oblečení.“

„A vy snad ano?“ odsekla Elyssa. „Krucinál, k čertu s vámi.“

Hunterovi došla trpělivost. Zvedl Elyssu, jako kdyby byla malá holčička, a zamířil s ní v dešti k domu. Při každém kroku mu ale dokazovala, že žádná holčička není. Tulila se k němu takovým způsobem, jak to dokáže jenom dospělá žena.

Když došli k domu, měl Hunter pocit, že mu její ňadra vypálila do hrudi cejch.

13

V košících, ve vědrech a v bedničkách, které zabíraly celou kuchyň, ležela naskládaná čerstvě sklizená zelenina. Vedle této bohaté úrody, jež jim vyrostla na zahradě, si Elyssa s Penny připadaly jako trpaslice.

Byl jasný, horký den. Nadešlo babí léto. Ze země spalované žhnoucím sluncem vyzařovalo zpátky k obloze teplo.

Kuchyně byla plná páry, protože Elyssa i Penny se již před úsvitem pustily do zavařování.

„Alespoň nám zůstala zahrada s bylinkami,“ řekla Penny. „Jenom díky tomu, že Hunter toho člověka odehnal, než to své dílo zkázy stačil dokončit,“ odpověděla Elyssa. „Morgan našel několik pytlů se solí, které jen čekaly, až je někdo vyprázdní.“

„Je zvláštní, že psi vůbec nezačali štěkat.“ Elyssa to nijak nekomentovala.

Celou noc nespala a hlavou se jí střídavě honil neznámý vetřelec a polonahý Hunter.

Ani jedna z těch představ ji neuspala.

Penny se koutkem oka podívala na Elyssu. Připadalo jí divné, že dívka mlčí. Potom se znovu soustředila na sytě oranžovou kůru dýně. Držela v ruce kartáč, ale stále se nemohla odhodlat, aby ho použila.

Jí také vrtalo hlavou, kdo se k nim v noci vloupal.

„Musel to být jeden z těch nových honáků,“ řekla. „Psi by na ně neštěkali.“

„Podle Huntera to nikdo z nich nebyl.“

„Vážně? Proč?“

„Morgan má za úkol neustále je hlídat.“

„Třeba chvíli nedával pozor,“ řekla Penny.

Elyssa na okamžik zavřela oči. Sžíralo ji pomyšlení, že její milovanou zahradu možná zničil Bill.

Kdo jiný by to mohl udělat? zeptala se zoufale v duchu sama sebe.

Kdo jiný, koho psi znají, má důvod chtít mě potrestat?

Odpověď na všechny její otázky zněla Bill. Elyssa to však nechtěla slyšet.

„Morgan se mohl splést,“ řekla.

Z jejího hlasu však bylo jasné, že si to ani ona sama nemyslí.

„Nebo ho psi jednoduše neucítili,“ přidala se rozhodně Penny. „Vítr foukal opačným směrem. Neucítili ho.“ Elyssa mlčela.

„Ano, tím se to vysvětluje,“ pokračovala Penny. „Psi ho zkrátka necítili.“

„Vixen ano. Rozběhl se za ním.“

Penny náhle přestala čistit malou dýni. Stejně práci jenom předstírala. Když zvedla své hnědé oči, měla v nich rozezlený a utrápený pohled.

„Podle tebe to udělal Bill,“ pronesla vyčítavě.

„Řekla jsem snad něco takového?“

„To ani nemusíš! Je to jediný člověk, kterého psi znají, a přitom na ranči včera nebyl.“

Elyssa jí odpověděla zarytým mlčením.

„Tak to se pleteš!“ prohlásila Penny zvýšeným hlasem. „K něčemu takovému by se nikdy nesnížil. Není žádný“

Náhle vešel do kuchyně Hunter a zabouchl za sebou dveře, čímž přerušil Pennyinu obhajobu jejího přítele Billa. V náruči nesl tolik pytlů mrkve, cibule, brambor a jablek, že mu málem padaly na zem. Něco z toho zavaří a zbytek půjde do sklepa.

„Kdo se plete a v čem?“ zeptal se vlídně.

„Elyssa mi chce naznačit, že tu zahradu zasolil Bill,“ řekla Penny. „Plete se. Je to hodný a čestný muž.“

Hunter ji v tom nijak nepodpořil.

„Je, rozhodně ano!“ zvolala Penny.

Pennyina obvykle bledá tvář teď hrála všemi barvám jako pokaždé, když s ní někdo nesouhlasil.

„Znám ho lépe než kdokoliv jiný,“ pokračovala „A podle mě by nic takového nikdy neudělal.“

„Whisky dokáže člověka změnit,“ poznamenal nako nec Hunter.

„Ne,“ nemínila se vzdát Penny. „I kdyby pil sebevíc, něco tak odporného by nikdy neprovedl.“

„Nemusíš si to tak brát,“ povzdechla Elyssa. „Z té zahrady jsem měla potěšení, ale k přežití ji nutně nepotřebujeme.“

Hunter si vzpomněl, jak se Elysse třpytily v očích slzy, když se po zničené zahradě rozhlédla. Věděl, že jí ta slova nejdou od srdce.

Zahrada pro ni představovala vzácný zdroj klidu a potěšení. Byla to oáza v nehostinné krajině, která mohla být k ženám velmi krutá.

Hunter byl nepříčetný vztekem, protože Ellysu nedokázal ochránit.

Jenomže, připomněl si Hunter jízlivě, její Sílený milenec má v tomhle přede mnou velký náskok. Zná ranč a jeho majitelku mnohem lépe a důvěrněji než já.

Penny se dlouze zadívala na Elyssu a místnost zaplnilo napětí. Pak se kousla do rtu tak silně, že jí na něm zůstaly stopy po zubech, a odešla zkontrolovat sklenice. Stály v masivní kovové mřížce s úchytkami a voda kolem nich se spokojeně vařila. V malých přesýpacích hodinách se právě přesypala poslední zrnka písku.

„Já to udělám,“ řekla Elyssa rychle. „Máš toho za se bou spoustu, není ti dobře a ta mřížka je těžká. Nechci, aby ses popálila.“

Pak kolem ní prošla tak rychle, že Penny nestačila cokoliv namítnout. Mřížka s úchytkami byla těžká a zašpiněná stářím. Nemohla už víc kontrastovat s Elyssinými šaty z hedvábí v barvě orchidejí.

Hunter zezadu natáhl ruku a uchopil mřížku se sklenicemi místo Elyssy. Do nosu ho uhodila vůně rozmarýnu.

Šátek, který Elysse přidržoval vlasy, byl ušitý z průsvitného hedvábí a jeho purpurová látka zdůrazňovala stříbrný a zlatý třpyt jejích vlasů. Se šátkem, který měla na hlavě uvázaný jako obyčejná selka, smyslně kontrastovala hladká pleť její šíje.

Kéž. bych ji mohl donutit, aby tady na ranči přestala nosit ty hedvábné a saténové šaty, pomyslel si roztouženě Hunter. Takovému pokušení nemůže odolat žádný muž.

„Vezmu si na starost sklenice,“ řekl Hunter.

Elyssa se ocitla mezi rozpáleným sporákem a Hunterovým tělem, z něhož čišela síla. Na místě ztuhla.

„To nemusíte,“ řekla. „Já to….“

„Neblázněte,“ skočil jí do řeči ostře Hunter. „Kam chcete ty sklenice dát?“

„Na stůl. Děkuju vám.“

Hunter vytáhl mřížku i se sklenicemi a odložil ji na dlouhý odřený dřevěný stůl. Sklo okamžitě uschlo.

Elyssa s Penny rychle naplnily další sklenice zelenými fazolemi, přidaly k nim sůl a vodu a zavřely víčka. Za jiných okolností by Elyssa přidala k fazolím ještě trochu cibule, česneku nebo bylinek, ale tentokrát nezavařovali jako obvykle.

Snažili se uchovat co nejvíce ovoce a zeleniny, i když ještě všechny plody nebyly úplně zralé. Až se rozpuštěná sůl na zahradě dostane ke kořenům všech rostlin, už se na zamořené půdě nic neurodí a celá zahrada zahyne. Pokud by tedy zeleninu rychle nesesbírali a okamžitě nezavařili, shnila by.

Zatímco se Penny s Elyssou věnovaly zavařovacím sklenicím, Hunter je mile překvapil a bez řečí se dal do škrábání drobných brambor, aby je mohly zavařit. Větší kusy uloží do sklepa společně s velkými cibulemi, mrkvemi, turíny a podobnou zeleninou.

Elyssa zašroubovala poslední víčko a otočila se k zavařovací mřížce s dalšími vloženými sklenicemi na zavařování. Zvedla ji však sotva palec nad pracovní desku, když vtom se kolem ní protáhl Hunter a vzal ji od ní. Elyssa leknutím vyjekla, ale byl to tak tichý zvuk, že ho slyšel jen Hunter.

„Vezmu to místo vás,“ řekl. „Vy zatím jděte nakrájel další fazole.“

Elyssa mu chtěla odpovědět stejně věcným tónem, jakým s ní mluvil on, ale hlas ji odmítal poslouchat. Pocit, který jí prostupoval každičkým kouskem těla, když kolem ní Hunter ovinul paže, jí doslova bral dech. A to se jí jenom snažil pomoci.

Elyssa se ohlédla přes rameno a zavadila pohledem o Hunterovy temně šedé oči. Touha, která z nich vyzařovala, byla stejně neskrývaná jako síla v jeho pažích, kterými ji držel v pasti.

„Já nemůžu,“ zašeptala.

„Co nemůžete?“

„Nakrájet ty fazole.“

„Proč ne?“

„Tyhle byly poslední.“

„A co hrášek?“ zeptal se Hunter.

Elyssa si nervózně olízla rty.

Hunter přimhouřil oči a zadíval se na její jazyk. Elysse se rozbušilo srdce a na krku jí vystouply žíly.

„V tom případě byste se měla pustit do vylupování hrášku,“ navrhl Hunter tiše.

„Hrášku?“

„To jsou takové malé zelené kuličky. Rostou natlačené na sebe v zelených luskách. Neznáte ho?“

Elysa měla pocit, že pořádně neví ani to, jak se jmenuje. Myslela jen najedno jak se Hunterovy rty nedávno dotýkaly jejích úst, jak chutnaly a jak sladký jí připadal jeho dech.

„Jestli mě budete dál takhle dráždit a nepřestanete si olizovat rty,“ zavrčel tiše a nesmlouvavě Hunter, „přísahám, že vás přitlačím ke stolu a udělám s vámi přesně to, o co tak škemráte.“

Elyssa se začervenala. Schoulila ramena a protáhla se kolem něj ke dřezu.

Zamyšleně začala vydlabávat dýni. Do cedníku, postaveného do dřezu, dopadaly hromádky lepkavé dužniny. Přistávaly v něm s takovou razancí, že se cedník se třemi kovovými nožkami celý třásl.

„Nechceš schovat nějaká semínka, abychom je příště zasadili?“ zeptala se Penny Elyssy.

„Cože?“

„Ta semínka dýně.“

„Oh, tohle.“

Zadívala se na ně, jako kdyby se v dřezu zčistajasna zjevily. Krémově bílá oválná semínka, na jednom konci zašpičatělá, vypadala boubelatě. Jako kdyby chtěla každou chvíli vyrašit.

„Necháme si je na příští rok,“ řekla Elyssa.

Pokud ještě vůbec budeme mít nějakou zahradu.

V tu chvíli se Elyssa lekla, jestli své obavy náhodou nevyslovila nahlas. Když jí ale Hunter neodpověděl žádnou chladnou a jízlivou poznámkou, ulehčené vydechla.

Hunter vložil zavařovací mřížku se sklenicemi do obrovské kádě a pak další do druhé. Přiložil do kamen trochu dřeva. Potom se vrátil k oškrabování brambor stejně nevzrušeně, jako by vůbec necítil Elyssinu vůni a v žilách se mu nevařila krev.

Náhle se ve dveřích objevil Sonny. Náruč mu přetékala zelenými snítky kopru a z rukou mu visely mrkve, které pevně držel za zelené natě protkané červenými žilkami.

„Slečno Elysso?“ zavolal.

Elyssa si povzdechla a napřímila se. Když se k Sonnymu otočila, v obličeji jí už zářil úsměv. „Pojďte dál,“ řekla. „Položte kopr na stůl a mrkve do škopku.“

Sonny k ní pomalu vykročil. Cestou ho natolik zaujaly její fialové hedvábné šaty a pramínky vlasů, které se jí uvolnily z drdolu, že narazil do Huntera.

„Ehm, promiňte, pane.“

Hunter střelil po Sonnym pohledem, v němž se mísilo rozladění a škodolibost.

„To je v pořádku,“ řekl, „ale ocenil bych, kdybyste se příště spoléhal jen na své nohy. Ty moje toho teď musí stíhat víc než kdy jindy.“

Sonny sklopil oči k zemi. Uvědomil si, že stojí na Hunterově velké noze, a rychle uskočil stranou.

„Ehm, omlouvám se. Vážně,“ řekl Sonny.

Hunter si povzdechl.

Sonny rychle položil mrkev do škopku a kopr na stůl. Několikrát při tom klopýtl, protože místo aby se díval na cestu, upřeně zíral na Elyssu.

„Jak to vypadá s okurkami?“ zeptala se Elyssa.

„Zatím máme tři koše,“ odpověděl dychtivě Sonny. „Možná už čtyři. Těch mršek narostla spousta.“

„Skvělé,“ řekla Elyssa. Při představě, kolik hodin práce má ještě před sebou, se unaveně pousmála. „Nasolené okurky všem chutnají.“

Sonny se rozzářil, jako kdyby právě dostal mzdu za celý měsíc. Elyssa se vrátila k vyškrabávání dýní, ale Sonny zůstal stát na místě a pozorněji sledoval.

„Sonny,“ zavrčel Hunter.

Nic víc říkat nemusel. Sonny sebou trhl a vyběhl z kuchyně, jako by mu hořelo v patách.

Elyssa čistila dýně, vydlabávala z nich dužinu a snažila se nemyslet na Huntera. A šlo jí to, dokud Hunter nepřišel ke dřezu a nezůstal stát vedle ní. Svižnými, ráznými pohyby do dřezu napumpoval tolik vody, že zaplavila dužnatá vlákna a semínka uvnitř.

Elyssa koutkem oka sledovala, jak Hunter překvapivě zručně odděluje semínka od dužiny.

„Jde vám to,“ řekla.

„Říkáte to nějak překvapeně.“

Elyssa se rozhodla změnit téma. „Na příští rok už máme semen dost,“ řekla. „Nemusíte se s tím obtěžovat.“

„Proč bychom je měli jen tak vyhodit?“ zeptal se Hunter. „Chutnají moc dobře.“ Elyssa zamrkala.

„Co jste to říkal?“ zeptala se Penny a otočila se k Hunterovi.

„Když jsem žil v Texasu, zachutnaly mi pepito,“ odpověděl.

„A co to je?“ zeptala se Elyssa.

„Opečená a nasolená semínka dýní,“ řekl Hunter. „Kovbojové na mém ranči je zbožňovali.“ Elyssa se zadívala do dřezu. „Vážně?“ zajímala se. Hunter přikývl a usmál se.

„Samozřejmě,“ přisvědčil. „Dávali do nich tolik chilli papriček a soli, že málem spálili plechovky, ve kterých si je pekli.“

„Chilli papričky tu máme,“ řekla Elyssa.

„Už jsem si všiml.“

„Ale vůbec jste je nesesbíral.“

„Vám nechutnají?“ zeptala se Penny.

„Právě naopak. Můžu se po nich utlouct.“

Elyssa se na Huntera zadívala a veselý tón jeho hlasu ji okouzlil.

Stále se usmíval. Ten úsměv dodával jeho tváři vlídné vzezření a Elysse připadal tak nádherný, že od něj nedokázala odtrhnout oči.

„Tak proč jste je nevysbíral ze záhonu?“ dožadovala se odpovědi Penny.

„Mám jen jedny rukavice,“ odpověděl stroze.

„Oh. Štáva,“ poznamenala Elyssa a zamračila se. „Pálí.“

„Víc než ďáblův dech,“ přisvědčil Hunter. „Zatracená škoda, že vám Mickey odehnal všechny honáky a že bratři Herrerovi teď mají spoustu práce na zahradě.“

„Já tady mám dost rukavic,“ řekla Elyssa. „Půjdu je sesbírat.“

„To není nutné,“ namítl klidně Hunter.

„Nechci, aby tam shnily.“

„Neshnijí. Ty potvůrky už sklízí Mickey.“

Elyssa se pokusila potlačit úsměv.

Ale neúspěšně. Bylo jí jasné, že Hunter tak chce Mickeyho potrestat za jeho chování k honákům.

„Varoval jste ho, aby se nepokoušel promnout si oči?“ zeptala se Elyssa.

„Dvakrát. Poprvé když jsem ho poslal, aby ty papričky sesbíral, a podruhé, jakmile si začal stěžovat, že ho pálí oči.“

„Třeba vás příště poslechne,“ poznamenala Elyssa.

Hunter pokrčil rameny. „O tom pochybuju. Ve srovnání s Mickeym je i pařez génius.“

Hromádka vydlabaných dýní postupně rostla.

„Božínku,“ prohodila po chvíli Penny. „Máme vůbec dost koření, abychom z toho všeho upekli dýňové koláče?“

„Napadlo mě, že uděláme dýňové čatní i dýňovou šťávu a trochu jich necháme vysušit,“ zamumlala Elyssa. „A taky dýňovou polévku.“

„Čatní,“ poznamenala Penny a v obličeji se jí objevil smutný, zasněný výraz. „Tvoje maminka ho zbožňovala.“

„Já také. Ještě nikdy jsem ho nedělala z dýní, ale…“ Konec věty nedořekla a pokrčila rameny.

„Mělo by to chutnat dobře,“ řekl Hunter.

„Myslíte?“ zeptala se udiveně Elyssa.

„Určitě. Většinu receptů vymysleli kuchaři doma, když jim přebývala jedna věc, a druhé zase neměli dost. U dýňového čatní by to mělo fungovat stejně.“

„Vážně?“

„Ano.“

Elyssa se zatvářila pobaveně. „Myslím, že máte pravdu.“

Hunter na ni úkosem pohlédl.

„Já si to taky myslím,“ přidala se Penny. „Gloria mi vždycky říkala, že lidem zachutná právě to, co je momentálně po ruce.“

„Dobré jídlo je jako krása,“ řekl Hunter a odvrátil od Elyssy pohled. „Jde o to, na co si kdo potrpí.“

„Ha,“ odfrkla si Penny.

Jedním prudkým pohybem rozsekla velkým nožem dýni vedví.

„Jednu věc ale mají ‚rádi‘ všichni muži na světě,“ dodala nesmlouvavě.

„Vážně?“ zeptala se Elyssa. „A jakou?“

„Blondýnky,“ odpověděla úsečně Penny.

„Všichni muži ne,“ namítl Hunter.

„Tak mi některého z nich ukažte,“ vyzvala ho Penny.

„Já. Mám rád hodné, klidné ženy, jejichž úsměv dokáže prozářit celou místnost. Jako ten váš.“

Penny překvapeně vykulila oči. Potom se usmála a potvrdila tak Hunterova slova o zářivém úsměvu.

„S jídlem je to podobné,“ pokračoval Hunter a vyhnul se Elysse pohledem. „V obou případech musíte pracovat s tím, co máte, a nedělat si těžkou hlavu kvůli tomu, co vám chybí.“

Tentokrát rozpůlila dýni jediným seknutím nože Elyssa.

„Jste skvělá žena,“ pokračoval Hunter s pohledem upřeným na Penny. „Měla byste využít nějakou nabídku k sňatku, kterou jste dostala od mužů z okolí.“

Penny se znovu zatvářila překvapeně.

„Jak o tom víte?“ zeptala se.

Hunter střelil po Elysse pohledem a prohlásil: „Ne všichni muži se nechají oslnit zářícími světlými loknami.“

Úsměv v Pennyině obličeji pohasl. „Ten pravý se nechal,“ řekla. „A po nikom jiném netoužím.“

Odpoledne pak všichni skončili práci v kuchyni a na zahradě a s výjimkou Penny, které stále ještě nebylo úplně dobře, vyjeli do hor. Cestou je dohonil Lefty a celý udýchaný jim nadšeně oznámil, že na jihu u močálů spatřil velké stádo mustangů. Takovou skvělou příležitost nemohl nechat jen tak utéct.

Nedostatek koní pro ně představoval větší problém než zavařování zeleniny. Na každého honáka připadal jen jeden nebo dva rezervní koně. Na tak náročnou práci, jakou je shánění dobytka z horských hřebenů, které patřily k ranči, jich potřebovali nejméně šest. A za takových horkých dní, jakým byl dnešek, by jich klidně vystřídali i osm, jen kdyby je měli.

Morgan pátral po mustanzích s Hunterem a Elyssou. Kdykoliv Hunter něco řekl, mířila jeho poznámka k Morganovi. Jinak všichni tři pročesávali sluncem rozpálenou, členitou krajinu kolem močálů a v tichosti hledali mustangy.

Elyssa byla ráda, že si jí nikdo nevšímá. Hunterovy jízlivé poznámky ji nijak netěšily. A jinými než uštěpačnými poznámkami ji od včerejšího večera nečastoval.

Krajina se znovu začala svažovat a zavedla je na dno dalšího údolí. V jeho ústí ležely mokřady. Hunter beze slova seskočil z koně a rozhlédl se po okolí, jestli neuvidí nějaké stopy. Rychle se ztratil ve vysoké trávě, jejíž hojné trsy mu rostly pod nohama.

Morgan vytáhl brokovnici a pobídl svého koně, aby se postavil vedle Elyssiny klisny.

Elyssa si přála, aby se mustangy vydal hledat Morgan a Hunter aby zůstal s ní.

Koně stáli se skloněnými hlavami a unaveně vyčkávali, jako by je ubíjelo pálící slunce. Z jejich ztuhlého postoje bylo patrné, jak se během posledních týdnů nadřeli. A tak se zvířata snažila využít k odpočinku každou chvilku, která se jim naskytla.

Přestože by to Elyssa Hunterovi nikdy sama nepřiznala, i ona už toužila po přestávce. Leoparda nechala v ohradě, aby mu po týdnech nekonečné práce dopřála trochu oddychu. Velká statná klisna, na níž teď jela, našlapovala ztěžka, ale dobře se vyznala v mustanzích.

Jen několik stop od ní se klidně pásl Hunterův Bugle Boy. Sem tam zvedl hlavu a rozhlédl se. Pak se pásl dál.

Nad hlavami jim na podzimní obloze kroužili jestřábi.

Elyssa upřela pohled ke strouze, podél níž Hunter pěšky stoupal na protější konec údolí. Vůbec si neuvědomovala, jak soustředěně sleduje každý jeho pohyb. Líbilo se jí, jak mužně a zároveň ladně si razil cestu kupředu.

Hunter v tu chvíli našlapoval velmi opatrně. Nemínil mustangům ani banditům odhalit, kde právě stojí. V ruce držel malý dalekohled.

Koně, které Lefty zahlédl poblíž potoka, nebyli úplně divocí. Většina z nich měla cejch se značkou Ladder S.

I tak z nich šel respekt.

„Snad se Lefty s těma cejchama nespletl,“ poznamenal Morgan tiše k Elysse. „Koně by se nám hodili jako koze drbání. Sotva zkrocený mustangové nestačí, zvlášť když dojde na střílení.“

„Lefty naše koně dobře zná,“ podotkla tiše Elyssa. „Pokud řekne, že jsou naši, je to určitě pravda.“

„A co když na sobě budou mít cejch Slash River?“

„V tom případě bude tak čerstvý, že se ještě nezahojil,“ odpověděla Elyssa odměřeně. „A náš cejch bude hned pod ním.“

„Možná jo,“ přisvědčil Morgan. „Chcete si to spolehlivě zjistit tak, že jednoho zabijete a stáhnete z kůže?“

Elyssa zkřivila obličej. Přecejchování staré značky se obvykle dokazovalo tak, že se zvíře zabilo a odstranila se mu ta část kůže, kde byl cejch. Pod ní byla první značka naprosto jasná, ať už se ji někdo pokusil změnit, nebo ne.

„Budu Leftymu věřit,“ řekla.

„Culpepperovic kluci asi ne.“

„Od té doby, co nad námi už nemají tak jasnou převahu, o sobě nedávají moc vědět,“ odpověděla Elyssa suše.

„Jak řekl Hunter, hadi se budou vždycky radši držet při zemi. To ale neznamená, že nemají zuby plný jedu.“

Elyssa přimhouřila oči, protože jí do nich zafoukal vítr, který se proháněl po krajině. Po její levé ruce se rozprostíral téměř vyschlý močál. Zlatohnědé trsy rákosů se kroutily, ohýbaly a šustily ve větru. Po pravici se jí tyčily rozeklané vrcholky Rubínových hor, které však nyní zakrývaly kupící se bouřkové mraky.

Z větru byla cítit zima.

„Takže podle vás má Hunter pravdu? Myslíte, že na nás Culpepperové zaútočí, až když seženeme všechen dobytek?“ zeptala se Elyssa.

„Ten, kdo Huntera zná,“ zamumlal líně Morgan, „dobře ví, že se obvykle nemýlí.“

„Obvykle.“

V Morganově tváři se mihl úsměv.

„Přesně tak, slečno. Obvykle. Za války se přidal ke špatný straně, to je fakt.“

Morgan si poposedl, rukou si zastínil oči proti nemilosrdně žhnoucímu slunci a ohlédl se za sebe. Morganův pohled byl na rozdíl od jeho vlídného, veselého hlasu pronikavý, nesmlouvavý, bystrý.

„Jasně,“ pokračoval, „do jižanský armády ho nahnali hlavně Case a Belinda. Byli to zbrklouni a sežrali jim ty pitomosti o urozenosti a bavlníkovejch plantážích i s navijákem.“

„Belinda?“

„Jeho manželka, dej jí Bůh klidný spočinutí.“ Potom tiše dodal: „I když podle mě ji teď má na krku satan.“

Jeho poznámku Elyssa neslyšela. Hunterova žena jí teď, když se dozvěděla její jméno, připadala až příliš skutečná.

Hunter svou ženu miloval. Oženil se s ní. Zemřela.

A jeho srdce jí dosud patří.

„Case?“ zeptala se Elyssa rychle. „Kdo to je?“

„Hunterův mladší brácha.“

„Ten také zemřel?“

„Ne, slečno, i když spousta chlapů v Unii na to vynaložila všecky síly.“

„Včetně vás?“ Morgan zavrtěl hlavou.

„Mládencům Maxwellovejm vděčím za svůj život,“ odpověděl stroze. „A když přišel ten správnej čas, pomohl jsem jim, stejně jako oni tenkrát pomohli mně.“

„Jak?“

„Pomohl jsem Caseovi proklouznout do vězení, kde drželi Huntera. Zbytek už zvládl sám.“

Při pomyšlení, že Huntera uvěznili, se Elyssa zachvěla. Vojenská vězení byla známá tím, kolik bolesti v nich vězni zakusili.

„Case byl možná předtím trochu moc hr,“ řekl Morgan. „Ale válka ho z toho vykurýrovala. Je to tvrdej chlap. Fakticky tvrdej.“

„A jak to bylo před válkou?“ zeptala se Elyssa. „Tehdy vám Hunter pomohl?“

Morgan přikývl.

„Co se stalo?“ pokračovala v otázkách Elyssa.

Morgan si povzdechl, poposedl v sedle a zajel s koněm na Elyssinu pravou stranu, aby obhlédl další část mokřadu.

„Jednou, dlouho před válkou,“ začal Morgan tiše, „se pár bílejch mizerů v Texasu rozhodlo, že mě pověsí, aby viděli, jak dlouho černoši kopou nohama.“

Elyssa se k Morganovi zděšeně otočila a vytřeštila oči. Morgan pozorně sledoval mokřad a okraj údolí.

A spokojeně se usmíval, jako kdyby nostalgicky vzpomínal na minulost.

„Hunter se za nima rozjel a dal se s nima do řeči,“ pokračoval Morgan. „Mluvil docela tiše. Už po chvilce mu bylo jasný, že jsem nic neprovedl.“

Elyssa na Morgana poděšeně zírala.

„Hunter mávnul rukou a hned nato proti nim z úkrytu vyrazil Case,“ dodal Morgan.

„Takže vás nechali jít,“ řekla Elyssa.

„Ne, slečno. Všech šest se jich rozběhlo pro bouchačky.“

„Šest?“ zeptala se Elyssa nevěřícně.

Morgan přikývl.

„Case má stejně hbitý ruce jako jeho starší bratr,“ řekl. „Když střelba ustala, dva Culpepperové leželi mrtvý na zemi. Ostatní krváceli a snažili se odtamtud zmizet. Pronto.“

„Culpepperové? Titíž jako tady?“

„Stejný klan, ale jiná větev. Od toho dne se ze mě stal Hunterův segundo. A ten den taky začaly Hunterovy trable s Culpepperama. Ale tady skončí, na to vám dávám svoje slovo.“

„Co tím myslíte? Hunter sem přijel kvůli tomu, že jsou tu Culpepperové a…“

Vtom Morgan zvedl ruku a Elyssa ztichla. Oba zaletěli pohledem k ústí údolí. Hunter ležel na zemi a v suché trávě ho téměř nebylo vidět.

Z údolí se ozval vzdálený dusot kopyt.

„U všech čertů,“ utrousil Morgan. „Něco muselo ty mustangy vyplašit.“

Rychle popadl otěže Hunterova hřebce a pobídl svého koně do cvalu.

Hunter se s Morganem setkal v polovině cesty do údolí. Naskočil na svého koně, jako kdyby to dělal odmalička.

„Rychle k horám!“ vykřikl. „Zaženeme koně na ranč.“

Morgan souhlasně zvedl ruku.

„Dávejte si pozor, možná tady někde budou Culpepperové,“ varoval je Hunter. „Něco koně vyplašilo.“

Morgan věnoval Hunterovi úsměv dravce. Zjevně se těšil, že na jednoho nebo dva Culpeppery narazí. Pobídl koně ostruhami vpřed.

Hunter se otočil k Elysse.

„Držte se při nás,“ řekl jí zostra.

Než mu stačila odpovědět, uvolnil svému koni otěže a vyrazil kupředu.

14

Vytáhlá klisna s dusotem letěla vpřed a Elysse se v tu chvíli Culpepperové úplně vykouřili z hlavy. Teď ji plně zaměstnávala snaha zůstat sedět v sedle vzpřímeně. Její klisna Hunterovu hřebci sotva stačila, ale její skoky byly alespoň jisté a pevné.

Na obratnosti nyní záleželo mnohem víc než na rychlosti. Běh podél kraje mokřadu byl nebezpečný. Půda se bez varování měnila v bláto a potom zase v pevnou hlínu. Pod každým trsem trávy se mohla skrývat blátivá louže, hrbol nebo dokonce trčící kámen.

A na každé z těch zrádných nerovností mohl kůň zakopnout a vyhodit jezdce ze sedla.

Rozpálená krajina ubíhala pod kopyty klisny tak rychle, že se Elysse zatočila hlava. Sklonila ji, přimhouřila oči před větrem, který jí do očí vháněl slzy, a využila k ovládání klisny všech dovedností, již si osvojila při honech na lišku se svými příbuznými na jejich panstvích v Anglii.

Přestože kolem uhánějících koní svištěl vzduch, začali se rychle potit. Jejich srst ztmavla a po chvíli se na ní zatřpytily tenké vlhké pramínky. Celý mokřad Elysse připadal jako zlatohnědá fata morgana, která se jakoby mávnutím kouzelného proutku vynořila z horké krajiny.

Vtom Bugle Boy zostra odbočil z cesty a zamířil k horám. Uháněl jako o závod, šíji měl nataženou kupředu a ocas za ním vlál ve větru. Elyssina klisna neohroženě seběhla po strmém svahu, otočila se a rozběhla se za ním jako o život po srázu na opačné straně.

Hunter se rychle ohlédl přes rameno. Mohutná klisna běžela asi padesát yardů za ním. Elyssa se skláněla nad jejím krkem a pevně se držela její dlouhé černé hřívy.

Vtom klisna klopýtla o neviditelnou překážku, která se vynořila pod jedním z jejích kopyt, a vybočila do strany. Elyssa si ve třmenech stoupla a rozhodně zatáhla za otěže, aby koně srovnala. Po několika vteřinách, kdy se dívce strachem málem zastavilo srdce, klisna znovu získala rovnováhu.

Když Hunter spatřil, jak blízko smrti se Elyssa ocitla, přeběhl mu mráz po zádech. Otočil hlavu zpátky vpřed a v duchu litoval, že tomu nemohl nijak zabránit.

Měl jsem jí domluvit, aby zůstala na ranči, pomyslel si rozrušeně. Nemá proč riskovat tady život!

Ale nenapadl ho žádný způsob, jak by ji přiměl k poslušnosti, kromě toho, že by ji přivázal k posteli.

Jenomže pokud by ji už do postele dostal, rozhodně by ji nechtěl jen tak přivázat a odejít.

Hunter břitce zaklel a stočil koně doprava. Bugle Boy vyskočil do vzduchu a přeskočil mělkou strouhu. Před Hunterovýma očima se v celé kráse otevřela jasná zlatohnědá krajina.

Po Hunterově pravici ležel ve vzdálenosti zhruba jedné míle rozlehlý vyschlý močál zarostlý rákosím, které se ve větru komíhalo ze strany na stranu ve zlatých a hnědých vlnách.

Asi čtvrt míle před ním běželo krajinou početné stádo mustangů. Na svých unavených koních je už pronásledovali honáci z ranče Ladder S.

Hunter s Elyssou se k nim přidali. Jeli teď mnohem blíž u sebe a jejich vzdálenost od divokých koní se zmenšila, ale oba se přesto snažili držet dostatečně daleko od divokých koní i močálu.

Pokud by se některému z mustangů zachtělo utéct do zlatého rákosového bludiště v bažině, některý z honáků by ho okamžitě zahnal zpátky. Ostatní jezdci se kolem nich rozmístili tak, aby mustangy zahnali do staré ohrady, která tu vyrostla už dávno před pravidelným sháněním divokých koní.

Když koně doběhli k širokému konci oplocené uličky vedoucí do ohrady, byli již zpocení a těžce oddychovali. Potom se ulička zaplnila vlajícími koňskými ohony a hřívami a rychle kmitajícími kopyty.

Jezdci, kteří jeli za nimi, se sehnuli a zavřeli dosud schovaná vrata ohrady. Než si mustangové uvědomili, co se stalo, měli po svobodě.

Elyssa zatáhla za otěže, aby její těžce oddychující klisna zpomalila. Otřela si z čela a očí pot a odhrnula si za uši pramínky vlasů, které se jí uvolnily zpod klobouku. Nedočkavě začala objíždět ohradu a snažila se spočítat, kolik koní pochytali.

Mustangové, kteří se ocitli uvnitř, rozezleně pobíhali kolem dokola a snažili se najít cestu ven. Bezpočet kopyt měnil travnatou pláň v zorané pole a k nebi stoupala mračna prachu.

Nebylo v lidských silách spočítat všechny divoké koně, ale když Elyssa objela celou ohradu, na tváři jí přesto zářil úsměv. Na mnoha koňských bocích si všimla cejchů se značkou ranče, což znamenalo, že už trochu zkrotli. Rychle si znovu zvyknou na sedlo.

Hunter dojel až k Elyssině mohutné klisně. Přestože si to odmítal přiznat, chtěl se přesvědčit, jestli se jí během nebezpečného závodu nic nestalo.

Stačil mu jediný pohled, aby se ujistil, že Elyssa je v pořádku a nadšená. Tváře měla zarudlé, oči se jí třpytily jako drahokamy a ústa jí zdobil široký úsměv.

Ten nakažlivý úsměv Huntera přemohl. Zadíval se na ni a také se usmál.

„Kolik jsme jich podle vás mohli chytit?“ zeptala se ho vítězně Elyssa.

Hunter s vypětím všech sil odtrhl pohled od Elyssiných rudých rtů a zadíval se na vířící masu mustangů v ohradě.

„Asi dvě stovky,“ řekl váhavě. „Jak to vidím já, polovina z nich se bude hodit k ježdění.“

Potom si vzpomněl na toho kapitána z vojenského tábora, který chtěl získat nejen koně, ale také Elyssu.

„Vojsko nám přece nenařídilo, aby byli nějak zvlášť dobří, ne?“ zeptal se vlídně Hunter. „Čerstvě zkrocení koně jim budou stačit.“

Elyssa se zasmála a z jejího smíchu vyzařovala stejná radost jako před chvilkou. Upřela na mustangy pohled plný naděje.

Poprvé si v duchu připustila, že ranč možná zachrání. S tolika novými koňmi, přímo nabitými energií, honáci určitě najdou další dobytek.

„Spousta z nich už má náš cejch,“ poznamenala.

„Na některých jsme našli značky ranče Slash River.“

Elyssa se zamračila a nervózně si zasunula pod klobouk pramen vlasů, který se jí svezl do čela. „Značky Aba Culpeppera,“ dodal Hunter.

„Určitě byly čerstvé,“ řekla jedovatě Elyssa. „Hodně čerstvé.“

Hunter pokrčil rameny. „Ab tu nežije tak dlouho, aby jeho koně mohli mít staré cejchy.“

„Kolik našich koní mohl podle vás ocejchovat?“ zeptala se Elyssa.

„To zjistíme zítra nebo pozítří, až se mustangové uklidní a budeme je moct spočítat.“

Elyssa si všimla, že kolem ní podél ohrady proběhla klisna, která jí připadala povědomá. Na jejím boku se skvěl ještě tmavý, zcela čerstvý cejch ranče Slash River.

Tahle skvělá chovná klisna, na které kdysi honáci naháněli dobytek, patřila ranči Ladder S.

„K čertu s ním!“ vřískla.

„V tom se shodneme.“

Hunter se zapřel do třmenů, postavil se a ostře hvízdl.

Z oblaku prachu kolem ohrady se vynořil Morgan. Jeho houževnatý poník měl srst zbrocenou potem a těžce oddychoval, ale byl jako vždy připravený splnit cokoliv, co po něm jeho majitel chtěl. Se vztyčenou hlavou doklusal k Hunterovi a Elysse.

Všude ve vzduchu byl cítit prach. Krajina kolem nich se chvěla horkem, které sálalo ze země.

„Vyřiď honákům, že odvedli skvělou práci,“ řekl Hunter Morganovi. „Potom dva z nich vyber. Zůstanou tady přes noc, aby žádní koně neutekli.“

„Ano, plukovníku.“

„O to by se mohli postarat psi,“ namítla Elyssa.

„Ne, pokud by toho útočníka ze zahrady napadlo udělat v ohradě díru,“ odpověděl odměřeně Hunter.

Elyssa stiskla rty, ale už neprotestovala.

Hunter měl pravdu. Psům už nemohli svěřit hlídání ničeho.

„Pošlete pro Mickeyho, ať sem přiveze ty sudy s vodou,“ pokračoval Hunter. „Ano, plukovníku!“

„Kůň s břichem plným vody tolik nejančí, na rozdíl od těch, kteří mají žízeň,“ dodal Hunter suše.

Morgan se zasmál, zasalutoval a vydal se na koni klusem ke stáji, vzdálené ani ne čtvrt míle odsud.

Honáci, kteří uměli skvěle zacházet s lasem, vjeli do ohrady. Přes tváře měli přetažené šátky, aby se nenadýchali prachu, a začali si mezi kroužícími mustangy vybírat cíle.

Chvatně se pustili do chytání těch zvířat, která na sobě měla nějaký cejch. Tito mustangové se obvykle uklidňovali nejrychleji. Zkrotli, jakmile ucítili, že se jim kolem krku utahuje smyčka. Po celou dobu, kdy je honáci vyváděli z ohrady, klusali s nimi po planině a naháněli je za hrazení kolem stáje, nekladli sebemenší odpor.

Když se Morgan vrátil, zůstalo v ohradě pouze zhruba sedmdesát koní. Jenom málokterý z nich byl ocejchovaný. Všichni se chovali plaše jako jeleni.

Mickey dojel k ohradě s vozem naloženým sudy s vodou. Táhlo ho šest urostlých býků. Vedle nich kráčel na svém poníkovi Morgan a popoháněl je.

Při pohledu na sudy si Elyssa uvědomila, jak ráda by se teď vykoupala. Nezvykle žhavé slunce a namáhavá práce ji polévaly potem a kromě toho na ní ulpívala nekonečná mračna prachu, před nimiž ji neubránil ani černý jezdecký kabátek.

Už dávno si ho sice rozepnula, ale nijak jí to nepomohlo. Svlékla si ho a připevnila k sedlu. Potom si nenápadně rozepnula několik knoflíků na své mušelínové blůze, která měla zapínání až ke krku. Pustila tak čerstvý vzduch k tenké košili a k rozpálené pokožce, která se skrývala pod ní.

Z plic se jí vydral slastný vzdech, který Hunterovi projel celým tělem jako nůž.

„Mickey! Sonny! Reede!“ vyštěkl Hunter. „Pomozte Morganovi s těmi sudy!“

Sám seskočil z koně a zamířil k sudům, aby také přiložil ruku k dílu.

„Spouštějte je po těch prknech opatrně, vždycky po jednom, Mickey,“ řekl. „Opatrně, synku! Jestli některý z nich na někoho spadne, bude ten člověk na placku.“

Muži postupně kouleli sudy z vozu na horkou zem po dvou tlustých trámech. Potom pokračovali dál a dopravili je až ke žlabům podél jedné strany ohrady.

Morgan vytáhl zátku z víka prvního sudu a společně s Hunterem a za vydatného supění ho pak zvedli přes okraj žlabu. Do koryta plného prachu se vyvalil proud třpytivé tekutiny.

Když mustangové ucítili čerstvou vodu, přestali pobíhat sem a tam, začali si olizovat pysky a zvědavě pokukovali po korytu.

Elyssa moc dobře věděla, jak se teď mustangové cítí. Dala by cokoliv na světě, kdyby si mohla stoupnout pod převalující se a bublající proud vody a stát tam tak dlouho, dokud by nebyla celá mokrá.

„Mickey,“ zvolal Hunter „Přivalte sem další.“

Mickey napjal všechny svaly, aby dostal sud na správné místo, ale Elyssa si ho téměř nevšímala. Veškerou její pozornost na sebe strhl Hunter, který si také rozepnul několik knoflíků na bleděmodré košili, zpod níž se mu na hrudi dral ven černý porost.

Bez rozmýšlení seskočila z klisny a vydala se k němu.

„Dávejte pozor, slečno Elysso!“ vykřikl Sonny.

Elyssa zvedla oči. Sonnymu vyklouzl sud a prudce poskočil do strany. Potom narazil do prken, vyletěl do vzduchu a při pádu na zem se roztříštil.

Voda z něj se rozstříkla na všechny strany a zmáčela všechno, co stálo v okolí. Včetně Elyssy.

Z hrdla se jí nejprve vydral výkřik, ale potom se rozesmála na celé kolo. Všichni muži se k ní okamžitě otočili a nemohli od ní odtrhnout pohled.

Hunter přeskočil ohradu a s vražedným pohledem v očích se rozběhl k Sonnymu.

„Och, proboha, slečno Elysso,“ vydechl Sonny. „Strašně mě to mrzí. Ten zatracený sud mi vyklouzl sám od sebe.“

Elyssa se jenom dál smála a ovívala si mokrou halenku, která se jí nalepila na tělo. Sonnymu jeho nešikovnost rozhodně nezazlívala.

„To je v pořádku,“ uklidňovala ho. „Chtěla jsem se vykoupat, takže se mi to splnilo.“

Hunter střelil po mladíkovi pohledem, který by dokázal zabít, a Sonny by se v tu chvíli nejraději někam schoval.

„Jenom vás postříkala voda? Neuhodil vás kus toho sudu?“ zeptal se Hunter nevlídně.

„Ne.“

„Určitě?“

„Ano. A i kdyby, stálo by to za to.“ Zaklonila hlavu a rozesmála se na celé kolo. „To je nádhera! Ta voda je úžasná!“

Hunter neodpověděl. Touha ho už měla ve spárech a krev v žilách mu proudila tak rychle, že oněměl.

Pod promočenými šaty se rýsovala každá křivka Elyssina těla, prosvítala pod nimi její pokožka i všechny ženské rysy. Zpod halenky jí vystupovaly bradavky, jako by se dožadovaly pozornosti, a lákaly k pohlazení a laskání.

Elyssa se upřeně zadívala na Huntera a její oči v tu chvíli vypadaly úplně jinak než obvykle. Jako kdyby vycítily jeho neukojitelnou touhu.

Hunter se rychlým, rozrušeným krokem vydal k její klisně a vzal ze sedla Elyssin jezdecký kabátek.

„Vezměte si ho, než nastydnete,“ řekl a podal ho Elysse.

„Nastydnu? Dneska? Jestli jste si toho nevšiml, je horko a…“

„Jen se předvádíte,“ prohlásil Hunter ledově. „Ale to vy určitě víte, že? Navlečte si ho.“

Elyssa pootevřela ústa, připravená protestovat, ale vtom si všimla, že na ni všichni muži upřeně zírají. Rychle zavřela pusu, rozezleně Hunterovi vytrhla z ruky kabátek a začala soukat mokré ruce do úzkých rukávů. Ňadra se jí při tom pod vlhkou látkou halenky pohupovala.

Hunter málem zoufale zakvílel. Místo toho však ostře zaklel a otočil se od zdroje nekonečného pokušení, které pro něj Elyssa Suttonová představovala.

Všiml si, že ji všichni honáci stále pozorují.

„Zábava skončila,“ zavrčel a postupně střelil pohledem po každém z nich. „Zpátky do práce!“

„Vážně vám nevadí, že tu jste tak sama, slečno Elysso?“ zeptal se nejisté Sonny.

„Nejsem sama. Mám tady vás a Morgana.“

Elyssa mluvila zostra. Od včerejší příhody se sudy se od všech mužů snažila držet stranou.

Ale zavařování, obírání větviček a lisování plodů, sekání, škrábání a všechny ostatní činnosti související se zničenou zahradou ji už k smrti nudily.

Kromě toho bylo venku nádherně – příliš krásně na to, aby člověk zůstal celý den zavřený v domě. Uvadající nazlátlé světlo ji vylákalo ven, aby se podívala na pochytané mustangy. Na jejich bedrech ležela budoucnost celého ranče.

„Ano, ale –“

„Žádné odmlouvání,“ skočila mu do řeči Elyssa. „Ladder S patří mně, a ne Hunterovi. Na to by nikdo neměl zapomínat.“

„Zvlášť Hunter?“ klidně poznamenal za jejími zády Morgan.

Elyssa se zostra otočila, ale veselý a chápavý pohled v Morganových černých očích ji úplně odzbrojil.

„Zvlášť Hunter,“ přisvědčila a uštěpačně se zasmála.

„Jenom se vás snaží ochránit před chlapama,“ poznamenal tiše Morgan.

„Vážně? Tak proč mívám občas pocit, že se spíš snaží ochránit je přede mnou?“

Morgan si s povzdechem nadzvedl klobouk a znovu ho posadil na své husté kadeřavé vlasy.

„Kdybyste znala jeho manželku, bylo by vám to jasný,“ prohlásil. „Byla stejně pěkná jako vy. A pěkně na to doplatila. Hunter taky.“

„Co se stalo?“ zeptala se Elyssa, kterou přemohla žízeň po střípcích Hunterovy minulosti.

„To vám říct nemůžu, slečno. Omluvte mě. Měl bych jít hlídat ty mustangy.“

„Ale –“

„A nechci, abyste si jenom tak štrádovala venku bez dozoru,“ varoval ji Morgan. „Ten vetřelec se sem včera po západu slunce zase proplížil.“

„Cože? Hunter mi o tom vůbec nic neřekl.“

„Protože nebylo co. Proklouznul kolem srubu a otevřel branku ohrady. Měli jsme zatraceně co dělat, než jsme ty mustangy ve tmě znovu zahnali dovnitř.“

„Ztratili si nějací?“ zeptala se Elyssa rozhodně.

„To je těžký odhadnout,“ přiznal Morgan. „Pro nás vypadaj všichni koně stejně.“

„Kolik jste jich napočítali?“

„Dvanáct se ztratilo.“

„Ztratili se z ohrady jen ti s cejchem?“ pokračovala v otázkách Elyssa.

„Ano, slečno. Mustangové jsou moc divoký na to, aby je někdo jen tak klidně štípnul. Ale pokud je někdo už předtím zkrotil…,“ řekl Morgan a pokrčil rameny.

„Ukradli jenom ty s naším cejchem?“

„Ano, slečno. Vypadá to tak.“

„U všech čertů,“ utrousila Elyssa rozčileně.

„Přesně tak, slečno. V tom je ten problém.“

Elyssa vylezla na dřevěnou ohradu, aby na zbývající koně lépe viděla. Nevšímala si prachu, který se jí usazoval na rezavě zbarveném jezdeckém kabátku. Posadila se na horní břevno a prohlížela si cejchy na koních.

Ze všech mustangů, kteří jim zůstali, měla jejich cejch jen necelá polovina. Kromě několika, které patřili ranči B Bar, měli všichni ostatní značku Slash River.

Pohár Elyssiny trpělivosti přetekl. Rozezleně seskočila z hrazení a vydala se ke stáji. Osedlala Leoparda, nasadila mu uzdu, zasunula do pouzdra brokovnici a vyšvihla se do sedla tak svižně, až kolem ní zavířila její tmavá sukně.

Těžká kalhotová sukně jí ztěžovala každý pohyb. Elyssa tiše zamumlala, že jakmile bude mít nové jezdecké oblečení, tohle roztrhá a zamířila k hranici mezi pozemky rančů Ladder S a B Bar.

Než stačila vyjet ze dvora, objevil se u ní Morgan. Seděl na hnědém hřebci, který ještě před pár dny pobíhal mezi mustangy.

„Pojedu s váma, slečno.“

„Nechci jet nikam daleko,“ odpověděla Elyssa. „Ano, slečno.“

„Ale vy se mnou stejně pojedete, že?“

„Ano, slečno.“

„Mám s sebou brokovnici.“

„Ano, slečno.“

„A umím střílet.“

„Ano, slečno.“

„Určitě máte něco důležitějšího na práci.“

„Ne, slečno.“

Elyssa cosi zamumlala a zamířila s Leopardem k místu, kde se objevily ty záhadné stopy vedoucí do Větrného kaňonu a k ranči B Bar. Morgan jel za ní.

Když objížděla stáj, všimla si, že Morganův kůň má vespodu cejch jejího ranče, ale přes něj značku Slash River. Bylo to jednoduché, stačilo jen vyplnit prostor mezi zrcadlovými oblouky písmene S a doprostřed přidat lomítko.

„A co když nějakému Culpepperovi nebude po chuti, že sedíte na koni, který je údajně jeho?“ zeptala se Elyssa jízlivě.

„Pak budu spoléhat na boží milosrdenství.“

Morganův dravci úsměv jí prozradil mnohem víc než slova. Bylo jasné, že už se nemůže dočkat, až potká nějakého rozzlobeného Culpeppera.

Elyssa se snažila potlačit úsměv, ale bylo to nad její síly.

Morgana měla ráda. Mimoto se stal jejím ozbrojeným osobním strážcem na Hunterův rozkaz, a ne kvůli nějaké náklonnosti k ní.

„Jeďte za mnou,“ podvolila se nakonec. „Nechci, abychom tam zanechali víc stop, než kolik jich tam už je.“

„Ano, slečno.“

Elyssa švihla otěžemi a Leopard se dal do poklusu. Mířili přímo k tajemným stopám mezi ranči Ladder S a B Bar.

Na to, aby člověk poznal, k čemu tu v noci došlo, nemusel být ani stopař. Stádo koní se v noci vydalo nebo je někdo hnal na pozemky ranče B Bar.

K ranči Ladder S žádné stopy nevedly.

K čertu s tebou, Bille, pomyslela si Elyssa hořce. Proč Culpepperům necháváš na svých pozemcích volnou ruku?

Snažíš se mě tím zničit, protože jsem ti nechtěla prodat ranč?

Jenomže tahle představa nijak neodpovídala starému dobrému Billovi, kterého Elyssa znávala. Občas si počínal příkře a hrubě, ale ne častěji, než si divočina žádala.

K ní se však vždycky choval dvorně, a to i tehdy, když mu odmítla prodat ranč a zůstat po zbytek života v Anglii.

Dělá to Bill kvůli tomu, že je proti Culpepperům sám? Došel k závěru, že přijít o ranč je přijatelnější než. zemřít?

Elyssa doufala, že právě tohle je ta správná odpověď. Chápala, že někdo může dát přednost rozvážnosti před odvahou.

Ale otevřené krádeži nerozuměla.

Po setkání s Gaylordem Culpepperem jí bylo jasné, že Culpeppery dokáže zničit jen nesmírně silný, statečný a odhodlaný muž. Neměla Biflovi za zlé, že si nechtěl zahrávat s ohněm.

Elyssa pobídla Leoparda a dál sledovala stopy koní, kteří zmizeli z ohrady. Všechny dlouho směřovaly k pozemkům ranče B Bar, ale vtom se nečekaně stáčely stranou a dál vedly do zvlášť hustého porostu v močálu.

Mac jí kdysi pověděl, že mezi vysokým zlatavým rákosím jsou schované stezky, zkratky a ostrůvky pevné půdy. Alespoň tak mu to tvrdili indiáni.

V bažinách bylo možné ukrýt spoustu zvířat… pokud člověk věděl, kde se v bludišti rákosí, bahna a vysychajících potůčků skrývá suchá pevná zem.

Elyssa se zvedla ze sedla, postavila se, zastínila si oči dlaní a zadívala se z nízkého svahu na močál. Mezi rákosím a trsy vysoké trávy mohly klidně pobíhat stovky kusů koní a dobytka.

Žádné však neviděla.

Co když šlo jenom o zlatavou past, kam ji měly nalákat stopy, a Culpepperové tady někde číhali s puškami?

„Slečno?“ řekl Morgan. „Snad se nechcete kodrcat tam dolů do tý bažiny, nebo ano?“

Elyssa mlčela.

Morgan si odkašlal, aby upoutal její pozornost. „Bejt váma, slečno, nepouštěl bych se do toho. Vlastně bych vám to měl nemilosrdně překazit.“

Elyssa přeletěla pohledem Morganův obličej a zjistila, že se netváří ani váhavě, ani kajícně. Myslel svá slova naprosto vážně.

„Hunterovy rozkazy?“ zeptala se.

„Selskej rozum,“ odpověděl Morgan zpříma. „Pokud nejste bažinná krysa, ztratíte se tam.“

„Nebo mě někdo přepadne.“

Morgan si povzdechl a narovnal si klobouk.

„Ano, právě tohle mě napadlo, hned jak jsem zjistil, že ty stopy vedou do tyhle pekelný díry.“

Cím déle si je Elyssa prohlížela, tím si byla jistější, že jsou buď falešné, nebo příliš nebezpečné, anebo obojí.

Takhle by to Bill neprovedl.

Bill mě zpříma požádal, abych mu prodala Ladder S. A když jsem mu odpověděla, že to neudělám, prohlásil, že jsem zabedněná nána.

Přímo do očí.

Křičel.

Nikdy by se ke mně nepřiblížil o půlnoci a nepřichystal mi takovéhle kruté žerty.

Naposledy se zahleděla na močál. Potom se napřímila v sedle a podívala se na Morgana.

„Kde je Hunter?“ zeptala se rázně.

„Krotí mustangy.“

Elyssa otočila Leoparda o sto osmdesát stupňů a cvalem zamířila k ohradě.

Morgan se rozjel za ní. Pozorně sledoval močál, dokud byl od nich vzdálený na dostřel.

Když pak Elyssa s Morganem dorazili k ohradě, spatřili Reeda, jak drží jednoho z mustangů a za žádnou cenu ho nemíní pustit. Hunter popadl uzdu za udidlo, stáhl mustangovi hlavu hluboko doleva, téměř až ke třmeni, a naskočil do sedla.

Reed pustil mustangovy uši a rozeběhl se k vrátkům na opačném konci ohrady.

Morgan se s úsměvem opřel o sedlo, aby si tu podívanou náležitě užil.

Hunterův mustang byl nízký, srst měl celou zježenou a s nohama mu hráli všichni čerti. Pobíhal kolem dokola, jančil a vyhazoval zadní nohy, jako když ryba mává ploutví, aby vyhodil jezdce ze sedla.

Hunter ho ovládal jako kočku. Nepohyboval se víc, než bylo nezbytné, a seděl v předklonu, takže měl pod sebou vlastně celá hřebcova záda a byl neustále ve stínu. Nepoužíval ostruhy ke trestání koně, ale aby zajistil, že podá ten nejlepší výkon.

Po několika minutách sebou kůň přestal zmítat, rázně si odfrkl a otočil se, aby si prohlédl podivný výčnělek na svých zádech.

Hunter ho hladil po krku a tiše a klidně k němu promlouval. Potom uvolněně, elegantním pohybem bez jediného zakolísání seskočil.

Sotva se jeho boty dotkly země, znovu chytil uzdu a zvedl hřebci hlavu. Potom na něj opět nasedl.

Mustang si odfrkl, ukročil stranou, nejisté se vzepjal a pak zůstal klidně stát na místě.

Teprve tehdy si Elyssa všimla, že má na boku čerstvý cejch Ladder S. Stejně jako všichni ostatní mustangové v ohradě.

Hunter seskočil na zem.

Hřebec se na něj zadíval.

„Započítejte ho a přiveďte dalšího,“ zavolal Hunter na Reeda.

Kůň byl nyní oficiálně čerstvě zkrocený, což znamenalo, že zkušený jezdec teď na něj mohl bezpečně a bez cizí pomoci nasednout.

„Na něj je radost se dívat, když krotí mustangy,“ poznamenal Morgan a zakřenil se. „Za celej život jsem viděl jenom jednoho lepšího.“

„Lepšího? Takový snad ani není,“ řekla Elyssa.

„Zeptejte se Huntera. Určitě se mnou bude souhlasit, že jeho bratrovi to s koňma šlo ještě líp.“

Reed si připravil laso a zamířil k mustangům pobíhajícím na konci ohrady. Ozvala se změť zvuků frkání a řehtání a několik koní se pokusilo uskočit stranou, ale k ničemu jim to nebylo. Do vzduchu vylétla smyčka a utáhla se kolem šíje dalšího hřebce.

Reed si omotal konec lana kolem rozsochy na sedle a začal táhnout vzpírajícího se koně na místo, kde ho chtěl Hunter zkrotit.

Hunter sundal prvnímu mustangovi uzdu a sedlo, a aniž se podíval na Elyssu nebo dal najevo, že o její přítomnosti ví, vydal se krotit dalšího koně.

„Huntere,“ zavolala na něj Elyssa. „Musím si s vámi promluvit.“

Hunter se zastavil a ohlédl se na ni přes rameno. „Později,“ odpověděl úsečně. „Mám spoustu práce.“

„Jde o ty ztracené koně.“

„Právě o tom mluvím. Krotím nové, abych je nahradil.“

„Zabere to jen pár minut.“

„Za tu dobu bych mohl zvládnout jednoho mustanga, Divoško.“

Jakmile to dořekl, znovu zamířil do rohu ohrady na druhé straně.

Elyssa se vydala s Leopardem k bráně.

Než si Hunter uvědomil, co se děje, Leopard přeskočil ohradu a zahradil mu cestu.

K čertu s tou její neukázněností, pomyslel si rozčileně. Jednou s tím hřebcem přeskočí přes plot tam, kam nemá, a oba skončí na hromadě na zemi.

Tohle však Hunterovi těžkou hlavu nedělalo.

Nesmírně po Elysse toužil a zároveň se své touze snažil bránit. Vždycky když se na Elyssu podíval, rozzlobil se na sebe. Neustále ho pronásledovala vzpomínka na její rozjařený smích, potom co na ni vystříkla voda z rozbitého sudu.

A při pomyšlení na její vystouplé bradavky pod tenkou průsvitnou promočenou halenkou ho polévalo horko.

„Jde o Billa,“ řekla Elyssa. „Dělám si o něj starosti.“

Když si Hunter všiml, jak při vyslovení Biflova jména ztišila hlas a do očí se jí vkradl ustaraný pohled, pohár jeho trpělivosti přetekl.

„A proč si děláte starosti o nějakého zloděje koní a dobytka? O mizeru, který se spřáhl s Culpeppery?“ zeptal se znuděně.

„Nemáme žádný důkaz, že je ukradl on.“

„A jaký důkaz byste chtěla, holčičko? Přiznání? Aby vám krok za krokem předvedl, jak se mu to podařilo? Nebo aby vás přepadl zezadu a zastřelá?“

„Bill by mi nikdy neublížil,“ namítla Elyssa rozhodně. „Neznáte ho tak dobře jako já. Mám –“

„To je pravda,“ utrousil Hunter rozčileně. „Na mužské si nepotrpím. Odjakživa mám raději ženy.“

Elyssa si jeho narážky nevšímala a pokračovala dál, jako kdyby ho neslyšela.

„strach, že ho Culpepperové drží jako rukojmí,“ zakončila větu.

„Rukojmí. Můj Bože!“

„Jiné vysvětlení mi nedává smysl.“

„Vy byste neviděla pravdu, ani kdyby vám dupl na nohy a plivl do tváře, že? Váš starý hodný Bill vás okrádá, a vy to nechcete uznat!“

„Ne! Potřebuje naši pomoc!“

„Mnohem víc by mu patřila kulka!“

Elyssa se zadívala do jeho zachmuřených očí a uvědomila si, jak nenávistně se Hunter staví ke všemu, co nějak souvisí s Culpeppery.

Zloděj koní a dobytka, mizera, který se spřáhl s Culpeppery.

„Ne,“ odpověděla rázně. „Nedovolím vám, abyste Billovi ublížil. Slyšíte mě? Nesmíte mu ublížit!“

Hunter po ní střelil sžíravým, nenávistným pohledem.

Potom ho napadlo, proč se takové pěkné malé kokety jako Elyssa a Belinda pokaždé zamilují do muže dvakrát tak staršího, než jsou samy, a který je čirou náhodou jejich soused.

Hunter kvapně přistoupil k Leopardovi. Když pak promluvil, neslyšel ho nikdo kromě Elyssy.

„Přestaňte mi neustále šlapat na paty a promenádovat se tady v hedvábí,“ zašeptal ledově chladným tónem.

„Kdybych toužil po tom všem, co tak vystavujete na odiv, hlídal bych vás já sám, a ne Morgan.“

„Já se tady…“

„Samozřejmě že ne,“ skočil jí Hunter do řeči. „Honáci se ve srubu neustále smějí, jak pořád pohupujete boky, olizujete si rty a házíte po mně očima.“

„Nic z toho nedělám!“

„To je mi ale novinka. Oni to budou vidět stejně,“ odsekl Hunter. „Zmizte, Divoško. Až se mi zachce vzít si od vás to, co mi pořád nabízíte, dám vám vědět.“

Elyssa se začervenala hněvem, ale i studem nad tím, že její zájem o Huntera je předmětem vtipkování mužů ve srubu.

„Morgane,“ vyštěkl Hunter. „Otevři bránu.“ Brána za Hunterem se okamžitě se skřípáním a vrzáním otevřela.

„Teď mi i s tím grošákem zmizte z cesty,“ řekl Hunter. „Mám lepší věci na práci než tady s vámi koketovat.“

Elyssa na něj upřela dlouhý pohled. Napětí, které mezi nimi zavládlo, by se dalo krájet. Nic nenasvědčovalo tomu, že se Hunter podvolí a vyslechne její názor na Billa.

Dobře, řekla si odhodlaně. Zařídím to sama.

Elyssa si nevšímala otevřené brány a zamířila s Leopardem k ohradě kolem výběhu. Hřebec přes ni přeskočil jako grošovaný jelen. Hunter za ním zůstal stát v oblaku prachu a sprostě zaklel.

15

Elyssa zadržela dech a pomalu se začala plížit dolů po schodech. Při každém došlápnutí se modlila, aby Huntera přemohla únava z odpoledního krocení koní a neprobudil se.

A pokud by se probudil, aby si skřípění a praskání schodů spletl s nářky domu, do jehož dřevěných stěn se vpíjela přízemní mlha.

Při pomyšlení, že by se měla Hunterovi postavit, poté co ji v ohradě tak ponížil, jí po zádech přeběhl mráz a na čele vytryskl pot.

Nepřemýšlej o Hunterovi a o tom, jak se ti honáci smějí. Ve srovnání s tím, co se na ranči děje, je tohle jenom slabý odvar.

Přesto nechtěla, aby ji tady Hunter přistihl. Netušila, jestli by ho v takovém případě měla ignorovat, anebo vytáhnout nabitou brokovnici a pokochat se pohledem, jak se mu čelo rosí ledovým potem.

Ta druhá myšlenka jí připadala nesmírně lákavá. Na Huntera teď nemysli.

Elyssa se trochu uvolnila, ale úplně si oddechla, až když se za ní zavřely dveře kuchyně. Konečně se toho hlídacího psa s proříznutou pusou zbavila.

Rozběhla se na dvůr mezi stodolou a domem. Nízko na nebi zářil obrovský měsíční kotouč v barvě tykve a vysoko na obloze se prohánělo několik mraků, které tam zůstaly po večerní bouřce. Přestože byl měsíc obrovský, o mnoho světla se s krajinou nedělil. Tu trochu paprsků, která zalátala až na ranč, vstřebávala přízemní mlha, jež se držela v každé proláklině a v prohlubni zvrásněné půdy.

Náhle Elyssu šťouchlo do prstů cosi chladného. Přidušeně vyjekla a sklonila hlavu.

Ze země se na ni dívala kolie Vixen a nadšeně vrtěla ocasem.

„Ne,“ zašeptala Elyssa. „Vrať se zpátky a hlídej stodolu.“

Pes naklonil hlavu, na okamžik zaváhal a nakonec se rozběhl ke stodole.

Elyssa upřela pohled na srub. Vánek rozhoupal přízemní mlhu, takže tančila jako stříbrné plameny. Ve srubu se nesvítilo. Vstala dokonce ještě dřív než Gimp.

Rychle došla ke stodole, osedlala Leoparda a vydala se k Větrnému kaňonu. Měla na sobě černý jezdecký plášť, tmavou honáckou kazajku a hlavu si ovázala černým šátkem, takže i když vjela na místo, kde už nebyla žádná mlha, splývala s krajinou jako neviditelný stín.

A v mlze byla úplně neviditelná.

Ještě nikdy v životě jí cesta na Billův ranč netrvala tak dlouho. Celou cestu se snažila skrývat a využívala k tomu jak mlhu, tak i všechny možné ostatní prostředky.

Netušila, jestli ve Větrném kaňonu nehlídkuje některý z Culpepperů.

Za Větrným kaňonem mlha ještě zhoustla, jak Elyssa doufala. Ze zkušenosti však věděla, že nevydrží o moc déle než do úsvitu. Do té doby se musí vrátit na ranč.

A Bill Moreland pojede s ní.

Elyssa se bála, co by se mohlo stát, kdyby se Hunter setkal s Billem a držel v ruce pušku.

Proč ti vlastně ten zloděj koní a dobytka, ten mizera, který se spřáhl s Culpeppery, tolik leží v hlavě?

Elyssa se zachvěla při pomyšlení na Hunterovo stažené obočí, když se před několika dny pustil do boje proti Abu Culpepperovi.

Byl plný nenávisti.

Mnohem víc by mu patřila kulka.

Měla strach, že jakmile Hunter Billa uvidí, zastřelí ho, stejně jako by zastřelil nějakou čtyřnohou havěť, která by obtěžovala krávy.

To mu nesmím dovolit, pomyslela si Elyssa rozhodně. Jenom kvůli tomu, že Bill nehnul ani prstem, aby mi pomohl, si ještě nezaslouží zemřít.

Po celá léta, než jsem odjela do Anglie, byl na mě tak hodný.

Elyssa provedla Leoparda trhající se tmou s rozhodností, která prostupovala každým kouskem jejího těla. Pokud někdo z Culpepperů hlídal cestu k Billově chatě, rozhodně se nijak neprojevil, když kolem něj Leopard tiše prošel.

Elyssa napjatě pátrala v okolí po nějakém světle. Ale žádného si nevšimla. Seskočila ze sedla a přivázala Leoparda ke keři. Opatrně se přikradla do blízkosti suchého záchoda.

Asi deset stop za jeho zadní stěnou rostl keř. Elyssa se schovala mezi jeho větvemi, jak ji to Bill naučil, když spolu chodili na lov.

Olízla si rty, našpulila je a zapískala. Nocí, která se již přehupovala v ráno, zazněla zpěvavá slavičí melodie. Bill ji naučil hvízdat už před lety, ještě když se v celém domě ozýval veselý smích její matky.

V chatě se nerozsvítilo, ani když Elyssa dopískala.

Nejisté vzhlédla k obloze. Hvězdy z ní už zmizely a od východu stoupala vzhůru slabá broskvová záře.

Vzduch znovu prořízla její zpěvavá melodie.

Opět nic.

Třeba toho Bill moc vypil a teď tvrdě spí a neslyší mě, pomyslela si nervózně.

Olízla si rty, které měla nervozitou úplně vysušené, a znovu začala pískat. Napodobenina slavičího hlasu se i potřetí rozlétla k potemnělé chatě.

Žádná lucerna se však uvnitř neprohrála k životu.

Na východě zaplavovala oblohu růžová záře a slunce se chystalo k východu.

Elyssa čekala. A čekala.

Když už to chtěla vzdát, dveře chaty se s hlučným skřípěním otevřely. Vyšel z nich muž a zamířil na záchod. Bill.

Elysse spadl kámen ze srdce.

Bill došel v šeru váhavým krokem k toaletě. Opatrně našlapoval, jako by byl opilý nebo jako kdyby téměř nic neviděl. Nejisté nohy ho zavedly až k Elyssinu keříku.

„Tady,“ zašeptala. „To jsem já.“

„Proboha, Divoško,“ sykl Bill. „Přece jsem ti říkal, abys za mnou už nechodila! Zmiz domů!“

Elyssa se snažila něco vyčíst z Billovy tváře, protože jeho oči, v nichž se třpytilo světlo vycházejícího slunce, ji vůbec neuklidnily.

Byly podlité krví.

Rozezlené.

A především vyděšené.

„Jsi stejná jako tvoje matka,“ zašeptal rozčileně Bill. „Neukázněná až do morku kostí! Zmiz odsud!“

„Vrať se se mnou,“ snažila se ho šeptem přesvědčit Elyssa. „Potřebuju tě.“

„Vrať se domů.“

Přestože mluvil tiše a vlídně, v jeho tváři Elyssa žádnou vlídnost neviděla. „Bille –“

„Jdi!“

„Ne,“ odpověděla Elyssa rozhodně. Rychle se narovnala. „Někdo z našeho ranče ukradl spoustu krav. A taky koní. Všechny jejich stopy vedou –“

„Podívejme, podívejme,“ ozval se náhle za jejími zády cizí hlas. „Copak to tu máme? Někdo Abovi přivedl pěknou kost.“

Bill zakopl a spadl na Elyssu. Ta před cizincem polekaně uskočila.

„Utíkej,“ zašeptal Bill zostra.

Tentokrát mu Elyssa neodporovala. Otočila se a rozběhla se pryč.

Než však stačila udělat pár kroků, zastavily ji mužské prsty, které silou železa sevřely její paži. Vykřikla bolestí. Ab Culpepper si ji k sobě otočil čelem. Byl vysoký, urostlý a jeho bleděmodré oči se třpytily v nevýrazném světle vycházejícího slunce. Při jeho pohledu se Elysse zvedl žaludek.

„Moc pěknou,“ dodal Ab.

Elyssa se mu snažila vyškubnout. „Pusťte mě!“

„Ne tak rychle, holčičko. Že se tady Bill zpil pod obraz a nemůže vás potěšit, ještě neznamená, že odejdete s prázdnou.“

„Nechte mě,“ procedila Elyssa skrz zuby.

„Žádná dámička si ještě nestěžovala, že by byl Ab Culpepper měkkota,“ prohlásil Ab dvojsmyslně s lačným úsměvem.

Elyssa automaticky zaletěla pohledem k Billovi, protože věděla, že na něj sama nebude stačit.

Neviděla však, že by měl Bill ruku poblíž revolveru zasunutého do pouzdra na boku.

Elyssu sevřela smrtelná hrůza. Bill jí nemínil pomoct. Ignoroval ji úplně stejně jako poslední dva měsíce.

Potom si všimla, že se dívá kamsi za ni, jako kdyby mu na ní vůbec nezáleželo. Zmatený, bezmocný, ale přesto rozhněvaný výraz v jeho tváři Elysse pověděl mnohem víc než jakákoliv slova.

Zadívala se stejným směrem jako on.

Z paprsků vycházejícího slunce se jí jakoby kouzlem začali zjevovat před očima další Culpepperové. První. Pak další. Potom i Gaylord. Stáli sotva deset stop od Billa. Všichni Culpepperové byli stejně vysocí, urostlí a měli světlemodré oči. Byli si podobní jako oko oku v jedné hlavě.

Nebo čerti v pekle.

„Pozdravte tady kluky,“ pobídl Ab Elyssu. „Nechte mě.“ Ab se usmál.

Elysse se znovu sevřel žaludek. Zvrácenost z Aba přímo čišela.

Gaylordu Culpepperovi možná chybělo trochu lidskosti, ale Ab postrádal celou duši.

„Billa si nemusíte všímat,“ poznamenal Ab. „Je poslední dobou trochu nedůtklivej. To má z toho, že se nemůže muchlovat s žádnou pěknou buchtičkou.“

Elyssa ani nedutala. Jediný pohled jí stačil, aby poznala, že slovy nic nezmůže. Culpepperovi Billa dostali tam, kde ho potřebovali mít.

Stačilo jim jen zmáčknout spoušť.

Ab si povšiml, kam se Elyssa dívá, a usmál se. Mírně povolil prsty, kterými jí svíral paži.

Elyssa neměla kam utéct. Ale i kdyby se jim teď vytrhla, nikam by se před nimi neskryla. Mlha, která až dosud zahalovala celé okolí, jí mizela před očima. Jen u země se dosud válelo pár bílých chomáčků, ale ty jí sahaly sotva po kolena.

Neměla žádný úkryt.

Neměla se kam schovat.

Ab Elysse prudkým pohybem stáhl z hlavy klobouk. Její zlatavé vlasy zazářily v plné kráse.

„To jsem si myslel,“ řekl Ab spokojeně. „Vy budete ta Divoška.“

„Jmenuju se Elyssa.“

Z Abovy tváře bylo jasné, že mu na jejím jménu nezáleží.

„Půjdeme do chaty,“ prohlásil Ab s úsměvem. „Máme před sebou spoustu věcí.“

Bill střelil po Abovi nenávistným pohledem.

Ab si ho vůbec nevšímal. V tu chvíli se zajímal jen o plavovlasou dívku se vzdorovitýma modrýma očima.

„Nic před sebou nemáme,“ řekla jasně. „Nespěchejte, holubičko. Třeba se vám to bude líbit,“ odpověděl Ab s oplzlým úsměvem.

„Mám zpoždění. Musím se vrátit na svůj ranč.“

„Tak přesně o tom si promluvíme.“

„Cože?“

„Zmizíte z Ladder S,“ vyhrkl Ab nedočkavě. „Pěkně v klidu a přesně podle zákonů. Tak se aspoň nebudou mít ty šťouravý Yankeeové o co opřít.“

„Ne.“

„Třicet yankeeských dolarů,“ prohlásil Ab. „To je moje první a taky poslední nabídka.“

Elyssa se na něj zadívala, jako kdyby se zbláznil. Za třicet dolarů se nedala koupit ani ohrada, natožpak celý ranč.

Stejně rychle, jako na Aba pohlédla, se od něj zase odvrátila. Jeho oči ji děsily. „Ne,“ řekla ochraptěle.

Vtom se z vycházejícího slunce vynořil čtvrtý muž. V jedné ruce držel pušku a ve druhé revolver. Stál stranou trojice Culpepperů a vyčkával, zbraně připravené k výstřelu.

Z jeho držení těla nevyzařovala – na rozdíl od ostatních členů bandy – ani nedočkavost, ani chlípnost. Ale již samo jeho pružné tělo vypadalo nebezpečněji než obě zbraně, které držel v rukou.

Elyssa vycítila, že je mnohem nemilosrdnější zabiják než všichni tři Culpepperové dohromady. Byla si tím stejně jistá jako svým divoce bušícím srdcem.

Proboha, co jsem to udělala? zmučeně se ptala sama sebe. Bill není pro tyhle bandity nic víc než jejich vězeň.

A já také.

Při představě, že je vydaná na milost a nemilost takovým bídákům, jako je Ab Culpepper, se jí dělalo špatně. Bez přemýšlení trhla rukou a uskočila od něj.

Všechno se seběhlo tak rychle, že Ab neměl čas nějak zasáhnout. Chňapl po ní, ale vtom na něj Gaylord cosi zavolal a Ab zůstal stát jako ochromený.

Ohlédl se přes rameno, utrousil cosi sprostého a ruka se mu svezla dolů podél těla.

Elyssa ustupovala pozadu k Leopardovi a přitom se otočila k Billovi.

„Pojeď se mnou,“ snažila se ho přemluvit. „Penny má o tebe strach. Potřebujeme tě.“

Bill úsečně zavrtěl hlavou.

„Odjed a už se nevracej,“ řekl. „Jeď.“

Elyssa se s ním nedohadovala. Vyškrábala se Leopardovi na hřbet a pobídla ho do cvalu.

Když si pak chtěla v duchu poblahopřát, jak si zachránila kůži, spatřila to, co Culpepperovi zahlédli už předtím.

Kousek napravo před ní vykukovala zpoza kamení a křoví hlaveň pušky.

A ta puška na Aba nepřestávala mířit ani v okamžiku, kdy Elyssa cválala kolem ní. Ať už ji držel kdokoliv, rozhodně neměl Culpeppery v lásce.

Hunter, pomyslela si Elyssa. Takže mě přece jen slyšel scházet ze schodů.

Na jednu stranu mu za to byla nesmírně vděčná.

Ale na druhou stranu by se nejradši schovala, aby se vyhnula důrazné výchovné přednášce, kterou jí Hunter po návratu nepochybně udělí. Sklonila se nad Leopardův krk a pobídla ho, aby ještě trochu přidal do kroku.

Přestože odsud chtěla co nejrychleji zmizet, nehnala Leoparda kupředu tak rychle, jak by si přála. Možná měl Hunter pravdu, když jí vytýkal, že se chová neukázněně, ale do sebevražedného blázna měla ještě daleko.

Jenže totéž se nedalo prohlásit o Hunterovi. Než překročila dělicí čáru mezi oběma ranči, už ji dohonil.

Když spatřila jeho rozzuřený pohled, nejradši by se neviděla.

A nijak se jí neulevilo, když zůstal zticha, dokud se nepřiblížili na dohled k jejímu ranči.

Teprve potom zčistajasna zastavil svého hřebce těsně před Leopardem a přinutil tak grošovaného hřebce, aby také zůstal stát.

„Stůjte,“ zavelel chladným tónem.

Elyssa váhavě zatáhla za opratě.

„Napadlo mě, že kdybych si promluvila s Billem –,“ začala.

„Promluvila? Takhle tomu vy ženy říkáte?“ skočil jí jízlivě do řeči Hunter. „No to jste mě tedy vážně uklidnila.“

„– třeba by si uvědomil, jak zoufale na tom jsme,“ pokračovala rychle Elyssa. „Potom by nám pomohl nebo alespoň přestal házet klacky pod nohy. Netušila jsem, že –“

„Netušila jste vůbec nic, ale přepadla vás touha, a tak jste se rozhodla, že ji ukojíte s ním,“ znovu ji přerušil Hunter.

„O čem to mluvíte?“

„Zatraceně,“ utrousil znechuceně Hunter. „Je tady zkrátka mladé děvče a soused, který je snad už dost starý, aby měl rozum.“

„Není to Billova vina, že se s těmi Culpeppery nemůže vypořádat jen s jednou rukou,“ vyhrkla Elyssa. „Proboha, vždyť vy byste je nezlikvidoval ani se sedmi rukama!“

Huntera rozzuřilo, jak vehementně Elyssa Billa bránila. Příliš mu to připomínalo Belindiny tirády, které spouštěla, kdykoliv nebylo po jejím. Ještě teď v duchu slyšel hlas své mrtvé ženy, jak při každé příležitosti svádí vinu na manžela, na válku, na Texas, na děti a na všechno ostatní, co se jí nelíbilo. Kromě sebe.

„Jste stejná jako Belinda,“ zavrčel. „Vůbec vám nezáleží na lidech, kteří vás potřebují. Neděláte si hlavu se svými povinnostmi. Jde vám jen o jedno ukojit svou ženskou touhu. O nic jiného.“

Elyssa zamrkala. Takový obrat ji překvapil.

„Takže se rozjedete za svým sousedem,“ pokračoval Hunter, „a riskujete tím úplně všechno, včetně svého bláznivého života. Poslechnete vůbec někdy zdravý rozum?“

„Já…“

„Samozřejmě že ne,“ prohlásil Hunter rozčileně. „Odplížíte se, abyste se spolu setkali mezi oběma ranči, a zatímco se povalujete v trávě, Culpepperové zneužijí vaše děti a prodají je Mexikánům.“

Když si Elyssa uvědomila, o čem Hunter mluví, zachvátila ji nevolnost.

„Huntere,“ vydechla ochraptěle.

Neslyšel ji. Znovu prožíval hrůznou minulost, která ho děsila každé ráno po probuzení.

„Nakonec se Culpepperové dostali až k Belindě,“ řekl. „Než s ní skončili, určitě byla za smrt vděčná. Ted a malá Em by také určitě rádi zemřeli. Ale na rozdíl od své matky to štěstí neměli. Trvalo to několik dní. Když si pomyslím, jak malou Em tahali“

„Huntere. Přestaňte.“

Zavřel oči a v tichosti se snažil zkrotit bouři hněvu, která mu zuřila v duši.

Když oči znovu otevřel, minulost plná utrpení byla pryč a on se zase nacházel v přítomnosti. Sklopil pohled k Elyssiným prstům. Sevřela mu jimi zápěstí tak pevně, že ho to zabolelo.

„Nijak si nepomůžete, když se budete neustále mučit vzpomínkami,“ řekla naléhavě. „Už je po všem, Huntere. Jsou mrtví. Vy jste naživu. Soužení vám je nevrátí.“

Hunter pomalu zaostřil pohled na Elyssu.

„Nebyl jsem s nimi, když mě potřebovali,“ řekl nevlídně. „Moje děti zemřely, a já s nimi ani nebyl.“

„To je mi líto,“ zašeptala Elyssa. „Oh, Huntere, vážně je mi to moc líto.“

A byla to pravda. Litovala jeho děti. Jeho ženu. Huntera.

I sebe.

Konečně pochopila, proč se do ní Hunter nechtěl zamilovat. Ne kvůli tomu, že by svou první ženu miloval až za hrob.

Připadalo mu, že ho zradila.

Hunter vytrhl ruku z Elyssina sevření, jako kdyby mu byl její dotek nepříjemný.

„Už se přestaňte vykrádat z domu za Billem,“ řekl ostře. „Až to s těmi Culpeppery skoncuju, klidně se k němu nastěhujte, ale do té doby máte utrum.“

„Já nejsem jako Belinda. Mám Billa ráda, ale ne tak, jak si myslíte.“

Hunter ohrnul horní ret, jako by jí nevěřil.

„Zahlédl jsem čtyři Culpeppery,“ řekl. „Byli tam ještě nějací další?“

Elyssa by mu nejraději od plic vysvětlila, jaký je rozdíl mezi ní a Belindou, ale pohled Hunterových očí ji přesvědčil, že teď na to není ta pravá chvíle.

Třeba zítra.

Nebo ještě o den později.

Až se bude Hunter chovat rozumněji.

Pak možná jeho oči nebudou vypadat jako uhlíky, které právě vyletěly z pekla.

„Žádné další jsem neviděla,“ odpověděla. „Stál tam ale ještě nějaký další muž.“

Hunter ji nepříjemně probodával pohledem.

„Podle mě byl z nich všech nejnebezpečnější.“

„Poznala jste ho?“

„Ne. Neznám ho.“

„Jak tedy můžete vědět, že je nebezpečný?“ Elyssa si tiše oddychla. Z Hunterova hlasu pomalu mizel nenávistný chlad.

„Podle toho, že se vůbec nehýbal,“ odpověděla stroze. „Co to má znamenat?“

„Většina mužů se ošívá, přešlapuje, kroutí si knír, pohrává si s přezkou na opasku nebo dělá něco podobného.“

Hunter poslouchal, aniž se pohnul. Jeho ztuhlost Elysse připomněla onoho neznámého muže.

„Jediným jeho pohybem byl dech,“ řekla Elyssa. „Vůbec nepůsobil napjatě nebo nervózně, ani nežíznil po krvi nebo tak nějak. Byl jen… připravený.“

„Na co?“

„Na cokoliv, co se mohlo stát. Ať už mu šlo o cokoliv, bez váhání by to udělal. Jako kdyby ho nemohlo překvapit nic jiného než smrt, ale zdálo se, že ani té se nebojí. Připomínal mi vás, když jste se poprvé objevil na ranči.“

Bugle Boy si odfrkl a mírně sebou trhnul.

Hunter ho nevnímal. Vadilo mu, že si toho muže, který stál poblíž Elyssy, nevšiml. Neměl z toho dobrý pocit.

„Neviděl jsem ho,“ řekl.

„Stál trochu opodál, kus od ostatních Culpepperů.“

„Jak vypadal?“

„Byl…“

Zbytek věty Elyssa spolkla a zadívala se na Huntera.

„Měl podobnou postavu jako vy a byl i stejně vysoký,“ řekla nakonec. „Nebo mi to možná tak připadalo, protože část jeho oblečení pocházela z uniformy Konfederace, takže jsem si vzpomněla na vás.“

„Pravák nebo levák?“

„V jedné ruce držel opakovači pušku a ve druhé revolver.“

Hunter se pousmál. „To se ani nedivím, že neměl strach.“

„A na nohou měl mokasíny,“ dodala Elyssa. „Mokasíny?“ zeptal se ostře Hunter. „Ano. Vysoké, s třásněmi. Jako ty, které nosí Apačové.“

Elyssa naklonila hlavu do strany, jako by ji osvítilo poznání.

„Podle mě,“ řekla, „si ho nikdo kromě mě nevšiml. Zkrátka se zčistajasna objevil na kraji vrbového houští, když opadla mlha.“

„Mokasíny s třásněmi,“ zopakoval Hunter tiše. „K čertu.“

Elyssa na Huntera vrhla zkoumavý pohled. Z jeho hlasu zaznívala změť emocí, což ji upoutalo. První z nich byla sympatie. Druhá respekt. A třetí očekávání.

Ale také nebývalá vřelost, která dodala Hunterovu hlasu nečekaný zvuk.

„Znáte ho?“ zeptala se Elyssa.

„Možná. Mokasíny nosí spousta mužů.“

„Tak moc jich určitě nebude.“

Hunter se usmál. „Když jsem pracoval jako stopař, nosíval jsem je.“

„Kdo je to?“

„Pokud je to ten, kdo si myslím, pak jste se nemýlila. Ten člověk nemá nejmenší strach z ničeho, co ho může potkat.“

16

V noci, když už se všichni uložili k spánku, pod Hunterovou vahou tiše zaskřípěl jeden ze schodů. K čertu, pomyslel si nakvašeně.

Se zatajeným dechem čekal, jestli se k němu nedonesou nějaké zvuky, které by mu naznačily, že je Elyssa vzhůru a pobíhá po své ložnici.

Kromě tlukotu svého srdce a skučení chladného podzimního větru, který se proháněl kolem okapů, však neslyšel nic.

Hunter se opatrně plížil dál. Neslyšně se protáhl ven zadními dveřmi z kuchyně a zamířil ke stáji.

Přestože se nad vrcholky hor kupily mraky, cestou mu na každý krok svítil jasný měsíc.

V takovém světle bych rozeznal cejch i na třicet stop daleko.

Sakra.

Kéž by tak přestalo hřmět a ty mraky si pospíšily a co nejdříve zatáhly oblohu.

Neměl čas čekat, než bouřka pohltí měsíční paprsky. Jakmile mu Elyssa pověděla o muži ve vysokých mokasínech, kterého dnes zahlédla na Billově ranči, Hunter se vypravil na schůzku. A bylo mu jedno, jestli ho při ní bude doprovázet měsíc, anebo bouřka.

Hunter svižně, ale opatrně vplul do tmavé noci. Jeho mokasíny tiše došlapovaly na zem. Vydal se po první nezřetelné stezce, na kterou narazil.

Přitom ho napadlo, kolikrát po ní asi kráčely Elyssiny hebké nožky. Jeho vztah k Billu Morelandovi se tím nijak nevylepšil.

Stále se ubíral po pozemcích ranče, když vtom se za ním ozval tichý hlas.

„Dneska je skvělá noc na procházku.“

Hunter ztuhl a potom se s úsměvem otočil.

„Ahoj, Casi,“ řekl. „Už jsem si říkal, jestli ses někde neztratil.“

„To určitě.“

Hunter se znovu usmál, poplácal Case po rameni, a ten jeho gesto opětoval. Sice se při tom neusmál, ale Hunter dobře věděl, že ho jeho mladší bratr zase rád vidí.

Usmívat se ho neviděl už od války.

„Pojď za mnou,“ řekl Case tiše. „Poskakuješ tady při měsíčku jako nějaká lesní víla. Ještě tě někdo zastřelí.“

Hunter se tiše zasmál a následoval Case.

Po několika minutách došli k mělkému vyschlému korytu řeky. Břehy byly zarostlé vrbami a nad nimi se do výšky tyčily topoly. Měsíční paprsky vystřídal neproniknutelný stín.

Oblohu nad vrcholky hor občas pročísl křivolaký blesk a potom táhle zahřmělo. Vítr se proplétal větvemi topolů, strhával z nich zmrzlé lístky a odnášel je kamsi do tmy.

„Kdy jsi sem přijel?“ zeptal se tiše Hunter.

„Před třemi dny. Morganův vzkaz mě zastihl ve Spanish Bottoms.“

„Našel jsi tam Culpepperovy?“

„Tam už se nedá nic napravit. Ab je tady.“

Hunter vytušil, co chtěl Case říct, přestože to jeho bratr nevyslovil. Tím člověkem, který krutě zmasakroval všechny obyvatele Hunterova ranče v Texasu, byl Ab Culpepper.

To kvůli němu si oba bratři přísahali, že s ním po právu zúčtují, ať to stojí cokoliv.

„Už jsem to zjistil,“ řekl Hunter. „Hned dvakrát.“

„Přemýšlel jsem o tom. A překvapilo mě, že jsi ho na místě nezastřelil.“

Tón Caseova hlasu mu prozradil, že to nebyla otázka, ale Hunter přesto odpověděl.

„Když jsem ho viděl poprvé, měl jsem s sebou Elyssu. Ale i tak jsem ho chtěl zabít. Jenomže pak se k němu přidali další čtyři muži.“

Case zvedl obočí. „A?“

„Nechtěl jsem ji vystavovat takovému nebezpečí. Podruhé jsem ho viděl dnes ráno. Ab byl ale příliš blízko u ní. Kdybych se netrefil…,“ řekl Hunter a pokrčil rameny.

„Tak velký chlap se z takové blízkosti nedá minout.“

„Nechtěl jsem to riskovat, i když hrozilo jen malé nebezpečí, že by se to mohlo stát.“

Caseovy oříškově hnědé oči věnovaly Hunterovi zahloubaný pohled a nijak to nekomentoval. Přesto mu vrtalo hlavou, proč Hunter Aba na místě nezabil.

Všude kolem viselo tolik plakátů s Abovou podobiznou a nápisem „Hledá se! Živý nebo mrtvý!“, že by se nedopustil žádného prohřešku proti zákonu. Ab si zasloužil smrt – kdykoliv a jakkoliv. Stejně jako jeho příbuzní, ať už to byli bratři, bratranci, nebo nevlastní bratři.

Někteří z nich dokonce zapadali hned do dvou škatulek najednou. Když měl totiž táta Culpepper náladu, nelámal si příliš hlavu s příbuzenskými svazky.

„Kolik mužů má Ab?“ zeptal se Hunter.

„Asi dvacet.“

„Kolik z nich jsou přímo Culpepperové?“

„Pět. Včetně Aba,“ odpověděl Case. „Dorazil sem těsně přede mnou.“

„Gaylorda jsem viděl. Kdo jsou ti další tři?“

„Erasmus, Horace a Kester.“

Hunter si v duchu prošel seznam všech členů té zločinecké bandy. Norbert a Orville přišli o život rukou Texasanů těsně předtím, než celý klan posedla vražedná touha.

Sedgewick a Tilden byli takoví hlupáci, že zůstali v Texasu a vykrádali banky, přepadávali cestující a rabovali osady až do doby, kdy se Hunter a Case vrátili z války. Oba se utopili v řece Rio Grande, když se pokoušeli uprchnout do Mexika. Pád do řeky by tehdy klidně přežili, protože v ní bylo vody jenom po kolena, ale byli tak opilí, že ani nedokázali zvednout hlavu.

Tím pádem zbývalo už jenom pět Culpepperů, kteří se zúčastnili masakru v Texasu a o nichž Hunter nic nevěděl.

„Co se stalo s Ichabodem, Jeremiahem, Panelem, Quincym a Reginaldem?“ zeptal se Hunter.

„Ichabod a Jeremiah si v městečku Spanish Forks vytáhli špatné karty.“

Hunterovo černé obočí vystřelilo vzhůru.

„Ti ostatní ještě pořád hledají poklad po Španělech,“ dodal Case.

„Jeremiah to prý uměl s revolverem. Byl rychlý jako blesk,“ řekl Hunter věcně.

„Slyšel jsem o tom. Ichabod byl ale rychlejší. Málem jsem to od něj schytal.“

Hunter tiše hvízdl.

„Dávej si pozor, bráško,“ řekl Caseovi. „Ještě si získáš pověst padoucha. A pak tě bude chtít chytit každý prcek s pistolí, jen aby se mohl naparovat.“

„Když jsem do té kořalny vešel, nikdo mě nepoznal. Ani když jsem pak vycházel.“

„Kde byl Ab?“ zeptal se Hunter.

„Už na cestě k Rubínovým horám.“

Hunter se krátce zadíval na křivolaké ostrůvky světla na zemi. Měsíční paprsky si našly cestu i skrz změť větví hustých topolů.

„Ab, Erasmus, Gaylord, Horace a Kester,“ řekl nakonec. „Stojí z té jejich bandy ještě někdo za zmínku?“

Case pokrčil rameny. „Ostatní to docela umí s revolverem, ale jen pokud jsou střízliví. Nic, co by člověku rušilo klidné spaní.“

Hunter si odfrkl. Nedovedl si představit nic, kvůli čemu by Case nemohl v noci spát.

„Kolik mužů máš ty?“ zeptal se Case.

„Sedm a několik honáků. Včetně tebe osm.“

„To je skoro čtyři na jednoho.“

„Taky bych řekl,“ poznamenal Hunter.

„No,“ začal Case, „rozhodně nesmíš zapomenout na Billa Morelanda. Ten staroch možná vypadá jako opilec, ale je mazaný jako hladový medvěd.“

„Ten mizera se nejméně třikrát pokusil zabít Elyssu. A to jsou jen ty případy, o kterých vím.“

Case zvedl tmavé obočí nad jedním okem a tiše hvízdl. Pak zavrtěl hlavou.

„Ne.“

„Co to má znamenat?“

„Bill by své Divošce nikdy neublížil.“

„To mi povídej, viděl jsem, jak na ni míří revolverem!“

„Kdy?“

„Před třemi dny v noci.“

„Tak to určitě nebyl Bill.“

„Jak to můžeš říct tak jistě?“ zeptal se Hunter rozezleně.

„Od západu slunce až do úsvitu jsem s ním hrál karty“

„Ale…“

Case čekal, až Hunter dokončí větu. „Sakra!“ vykřikl nakonec Hunter. „Stalo se něco?“

„Jestli to neudělal Bill Moreland –“

„Neudělal,“ skočil mu do řeči Case. „– tak máme na ranči zrádce.“

„Dospěl jsem ke stejnému závěru.“

„A proč vlastně?“

„Ab a Gaylord mají někde zvěda, který jim nosí všechny možné zprávy.“

„Jaké zprávy?“ zeptal se Hunter. „Kolik honáků máte na ranči. Kolik z nich umí střílet.“

Hunter zamumlal cosi jadrného.

„Kolik krav jste sehnali,“ pokračoval Case bezvýrazně, „jak vypadají a kde je máte. Kolik mustangů jste pochytali.“

Hunter odpověděl zasyčením.

„Takové zprávy, které se dají v boji využít. Informace.“

Case přikývl.

„K sakru! Už takhle proti nám stojí spousta okolností. Žádného špeha mezi honáky nepotřebujeme.“

„Kdybych byl na tvém místě, začal bych Culppepery střílet na potkání.“

„To je příliš nebezpečné. Jestli je nezlikvidujeme všechny najednou, dopadne to stejně jako v Texasu. Ti, co přežijí, pozabíjejí všechny, kteří se jim dostanou na mušku, znásilní a zabijí ženy, zničí zemi a podpálí všechno, co hoří.“

To Case nijak nepopřel. Culpepperové nechvalně prosluli jako nesmlouvaví a zvrácení bandité.

„V tom případě bys měl toho zrádce okamžitě odhalit a pověsit,“ řekl Case bez servítků. „Ví toho příliš mnoho.“

Hunter ani nedutal. Mozek mu pracoval na plné obrátky.

Ale žádná z myšlenek, které mu vířily v hlavě, ho netěšila.

Case vyčkával, co jeho bratr řekne. Stál na místě a tvářil se bohorovně. Netrpělivost považoval za slabost. Znamenala, že se člověk na něco těší.

Celou válku se těšil, až se vrátí domů do Texasu. Potom se skutečně vrátil a zjistil, že jeho milovaného synovce a neteř někdo prodal Mexikánům.

Když zjistil, co se s Tedem a Em stalo, přestal se na cokoliv těšit.

Dokonce i na pomstu.

Pohnat Culpeppery ke spravedlnosti považoval Case za práci, kterou prostě musel odvést. Bylo to pro něj jako zabít prasata nebo vykopat jámu na suchý záchod. Nikdo to nedělal rád, ale žádný hrdý muž by to neodmítl.

„Tím se to vysvětluje,“ řekl Hunter rozčileně. „Jak ten člověk vypadá?“

„To nevím. Tak blízko jsem se k němu nedostal.“

„Myslel jsem, že se dokážeš nepozorovaně připlížit ke komukoliv.“

„Já taky. Chybami se člověk učí. Zná ty mokřady jako vlastní boty.“

„Je vysoký?“ zeptal se. Na mysli mu vytanul Mickey. „To nevím. Dává si pozor, aby za sebou nenechával stopy.“

„To je mi jasné. S kým mluvívá?“

„S Gaylordem nebo s Abem,“ odpověděl Case.

„Kdy?“

„Kdykoliv. Jak jsem řekl, moc dobře se tu vyzná.“

„A psi ho znají,“ zavrčel Hunter znechuceně.

„Přemýšlel jsem o tom. Doneslo se mi, že si chodí na Ladder S a odchází odtamtud, kdy se mu zachce.“

„Musí to být Mickey, Lefty nebo Gimp. Nikdo jiný tu nepracuje tak dlouho, aby se vyznal v krajině jako tenhle zpropadený přízrak.“

„Kulhající muž by mi určitě neunikl,“ řekl Case. „Ten močál je už kousek od kraje dost neschůdný.“

„Takže zbývají jen Mickey a Lefty,“ usoudil Hunter. „Ale říkám si, že to nebude ani jeden z nich.“

„Proč?“

„Mickey je sice protivný,“ odpověděl Hunter, „ale pochybuju, že zná krajinu tak dobře, aby tě setřásl. Lefty ji sice zná, ale rozhodně není protivný.“

„Někdo to určitě je.“

„Víš určitě, že to nemohl udělat Bill?“ zeptal se Hunter. „Je dost protivný a zná okolní krajinu.“

„Protivný, to ano,“ přisvědčil Case. „Ale není tak zlý, aby zabil svou vlastní dceru.“

„Dceru?“

Case rázně mávl rukou, aby bratra umlčel. S klidem, který naháněl strach, vytáhl revolver a vydal se k jednomu z nízkých keříků, které rostly poblíž.

Hunter zalapal po dechu. Vítr k němu přivál vůni rozmarýny. Rychle napřáhl ruku a chytil Case za rameno. Lehce zavrtěl hlavou.

„Elyssa,“ řekl.

Mluvil tak tiše, že ho kromě Case nikdo neslyšel.

Hunter tak trochu čekal, že ho Elyssa bude sledovat. A svým způsobem dokonce doufal, že se s ní dnes v noci setká.

Při představě, že by ji doprovázel sám ve tmě domů, se mu napjaly všech svaly v těle a krev v žilách mu začala vřít.

Case v tichosti zasunul revolver do pouzdra. „Proč si myslíš, že jsou Bill a Divoška pokrevní příbuzní?“

„Bill se opil a začal blábolit o nějaké Glorii,“ řekl Case nevlídně. „Prý ji miloval. A byl jejím milencem.“

„Už se nedivím, že chce Divoška Billa chránit,“ zamumlal Hunter. „Je to její otec.“

„Ona to neví. Aspoň Bill to tvrdil.“

Hunter se otočil k vrbám.

„No, Divoško,“ řekl a zvýšil hlas, aby ho Elyssa zaslechla. „Má Bill pravdu?“

Chvíli neslyšeli nic jiného než ticho narušované hukotem větru.

„Vylezte ven,“ zašeptal nedočkavě Hunter. „Určitě se ráda seznámíte s mým bratrem Časem.“

Vrby se zachvěly a rozestoupily se. Vyšla z nich Elyssa a zůstala stát pod vysokými topoly. O Case nezavadila ani jediným pohledem a dívala se jen na Huntera.

V mihotavém světle spatřili oba bratři šokovaný výraz v jejím obličeji. Sledovali ji, jak se snaží přivyknout myšlence, že Bill je jejím otcem.

„Já nevím,“ zašeptala. „Ale vysvětluje to…“

Konec věty nechala viset ve vzduchu.

„Co to vysvětluje?“ zeptal se vlídně Hunter.

„Co se mezi mým otcem a Billem pokazilo,“ odpověděla Elyssa stručně. „A proč se ke mně Bill choval tak láskyplně, kdykoliv otec odjel. Byl zlatokop.“

Hunter přimhouřil oči. Také on během manželství trávil hodně času mimo domov. Nerýžoval zlato, byl ve válce. Výsledek byl však stejný.

Belinda zůstávala sama dost dlouho na to, aby se zapletla s jejich sousedem. A pokud bylo něco pravdy na všech těch klepech, které o ní kolovaly, nezůstala jen u něho.

„Stejně se mi nechce věřit,“ zašeptala, „že si moje matka a Bill byli tak… blízcí.“

„To se stává,“ řekl Case klidně.

„Obyčejná nevěrná flundra,“ poznamenal Hunter hrubě. „Stejně jako Belinda.“

Elyssa ucukla. „Nebyla to žádná…“

Znovu ztichla uprostřed věty. Podle toho, co Bill říkal, nemohla tvrdit, že její matka byla svému muži věrná.

„Nebyla to flundra,“ namítla. „Musela Billa určitě nesmírně milovat. Ale totéž cítila i ke svému muži.“

„Alespoň máte v táboře Culpepperů nějakého přítele,“ poznamenal Case.

Teprve teď si ho Elyssa poprvé pořádně všimla. Prohlédla si jeho mokasíny a přeletěla pohledem k Hunterovi, který měl také na nohou podobné boty. Tím však podobnost mezi bratry nekončila. Byli stejně vysocí a urostlí a měli i podobné držení těla.

Lišili se jen v detailech, ale Elyssa si jich dobře všimla. Case stál sklíčeně a nehybně jako stín. Elyssa měla pocit, že jeho tmavé oči nedokáže prosvětlit ani denní světlo, ani smích. Když Hunter přijel na Ladder S, choval se stejně.

Teď však vypadal jinak.

Hunter se usmíval. Občas mu v očích plály veselé ohníčky, jindy se rozpíjely touhou.

Elyssa Huntera změnila. Klidně to mohl popírat, hněvat se na ni, prohlašovat, že je koketa, ale podařilo se jí dostat se mu pod kůži –

Když si to uvědomila, hlava se jí málem zatočila. Teprve teď jí došlo, jak nesmírně k Hunterovi tíhne, jak na něm lpí celým svým srdcem. A děsila se pomyšlení, že není schopen její lásku opětovat.

Odvrátila od něj pohled, protože se bála, že to na jejích očích pozná. Určitě by ji zase počastoval nějakou příkrou poznámkou.

V tu chvíli by něco takového nezvládla.

Stále se ještě nevyrovnala s myšlenkou, že Bill je podle všeho jejím otcem.

„Casi,“ řekla Elyssa. „Vy patříte ke Culpepperům?“

„Oni si to myslí,“ odpověděl Case.

„Jistě.“

Zhluboka se nadechla, potom pomalu vydechla. „Jakou máme naději?“ zeptala se ho přímo. „Bude větší, až zjistím, kam odvedli váš dobytek.“

„Oni ho neprodali?“ zeptali se Hunter a Elyssa takřka jednohlasně.

„Ne. Chovné krávy mají na jednom místě a býky na jiném.“

Hunter zaťal zuby; v měsíčním svitu se mu zatřpytily. „To je dobrá zpráva,“ řekl.

Case zabručel. „Možná. Záleží na tom, komu patří cejch Slash River.“

„Abu Culpepperovi,“ odpověděl Hunter.

„Podle toho, co stojí v záznamech nevadského registru cejchů, mu nepatří.“

„Cože?“ zeptal se Hunter.

„Je napsaný na člověka jménem J. M. Johnstone,“ řekl Case.

Hunter se otočil k Elysse. „Je vám to jméno povědomé?“

„Ne. Jediný Johnstone, kterého jsem v okolí znala, byl Mac. Ale ten je už mrtvý.“

„Kdy zemřel?“

„Asi před třemi měsíci.“

„To by mohl být on. Ta registrace pochází z roku 1863.“ Elyssa se zamračila.

„Ve stejném roce zemřeli moji rodiče,“ poznamenala. „Na co?“ zeptal se Case.

„Matka dostala zápal plic. Otec vyšel za bouřky z domu, a už se nevrátil. Uložili jsme ho k matce.“

Hunter zaletěl pohledem ke Caseovi.

„Zmínil se vám někdy Mac, že má vlastní cejch?“ zeptal se Hunter.

Elyssa se pokusila vybavit si těch několik lakonických rozhovorů, které vedla se zesnulým předákem ranče, a oba muži zmlkli.

„Mac mi o tom nikdy nic neřekl,“ odpověděla po chvíli.

„Dovolil mu váš otec, aby nechával pobíhat svůj dobytek po jeho pozemcích?“ zajímal se Case. „To nevím.“

„A dovolila jste mu to vy?“ přidal se Hunter. Oba si vyměnili významné pohledy. Napadlo je úplně totéž.

Mac možná cejchoval dobytek patřící ranči Ladder S svou vlastní značkou. Pár takových případů se již vyskytlo a majitelé rančů na ně přirozeně pohlíželi téměř stejně jako na obyčejnou krádež.

„Gaylord sem zřejmě přijel,“ začal Case, „a všiml si čehosi, co se mu hodilo do krámu. A rozhodl se, že toho využije a přiživí se na tom.“

„Podle vás Culpepperovi zabili Maca proto, že měl zaregistrovaný cejch, který se jim mohl hodit?“

„Cejch a spoustu dobytčat, na něž se dal použít.“

„A myslíte, že Mac kradl dobytek z ranče?“

„Nebylo by to poprvé, co by si nějaký předák bokem ocejchoval pár kusů dobytka,“ odpověděl Case klidně.

„Někdo to nemusí považovat za krádež,“ řekl Hunter. „Texasem se po válce potulovalo tolik dobytka, že ho lidé zabíjeli jenom kvůli kůži, a maso nechávali jen tak ležet a hnít.“

„Chápu,“ přisvědčila váhavě Elyssa. „No, když moji rodiče zemřeli, Mac možná začal Ladder S považovat za svůj vlastní ranč. Byla jsem tou dobou v Anglii a Bill si přál, abych tam zůstala.“

Hunter se otočil ke Caseovi.

„Řekli ti Culpepperové, proč se ranče chtějí zmocnit?“ zeptal se.

„Pověděli zhruba totéž, co sis myslel ty. Že je už nebaví před námi utíkat. Chtějí si najít nějaký úkryt a Ladder S má dobrou polohu a dostatek vody.“

Elyssa těžce polkla.

„Utíkat před vámi?“ zeptala se přidušeně. „Hunter a já jsme jim na stopě už od toho masakru v Texasu před dvěma lety,“ řekl Case. „Jistě.“

Střelila po Hunterovi pohledem. „Už se nedivím, že jste se neptal na mzdu,“ podotkla. „Culpeppery byste klidně chytal zadarmo.“

„Pokud si nemyslíte, že odvádím dobrou práci –“

„Tak jsem to nemyslela,“ skočila mu rychle do řeči.

„A co jste tedy chtěla říct?“

„Jste ten nejlepší předák, jakého Ladder S kdy měl,“ začala Elyssa. „Ale kromě toho, že se ho chtějí zmocnit Culpepperové, vás vůbec nezajímá.“

Hunter otevřel pusu, ale pak se podíval na Case a zase ji rychle zavřel.

„Zřejmě budu potřebovat někoho nového, až se s Culpeppery vypořádáme,“ poznamenala zasmušile Elyssa.

„Neříkejte hop, dokud nepřeskočíte,“ prohlásil Case. „Klidně se může stát, že nás zabijí, ještě než se odlepíme od země.“

Elyssa zavřela oči.

„Ano,“ řekla tiše. „Můžeme zemřít. Všichni.“

„Nebudeme přece malovat čerta na zeď,“ vložil se do rozhovoru Hunter. „Jakmile zjistíme, kdo je ten špeh, budeme v bezpečí.“

„Možná,“ připustil Case. „Ale stejně z toho nemám dobrý pocit.“

Hunter na něj ihned soustředil všechnu svou pozornost.

„O co jde?“ naléhal.

„Začínají být netrpěliví,“ odpověděl Case.

„Netrpělivost a lenost dostali už do vínku,“ řekl Hunter chladně. „Proto se živí jako bandité.“

Case přikývl. „To znamená, že můžou zaútočit ještě dřív, než budete mít sehnaný dobytek a zkrocené koně.“

„Už mě to také napadlo,“ připustil Hunter.

„Myslel jsem si to. Jak ses na to připravil?“

„Zásobili jsme se dostatkem vody a jídla, abychom vydrželi obklíčení,“ řekl Hunter. „Gimp už naplňuje pytle, aby se do nich zachytily zbloudilé kulky.“

„Co když ranč podpálí?“ zeptal se Case.

Elyssa vyděšeně zalapala po dechu. Tohle ji nenapadlo.

„To by přece neudělali,“ řekla.

„Udělali,“ namítl Case věcně. „Nebylo by to poprvé.“

„A chtějí to udělat znovu?“ zajímal se Hunter. „Nikomu ze svých mužů o tom nic neřekli.“

„Zajistil jsem pro nás bezpečné místo, kam se můžeme stáhnout, pokud to bude nutné,“ řekl Hunter. „Kde?“ zeptal se Case.

„Je to jeskyně v kopci na úpatí hor, asi míli od domu. Nedaleko je potok. Už jsem tam odvezl zásoby,“ odpověděl Hunter.

„Kdo všechno o té jeskyni ví?“ pokračoval v otázkách Case.

„Ty, já a Elyssa.“

„Ať to tak zůstane,“ řekl Case rozhodně.

„Podle mě ji nebudeme potřebovat,“ namítla Elyssa.

Case se na ni zadíval.

„Proč?“ zeptal se Hunter.

„Gaylord tvrdil, že už je nebaví pořád utíkat, pamatujete?“

Hunter přikývl.

„Jsou to lenoši,“ pokračovala Elyssa. „Chtějí získat ranč netknutý, aby se do něj mohli rovnou nastěhovat. Ab se ho ode mě dnes ráno dokonce pokoušel koupit.“

Hunter se zatvářil udiveně.

„Koupit?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano,“ odpověděla Elyssa. „V klidu a podle zákonů. Aby je kvůli tomu nemohl nikdo popohánět.“

„No to snad není možné,“ vydechl Hunter.

„Proč jste s tím nesouhlasila?“ zajímal se Case.

„Protože Ladder S má mnohem větší hodnotu než třicet yankeeských dolarů,“ vysvětlila Elyssa věcně.

„To ano, slečno,“ přisvědčil Case. „Určitě má. Ale zřejmě to jsou všechny peníze, které ten ubohý mizera má.“

„Jde o to,“ pokračovala Elyssa, „že Culpepperové se snaží usadit hezky v klidu a v souladu se zákony.“

„Asi zjistili, že přepadávání není taková švanda, jak si mysleli,“ poznamenal Hunter suše.

„Spíš na to chtějí jít jako Mexikánci,“ řekl Case. „Vytvoří si pevnou základnu pro svůj klan a budou dál přepadávat všechno, co půjde, v dosahu několika dní jízdy.“

„Tihle chlapci už budou moct někoho přepadávat leda tak v pekle,“ prohlásil Hunter.

Elyssa se zachvěla. Hunterova slova by skousla snáz, kdyby z jeho hlasu čišel hněv.

Ale on je vyslovil klidně, bez sebemenší známky emocí.Stejným tónem, jakým mluvil Case. „Věří ti?“ zeptal se Hunter Case. „Stejně jako každému, kdo není Culpepper.“

„Snad to bude stačit.“

„Před ničím dalším vás už varovat nemůžu,“ řekl Case klidně.

Vtom znovu zafoukal vítr a Elyssa se roztřásla. Lezavý chlad už naznačoval, že se blíží zima.

„Měli byste se vrátit domů,“ řekl Case. „Půjdu s vámi až ke stáji.“

„Někdo tě uvidí,“ namítl Hunter.

„Budu opatrný. Ale rád bych se seznámil s vašimi psy. Aby nezačali výt, když přijdu na ranč.“

„Dobře,“ řekl Hunter a otočil se k Elysse. „Chvilku tady počkejte. Chtěl bych si promluvit s Časem. A nikam neodcházejte.“

„Kam bych, pro všechno na světě, měla odcházet?“ zeptala se kousavě.

„Tam, kam vedou všechny tajemné stopy, které jste za sebou nechala,“ odsekl Hunter.

Pak odtáhl Case stranou a dal se s ním do hovoru. Mluvili tak tiše, že je Elyssa nemohla slyšet.

„Připravím –,“ zašeptal Hunter.

„Tyjí nevěříš?“ skočil mu do řeči stejně tiše Case.

„No, věřím jí úplně stejně jako kterékoliv jiné koketě.“

Case zvedl levé obočí, ale nijak bratrova slova nekomentoval.

„Jde o to,“ pokračoval Hunter, „že někdo ty stopy mezi oběma ranči přece musel zanechat.“ Case stále mlčenlivě čekal.

„Takže pokud se Elyssa nejezdila muchlovat s Billem, s kým se tam setkávala“ zeptal se Hunter.

Case pokrčil rameny, a dal tak najevo, že je mu jedno, s kým se Elyssa stýká nebo nestýká, a že nemá nejmenší tušení, proč by na tom Hunterovi mělo záležet.

„Co to má společného s naším plánem chytit Culpeppery?“ zeptal se Case klidně.

„Přímo pravděpodobně nic,“ připustil Hunter.

„Hmmm,“ zabručel Case.

Pak zaletěl tázavým pohledem k Elysse a nakonec se znovu zadíval na Huntera.

„Snad nemáš o Biflovu Divošku zájem, nebo ano?“ zeptal se, jako kdyby o nic nešlo.

„S jednou koketou jsem se už oženil. A to mi jako poučení stačilo.“

Case se chystal něco poznamenat, ale potom pokrčil rameny a zadíval se na Huntera.

„Co máš v plánu?“ zeptal se nakonec.

„Ze všeho nejdřív musíme přichystat past pro našeho špeha,“ odpověděl Hunter. Case přikývl.

„Jestli se ti během jednoho nebo dvou dnů donese, že si zaregistruju cejch Twin River,“ pokračoval Hunter, „budeme oba vědět, že je to Mickey. Řeknu to jenom před ním.“

„Twin River,“ zopakoval Case. Pak souhlasně přikývl. „Dobře.“

„Budou z toho celí vyděšení,“ souhlasil Hunter. „Co když se mi nic nedonese?“ zeptal se Case. „Pak totéž řeknu Leftymu.“

„A jestli se to nepovede?“

„Přepadneme Culpeppery dřív než oni nás,“ odpověděl Hunter.

„To rád slyším.“

17

Hunter mi nevěří,“ prohlásila Elyssa stroze. Penny překvapeně zvedla oči od fazolí, které právě dávala vařit k večeři. S Elyssou před chvílí sklidily talíře od snídaně.

„Proč myslíš?“ zeptala se Penny a sehnula se ke kamnům, aby zkontrolovala, jestli v nich hoří.

„Dnes ráno jsem šla za Billem –,“ začala.

„Cože?“ skočila jí do řeči Penny. Pak se rychle zeptala: „Je v pořádku?“

„Měl trochu zarudlé oči a několik dní se už neholil, ale jinak byl v pořádku. Přinejmenším natolik v pořádku, jak může vypadat muž, ze kterého se stal vězeň na jeho vlastním ranči.“

„Co tím chceš říct?“ naléhala Penny.

„Přepadli ho Culpepperové.“

„Proboha,“ zašeptala Penny. „Možná proto…“

Zbytek věty spolkla.

„Proto co?“ zeptala se Elyssa.

Penny zavrtěla hlavou a znovu se sklonila ke kamnům, aby zkontrolovala oheň. „Penny? Co jsi tím chtěla říct?“

Penny přibouchla dvířka u kamen a otočila se k Elysse.

„Nemělo by tě překvapovat, že ti Hunter nevěří,“ řekla odměřeně.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Elyssa. „Neudělala jsem nic, čím bych mu zavdala důvod k pochybám.“

„Ne?“ zeptala se Penny chladně. „Ne!“

„Třeba se mu nelíbí, že se pořád kradeš za Billem, aby ses s ním pomuchlovala.“

Elyssa zůstala na Penny udiveně zírat. Penny její pohled opětovala.

„Co tě to, proboha, napadlo?“ zeptala se nakonec Elyssa.

„Och, nesnaž se to zapírat. Bill miloval Glorii. Když ses vrátila z Anglie v těch svých saténových a hedvábných šatech a se zlatými lesklými vlasy, stačil mu jeden pohled a okamžitě v tobě spatřil Glorii.“

„Penny,“ začala Elyssa.

„Od té doby, co ses vrátila domů, se na mě skoro nepodíval,“ skočila jí Penny rozezleně do řeči. „Ani jedinkrát!“

Penny se od ní otočila, ale nebyla dost rychlá, aby skryla slzy, které se jí koulely po tváři.

Elyssa překvapením ztuhla, ale mozek jí pracoval na plné obrátky. Vybavila si, co Hunter prohlásil o mužích a o ženách s plavými vlasy.

„Ne všichni muži se nechají oslnit zářícími světlými loknami.“

A na to, co odpověděla Penny.

Ten pravý se nechal. A po nikom jiném netoužím.

Penny stále záleželo a vždycky bude jenom na Billu Morelandovi.

„Všechny ty stopy, které vedou k jeho ranči, jsou tvoje,“ řekla Elyssa.

Penny se napřímila, ale zůstala k Elysse otočená zády.

Elyssa došla až k ní a objala ji.

„Jak dlouho ho miluješ?“ zeptala se.

Zprvu se zdálo, že jí Penny neodpoví. Pak se začala chvět a popustila uzdu trápení, které se snažila tak dlouho skrývat.

„Bylo mi sotva patnáct,“ řekla přiškrceným tónem. „Ale kvůli… kvůli Glorii si mě vůbec nevšímal.“

Elyssa ji objala ještě pevněji.

„Pak Gloria zemřela,“ zašeptala Penny, „a po… po nějaké době se mi začalo zdát, že mi konečně… konečně věnuje pozornost.“

Elyssa tiše držela Penny v náručí a chlácholivě ji hladila po zádech. Přála si, aby pro ni mohla udělat víc.

„Potom ses vrátila domů,“ pokračovala Penny chladně. „A Bill si mě úplně přestal všímat.“

„Mezi námi ale nic není,“ ujistila ji vlídně Elyssa.

„To mi tak vykládej!“ odsekla Penny. „Úplně přestal chodit k Větrnému kaňonu. Chodím tam… a čekám a čekám a čekám a…“

Vtom se jí zlomil hlas.

„Není to kvůli mně,“ řekla Elyssa. „Zřejmě se bojí, že by ho Culpepperové sledovali.“

„Teď chce jen tebe,“ prohlásila Penny zmučeně. „Proto se už se mnou neschází.“

„Penny,“ pronesla Elyssa tiše. „Není to tak, jak si myslíš. Vážně.“

„Aleje!“

„Jsem jeho dcera.“

Penny ztuhla jako kámen. Pak se poprvé podívala Elysse do očí.

„Jeho dcera!“ vydechla. „Přesně tak to řekl“

Pak si to ale rozmyslela. Nechtěla vyzradil Hunterova bratra, který pro ně vyzvídal v táboře Culpepperů. Někdo by ji mohl slyšet. „mně,“ dokončila větu. „Kdy?“

„Záleží na tom?“ prohodila Elyssa klidně. „Jde o to, že jsem Billova dcera, a ne jeho milenka.“ Penny se dlouze a roztřeseně nadechla. „Vážně?“ zeptala se. „Ano.“

Penny zhluboka vydechla a pevně Elyssu objala. „Nezdá se mi, že by tě to nějak zvlášť překvapilo,“ řekla po chvíli Elyssa.

„Když se nad tím zamyslím, tak máš pravdu.“

„Proč?“

„Asi dva roky předtím, než ses narodila, se k nám doneslo, že tvůj otec tedy John Sutton zemřel na lovu v Coloradském teritoriu.“

Elyssa si představila svou matku, jak sama doma čeká na návrat svého muže. Čekala, připadala si stále osamělejší a naděje se v ní mísila se strachem. Pak se dozvěděla, že John Sutton zemřel.

Elyssa nemusela být génius, aby si domyslela, co se pak odehrálo.

„Billovi to trvalo déle než rok,“ řekla Penny nesmlouvavě, „ale nakonec Glorii získal.“

Elyssa zavřela oči, ale nepřestávala Penny hladit po zádech. Snažila se zahnat třes, který jí ve dlouhých vlnách projížděl celým tělem.

„Jednoho dne se tvůj otec John vrátil,“ pokračovala Penny. „Gloria byla nepříčetná a Bill se s Johnem ošklivě pohádal. Nakonec odešel a založil B Bar. O devět měsíců později ses narodila ty.“

„Takže bych nakonec mohla být to, co jsem si celou dobu myslela. Johnova dcera, ne Billova.“

„To si nemyslím.“

„Proč?“

„Tvůj otec byl podle mě neplodný,“ odpověděla stroze Penny. „Potom, co ses narodila, zůstal doma pět let, ale Gloria už nikdy neotěhotněla.“

„Nevíme jistě ani to, jestli byl plodný Bill.“

„Já to vím.“

„Co tím chceš říct?“

„Jsem těhotná,“ řekla suše Penny.

Elyssa nedokázala skrýt svůj údiv.

„Tak proto ti je poslední dobou tak špatně,“ dovtípila se po chvíli Elyssa. „Žádná zimnice, ale ranní nevolnost.“

Penny otupěle přikývla.

„Ví o tom Bill?“ zeptala se Elyssa.

„Ne,“ zašeptala Penny.

„Musíme mu to…“

„Ne!“ skočila jí Penny rozhodně do řeči. „Kdyby mu na mně záleželo, zeptal by se.“

„Ale Culpepperové“

„Mu nezabránili v tom, aby se s tebou bavil,“ nenechala ji opět domluvit Penny.

„Málem jsem mu tím přivodila smrt a sama skončila jako jejich courá,“ prohlásila Elyssa kousavě.

Penny zděšeně vytřeštila oči.

„Kdyby za mnou nejel Hunter,“ pokračovala Elyssa, „kdo ví, jak bych dopadla.“

„Proboha,“ vydechla Penny. Potom se váhavě zeptala: „Jestli s Billem nejste milenci a ty jsi netušila, že je to tvůj otec, tak proč jsi tolik riskovala, aby sis s ním mohla promluvit?“

„Protože už mě nebavilo sledovat, jak náš dobytek mizí přes Větrný kaňon někam pryč a nevrací se.“

„Bill by nikdy –,“ začala Penny rozhořčeně.

„Já vím,“ přerušila ji Elyssa. „Ale jak Hunter zdůraznil, pití dokáže člověka změnit.“

„Bill by nikdy nekradl dobytek z našeho ranče.“

„Bohužel v tom ale nedokáže zabránit Culpepperům,“ řekla Elyssa. „Chystají se obrat nás o všechno.“

Penny zavřela oči a tiše zaúpěla.

„Co s tím uděláme?“ zeptala se šeptem.

„Hunter něco vymyslí,“ odpověděla Elyssa.

Musí. Tuhle myšlenku si ale nechala pro sebe.

„Už je ti líp?“ prolomila Elyssa po chvíli ticho. „Možná bychom si měly jít na chvíli lehnout.“

„To nebude potřeba. Při práci zapomínám na… všechno ostatní.“

Elyssa se smutně pousmála.

„Jsi ráda, že čekáš dítě?“ zajímala se vřele Elyssa.

„Och, ano,“ řekla Penny a poprvé se jí na tváři objevil úsměv. „Vždycky jsem toužila po dítěti.“

„Dobře. Vyřídíme to s Culpepperovými a pak se postaráme o to, abys ho mohla vychovávat tady.“

„Nebudeš se na mě dívat spatra, že jsem Billovi dovolila… že jsme se spolu milovali, i když nejsme manželé?“

Elyssa si vybavila, jaká slastná touha zaplavila celé její tělo, když ji Hunter držel v náručí. Kdyby s ní toužil počít dítě, pomáhala by mu ze všech sil a bez ohledu na všechny překážky.

Těhotná.

Svobodná.

Úplně sama.

„Ne,“ odpověděla. „Je nesmírně obtížné neodevzdat se muži, kterého miluješ, když po tobě touží.“

Penny se znovu usmála, přestože jí po tvářích stále kanuly slzy.

„Bála jsem se, že mě pošleš z ranče pryč,“ přiznala se. „To bych nikdy neudělala.“

„Spousta žen by neváhala, a mužů ještě mnohem víc.“

„Já to neudělám.“

Rozhodný tón Elyssina hlasu Penny přesvědčil. Poprvé od chvíle, kdy zjistila, že je těhotná, se trochu uklidnila.

„Děkuju,“ řekla Penny.

„Neblázni. Ty a tvoje dítě jste to jediné, co mi na světě zůstalo, kromě…“ Vtom se zarazila.

„Huntera?“ zkusila ji doplnit Penny.

„Myslela jsem Billa. Hunter se do mě nechce zamilovat. Ani mě třeba jen mít rád.“

„Ale sleduje tě úplně stejně, jako Bill sledoval Glorii.“

Elyssu zaplavila vlna naděje. „Vážně?“ zeptala se napjatě. Penny přikývla.

„A ty z něj taky nespouštíš oči,“ dodala.

„Nedokážu si pomoct,“ zašeptala Elyssa.

„Miluju ho.“

Náhle se z ohrady ozvalo vylekané zařehtání nějakého koně a hned po něm rozezlený mužský hlas.

Elyssa bez zaváhání popadla brokovnici, kterou měla v posledních dnech neustále při sobě, a vyšla zadními dveřmi ven.

Jeden z čerstvě zkrocených mustangů vyhodil Mickeyho ze sedla na zem. Mickey se zvedl, popadl koně za uzdu kousek od udidla a začal mustanga švihat bičíkem. Vyděšené zvíře znovu zařehtalo a začalo trhat hlavou, aby uniklo biči. Mickey nepouštěl uzdu a tloukl ho dál.

Elyssa se rozběhla k ohradě, brokovnici stále v ruce. Hunter byl však rychlejší. Vyběhl ze stodoly, a když si všiml, co se děje, okřikl Mickeyho, aby s tím přestal. Mickey si ho nevšímal.

Stačil jediný okamžik a Hunter Mickeymu uštědřil hrozivou ránu. Mickey narazil do ohrady s takovou silou, že břevna zaskřípěla a zarachotila. Zakymácel se, zavrtěl hlavou, a když spatřil Huntera, udělal další obrovskou chybu. Rozeběhl se proti němu jako rozezlený býk.

Hunter ustoupil stranou, napřáhl nohu a zbytek nechal dokonat Mickeyho váhu. Honák se svalil na zem a rozplácl se, jak dlouhý, tak široký, uprostřed mračna prachu.

O chvíli později udělal Mickey třetí velkou chybu. Sáhl po revolveru.

Hunter ho nakopl do ruky s takovou silou, že mu z ní zbraň vyletěla vysoko do vzduchu. Potom od něj poodstoupil a čekal, jakou další hloupost Mickey provede.

Mickey zavrtěl hlavou, přetočil se na všechny čtyři a potom se narovnal. Vrávoral a levou rukou si svíral pravou paži. Přestože se tvářil rozzuřeně, očividně se rozhodl, že druhou zbraň z pouzdra nevytáhne.

Hunter pokýval hlavou.

„Jděte si svůj vztek vybít jinam. Vykopejte jámy na kůly,“ rozkázal mu Hunter klidně.

„Je to jenom zatracená zablešená potvora!“ vykřikl Mickey.

„Ale dokázala vás shodit.“

Mickeyho obličej byl rudý vzteky.

„Žádný muž, který se považuje za chlapa, neztluče koně kvůli tomu, že ho shodil,“ řekl Hunter. „Jděte kopat ty jámy, nebo zmizte.“

Mickey si s podmračeným výrazem došel pro klobouk, zvedl ho ze země a pak zamířil k revolveru ležícímu v prachu. Sehnul se pro něj.

Hunter ostentativně přešlápl. Jeho gesto nemohlo být výmluvnější. Pokud by Mickey udělal ještě čtvrtou chybu a pokusil se na něj vystřelit, Hunter by po něm skočil.

Mickey zasunul zaprášenou zbraň do pouzdra, aniž si ji prohlédl, a loudavým krokem zamířil ke stáji.

Hunter se za ním mlčky díval. Zasmušilý honák už o něj nezavadil ani jediným pohledem. Hunter by Mickeyho nejradši okamžitě vyhodil a učinil přítrž jeho krutému chování. Jenomže Ladder S bohužel neměl tolik lidí, aby si jeho předák mohl dovolit někoho propustit, pokud se ten člověk neopíjel nebo někoho chladnokrevně nezabil.

Kromě toho bylo docela dobře možné, že Mickey vyzvídá pro Culpeppery. Pokud to bylo skutečně tak, mohli ho využít mnohem lépe než na kopání jam.

Náhle Hunter zaslechl cvaknutí: kdosi zajišťoval kohoutek brokovnice. Otočil se směrem, z něhož zvuk přišel.

Zároveň vytáhl z pouzdra revolver.

Elyssa rozrušeně zalapala po dechu. V jednom okamžiku měl Hunter prázdné ruce, a hned vzápětí držel nabitý šestiranný revolver, připravený vystřelit.

„Měla jste v plánu použít ji proti mně?“ zeptal se Hunter.

„Na totéž bych se mohla zeptat já vás.“ Hunter odjistil revolver a elegantně ho zasunul do pouzdra.

„Jsem rád, že tu brokovnici nemáte odjištěnou,“ řekl. „Tváříte se, jako byste s ní chtěla místo Mickeyho zastřelit mě.“

„Napadlo mě to.“

„A máte k tomu nějaký důvod?“

„Vzpomínám si, jak mě Mickey před časem popadl tak neurvale, že mi zůstaly modřiny, a choval se ke mně jako k nějaké poběhlici, a vy jste ho jen napomenul, ať neztrácí čas a pustí se do práce.“

Hunter čekal. Sledoval Elyssiny planoucí oči a ruce, které byly připravené kdykoliv znovu odjistit brokovnici.

A zastřelit ho.

„Ale když Mickey vztáhne ruku na mustanga,“ procedila Elyssa skrz zuby, „ztlučete ho málem do bezvědomí.“

„Protože ten kůň nic neprovedl.“

„A já ano?“ naléhala na něj.

Hunter si přeměřil Elyssu temným, zasmušilým pohledem. Jako obvykle byla oblečená do saténu a hedvábí. Přitažlivá látka jejích šatů se s každým jejím nádechem chvěla, šustila a upoutávala na sebe pozornost všech mužů na ranči.

„Ano,“ odpověděl chladně. „Něco jste provedla.“

„Co?“

„Kdykoliv projdete kolem nějakého muže, rozptýlíte ho. A přestože to víte, pořád kolem nich chodíte.“

„A co mám podle vás dělat? Zůstat schovaná vevnitř za záclonami a v závoji?“

„Ano.“

Elyssa vytřeštila oči.

„Vy to myslíte vážně!“ vydechla udiveně. „Smrtelně vážně.“ Elyssu zachvátila zuřivost.

„Tak to máte smůlu, panáčku,“ vyhrkla zbrkle. „Nezůstanu nikde zavřená jenom proto, že jsem se narodila jako žena, a ne jako muž.“

„Předpokládal jsem, že se k tomu postavíte právě takhle. Některé ženy si prostě odmítají připustit, že žijí, pokud je nějaký muž neobdivuje.“

Pohrdání, které čišelo z Hunterova hlasu, Elysse připadalo jako plivnutí do tváře.

„Já taková nejsem,“ řekla. „A nikdy jsem nebyla.“

„To říkají všechny ženy.“

„Zatraceně, já nejsem jako vaše žena!“

„Ječíte ještě o něco hlasitěji,“ prohlásil unyle Hunter. „Chlapci určitě hltají každé vaše slovo.“

Když Hunter domluvil, otočil se k Elysse zády a zamířil ke stodole.

„Huntere!“

Pokračoval dál bez jediného zaváhání.

Elyssa na něj užuž začala ječet, ale pak si všimla Leftyho a Gimpa. Oba staří honáci stáli před stodolou a poslouchali je.

Elyssa se napůl rozzuřeně a napůl zahanbeně otočila na podpatku a vrátila se do kuchyně.

Takhle to už nemůže jít dál, zařekla se. Musím Hunterovi ukázat, jak je to doopravdy.

Kdybych si s ním promluvila někde, kde nás nikdo nemůže slyšet…

Čím déle o tom přemýšlela, tím víc se jí ten nápad zamlouval. Na to, aby s Hunterem probrala tak soukromou věc, potřebovala klid.

Stále ho zjevně děsila vzpomínka na nevěru jeho ženy. Hunter už nechtěl podruhé riskovat, že mu nějaká žena zlomí srdce.

Kdo se jednou spálil, podruhé už na rozpálená kamna nesáhne.

Elyssa chtěla Huntera nějak přesvědčit, že jí své srdce odevzdat může. Radovala by se z lásky, kterou by jí věnoval, a on by se zase mohl radovat z citů, které chová ona k němu.

Kéž by ho tak mohla přesvědčit.

Dnes večer, až Penny usne, si s ním půjdu promluvit. Přesvědčím ho.

Elyssa otevřela s tichým zaskřípěním dveře své ložnice. Na prahu zůstala nehybně stát, ale z přízemí ani z vedlejšího pokoje nezaslechla žádný zvuk.

Pomalu vydechla a zavřela za sebou. Roztřesenými prsty si kolem pasu pevněji utáhla saténový župan.

Překřížila si prsty pro štěstí a po špičkách přešla krátký kousek chodby mezi dveřmi jejího a Hunterova pokoje. Podlaha ji i přes tenké saténové pantofle na nohou studila, ale ruce měla mnohem chladnější. Děsila se hovoru, který ji čekal.

Dveře do Hunterova pokoje byly zavřené.

Elyssa před nimi dlouho stála s rukou položenou na kulaté klice. Srdce jí bušilo jako o závod. Než ji stačila úplně opustit odvaha, pootevřela je.

„Huntere?“ zašeptala.

Do hrobového ticha se ozvalo cvaknutí odjišťovaného kohoutku revolveru.

„Co to, proboha, děláte?“ zašeptal rozzuřeně Hunter.

Elyssa ucukla. Ta otázka zazněla ze vzdálenosti necelých šesti palců od její levé tváře.

„Musíme si promluvit,“ řekla tiše.

„Do rána to počká.“

V tu chvíli se dveře začaly zavírat.

Elyssa mezi ně strčila nohu v saténové pantofli a oběma rukama se do nich opřela.

„Ne,“ nevzdávala se. „Musíme to udělat teď, když nás nikdo neslyší.“

„Mluvte potichu!“ napomenul ji tiše Hunter.

„Tak mě pusťte dovnitř.“

Hunter zaváhal a snažil se uklidnit svou rozbouřenou krev. Začala se mu vařit už ve chvíli, kdy si uvědomil, že je pozdě večer a Elyssa stojí přede dveřmi do jeho pokoje.

Rychle se nadechl. Vzduch, který nabral do plic, byl plný Elyssiny jedinečné vůně, bohaté jako celá zahrada tymiánu a protkaná měsíčními paprsky.

Celé tělo mu spalovaly plameny.

„To není dobrý nápad, Divoško.“

„Ale je.“

„Ne.“

„Ano!“ sykla. „Vím, co dělám, Huntere.“ O tom nepochyboval.

Při tom pomyšlení ho polilo ještě větší horko.

A proč ne? zeptal se sám sebe rozrušeně. Bůh ví, že oba chceme totéž a nemůžeme se toho dočkat.

Vždyť přece není panna. Mickey to dal dostatečně jasně najevo, když se chvástal v Dugout Saloonu.

A Elyssa to potvráila, káyž mu prozraáila, jak svým chováním neustále šokovala svoje mravopočestné anglické příbuzenstvo.

Dveře jeho pokoje se zčistajasna rozletěly. Elyssa při tom málem padla Hunterovi do náručí. Natáhl ruce, aby ji zachytil. Její tělo, z něhož přes tenké saténové šaty sálal žár, ho pálilo jako oheň.

Násilím ji pustil ze svého objetí. Nejradši by ji okamžitě svlékl, nechal se ovládnout nezkrotnou vášní, kterou v něm Elyssa podněcovala, a pomiloval se s ní. A zároveň si v duchu přísahal, že už nikdy v životě žádné koketě nedovolí, aby ho takhle ovládala.

Nepřivinul si Elyssu k sobě, ale protáhl kolem ní ruku a zavřel dveře. Když Elyssa zaslechla tiché cvaknutí zástrčky, hrdlo se jí stáhlo a zalapala po dechu.

„Dobře,“ zašeptal Hunter zastřeně. „Co tak nesmírně důležitého máte na srdci, že to nemůže počkat do rána?“

18

Elyssa se nadechla k odpovědi, ale zjistila, že má úplně sucho v ústech. Ve světle, které pronikalo do místnosti skrz okna, jí před očima svítila Hunterova hruď.

Jeho nádherné mužné svaly, pevné šlachy a černý porost ji teď, ve svitu měsíce, uváděly do vytržení.

Jeho blízkost a pocit, že jsou úplně sami v jedné místnosti, Elyssu přiváděly na pokraj mdlob. „Divoško?“

„Hm.“

Elyssa ztěžka polkla a olízla si rty.

Chtěla Huntera poprosit, aby si na sebe vzal košili, ale nepřiměla se k tomu. Už takhle si o ní myslel, že se chová dětinsky.

„Jenom jsem chtěla…“ Hlas jí však vypověděl službu.

Hunter vyčkával.

Jeho klidné chování ji rozčilovalo.

Já tady stojím úplně bez dechu, naprosto ochromená jeho blízkostí, pomyslela si rozezleně, a on se na mě áívá, jako by mu připaáalo úplně normální, že tu stojí polonahý.

Potom si ale uvědomila, co má Hunter za sebou, a ta představa ji zasáhla s nečekanou silou.

Samozřejmě, ty hloupá, pomyslela si. Hunter byl ženatý. Být se ženou v ložnici pro něj není nic nového.

Nebo s ní ležet v posteli.

Elyssa ztěžka polkla. Potom zvedla hlavu a vzchopila se. Nemínila před tímhle nepříjemným člověkem vypadat jako malá holka.

„S Mickeym nekoketuju,“ řekla.

„Mluvte tiše!“

„Dobrá,“ zašeptala rozladěně. „Slyšel jste, co jsem říkala?“

„Proboha, slyšela to zřejmě i polovina honáků na ranči.“

„Poslouchejte. S Mickeym, Billem ani s žádným jiným mužem na světě nekoketuju.“

„Neříkejte.“

„Právě teď jsem vám to řekla!“

„Tak jak mi vysvětlíte, že po mně pořád pokukujete a olizujete si rty, jako byste se nemohla dočkat, až zjistíte, jestli chutnám stejně dobře, jako vypadám?“

Elyssa doufala, že ve tmě není vidět, jak jí zčervenaly tváře. Zaplavil ji pocit, že se hanbou propadá do škvír mezi prkny na podlaze. Netušila, že si tohohle všeho všiml.

„Jenom po vás, Huntere,“ zašeptala zmučeně. „Takhle pokukuju jenom po vás.“

„Eh.“

Mělo to znít jako souhlas, ale Elyssa věděla, že to tak není.

„Huntere Maxwelle,“ zašeptala Elyssa popuzeně, „jste ještě nevychovanější a hloupější než mezek. Nejsem stejná jako vaše žena!“

Hunter se málem rozesmál na celé kolo. Elyssa tu před ním stála a snažila se ho přesvědčit o své počestnosti, a přitom to byla ona, kdo za ním uprostřed noci přišel do pokoje. A navíc v takovém oblečení, které by rozpálilo každého muže.

Ale takhle se koneckonců oblékala neustále a vyvolávala touhu v celém mužském osazenstvu ranče.

„Vy jste tedy případ,“ poznamenal šeptem Hunter. „Vážně velký případ.“

Moudře se rozhodl nijak to nerozvádět, protože nechtěl, aby na něj Elyssa nezačala ječet a neprobudila celý ranč.

„Musíte mi věřit,“ zašeptala.

„Proč?“

Elyssa zamrkala.

„Protože je to důležité,“ odpověděla zoufale. „Proč?“

„Proboha, cožpak jsou všichni muži takhle tupí? Nebo je to jenom váš případ?“ odsekla Elyssa podrážděně.

Hunter se pousmál. Vychutnával si, jak Elyssa brání svou počestnost s takovou vervou, až se jí ňadra pod saténovým županem pohupovala.

„Huntere?“

„Poslouchám vás.“

„Jste ten nejumíněnější muž na světě,“ zašeptala rozčarovaně. „Občas bych vás nejraději popadla a zatřásla s vámi, až byste začal drkotat zuby.“

„Tak proč jste za mnou přišla do pokoje uprostřed noci?“ zamumlal Hunter.

„Protože třeba už zítra může jeden z nás klidně zemřít ajá…!“

Zbytek věty nedořekla. Nedokázala ze sebe vypravit Miluju vás. Nedokázala to říct muži, který na ni upíral tak chladný, ostražitý a zároveň dravý pohled.

K čertu s jeho ženou, pomyslela si Elyssa sklíčeně. Zničila Huntera natolik, že u něj už žádná jiná nemá šanci.

„No?“ zeptal se Hunter. „Já…“

Elyssa se zoufalým výrazem lehce zvedla ruce a beze slova se na Huntera zadívala.

„Chcete mě,“ zašeptal. „Žádná žena, která má tolik kuráže, aby za mužem přišla do jeho pokoje uprostřed noci, by to neměla zapírat.“

„Huntere,“ vydechla.

„Řekněte to.“

Rozechvěle zalapala po dechu.

„Řekněte, že mě chcete,“ zopakoval Hunter.

Elyssa otevřela ústa. Žádná slova z nich ale nevyšla.

Hunter vykročil vpřed. Ocitl se tak blízko ní, že cítil, jak z jejího těla vyzařuje skrz tenkou látku županu teplo.

„Není to žádné tajemství,“ snažil se ji tiše přesvědčit. „Kdykoliv se na mě podíváte, váš pohled vás prozradí.“

„Já…“

Hlas jí úplně vypověděl službu. Hunterova blízkost v ní vyvolávala vlnu bouřlivých pocitů. Naposledy se takto cítila tehdy na zahradě, když spolu tančili, líbali se a dělali ještě mnohem, mnohem víc věcí.

„Vaše oči,“ pokračoval šeptem Hunter, „mi napovídají, že si vzpomínáte, jak jsem vám líbal ňadra. A na to, jak jste při tom sténala.“

Elyssu rozechvěla ozvěna nezkrotné vášně, které podlehla, když jí tehdy laskal její ňadra.

„Chtěla byste to zažít znovu,“ zašeptal Hunter. „Ze mám pravdu?“

Elyssa polkla. Tělo jí hořelo stále víc a ten nečekaně sladký žár ji rozechvíval po celém těle.

Má pravdu, připustila. Chci to zažít znovu.

Roztřeseně zavřela oči.

„Chci… vás,“ zašeptala.

„Bylo to tak těžké?“

Cítila, jak jí při těch slovech Hunterův horký dech ovívá čelo, tvář a nakonec koutek úst.

Elyssa si uvědomovala, že se chvěje jako osika. Hunter to cítil také. Vzpomněl si, jak několika polibky rozpálil Elyssinu pokožku doběla. Ještě žádná žena se mu takhle neodevzdala.

Nikdy.

Ta chvíle se mu neustále vracela ve vzpomínkách.

„Huntere,“ zašeptala Elyssa, „políbil byste mě? Zprudka. Hodně zprudka. Jako tehdy na zahradě.“

Hunter při jejích slovech tiše zasténal. Objal Elyssu a sklonil k ní hlavu. Když se dotkl Elyssiných rtů, zjistil, že jsou pootevřené a rozpálené vášní. Zajel jí jazykem mezi zuby, aby splnil její přání.

Zprudka. Hodně zprudka.

Elyssin jazyk neodpověděl ani stydlivě, ani váhavě. Vybavila si, jak ji na zahradě laskal a stravoval svými polibky. Snila, že to zažije znovu, dychtivě po tom toužila. Teprve teď si uvědomila, jak prahla po jeho dalších něžnostech.

Elyssa ochraptěle zavzdychala, ovinula Hunterovi paže kolem krku a přivinula se k němu. Chtěla mu být co nejblíže, mnohem víc než teď.

Přimkla se k němu celým tělem.

Hunter cítil Elyssina ňadra, zakrytá pouze tenoučkým saténem, i její horká ústa, a úplně zapomněl na všechny důvody, proč by ji neměl líbat. Její rty chutnaly opojně jako víno, uváděly mu krev do varu a rozněcovaly v něm spalující touhu.

Toužil nejen po jejích polibcích a ňadrech, která se mu tiskla k hrudi. Chtěl toho mnohem víc.

A mínil to dostat.

Elyssa se zčistajasna ocitla ve vzduchu. Síla jeho paží jí připadala jako příslib do budoucna, ale zároveň ji vrátila do minulosti, ke vzpomínkám na ten večer, kdy ji poprvé sevřel do náruče. Pod dojmem všech těchto pocitů se mu teď bezhlavě, bezvýhradně poddala.

Žár Hunterových polibků jí vypálil z hlavy všechny ostatní myšlenky. Zasněně si uvědomila, že ji do zad tlačí přikrývka, ale ani v nejmenším jí to nevadilo, protože ten tlak znamenal ještě větší blízkost Hunterova těla.

Se slastným vzdechem přejela Hunterovi rukou po napnutých svalech na zádech. Třes, který v něm tím pohybem vyvolala, jí připadal opojný jako neředěná whisky.

Znovu ho pohladila po silných zádech a přitom mu dlaněmi zkoumala a jemně hnětla pokožku. A stejně jako on plnými doušky hltala jeho chuť. Zpočátku přejížděly její ruce po Hunterových vypracovaných zádech a podél páteře jen pomalu a váhavě, ale zakrátko odhodily veškerý stud.

Hunterovo tiché zasténaní ji omámilo. Celým tělem jí proudilo příjemné horko. Svíjela se v žáru jeho vášně a nechávala se stáhnout do stále pevnější smyčky.

„Chci –,“ vydechla ochraptělým hlasem.

Hunter jí pevně dlaní zakryl ústa.

„Tiše,“ zašeptal jí hrubě do ucha. „Vím, po čem toužíš.“

Volnou rukou jí chvatně rozevřel saténový župan. Sklonil hlavu a jeho ústa si našla jedno Elyssino ňadro. Přes tenkou košilku jí horkými rty sevřel bradavku.

Elyssy se v tu chvíli zmocnil pocit, jako by ji zachvátil oheň. Prohnula se v zádech a zatoužila, aby pokračoval…

Hunter její přání splnil. Chvíli jemně a něžně, chvíli zase drsně a vášnivě laskal její bradavky rty i jazykem nebo je tiskl mezi zuby.

Elyssu ovládalo stále větší vzrušení, svíjela se pod Hunterovými dotyky a sténala slastí. Touha ji spalovala jako plamen. Zajíkla se, zachvěla a celým svým tělem se dožadovala něžností.

Hunter se tiše zasmál a začal jí laskat druhou bradavku. Elyssa se vzepjala, prohnula jako luk a nastavila mu ňadra blíž k ústům. A nijak nevzdorovala jeho pevné, mužné dlani, která tlumila její bezhlavé sténání. Vůbec ji nevnímala. Celý tělem se soustředila pouze na horko, které sálalo z jejich těl.

Volnou rukou sjel Hunter k Elyssiným bokům a pak ještě níž, mezi její štíhlá stehna. Překvapením ztuhla, ale Hunter jako kdyby to nevnímal. Žár Elyssiny pokožky a dívčiny slastné vzdechy mu vytěsnily z hlavy všechny myšlenky až na jedinou. Lehce sevřel ruku a přitiskl ji na hedvábně jemný klín. Pokrčil prsty a jemně ji začal dráždit.

Elysse projela tělem opojná vlna vzrušení. Překvapený sten, který se jí vydral z hrdla, však okamžitě ztlumila pevná dlaň na jejích ústech.

Hunterova ruka pak zajela mezi dívčina stehna mnohem rázněji a Elyssa se opět ocitla v zajetí další vlny vzrušení. Tentokrát bylo její zavzdychání známkou vášně, a ne překvapení.

„K čertu,“ zamumlal tiše Hunter. „Příště si budeme muset najít nějaké odlehlejší místo. Chtěl bych slyšet každý tvůj výkřik.“

Pokrčil prsty a zajel jimi do hedvábné štěrbiny mezi Elyssinými stehny. Dívka ze zprudka prohnula jako luk. Hunter cítil po celém těle její žár a jen stěží potlačoval vlastní vášnivé výkřiky.

„Rozevři nohy,“ zašeptal jí do ucha.

Elyssa mu sotva rozuměla. Nohy se jí chvěly nervozitou a žádostivě volaly po dalších dotecích, po dalším smyslném potěšení, jehož se jim právě dostalo.

Hunterovu ruku už ale necítila mezi stehny, kde ji předtím spalovala svým žárem. Zavrtěla hlavou a otevřela ústa, aby mu pověděla, že touží po dalších dotycích.

„Pššš, Divoško. Už se nemůžu dočkat, stejně jako ty.“

Elyssa cítila, jak se Hunter posouvá a rozevírají stehna. Znovu ji začal oblažovat svou pevnou rukou, ale tentokrát už mu v dotecích nebránila žádná látka.

Tělem jí projela slastná křeč. Instinktivně nadzvedla boky. Toužila po Hunterových vášnivých dotecích stále víc a víc.

Hunter zajel prstem k její bráně a Elyssa se zprudka zachvěla.

„Proboha,“ vydechl Hunter ochraptěle.

Celé tělo mu ztuhlo a boky vyrazily kupředu. V tu chvíli do Elyssy pronikl.

Elyssa by překvapením a bolestí vykřikla tak hlasitě, že by to slyšel celý dům, ale zabránila jí v tom Hunterova silná dlaň, která jí stále zakrývala ústa. Kroutila se a odstrkovala od sebe jeho ramena ve snaze zbavit se palčivého žáru mezi stehny.

Hunter tiše a zastřeně zasténal a pronikl do ní ještě hlouběji. Potom však ztuhl, celý se roztřásl a zhroutil se na Elyssu.

Elyssa jen mátožně otočila hlavu stranou a uvolnila tak ústa zpod Hunterovy dlaně. Když se mu pak znovu opřela o ramena, odvalil se do strany.

Beze slova se od Elyssy odtáhl, otočil se k ní zády a upravil si oblečení.

Čekala, že něco řekne.

Cokoliv.

S každou vteřinou se místnost nořila do stále hlubšího ticha a Elyssa měla pocit, že se pod jeho tíhou udusí. Když už téměř ztratila veškerou naději, Hunter tiše a bez sebemenšího náznaku emocí promluvil.

„Vraťte se do své ložnice, Divoško. Zítra nás čeká dlouhý den.“

Ze začátku nevěřila svým uším. Nevěřila, že s ní zase mluví tak cize, že jí neřekl nic z toho, co od něj chtěla slyšet.

„Co… cože?“ zašeptala.

„Pro dnešní večer bylo zábavy až dost. Vraťte se do své ložnice.“

Elyssa zavřela oči a pravda ji v tu chvíli zasáhla jako studená sprcha.

Tak teď už je mi to jasné, pomyslela si sklíčeně. Hunter se nevzpíral lásce ke mně, ale chtíči.

A oba jsme prohráli.

Elyssu zaplavila taková bolest, jakou by nikdy nečekala.

Instinktivně si uvědomila, že se jí nesmí poddat. Ne teď a ne tady.

Ne v Hunterově posteli. Nesmím plakat.

Můžu si za to sama. Hunter mě mnohokrát varoval. A já mu prostě nevěřila. Byla jsem hloupá. Nesmím plakat. „Divoško?“

Elyssa bez jediného slova vyskočila z Hunterovy postele. Pohybovala se tak rychle, že za ní volný saténový župan vlál a třepetal se jako poničená křídla.

Dveře pokoje se tiše otevřely a pak zase zavřely.

Hunter se zašklebil a zaklel pod vousy. Šel na to příliš rychle a rázně. Snažil se trochu zvolnit, ale Elyssiny vášnivé reakce ho úplně připravily o poslední zbytky sebeovládání. Ještě nikdy netoužil po žádné ženě tak jako po ní.

„Sakra,“ zamumlal Hunter. Bylo mu ze sebe špatně.

Pomyslel si, že Elyssa určitě čekala nějaká láskyplná slova a něžnosti. Huntera ovládalo pokušení udělat to přesně tak, jak si zřejmě přála.

Ale nepřipustil to.

Radši by se propadl do země, než aby tancoval podle toho, jak Elyssa píská. Využil jen toho, co mu sama nabídla.

Příště si dám větší pozor, umiňoval si Hunter. Nenechám ty malé sladké nehtíky a její svíjející se tělo, aby mě tak pobláznily.

Při pomyšlení, že s ní totéž prožije ještě jednou, se mu znovu rozhořelo celé tělo.

Ani v nejmenším nepochyboval, že se podobná situace zopakuje.

Každá tak vášnivá žena, jako je Elyssa, pěkně rychle vyhladoví. Určitě zase zaklepe uprostřed noci na moje dveře a přijde za mnou.

Budu na ni čekat.

Nepotrvá to dlouho.

Hunter se pousmál, zapálil svíčku a došel k umyvadlu. Svlékl si kalhoty a spodní prádlo a natáhl se pro žínku.

Náhle si všiml krve na svém ochabujícím údu a zůstal jako opařený.

Co to má sakra znamenat?

Nebyl jsem přece tak hrubý, abych ji poranil. Proběhlo to rychle, ale Elyssa byla připravená.

O tom Hunter ani v nejmenším nepochyboval. Právě ta její vášnivost a vstřícnost, ta horká vláha jejího vzrušeného těla ho připravila o poslední zbytky sebeovládání.

Musela mít své dny.

Z vedlejšího pokoje se ozvaly tiché tlumené zvuky.

Hunter se uklidnil, naklonil hlavu ke stěně a poslouchal. Po několika okamžicích usoudil, že Elyssa pláče.

Nervózně se umyl. Z její ložnice stále vycházelo potlačované rozechvělé vzlykání.

Nahý si stoupl ke stěně mezi jejich ložnicemi a soustředěně poslouchal. Ty zvuky nepřicházely z její postele. Neležela na ní a nefňukala, dokud nedostala, co chce. Takhle to dělávala Belinda.

Ve skutečnosti mu připadalo, že se Elyssa snaží chovat co nejtišeji.

Určitě jsem jí ublížil

Sakra! Nechce se mi věřit, že jsem se choval ještě hruběji než třeba ten neurvalý bídák Mickey.

Rychle se oblékl a vyšel na chodbu před dveře jejího pokoje. Měl na sebe zlost, že se nedokáže lépe ovládat.

Když otevřel dveře, zaslechl Elyssin pláč mnohem jasněji. Do nosu ho uhodil štiplavý zápach. Jako kdyby tu někdo pálil šaty.

Zavřel za sebou dveře. Rychlý pohled mu napověděl, že Elyssa už leží v posteli. V malém krbu cosi nepříjemně doutnalo.

„Divoško?“

Pláč ustal, jako když práskne bičem. Hunter se tiše přikradl k její posteli a posadil se na kraj.

Když Elyssa ucítila, jak se matrace prohýbá pod Hunterovou vahou, nejradši by utekla. Ale byla úplně nahá. Zašpiněné zbytky noční košile doutnaly v krbu.

Zůstala ležet bez hnutí jako lapené zvíře a tiše se modlila, aby Hunter odešel. Kdyby se před ním rozplakala, byla by to jen další z dlouhé řady ponižujících událostí, které ji dnes v noci postihly. To by nesnesla.

Když ji Hunter pohladil po vlasech, ucukla. Hunter si toho všiml a zaklel.

„Omlouvám se,“ řekl. „Nechtěl jsem být tak hrubý.“

Když znovu zvedl ruku k jejím vlasům, Elyssa vynaložila všechny síly, aby to ignorovala. Nemohla však přimět své tělo, aby se přestalo třást. Nervy měla napnuté k prasknutí.

„Byla jste užší, než jsem čekal,“ řekl Hunter tiše. „Už dlouho jsem neměl žádnou ženu. Vy jste byla připravená a chtěla jste mě.“

Elyssa mu na to nic neřekla a ani se nepohnula. Jenom ležela a chvěla se při každém Hunterově jemném, ale nepříjemném doteku.

Hunterovi připadalo, jako by s každým zachvěním přisypávala sůl do čerstvé rány na jeho sebeúctě.

„Jen klid,“ zamumlal. „Odteď se k vám budu chovat tak něžně, jak jen to půjde. Příště se vám to bude líbit mnohem víc. Máte v sobě tolik vášně, Divoško. Alespoň v tom se mi vyrovnáte.“

Divoško.

Když vyslovil přezdívku, kterou Elyssa tak nenáviděla, pohár její trpělivosti přetekl. S nesrozumitelným výkřikem na Huntera skočila jako zvíře zahnané do kouta. Pokrčenými prsty, které připomínaly drápy, se mu vrhla na obličej.

Hunter ji instinktivně chytil za zápěstí.

„Jen klid, Divoško. Copak jste mě neslyšela? Říkal jsem, že vám už nikdy neublížím.“

„Nenávidím vás,“ zavrčela Elyssa tiše. „Zmizte odsud, jinak probudím celý dům.“

„Zklidněte se, proboha, a přestaňte se chovat jako uražená panna.“

„A proč bych nemohla? Vždyť přesně tohle jsem. Nebo spíš byla jsem.“

„O čem to sakra mluvíte? Moje žena nikdy nekrvácela, ani poprvé.“

„Ale no tak,“ procedila skrz zuby Elyssa. „Klidně bych vsadila tenhle ranč, že jste to ani nebyl vy, kdo vaši ženu připravil o poctivost.“

Hunterovi teprve teď všechno došlo. A cítil se, jako kdyby mu někdo zarazil dýku do srdce.

Elyssa se nesvíjela a neházela sebou vzrušením, když do ní poprvé pronikal, ale bolestí. A tu bolest jí působil on.

A přitom jí celou dobu zakrýval ústa dlaní.

„Pane bože,“ zašeptal zděšeně. „Proč jste mě nezastavila?“

„Snažila jsem se!“

Když si uvědomil, co Elyssa právě řekla, vzplál v něm nesmírný hněv.

„Jděte k čertu, Divoško,“ zavrčel tiše a výhružně. „Neznásilnil jsem vás a vy to víte! Celou dobu jste si to se mnou užívala, až do“

Pak mu došlo, co se stalo dál. Elyssa si to užívala jen do chvíle, kdy ji připravil o panenství.

Hunterovy rozezlené nadávky létaly vzduchem a proplétaly se se štiplavým kouřem z Elyssiny doutnající noční košile. Poslouchala ho se zaťatými zuby a přitom s chladnokrevným uspokojením přemítala, že se jí konečně podařilo dostat se Hunterovi pod kůži.

Hunter si všiml jejího výrazu a uvědomil se, že Elyssa v duchu zuří úplně stejně jako on.

„Mohla jste se mi bránit,“ řekl. „Proč jste nic nedělala, dokud nebylo pozdě?“

„Myslela jsem si, že vás miluju,“ zašeptala Elyssa stejně záštiplně jako Hunter. „A měla jsem za to, že vy mě také. Předpokládala jsem, že mi to jenom nechcete dát najevo kvůli své první ženě.“

Hunter odpověděl překvapeným mlčením.

Pak tiše řekl: „Vy bláhová.“

„Tentokrát s vámi naprosto souhlasím.“

„Copak jste mě neposlouchala?“ naléhal na ni. „Mluvil jsem snad někdy o tom, že oba cítíme něco jiného než chtíč?“

V Elyssině nitru spolu zápasily hněv a hanba. Nakonec zvítězily oba pocity.

„Ne a ne. Ale teď poslouchám. Jsem jedno velké zpropadené ucho.“

„Na to už je pozdě,“ zavrčel.

Ani proti tomu Elyssa nic nenamítala.

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Co to tady páchne?“ zeptal se nakonec znechuceně Hunter.

„To, co jsem měla na sobě, když jsem vyběhla z vaší ložnice.“

Její chladný a odměřený hlas a třpytící se slzy, které jí kanuly po tvářích, Hunterovi napověděly, jak zoufale se snaží udržet nad sebou kontrolu.

Nevyčítal jí to. Sám měl co dělat, aby se ovládl.

„Proboha, všechno se zamotalo,“ zašeptal.

Elyssa si ho nevšímala a s vypětím všech sil se snažila, aby nevybuchla.

Ještě nikdy jí to nedalo tolik práce.

„No, už se s tím asi nedá nic dělat,“ řekl Hunter tiše. „Budu si vás muset vzít.“

Elyssa vyděšeně zvedla hlavu.

Hunter ji vůbec nevnímal. Přemýšlel nad původně jednoduchým románkem, který se jeho vinou změnil v naprostý zmatek.

„Zítra všem oznámíme, že jsme se zasnoubili,“ řekl Hunter. „Jakmile vyřešíme ty potíže s Culpeppery, seženu nějakého kněze, aby nás oddal.“

Elyssa na něj zírala, jako kdyby zešílel.

Hunter se otočil a probodl ji ledovým pohledem. Když pak promluvil, i jeho hlas byl chladný jako ledový bič.

„Ale pokud nedospějete a nestanete se dobrou matkou mých dětí, Elysso Suttonová, přísahám Bohu, že budete litovat dne, kdy jste mě nalákala do manželství.“

„Ne,“ odpověděla rozčileně.

„Cože?“

„Ne. Nevezmu si vás.“

„Nechovejte se takhle hloupě,“ řekl Hunter. „Vždyť jste to celou dobu chtěla.“

„Ale už jsme se shodli, že jsem hloupá. A ze svých chyb se učím. Takže si vás nevezmu.“

„Proč?“

„Protože byste pak měl právo kdykoliv mi provádět, co se vám zachce.“

„Budete to chtít také. O to se už postarám. Jenom mě vůbec nenapadlo, že jste ještě panna. Kdykoliv jsem se vás dotkl, rozhořela jste se jako otep slámy, když do ní někdo hodí zápalku.“

Při té vzpomínce se Hunter pousmál. Jeho úsměv ji bodl u srdce a dokonal její ponížení. „Takže mě poslouchejte, vy nafoukaný mizero,“ zavrčela. „Nemáte po ruce žádný zákon, který by mi nařizoval, že musím od muže znovu vytrpět něco podobného. A postarám se o to, aby to tak zůstalo.“

Hunter se zašklebil. „Už jsem vám řekl, že příště se vám to bude líbit.“

„Proboha, vy si asi myslíte, že jsem úplný hlupák. ‚Příště se vám to bude líbit‘,“ opičila se po něm rozezleně. „To si můžete strčit za klobouk!“

„Uklidněte se a aspoň jednou použijte místo té své proříznuté pusy hlavu. Pokud je manželství tak hrozné, myslíte si, že by se do něj všechny ženy tak hnaly a vydržely v něm?“

„Jakmile ženě stáhnete kolem krku smyčku manželského svazku, už si nemůže moc vybírat, nemyslíte?“ poznamenala kousavě Elyssa. „Ani se nedivím, že církev a úřady vyžadují, aby dívky vstupovaly do manželství jako panny. Protože jinak by na nic takového nepřistoupily.“

Hunter spolkl jízlivou poznámku a snažil se svou pomýlenou milou přesvědčit domluvami.

„Co když jste těhotná?“ zeptal se.

„A co když ne?“

„Co když ano?“ nevzdával se Hunter.

Elyssa na něj pohlédla rozzuřenýma očima, ze kterých šlehaly blesky. S každým výdechem cítila, jak ji opouští trpělivost.

„Zmizte, Huntere. Už vás nechci. Nikdy. A nijak.“

„K čertu s tím, Divoško. Nemůžete jen tak –“

„Zmizte.“

Hunter vstal z postele a loudavě se vydal ke dveřím.

„Promluvíme si znovu zítra ráno,“ řekl. „Až nebudete tak načepýřená.“

Zavřel za sebou dveře, zůstal stát na chodbě před nimi a poslouchal.

Zpoza dveří se k němu nedonesl ani jediný zvuk. Ani pláč.

Když si uvědomil, že je Elyssa úplně zticha, žaludek se mu sevřel. Nechovala se tak jako Belinda. Ta využívala slzy, slova a pohupující se boky, aby připravila muže o veškerou hrdost. S Belindou se každé milování podobalo malé kruté hře.

Elyssa nebyla jako Belinda. Milování s Elyssou žádnou hrou nebylo.

Už vás nechci. Nikdy. A nijak.

Hunter jen doufal, že Elyssa do rána určitě přijde k rozumu. Pod slupkou uražené ženy se skrývala inteligentní osobnost, která chápala, že jejich manželství je nevyhnutelné.

Připravil ji o panenství.

Bylo úplně vedlejší, že o něm předtím neměl nejmenší tušení. Porušil její panenskou blánu, pronikl do ní, a proto se s ní musí oženit.

Jakmile se uklidní, přijde zase k rozumu, namlouval si.

Naprosté ticho na opačné straně dveří mu však naznačovalo, že jeho předpoklad je špatný, stejně jako spousta jeho dalších domněnek o Elysse Suttonové.

Elyssa nebyla jako Belinda.

Důsledky tohoto zjištění Huntera znervóznily natolik, že až do rána nezamhouřil oka.

19

Elyssa si s předstíraným klidem připravila pracovní oblečení, které na sobě neměla už od dob, kdy ji před lety poslali do Anglie. Dlouhé kalhoty byly ušité z tmavomodrého gabardénu a kdysi jí byly volné. Teď v nich měla boky obepnuté. Kromě toho jí byly krátké. Tenhle problém však vyřešila za pomoci vysokých bot.

Hořejšek představoval větší problém. Všechny kostkované flanelové košile, které dříve nosila ke kalhotám, jí byly přes prsa těsné. V patnácti letech neměla zdaleka tak bujné křivky jako teď.

A neseděly jí ani žádné z matčiných starých šatů. Byla mnohem vyšší než Gloria Suttonová.

Musím si zkrátka najít něco jiného, pomyslela si rozladěně. Cokoliv.

Šaty z Anglie si na sebe nemohla vzít za žádnou cenu. Hlavou se jí totiž stále honily Hunterovy káravé poznámky o jejím oblečení.

Některé ženy si odmítají připustit, že žijí, pokud je nějaký muž neobdivuje.

Kdykoliv projdete kolem nějakého muže, rozptýlíte ho. A přestože to víte, pořáá kolem nich chodíte.

Elyssa nemínila zůstat zavřená v domě jako nějaká dívka z harému, ale mohla se pokusit zakrýt všechno ženské, co na ní bylo vidět.

Rázně zatahala za lem košile, aby dopřála svým ňadrům trochu víc místa. Bylo to k ničemu. Flanel byl zkrátka příliš pevný.

Jenomže kdyby si na sebe vzala své saténové nebo hedvábné šaty, Hunter by ji na místě probodl rozzlobeným pohledem.

Jestli chcete nějakou rychlovku, jsem připravený a milerád vám posloužím. Ale nic víc to nebude, Divoško. Jen rychlý sex.

Hunter své slovo dodržel. Nedopřál jí nic víc než rychlý sex.

Stud a hněv jí zaplavily oči štiplavými slzami. Připadaly jí jako ozvěna vzrušeného okamžiku, kdy zjistila, jak málo na ní Hunterovi záleží.

Ale pokud nedospějete a nestanete se dobrou matkou mých dětí, Elysso Suttonová, přísahám Bohu, že budete litovat dne, kdy jste mě nalákala do manželství.

Ta slova jí způsobila větší bolest, než když ji Hunter připravil o panenství. Řekl jimi, že věnovala svou lásku muži, který ji nerespektuje a nic k ní necítí.

Byl to jen chtíč.

K čertu s ním.

A k čertu se mnou za to, jak hloupě jsem se chovala.

Elyssa si osušila slzy a začala se přehrabovat v šuplících plných prachu. Po straně našla pečlivě složenou semišovou košili, která patřila jejímu otci. Stále byla měkká a poddajná.

Přetáhla si ji přes hlavu, vyhrnula si rukávy a spustila si lem košile přes boky. Na prsou se jí pohupovaly a třepetaly třásně, což ji rozčilovalo, ale jinak košile dobře zakrývala její křivky.

Zběžně se podívala do zrcadla a všimla si, že pod šňůrkami na vršku košile jí vykukuje krémová spodní košilka. Nervózně svázala tkaničky k sobě. Pak našla starý šátek, který patřil jejímu otci, a uvázala si ho kolem krku. Vyrudlá červená látka jí splývala na prsa a tkaničky dobře zakryla.

Přestože si Elyssa nerada splétala vlasy a spínala si je pevně na temeni, tentokrát to udělala, spletla si je do copů, svázala je, přitiskla k hlavě a přetáhla si přes ně klobouk, aby nikdo neviděl ani pramínek z její blonďaté hřívy.

Dalším pohledem do zrcadla se Elyssa spokojeně ujistila, že dokonce ani ten nejomezenější, nejprotivnější a nejpaličatější bývalý plukovník ji nemůže obvinit, že se svým okázalým oblékáním snaží přitáhnout mužskou pozornost.

Sešla po schodech do kuchyně s jistotou, že tam na Huntera nenarazí. Už předtím ho slyšela odcházet z domu.

A mimochodem, nebylo to nijak brzy. Vydal se za svými povinnostmi o celou hodinu později než obvykle.

Určitě ho vyčerpal všechen ten chtíč, pomyslela si hořce Elyssa.

Když vešla do kuchyně, koutky úst měla zasmušile svěšené.

„Dobré nebe,“ vydechla Penny. „Co se to s tebou stalo?“

„Co prosím?“ zeptala se Elyssa a napadlo ji, jestli se Penny náhodou nedozvěděla něco o včerejší noci. „To tvoje, ehm, oblečení.“

„Oh.“ Elyssa pokrčila rameny. „Ty šaty z Anglie mi už připadaly fádní.“

„Divoško, vždyť –“

„Neříkej mi tak.“

Elyssin hlas plný hněvu Penny vylekal. „Promiň,“ řekla. „Netušila jsem, že ti ta Billova přezdívka vadí.“

Elyssa pokrčila rameny a dodala svému uvadajícímu sebeovládání nový dech.

„Tyhle šaty přece venku nosit nemůžeš,“ poznamenala Penny.

„Proč ne?“

„Vždyť jsou mužské!“

„Taky dělám mužskou práci. Proč bych se měla dusit v saténu a hedvábí?“

„Mluvíš úplně stejně jako tvoje matka,“ zamumlala Penny.

Elyssa si mlčky natáhla drsné kožené rukavice a sundala z dřevěných kolíků nade dveřmi brokovnici. „Nedáš si snídani?“ zeptala se Penny. „Nemám hlad.“

„Tak ti s sebou aspoň něco zabalím.“

„Až budu něco chtít, přijdu a najím se.“

„Nejdřív Hunter a pak ty,“ prohlásila Penny popuzeně. „Obchází nám tady nějaká podzimní zimnice.“ Elyssa se k Penny rychle otočila. „Co je s Hunterem?“ zajímala se. „Ani on neměl hlad.“

Fajn, pomyslela si Elyssa. Doufám, že ho bude hryzat svědomí tak dlouho, dokud z něj nezůstane jen kost a kůže.

Ustaraný pohled na Pennyině tváři Elysse napověděl, že by příště měla lépe hlídat své pocity.

Opět.

„A co ty?“ zeptala se klidně. „Už je ti líp?“

„Ano. Řekla bych, že s těmi ranními nevolnostmi je konec.“

Elyssa ztuhla leknutím.

Třeba jsem taky těhotná.

„Nemusíš si dělat starosti,“ řekla jí Penny. „Zvládneme to i bez mužů.“

Penny se vyčerpaně usmála.

Elyssa ji rychle objala a rozhodným krokem vykročila ke stáji. Občas však sebou bolestivě škubla.

Ta bolest jí připomněla, jak Hunter v noci na dnešek ležel mezi jejími stehny, a při té vzpomínce jí celým tělem projela ozvěna včerejší touhy. Znovu ji zaplavilo vzrušení, které zažívala těsně předtím, než ho vytěsnila bodavá bolest provázející ztrátu panenství.

Ale všechny tyto pocity přebíjel stud.

Jsi hloupá.

Tak strašně hloupá.

Ale i když si Elyssa v duchu spílala sebevíc, pod slupkou hněvu v ní doutnal oheň. Hunter jí možná způsobil bolest, když ji připravil o panenství, ale až do té chvíle jí přinášel jen a jen slastné potěšení.

Pokud je manželství tak hrozné, myslíte si, že by se do něj všechny ženy tak hnaly a vydržely v něm? Hunterova otázka v ní přiživila jak hněv, tak zvědavost. Říkal tím, že v manželství se dá zažít i jiné tělesné sblížení než to, které spolu zažili včera?

Včera večer byla příliš rozzuřená, než aby na Hunterovy sebejisté poznámky reagovala něčím jiným než ještě vzteklejšími odpověďmi. Teď jí ale vzpomínky na jeho smyslnou sebedůvěru zneklidňovaly.

Budete to chtít také. O to se už. postarám. Hunterova slova jí stále zněla v hlavě a jejich ozvěna se šířila do celého jejího těla. Roztřásla se.

„Říkal jsem: ‚Dobré ráno, slečno Elysso. Určitě je vám už lépe‘.“

Elyssa zamrkala a zaměřila svou pozornost na Gimpa.

„Hunter tvrdil, že vám není dobře,“ vysvětlil jí Gimp. „Ze dnes nikam nepojedete.“

Do tváří se jí nahrnula červeň. Některá místa na těle měla skutečně trochu citlivá. Při pomyšlení, že to Hunter ví, se propadala hanbou.

A zuřila.

„Hunter se spletl,“ odpověděla ostře. „Ale to u něj pokud jde o mě není nic nového. Vyjedu si na Leopardovi.“

„Ehm…“

„Co se děje?“

„Hunter nechce, abyste někam jezdila sama.“

„Hunter může táhnout k čertu.“

Elyssa za sebou nechala překvapeného Gimpa a zamířila k Leopardovu boxu. O několik minut později vyjela na hřebci ze stáje a dojela k ohradě.

„Odjeli do severního močálu,“ zavolal za ní Gimp.

Elyssa mu zamávala.

„A dávejte si pozor na rudochy! Morgan tvrdil, že jich pár zahlédl!“

Znovu mu zamávala.

Leopardovy nohy začaly kmitat a rychle ukrajovat kusy cesty. Po chvíli Elyssa přestala cítit bolest ve stehnech a konečně se dostala do známého cvalového rytmu.

Kolem ní ubíhala krajina, zahalená do zlatavého podzimního hávu. Jasné nebe a zářící slunce na obloze jí dělaly příjemně na duši.

Než se nadála, dojela na kraj mokřadu. V tu chvíli však zjistila, že není sama. Doklusali k ní dva ozbrojení muži na koních a zastoupili jí cestu.

„Tenhle pozemek patří ranči Ladder S,“ zavolal na ni Reed úsečně. „Nesmíme sem pustit žádné cizince.“

„Ne, to určitě nesmíme,“ odpověděla Elyssa, zatímco se k ní sjížděli. „Dobré ráno, Blackie, zdravím vás, Reede.“

Reed na ni zůstal udiveně zírat a napůl spolkl neslušnou poznámku, kterou měl na jazyku. Zajistil svou brokovnici.

Blackie udělal totéž.

„To jste vy, slečno Suttonová?“ poznamenal. „Já, ehm, nepoznal jsem vás ve všech těch, uh… doplňcích.“

„Copak jste si nevšiml Leoparda?“ zeptala se ostře.

„Ne, slečno. Někteří Culpepperovi jezdí na grošovaných ponících.“

„Našli jste nějaký dobytek?“ zeptala se Elyssa Reeda.

„Jen pár kusů. Většinou chovných.“

Elyssa se usmála. „No, lepší něco než nic.“

„Ano, slečno,“ zamumlali oba muži.

Neustále po ní kradmo pokukovali, jako kdyby se chtěli ujistit, že ten melodický, jemně zastřený hlas, který vychází z kupy mužských šatů na Leopardové hřbetu, skutečně patří Elysse.

„Kde by se vám nejvíc hodil další jezdec?“ zeptala se Elyssa.

„Uh, no, ehm…,“ zabručel Reed. Elyssa čekala. Tak trochu se bála, co uslyší. „Měl bych se zeptat Huntera,“ odpověděl Reed. „Huntera,“ přisvědčil Blackie úlevným tónem.

Mohla bych na to jít přímo, abych to měla za sebou, pokusila se Elyssa oživit svou pošramocenou odvahu. Čím déle budu otálet, tím to pak bude horší.

„Dojeďte pro něj,“ rozkázala jim odměřeně. „Já zatím obhlédnu několik stezek v mokřadech, které dobře znám.“

„Ano, slečno,“ řekl Blackie.

Otočil svého malého šlachovitého poníka čelem vzad a pobídl ho do cvalu. Reed závistivě sledoval, jak jeho společník odjíždí.

„Jeďte s ním,“ pověděla mu Elyssa. „Jen byste mi překážel. Ty stezky jsou dost úzké.“

„Ale Hunter nám kladl na srdce, že vás nemáme nechávat samotnou,“ namítl Reed.

„Ladder S nepatří Hunterovi, ale mně. Mějte to na paměti.“

„Ehm.“ Reed polkl naprázdno. „Ano, slečno.“ Zasmušile obrátil svého poníka a vydal se za Blackiem.

Elyssa na Leopardovi zamířila na sever a projížděla kolem mokřadů. Cestou hledala stopy dobytka, který mizel mezi vysokým rákosím a zase se z něj vynořoval.

Do mokřadů vedlo jen málo stezek, ale dobytek si je všechny pamatoval. Když v létě příliš pálilo slunce a jeho žhavé paprsky sežehly travnaté louky a změnily je v pláně plné sena, dobytek se sem utíkal schovat do chladu a vlhka.

Nad hlavou se Elysse převalovalo několik světlých mráčků, které poháněl kupředu vítr. Všude kolem sebe slyšela šustění vysoké trávy a šepot ještě vyššího rákosí. Ze skrýší mezi nimi se ozývalo štěbetání skřivanů, které vyplašil dusot Leopardových kopyt.

Jízda pod nekonečnou jasnou oblohou Elyssu jako obvykle uklidňovala. Bolest z předchozí noci pomalu odeznívala a Elyssa se poprvé od chvíle, kdy vešla do Hunterova pokoje, mohla pořádně nadechnout.

Nepřemýšlej o Hunterovi, napomenula se v duchu. Přemýšlej o kravách. Na těch závisí tvoje budoucnost.

Ne na Hunterovi.

Leopard natáčel uši do všech stran a pozorně poslouchal každý zvuk. Roztaženými nozdrami nasával vzduch a větřil všechny možné vůně, které k němu zavál vítr. Otěže zdobené uzly mu volně ležely na hřívě. Elyssa vedla svého hřebce bez nich, jenom za pomoci kolen.

Neustále sledovala, jak Leopard reaguje na dění kolem sebe. Věděla, že koňské smysly jsou mnohem citlivější než ty její. Pokud by se v močálu cokoliv objevilo, Leopard by si toho všiml daleko dříve než ona.

Přesně v okamžiku, kdy se Elysse zdálo, že zahlédla čerstvě polámané rákosí, se Leopard zastavil a zastříhal ušima. Zvedl hlavu a otočil ji opačným směrem. Se zvednutýma ušima a vztyčenou hlavou se zadíval k horám.

Po větru se k Elysse donesla ozvěna střelby a několik výkřiků. Zastínila si rukou oči, postavila se ve třmenech a upřela pohled na Rubínové hory.

Po chvíli si všimla, že asi půl míle od ní běží po dlouhé hrbolaté planině směrem k močálu nějaká postava. O pár vteřin později si uvědomila, že je to indiánská dívka. V náručí svírala cosi, co vypadalo jako ranec s oblečením.

Za běžící dívkou klusali čtyři jezdci na koních. Halekali a pokřikovali, jako kdyby byli opilí a soutěžili ve střelbě na pohybující se terč. Podle všeho se nijak zvlášť nesnažili dívku dohonit a chytit ji dřív, než doběhne k mokřadu, který zřejmě považovala za bezpečný úkryt.

Elyssa ztuhla, přimhouřila oči a pošetile zadoufala, že se přehlédla.

Nepřehlédla. Muži jeli na hnědých mulách.

Culpepperové, pomyslela si Elyssa zděšeně a vzala do ruky pušku. Ta chudinka nemá proti nim šanci. Jen si s ní hrají a těší se z jejího strachu.

Elyssa vypálila rychle po sobě do vzduchu tři rány, aby varovala své honáky pracující v blízkosti močálu. Potom zasunula pušku zpátky do pouzdra a zlehka kopla Leoparda do boků.

Hřebci stačilo několik divokých skoků, aby z naprostého klidu přešel do trysku. Elyssa se sklonila nad Leopardův krk a pobízela koně k ještě vyšší rychlosti. Nebrala ohledy na hrbolatý terén, který ubíhal pod Leopardovými kopyty.

Elyssa okamžitě poznala, že ji jezdci zahlédli. Jeden z nich cosi vykřikl a švihl svou mulu bičem. Ta ihned vyrazila kupředu. Ostatní tři muži vytáhli pušky a začali po dívce střílet.

Vzduch prořízla celá série výstřelů. V té chvíli si Elyssa uvědomila, že dívka nenese žádný ranec s oblečením.

Bylo to dítě.

Elyssa znovu kopla Leoparda a křikla na něj, aby zrychlil. Kůň sklonil hlavu a vystřelil kupředu jako blesk.

Vzduch, který při tom Leopard prorážel, uchopil Elyssu do svých neviditelných pařátů a strhl jí z hlavy klobouk. Z copů jí vypadly spony a během několika chvil se jí vlasy rozpletly a rozpustily se, takže za ní vlály a třepetaly se jako zlatá vlajka.

Elyssa objala Leopardův krk a povolala na pomoc veškeré svoje jezdecké dovednosti. Nespouštěla oči z uzavírající se mezery mezi Leopardem a neznámou dívkou.

A také Culpeppery.

Páni, ty muly jsou ale rychlé! pomyslela si Elyssa rozladěně.

Měla jen krátký okamžik na rozmyšlenou. Mohla Culpepperům zahradit cestu k dívce a modlit se, aby její honáci dorazili dřív, než ji ti zločinci chytí.

Nebo se mohla pokusit to děvče chytit a okamžitě s ním vyrazit do mokřadů a tam se schovat.

Indiánská dívka konečně zaslechla přes vlastní přerývaný dech dusot Leopardových kopyt. Uhnula mohutnému hřebci z cesty.

„Ne!“ vykřikla Elyssa. „Přítel! Jsem přítel!“

Dívka buď uvěřila, že bude se zlatovlasou cizinkou v bezpečí, nebo už byla tak unavená, že nedokázala doběhnout k močálu. Vrátila se zpátky do původního směru, sklonila hlavu a pevně sevřela uzlíček látky, do níž měla zabalené dítě. Bosýma nohama kmitala jako o život.

Elyssa se k ní přiblížila natolik, že v nejbližším muži skutečně poznala jednoho z Culpepperů. Gaylord Culpepper běžel těsně za ním. Děsivě rychle nabírali tempo.

A první z nich mířil na dívku puškou.

Elyssa si ani neuvědomovala, že bleskově vytáhla svou pušku a vystřelila z ní, dokud ji zpětný náraz zbraně neudeřil do ramene. Střílela dál, jak nejrychleji uměla, a Leopard se zatím přibližoval jako blesk k uhánějícím jezdcům.

Vtom jeden z Culpepperů vykřikl, vyhodil ruce do vzduchu a spadl své mule pod kopyta. Gaylord se mu v poslední chvíli vyhnul. Nechybělo mnoho a jeho mula by ležícího Culpeppera zadupala do země.

Elyssu zaplavil pocit úlevy, ale zároveň se o ni pokoušela nevolnost. Nenechala se tím ale vykolejit.

Když dojela až k dívce, zasunula pušku zpátky do pouzdra. Dívka k ní za běhu mlčky natáhla ruce, v nichž držela dítě mlčky tak Elyssu žádala, aby ho zachránila, protože byla přesvědčená, že pro ni samu je již pozdě.

Ostatní muži je každou chvíli doženou.

Elyssa chytila dítě a levou paží si ho přitiskla k boku. Zároveň uvolnila pravou nohu ze třmenu a natáhla k vysílené dívce paži.

„Pojďte!“ zavolala na ni. „Chytněte se mě. Neutečete jim!“

Ta pomocná ruka ubohé dívce řekla víc než bůhvíkolik slov. Mladá indiánka vyskočila jako kočka a její noha přistála ve třmenu.

Elysse se jako zázrakem podařilo udržet uštvané děvče tak dlouho, dokud nezískalo jakous takous rovnováhu. Hned nato se mladá indiánka skrčila a oběma rukama se pevně zachytila za rozsochu sedla.

Elyssa s Leopardem, který běžel jako o život, odbočila k mokřadu.

Kolem nich létaly kulky a při dopadu na zem kypřily hlínu. Elyssa si uvědomovala, že dříve či později některá z nich prchajícího hřebce určitě zasáhne.

Jednou rukou pevně svírala dívku, která se ze všech sil držela sedla, a druhou tiskla k tělu raneček s dítětem a snažila se ho chránit před kulkami, jak nejlépe dovedla.

„Držte se!“ vykřikla Elyssa naléhavým tónem. „Ať se stane cokoliv, nepouštějte se!“

Pokud jí dívka rozuměla, nic jí na to neřekla. V očích měla mátožný a vyčerpaný pohled a na tváři modřiny.

Leopard se neutuchajícím tempem dál řítil k mokřadu a vůbec si nevšímal hrbolatého terénu. Elysse stačil jediný rychlý pohled přes rameno, aby zjistila, že Gaylord Culpepper jede ani ne třicet stop za ní.

Seděl na své mule naprosto uvolněně a dopřával si dost času, aby na prchající Elyssu pořádně zamířil svou brokovnicí.

Elyssa koutkem oka zahlédla, jak z mokřadu, asi míli od ní, vyjíždějí honáci z jejího ranče. Vedl je Bugle Boy. Běžel jako o život a mohutnými skoky překonával vzdálenost mezi Hunterem a bandity.

Hunter držel v ruce pušku. Střílel po Culpepperech za jízdy a Elysse při tom připomínal kentaura.

Byli od sebe příliš daleko, než aby mohli z koňského sedla střílet kdovíjak přesně. Elyssa si to uvědomovala, ale bylo jí jasné, že dokud se k nim Hunter nepřiblíží, nic jiného dělat nemůže.

Do té doby Gaylord Culpepper ji i indiánskou dívku klidně zastřelí.

Z mokřadu před Elyssou se ozvala rána. O zlomek vteřiny později kolem ženy proletěla kulka. Prosvištěla tak blízko, že se ze země vedle Leopardových kmitajících kopyt zvedl oblak prachu.

Vtom Leoparda pohltilo zlatavé rákosí močálu. Hřebec běžel ladně jako kočka po úzké a zablácené stezce. Mladé indiánce už začínaly docházet síly, a tak Elyssa zatáhla za otěže a Leoparda zastavila. Dívka dopadla na zem a z její schoulené postavy bylo vidět jen zašpiněné oblečení.

Za Elyssou se ozvala třaskavá salva pušek. Leopard stál na místě a ztěžka oddechoval. Elyssa vyklouzla ze třmenů a seskočila na zem. V jedné ruce stále držela dítě a ve druhé pušku.

Indiánka zasténala a natáhla k Elysse ruce. Elyssa se sehnula a dítě jí podala. Vtom zaslechla jakýsi zvuk vycházející z nitra mokřadu. Otočila se, pušku připravenou ke střelbě.

Indiánka vyjekla a pokusila se vstát, ale všechny síly ji už opustily.

„Jen klid, Divoško,“ ozvalo se z rákosí. „To jsem já, Case.“

Elyssa měla pocit, jako by jí ze srdce spadl obrovský balvan. Oddechla si úlevou a obrátila hlaveň pušky k obloze.

Z rákosí se vynořil Case s puškou v ruce.

Indiánka ho zřejmě poznala. Pomalu se uvolnila a začala svému dítěti cosi tiše broukat. Z uzlíčku se během zběsilého úprku neozvalo jediné zafňukání. Zpod látky se vynořila malá ručka a začala dívce hladit vlasy. Matka věnovala dítěti úsměv stejně zářivý, jako byla obloha nad jejich hlavami.

„Nestalo se vám nic?“ zeptal se Case Elyssy.

Elyssa se nezmohla na jediné slovo, protože měla úplně sucho v ústech, a tak jen zavrtěla hlavou.

„Počkejte tady,“ řekl Case. „Až se budu vracet, zahvízdám jako skřivan. Pokud uslyšíte cokoliv jiného, palte.“

Elyssa přikývla.

Case na ni vrhl dlouhý pátravý pohled.

„Vydržte to, Divoško. Za chvíli to bude za námi.“

Elyssa znovu ochromeně přikývla.

Zpoza močálu se ozývala sporadická střelba. V šumu suchého propleteného rákosí se ztrácel i vzdálený dusot koňských kopyt.

Než se konečně ozval hlas skřivana, uběhlo pouze několik minut, ale Elysse to připadalo jako celá věčnost.

„Všechno je v pořádku,“ řekl Case. „Vzali nohy na ramena jako kojoti. Nejsou o nic lepší.“

Elyssa si tiše oddychla a celé její tělo ovládla úleva. Hned vzápětí však pocítila nevolnost a slabost. Roztřeseně zavrávorala.

Co se to se mnou děje? Vždyť jsem nemusela běžet celé míle jako tahle dívka.

Potom si však vybavila okamžik, kdy jeden z Culpepperů rozhodil ruce a dopadl pod kopyta své uhánějící muly, a pochopila, proč je jí tak zle.

Ztěžka polkla a pak ještě znovu, aby uklidnila svůj rozbouřený žaludek. Jakmile se Case vynořil z rákosí, znovu se otočila k indiánce. Ale když se k ní sklonila, aby se podívala, jestli je dítě v pořádku, žaludek se jí obrátil naruby. Svezla se na kolena a odplazila se pryč od matky i dítěte.

Všechny vnitřnosti se jí stahovaly v prudkých křečích. Zvracela, dokud ji neopustily všechny síly. Nakonec ani nedokázala udržet hlavu nad zemí. Náhle si matně uvědomila, že ji kdosi drží. Kolem těla se jí ovinuly silné paže, otočily ji a vzaly ji do náruče. Jemné dlaně jí pak otřely obličej šátkem. Opřela se o hruď neznámého muže a zachvěla se.

„Huntere?“ zašeptala zastřeně.

„Ještě tu není,“ odpověděl Case. „Ale za chvilku sem přijede.“

„Ne,“ řekla Elyssa a pokusila se napřímit.

Case si přitáhl Elyssu k hrudi. Jeho dotek byl pevný a zároveň něžný.

„Jen klid, maličká,“ řekl. „Vypláchněte si tímhle pusu, bude vám lépe.“

„Ta dívka –,“ začala Elyssa.

„Prohlédl jsem ji. Žádná kulka ji nezasáhla. Ani dítě. Teď se o něj stará, nebo se o to aspoň snaží. Culpepperové tu chudinku pěkně prohnali.“

Elyssa se s roztřeseným povzdechem napila vody.

Náhle zaslechla, že se blíží nějací jezdci. Chabě se pokusila vymanit z Caseova objetí.

„Nechte mě vstát, prosím,“ žadonila. „Pořád se chvějete. Nejdřív se musíte uklidnit.“

„Ne!“ vyhrkla Elyssa ochraptěle. „Nechci, aby viděl, jaká jsem zbabělá slaboška.“

„Slaboška?“

Case na ni udiveně zíral. Pak jí opět otřel tvář jako dítěti a jejího chabého odporu si nevšímal. S Caseovými jemnými doteky kontrastoval zasmušilý pohled jeho zelených očí.

„Nejste ani slabá, ani zbabělá,“ pokračoval Case klidně. „Spousta mužů by vzala nohy na ramena při první známce, že se schyluje k přestřelce.“

Elyssa cosi zahuhlala.

„Já vím,“ řekl Case. „Nechcete vzpomínat na to, že jste málem zabila člověka. I když to byl Culpepper a jeho smrt by byla pro svět vysvobozením.“

Chladným, vlhkým šátkem jí přejížděl po čele a očních víčkách.

„Vždyť jste udělala přesně to, co bylo zapotřebí,“ dodal Case. „Obrnila jste se odvahou a zachránila lidské životy, přestože jste riskovala vlastní krk. Neznám žádného statečnějšího vojáka.“

Elyssa se mu zadívala do očí a pochopila i to, co zaznělo mezi řádky.

„Vám se to také stalo, viďte?“ zašeptala. „Ta… ta nevolnost po střelbě.“

„Zvládl jsem to,“ odpověděl Case zběžně. „A vy to také zvládnete. Jste silná žena, Divoško. Mnohem silnější, než by se na první pohled mohlo zdát.“

Náhle za nimi zapraskal rákos a cosi je pošimralo na boku. Caseovi se okamžitě objevil v ruce revolver.

„To jsem já,“ řekl Hunter.

„Příště zapískej, jinak skončíš pod drnem.“

Hunter rozhrnul rákosí a pomyslel si, co by asi jeho bratr odpověděl na to, kdyby mu přiznal, že má na pískání příliš sucho v ústech.

Měl je vyprahlá jako poušť už od chvíle, kdy zpozoroval, že na Elyssu míří hlaveň pušky. V tu chvíli věděl naprosto jasně, že jí hrozí smrt, a on nemůže podniknout vůbec nic, aby ji odvrátil.

„Děkuju,“ zašeptal Hunter a vděčně se zadíval na bratra. „Jsem tvým dlužníkem. Už zase.“

„Já ji nezachránil.“

„Tak kdo?“

„Až to zjistím, dám ti vědět,“ odpověděl kousavě Case.

Hunter si jeho poznámky téměř nevšiml. Klekl si vedle Elyssy a odhrnul jí z tváře několik pramínků zlatých lesklých vlasů.

„Jste v pořádku, Divoško?“ zeptal se.

Elyssa něco zamumlala a přitiskla tvář ke Caseově hrudi, aby neslyšela Hunterův hlas.

„Nic se jí nestalo,“ řekl Case.

„Tak proč ji objímáš tak opatrně, jako by se měla každou chvíli rozpadnout?“ odsekl Hunter.

Nezmínil se, že by si přál držet ji v náručí místo Case. Bohužel mu Elyssa dala jasně najevo, že ten pocit je jednostranný.

„Pravděpodobně zabila jednoho z Culpepperů,“ řekl Case.

Překvapený výraz, který se objevil v Hunterově tváři, by dokázal každého muže rozesmát. Kromě Case.

„Není jí z toho dobře od žaludku,“ vysvětlil Case bratrovi.

Elyssa zahanbeně zaúpěla a pokusila se ztratit v Caseově šedé flanelové košili. Case ji stále objímal a hladil po vlasech.

„Co se stalo?“ naléhal Hunter.

Elyssa se zavřenýma očima zavrtěla hlavou. Víc se už stydět nemohla.

„Tu dívku jsme s Billem pustili, když ještě všichni ostatní spali. Pak jsem začal hledat ten proklatý přízrak,“ odpověděl Case.

„Zvěda?“ zeptal se Hunter.

Case přikývl.

„Těsně před rozedněním přišel do Billovy chaty,“ pokračoval Case. „Pohádali se spolu. Potom odešel a já se ho od té chvíle snažil vystopovat. Zavedl mě až sem.“

„Schovává se někde v mokřadech?“

„Ano.“

„Takže určitě nepřijel z našeho ranče,“ řekl Hunter. „Všichni muži jsou tady.“

Case zamručel. „Když jsem zaslechl střelbu, prodral jsem se až na okraj močálu a rozhlédl se. Ta indiánka běžela k mokřadu, co jí síly stačily. Pronásledovali ji čtyři muži na koních.“

Hunter zaletěl pohledem k mladé indiánce.

Vycítila, že si ji prohlíží, a zvedla k němu oči, sklopené až dosud k dítěti. Modřiny na jejím mladičkém obličeji – a s nimi i vylekaný a obezřetný pohled pověděly Hunterovi všechno, co potřeboval vědět. Za války viděl spoustu žen s podobnýma očima. Cizinci je neustále zneužívali, takže neměly důvod věřit žádnému muži.

Hunter před sebe napřáhl levou ruku a ukazováčkem pravé ruky se dotkl levé dlaně.

Dívka to pochopila. S nově nabytým klidem se otočila zpátky k dítěti a znovu soustředila veškerou pozornost na ně.

„Co bylo dál?“ tiše se zeptal Hunter svého mladšího bratra.

„Divoška jela na svém grošákovi. Řítili se po pláni, jako by jim hořelo v patách.“ Hunter cosi tiše zamumlal.

„Když si jí všiml první Culpepper,“ pokračoval Case, „vůbec neuhnula. Pustila otěže, vytáhla pušku a začala po něm střílet.“

Hunter se zatvářil ještě pochmurněji. Zadíval se na hřívu zlatavých vlasů, která před jeho očima zakrývala Elyssinu tvář.

„K čertu s vámi, Divoško,“ sykl. „Vůbec jste sem neměla jezdit. Vždyť vás mohli zabít!“ Elyssa ho neposlouchala.

„Ale místo toho ona zabila jednoho Culpeppera,“ řekl Case věcně. „Jestli tě to zajímá, podle mě jsme odvedli dobrou práci.“

„Nezajímá,“ zavrčel Hunter.

Elyssu chytily velké ruce a vytrhly ji z Caseova náručí. Pak ji k sobě Hunter přivinul a začal ji hladit po vlasech ještě něžněji než Case.

Elyssa se zprvu snažila vzdorovat, ale nakonec podlehla. Hunterovy něžné dotyky ji odzbrojily. Toužila po něm a chtěla uvěřit, že se v něm úplně nezmýlila. Žádný muž, jehož ovládal pouze chtíč, by se neobtěžoval s něžnostmi vůči dívce, které se udělalo špatně od žaludku.

„Pak Elyssa na Leopardovi zajela až k té dívce,“ vysvětloval dál Case. „Do jedné ruky uchopila dítě a druhou jí pomohla naskočit do třmenu.“

Hunter vyděšeně zalapal po dechu. „A co ti ostatní bandité?“

„Mířili k ní tak rychle, že by dokázali vyděsit i kamennou sochu,“ řekl Case. „Proboha.“

Hunter sevřel ruku, kterou měl ponořenou v jejích vlasech.

„Gaylord jí mířil na hlavu,“ dodal Case. „Vtom ale z mokřadu vyletěla kulka a ten výstřel ho vyhodil ze sedla. Zemřel dřív, než dopadl na zem.“

„Ten přízrak jí zachránil život?“ zeptal se pochybovačně Hunter. „To přece nedává smysl. Sám se ji pokusil zabít.“

Case pokrčil rameny. „Možná ji jenom chtěl vystrašit, aby jí dokázal, jaký má o ranč zájem, a přinutil ji odejít.“

„Možná.“ Z Hunterova tónu bylo jasné, že tomu příliš nevěří.

V tu chvíli zaslechli, jak se k mokřadu blíží několik mužů. Case vstal a zmizel v rákosí.

Hunter se zamyšleným a zamračeným výrazem dál hladil Elyssu po vlasech a po zádech. Pomalu se přestávala třást.

„Už je vám lépe?“ zeptal se vlídně.

Elyssa přikývla.

Jednou rukou ji jemně uchopil za bradu a zvedl jí hlavu, aby se mu už nemohla vyhýbat pohledem.

Elyssa ztuhla. I když se k ní choval nesmírně něžně, moc dobře věděla, že je na ni rozzlobený.

„Jestli ještě někdy provedete takovouhle hloupost,“ pronesl Hunter chladně a odměřeně, „stáhnu vás zaživa z kůže. Neměla jste co odjíždět z domu sama a moc dobře to víte!“

Elyssa sebrala poslední zbytky sil a pokusila se Huntera odstrčit.

Jeho paže ji však okamžitě sevřely ještě pevněji. Nakonec ji ale neochotně pustil.

„Všechno, co dělám, je jenom moje věc. Ne vaše,“ řekla Elyssa. Mělo to znít rázně, ale její zastřený hlas nasvědčoval, že se dosud úplně nevzpamatovala.

„Po včerejší noci už ne,“ opáčil Hunter tiše a rozezleně.

Elysse zrůžověly tváře. Ztěžka se postavila na nohy. „Nic ze včerejší noci vám nade mnou nedává žádnou moc,“ procedila skrz zuby. „Nepovídejte.“

Hunter se zvedl ze země s takovým švihem a elegancí, že by ho Elyssa nejraději na místě zastřelila.

„Možná jste těhotná,“ řekl Hunter. „Copak si nevzpomínáte?“

„Žádný gentleman by –“

„Huntere!“ ozval se zpoza hustého rákosí Morganův hlas a uťal tak Elyssinu tichou, rozzlobenou odpověď. „Kde jsi?“

Hunter pronikavě hvízdl.

„Nejsem žádný gentleman,“ poznamenal Hunter tiše. „To jsem vám dokázal včera v noci, když jsem vám ublížil. A za to se omlouvám, Divoško.“

Divoško.

„Tu přezdívku nenávidím.“

„Proč? Vždyť se k vám hodí.“

„Asi stejně jako k vám ‚milenec‘.“

Hunter stiskl rty.

Elyssa došla k Leopardovi. Pokusila se na něj nasednout, ale její tělo jí vypovědělo službu. Nohy se jí třásly a kolena se jí podlamovala.

Hunter ji svými silnými pažemi zvedl jako pírko a posadil na koně.

O chvíli později se na malou mýtinu v záplavě rákosí prodral Bugle Boy, kterého Hunter přivolal svým hvízdnutím.

Pak zamířil k indiánce a naléhavými posunky jí začal cosi vysvětlovat. Dívka ho pozorně sledovala. Nejdříve na okamžik zaváhala a pak mu naznačila, že souhlasí.

Hunter ji nesmírně opatrně vysadil do sedla svého hřebce. Vyhoupl se za ni, vzal do rukou otěže a vydal se ven z močálu.

Když se Hunter ohlédl přes rameno, všiml si, že Elyssa teprve bere do nejistých prstů otěže. Nejraději by se za ní vydal, vzal ji do náruče a držel by ji tak dlouho, dokud by se oba neujistili, že v ní zase pulzuje život jako dříve.

V jejích smaragdových očích zahlédl stopy vzdoru a studu. Bylo mu jasné, že kdyby se jí teď pokusil dotknout, vyškrábala by mu oči.

No, vojáku, máš, co jsi chtěl, pomyslel si Hunter hořce. Už se na tebe nedívá obdivné a roztouženě. A rozhodně si už o Hunteru Maxwellovi nenechává zdát.

To jsi přece chtěl, nebo ne?

Ne?

Ta otázka mu kroužila hlavou celou cestu na ranč. je to tak lepší, ujistil se Hunter několikrát. Vůbec bychom se k sobě nehoáili. Je příliš mladá.

V duchu si Elyssu neustále představoval, jak se bezhlavě řítí po pláni, aby zachránila tu mladou indiánku a její dítě. Připomnělo mu to, že odvaha s věkem nijak nesouvisí. Za války viděl spoustu mladíků, jak plní své povinnosti i ve chvílích, kdy většina zkušených vojáků bledla a třásla se strachem.

Skoda, že Belinda nebyla odvážná, ani co by se za nehet vešlo, pomyslel si Hunter zmučeně. Ted a Em by ještě mohli být naživu.

Při tom pomyšlení měl pocit, jako kdyby mu někdo vrazil do srdce dýku. Dovolil chtíči, aby mu místo rozumu vybral ženu, a jeho děti za to zaplatily.

Stejně by to neklapalo, ujistil se Hunter rozhodně. Ať už je Divoška odvážná, nebo ne, na zodpovědnost je ještě moc mladá. Jakmile by se jim narodily děti, začala by se chovat stejně jako Belinda a neustále by toužila po svobodném životě, kterého se musela vzáát.

Je to tak lepší.

Musí to tak být.

Není cesty zpět.

Bolest, kterou Elysse způsobil, však dostihla i jeho a sžírala jeho duši stejně nesmlouvavě jako vášeň, kterou k ní cítil. Kdykoliv se nad tou prostou skutečností zamyslel, roztřásl se.

Když Elyssa uléhala do jeho postele, byla panna.

A vstala z ní jako ponížená žena plná zášti.

20

Hunter zůstal zachmuřeně stát ve dveřích a sledoval, jak se Elyssa věnuje indiánce a jejímu dítěti. Od přestřelky uplynuly již tři dny a Hunterovi dosud tuhla krev v žilách při představě, že se Elyssa ocitla tak blízko smrti.

Kdykoliv zavřel oči, znovu prožíval tu chvíli, kdy zjistil, že ji před vražednými nástrahami Culpepperových nedokáže ubránit.

A Case dosud nezjistil, kdo Elysse zachránil život. Ten přízrak nás jednou zabije, pomyslel si bezútěšně Hunter.

„Přesně tak,“ povzbudila Elyssa dívku. „Tenhle prášek na pečení ho zbaví vyrážky.“

Indiánka se na ni stydlivě usmála a dál koupala své dítě v mělké vaničce.

Penny se sklonila k maličkému človíčkovi a konejšivě na něj promluvila. Dítě si ji zvědavě prohlíželo bystrýma černýma očima.

„Jak může být staré?“ zeptala se Penny.

„Sotva týden,“ odpověděl Hunter.

Elyssa sebou cukla. Netušila, že Hunter je v kuchyni také.

Připadalo jí, že kdykoliv se poslední dobou otočí, Hunter jí stojí za zády a upírá na ni šedé neklidné oči.

„A co její rodina?“ pokračovala Penny.

„Jak Divoška správně přepokládala, patří k Jutům, nemám pravdu?“

Tón Hunterova hlasují napověděl, že se jí snaží dostat pod kůži pomocí její přezdívky z dětství.

Čím víc se mu vyhýbala, tím nepříjemněji si z ní utahoval.

„Správně,“ odpověděla věcně.

Zprudka vzala do ruky čistou plenu. Před ostatními lidmi nedovedla Huntera ignorovat tak ostentativně, jako když s ním byla sama. Hunter toho využíval a nutil ji, aby mu odpovídala, i když k tomu neměla nejmenší chuť.

„Podle Divošky je spřízněná s náčelníkem,“ pokračoval Hunter. „Na šatech má spoustu korálků a lastur.“

„Taky se to ke mně doneslo,“ poznamenala Penny.

Elyssa složila plenu a natáhla se pro další. Ani jednou se při tom na Huntera nepodívala.

„Já to udělám,“ řekl a protáhl kolem ní ruku. „Za celý život jsem už poskládal mnohem víc plen než vy.“

„To nemusíte,“ odpověděla dotčeně.

Když na ruce ucítila dotek Hunterovy pokožky, polekaně ucukla.

„Ale musím,“ řekl tiše.

Než stačila ruku stáhnout, Hunter svůj jemný dotek zopakoval. Překvapeně k němu zvedla oči.

Všimla si, že se v jeho pohledu zračí děsivé vzpomínky, a spolkla rozhořčenou poznámku, kterou už měla na jazyku. Byla si jistá, že přemýšlí o svých vlastních mrtvých dětech.

Hněv z ní rázem vyprchal a zůstal jen pocit pokoření a bolest.

Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že ho moje láska změní, pomyslela si zasmušile. Srdce mu zemřelo společně s jeho dětmi.

Hned na začátku jsem se v něm spletla a místo člověka, který stál přeáe mnou, jsem si vysnila ideál, který jsem chtěla vidět.

„Půjdu uvařit večeři,“ prohlásila Elyssa a odvrátila se od něj.

„Já ji připravím, Div… ehm, Elysso,“ rychle se opravila Penny. „Ta dívka je klidnější, když jsi s ní.“

Elyssa chtěla protestovat, ale už bylo pozdě. Penny zamířila do kuchyně, a Elyssa tak zůstala v místnosti pouze s Hunterem a indiánkou, která vůbec neuměla anglicky.

Nebo jim to nechtěla přiznat.

Hunter jemnou plenku protřepal a obratně ji začal skládat.

„Jde vám to lépe než mně,“ řekla Elyssa. Usilovně se snažila udržet rozhovor v neosobní rovině.

„Mám v tom mnohem větší praxi,“ odpověděl Hunter. „Belinda si s dětmi příliš hlavu nelámala.“

„A to je další věc, ve které se podobám vaší zesnulé ženě,“ vyhrkla Elyssa, než si to stačila rozmyslet. „Musíte z toho být na vrcholu blaha.“

Hunter přimhouřil oči a střelil po Elysse pohledem.

„Znamená to, že se mi konečně přestanete vyhýbat a promluvíme si o tom, co se tehdy v noci –,“ začal.

„Zjistil Case o té dívce ještě něco dalšího?“ skočila mu Elyssa chvatně do řeči.

Noc, kdy ji Hunter poblouzněný chtíčem připravil o panenství, bylo to poslední, o čem chtěla Elyssa mluvit.

Nabídla jsem se mu, napomenula se v duchu káravě. A i když bych veškerou vinu nejradši svalila jako hromadu kamení jenom na něj, nejde to.

„Culpepperové přepadli malou loveckou osadu Jutů,“ odpověděl Hunter. „Většina válečníků byla zrovna na výpravě proti vojsku. Ti nerozvážní hlupáci měli raději zůstat doma a chránit své ženy a děti.“

Elyssa se na dívku zadívala. Pokud rozuměla, co Hunter říká, nedávala to na sobě znát.

„Zastřelili několik chlapců,“ pokračoval Hunter, „unesli tu dívku a utekli, než se lovci stačili vrátit.“

„Zjistil Case, jak se jmenuje?“

„Culpepperové se jí na to nikdy nezeptali,“ odpověděl.

„To se ani nedivím. Mužům, kterým stoupá do hlavy chtíč, jen zřídka záleží na jméně nějakého děvčete –“

Vtom Elyssa zalapala po dechu, a zbytek věty tak zůstal viset ve vzduchu. Hunter jí prsty sevřel zápěstí tak pevně, že ji to bolelo.

„Ať vás ani nenapadne srovnávat to, co se stalo mezi námi, s tím, jak musela tahle dívka trpět u těch mizerů Culpepperů,“ zašeptal výhružně.

„Pusťte mě.“

Sevření na jejím zápěstí však nepovolovalo.

„Umyla jste ji,“ pokračoval Hunter. „Vyléčila jste jí zimnici a viděla, co s ní ty zrůdy provedly.“

Z očí mu zůstaly jen přimhouřené třpytící se škvírky. Hněv a zuřivost v jejich pohledu byly téměř hmatatelné.

Hunter se několik dní nedokázal přiblížit k Elysse natolik, aby si s ní mohl promluvit, a tím méně se jí dotknout. Kdykoliv se u ní objevil, zmizela před ním jako přízrak.

Připadalo mu, že se jí neustále dívá jenom na záda, a měl pocit, že tím promarní celý život.

„Kdybyste nebyla panna, vůbec by vás to nebolelo. Moc dobře to víte,“ procedil Hunter skrz zuby.

„Vážně?“ Sklopila oči ke svému uvězněnému zápěstí. „Teď mi ale ubližujete.“

„Ne. Musí vám být jasné, že vás jen držím. Řekněte to, Divoško. Povězte mi, že víte, že jsem vám nikdy nechtěl ublížit.“

„Jmenuju se Elyssa.“

Vtom se jeho pevné držení jako by změnilo. Sice ji stále držel svou silou v šachu, ale teď jí jeho sevření připadalo úplně jiné. Téměř láskyplné.

Nesmírně něžné.

Konečky prstů jí jemně přejížděl po žilách, které se jí rýsovaly na zápěstí, jako by je zasypával polibky. Poprvé, podruhé, potřetí. Nakonec se jí srdce rozbušilo tak silně, že ozvěny svého tepu cítila v každém kousku těla.

„Huntere…,“ zašeptala. „Přestaňte.“

Když vyslovila jeho jméno, všimla si, že se zachvěl. Pomalu zvedl její ruku k ústům a prsty nahradil svými rty. Žíly na zápěstí jí teď přesně obtahoval špičkou jazyka tak pomalu a soustředěně, jako kdyby nikdy nechtěl přestat.

Elyssa tichounce zasténala a roztřásla se stejně jako Hunter.

„Přestaňte přede mnou utíkat,“ zašeptal a Elyssa ucítila na pokožce jeho horký dech. „Postarám se, aby se vám to líbilo. Přísahám, moje milá.“

Roztoužená reakce jejího těla na Hunterův dotek Elyssu vylekala a zároveň rozzuřila. Vytrhla mu zápěstí z ruky.

„Děkuji za vaši štědrou nabídku,“ odpověděla s ledovou jízlivostí, „ale bolest je ten nejlepší učitel ze všech. Od vás se už ničemu novému nepřiučím.“

„Ode mě se můžete přiučit všemu.“

„Tak to radši zůstanu hloupá.“

„Jste těhotná?“

V tu chvíli Elysse připadalo, jako by ji polil ledovou vodou.

„Je to pravda?“ zeptal se tiše. „Jděte k čertu, Huntere Maxwelle.“

„Mám přece právo to…“

„Kolik mustangů jste už zkrotili?“ skočila mu do řeči Elyssa. „Splním podmínky vojska, aspoň pokud jde o koně?“

Hunter se jí zadíval do třpytících se smaragdových očí a rozčileně zaťal zuby.

Poslední tři dny se opakovalo neustále totéž. Kdykoliv ji zahnal do úzkých, obrátila list, jen aby nemusela mluvit o osobních věcech. Už ho to rozčilovalo.

Začínala ho obtěžovat i neukojená touha po ní. Přísahal, že nad ním už žádná žena nezíská vládu, ale tváří v tvář Elysse mu toto předsevzetí připadalo směšné.

Udělal chybu, když se jí tehdy v noci vůbec dotkl. Velkou. Jenomže jakmile ucítil vůni její pokožky, všechna krev se mu v těle vzbouřila a zatočila se mu hlava.

Hněval se na sebe, na Elyssu i na všechno ostatní. „Bratři Herrerové teď krotí poslední kusy,“ odpověděl Hunter tvrdě.

Elyssa vycítila, že Hunter pomalu ztrácí kontrolu nad svým vztekem. Ostražitě na něj pohlédla. Z neustálého strachu o ranč a z obav, že se bude muset postavit Hunterovi tváří v tvář, byla napjatá jako struna.

Ale když se bavili o ranči, nepřipadala si tak nejisté.

Ode mě se můžete přiučit všemu.

Tahle neomalená věta jí neustále zněla v hlavě a rozechvívala ji úplně stejně jako něžný dotek Hunterova jazyka na jejím zápěstí.

„A co volci?“ zeptala se Elyssa.

„Těch máme málo.“

„Je naděje, že tu ztrátu ještě doženeme?“

„Už se na tom pracuje,“ odpověděl Hunter lakonicky.

„O tom vím. Splníme podmínky smlouvy?“

„Ano, ať tak, či onak.“

„Co to má znamenat?“

Hunter mlčky upřel pohled na indiánku.

Elyssa se na něj zadívala rozšířenýma očima. Huntera zřejmě také napadlo, že dívka možná rozumí anglicky.

„Honáci pročesávají mokřady všude, kde jste jim ukázala,“ řekl Hunter. „A Morgan s Johnnym si vzali psy a společně prohledávají kaňony.“

„Chápu.“

„Uvidíte,“ slíbil Hunter tiše. „Ať tak, či onak, zvládnu to, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám.“

Elyssa se začervenala. Zdálo se jí, že Hunter ve skutečnosti vůbec nemluví o dobytku.

„Pokud se něco zvrtne,“ poznamenala zamyšleně, „dejte mi prosím okamžitě vědět.“

„Budete první, kdo se to dozví, to vás ujišťuji.“

Hunter svůj slib pravdu mínil dodržet.

Nejdřív však musel najít způsob, jak se s ní setkat o samotě. Musel to podniknout rychle, protože na ranči pomalu odtikávaly hodiny. Pokud na ně Abovi bandité brzy nezaútočí, bude se za nimi muset vydat sám.

A pak společně s Časem zamíří do Spanish Bottoms. Čím dříve tam dorazí, tím rychleji se jim podaří pohnat ke spravedlnosti i toho posledního Culpeppera, který napadl jejich ranč v Texasu.

Hunter se ponořil mezi borovice rostoucí podél okraje Větrného kaňonu a čekal. Všude kolem něj hučel ve tmě vítr a obloha se zatahovala dešťovými mraky.

Mezi větvemi nízkých borovic k němu dolehlo tiché trylkování skřivana. Hunter ho stejně tiše opětoval.

Přímo před ním se objevil Case.

„Držíš svoje muže tak zkrátka, že o ně brzy přijdeš,“ zašeptal Case.

„Co to má znamenat?“

„Dokonce i Morgan kolem tebe chodí po špičkách, a to už je co říct.“

„Jak vůbec víš, co se na ranči děje?“ odsekl Hunter.

„Stejně jako se ke mně donese všechno, co se šustne v táboře Culpepperových,“ odpověděl Case jízlivě.

„Mám plnou hlavu starostí.“

„Jo. A všechny se jmenují Divoška. Co se mezi tebou a tou tvojí slečinkou vlastně zvrtlo?“

„Není moje,“ namítl Hunter zostra.

„To mi povídej. Ať už ses s ní někdy potěšil, nebo ne, je tvoje.“

Dokonce i slabé měsíční paprsky odhalily změnu, která se odehrála v Hunterově obličeji.

„Tak takhle to je,“ poznamenal Case tiše. „Je těhotná?“

„Do toho ti vůbec nic není,“ zavrčel Hunter. „Když jsi tohle říkal naposledy, snažil jsem se tě přesvědčit, že Belinda je jenom prohnaná běhna.“

Huntera zčistajasna zcela ovládl hněv a rozčilení.

Skočil po Caseovi. Následovala krátká, ale zuřivá rvačka, při níž měl navrch Case. Dokonale se ovládal. Na rozdíl od Huntera.

Po chvíli už Hunter ležel v prachu, obličejem k zemi, těžce oddychoval a snažil se ze sebe mladšího bratra setřást.

„Vzdej to,“ řekl Case a přitlačil rukou na Hunterovu paži a krk. „To ty jsi mě naučil tenhle chvat. Nemůžeš se z něj dostat, aniž by sis při tom nezlomil páteř.“

Hunter se však nepřestával vzpírat.

„K sakru!“ utrousil Case. „Přestaň se chovat jako nějaký zelenáč. Nebyl jsi ani první, ani poslední chlap, kterého Belinda lapila do svých sítí.“

Vtom se Hunterovi vrátila schopnost sebeovládání.

„Pusť mě,“ procedil skrz zuby.

„Ještě ne,“ odpověděl klidně Case. „Nejdřív chci vědět, jestli se ze mě brzy stane strýček.“

Hunterovo tělo znovu ovládlo napětí, ale tentokrát už se nesnažil Case setřást.

„To nevím.“

„Zeptej se Divošky.“

„Už jsem se zeptal.“

„A?“

„Řekla, ať jdu k čertu.“

Case cosi tiše zamumlal. O chvilku později Huntera konečně pustil. Hned nato se postavil na nohy a napřímil se.

Sledoval Huntera, jak se škrábe nahoru. Když si byl jistý, že bratr nemá v úmyslu znovu na něj skočit, dlouze si oddychl.

„Promiň,“ řekl tiše. „Jen jsem si myslel, že se už zase chováš stejně paličatě, jako když jsi toužil po Belindě.“

„A ty jsi mi řekl, že je to jen obyčejná koketa.“

„A taky byla.“

„Vím to. Až teď.“ Z jeho hlasu zněla únava a zahořklost. „Je hrozné, že musely umřít moje děti, abych zjistil, co byla moje žena vlastně zač.“

„Za jejich smrt jsi nemohl.“

„Přesně tohle si říkám nejméně padesátkrát za den.“

„A věříš tomu?“

„Ne.“ Než Hunter odpověděl, na okamžik zaváhal. „Když si představím, jak se musely bát, jak jim ty bestie ubližovaly, a ony volaly tátu… Nemůžu si to odpustit.“

„Takže strávíš zbytek života tím, že se budeš trestat?“

Hunter pokrčil rameny.

„Myslíš, že to tím napravíš?“ zeptal se Case.

„Ani nevím, co si o tom mám myslet. Jde jenom o to…“ Zbytek věty zůstal viset ve vzduchu.

„Tak ti řeknu, co vím já,“ začal Case. „Kdykoliv spatříš Divošku, zpozorníš jako lovecký pes.“

Hunter mu odpověděl nevrlým zaklením.

„Proč si ji nevezmeš?“ navrhl Case klidně. „Na světě je potřeba co nejvíc slušných lidí. Vy dva byste určitě měli skvělé děti.“

Zvuk, který vyšel z Hunterových úst, se jen stěží dal označit za smích.

„Elyssa si to nemyslí,“ odpověděl stroze. „A nechce je se mnou.“

„Proč?“

„Vůbec se jí to nelíbí. Když jsem se jí to pokoušel vysvětlit, málem mi vyškrábala oči.“

Caseova tvář se lehce pohnula a poprvé od konce války se mu na ní objevilo cosi, co by se dalo označit za úsměv.

„Mně se zdá,“ prohlásil zvolna, „že tak vášnivá dívka stojí za trochu vlídnosti.“

„Nejdřív bych ji musel chytit. Dá se polapit stejně obtížně jako ten přízrak, za kterým se honíš ty.“

„Je zajímavé, že o tom mluvíš,“ poznamenal Case.

„Už jsi zjistil, kdo to je?“ zbystřil Hunter.

„Ne. Od té doby, co jste zabili Gaylorda, jsem z něj neviděl ani vlásek. A Abovi už teď také nikdo nedodává žádné informace.“

„Jak to víš?“

„Protože přesně tohle bych měl teď dělat,“ odpověděl kousavě Case. „Všechno vědět. Špehovat na Ladder S.“

„Zajímavé.“

„Taky si myslím.“

„Věří ti Ab?“ zeptal se Hunter. Hlava mu pracovala na plné obrátky.

„Ten nevěří nikomu.“ Hunter zabručel.

„Stejně jako ty a ženy,“ pokračoval Case. „Od chvíle, co si tě ochočila ta nevěrná poběhlice, neztratil jsi o nich ani jedno dobré slovo.“

Hunter si bratra dlouze přeměřil pohledem. Case čekal, jestli Hunter opět ztratí nervy.

Jeho zelené oči se dívaly podobně jako ty Hunterovy – svítily v nich stříbřité záblesky.

„Pěkně si mě podáváš,“ řekl Hunter. „Proč?“

„Ty si podáváš Divošku mnohem hůř.“

„Jestli tě to tak hněte, klidně si ji vezmi sám.“

„Už mě to napadlo,“ odpověděl Case lehce.

„Cože?“

„Mluv tiše, jestli nechceš, aby se tady objevili nezvaní hosté.“

„Takže co je mezi tebou a Elyssou?“ naléhal na Case Hunter tichým rozčileným hlasem. „Jen jsem si uvědomil pár věcí.“

„Jako třeba?“

„Divoška žije sama v téhle pustině, kde každá osamocená žena zažívá hodně krušné časy,“ řekl Case. „Má hezký ranč a chce, aby prosperoval. Kdyby nevěřila na takovou hloupost, jako je láska, nasadil bych jí snubní prsten, než bys stačil mrknout.“

„Ne.“

„Proč ne? Chceš si ji vzít sám?“

„Nic lepšího udělat nemůžu,“ odpověděl Hunter věcně. „Ale ona o tom odmítá uvažovat.“

Case zamručel. „Takže byla ještě panna. Už mě to napadlo.“

Nebyla to otázka, ale Hunter přesto odpověděl. „Ano,“ řekl jednoznačně. „Elyssa byla panna.“

„Aspoň víš, že jsi byl jediný,“ poznamenal Case.

„U takových žen, jako byla Belinda, jsi nikdy spolehlivě nevěděl, kolik sousedů po ní pokukovalo a při tom vzpomínalo, jaké to s ní bylo.“

Hunter se zašklebil, ale nic proti tomu nenamítl.

Oba muži chvíli zůstali stát na místě a mlčky poslouchali noční šum. Pak Case opět obrátil pozornost k Hunterovi.

„S Abem to teď půjde ještě víc z kopce,“ řekl. „Gaylord byl jeho oblíbenec.“

„To je vážně hrozná škoda.“

„Chystáš se proti němu vyrazit?“

„Nemám jinou možnost,“ řekl Hunter.

„Vojsko čeká, že jim za necelé dva týdny dodáme jejich dobytek a koně.“

„Kolik kusů jste už sehnali?“

„Volků? Sotva padesát. Další stovka by se mohla dát dohromady z chovných kusů.“

„Bez nich ale Ladder S moc dlouho nevydrží,“ poznamenal Case.

Hunter neodpověděl.

„Ale to není naše starost, nebo ano?“ pokračoval Case. „Hlavní jsou Culpepperové.“

„Zjistil jsi, kde schovávají ukradený dobytek?“ zeptal se úsečně Hunter.

„Je to docela zvláštní. Poslední dobou jsem si všiml, že se spousta dobytka potuluje po ranči B Bar.“

„Potuluje?“ zeptal se Hunter zostra.

Case přikývl.

„Jako kdyby tam táhl z toho místa, kde ho Culpepperovi schovali.“

„Jdi po jeho stopách.“

„To jsem udělal. Zřejmě tam přichází z jednoho údolí porostlého vrbovým houštím na sever od ranče.“

Hunter zabručel. „Podle toho, co jsem slyšel, je tam hodně drsná krajina.“

„Správně. Spousta údolí a propastí, které se táhnou až k Rubínovým horám. Dá se tam schovat spousta dobytka.“

„To mi nestačí. Než je přepadnu, potřebuju přesně vědět, kde je dobytek.“

„Už jsem mu na stopě.“

„Máš na to tři dny.“ Case přikývl.

„Pokud něco zjistíš ještě dřív, nemusíš čekat až do noci, než mi to povíš,“ řekl Hunter. „Prostě sem rychle přijď. Na ranči tě teď potřebujeme mnohem víc než v tom táboře banditů.“

„Co když ten dobytek nenajdu?“

„Pak čtvrtý den za úsvitu přepadnu B Bar a dám tomu mizerovi Abovi co proto.“

„Kde mám tou dobou být?“ zeptal se Case.

„Kdekoliv, kde tě moji muži nebudou moct zastřelit.“

Case znovu přikývl. Pak vytáhl z pouzdra na opasku revolver, zkontroloval bubínek, jestli jsou v něm náboje, a ladně zasunul zbraň zpátky na místo.

„Dávej na sebe cestou nazpátek pozor,“ poznamenal Case.

„A co ty?“

„Já nemám pořád zamotanou hlavu kvůli dívce, která se na mě zlobí.“

„Nejsem žádný hlupák.“

„Většinou,“ přisvědčil kousavě Case.

„O co ti doopravdy jde? Žárlíš, že nemůžeš získat Divošku pro sebe?“

Case zavrtěl hlavou.

„Zajímá mě spíš ranč,“ řekl. „Ranč je něco, na čem člověk může stavět, až bude poslední z Culpepperů ležet mrtvý pod zemí. Nedá se znásilnit a pohodit vedle cesty jako rozbitá láhev whisky.“

Hunter překvapením oněměl. Vycítil, že Case mluví o tom, jak zemřeli Ted a Em. Nikdy se o tom nechtěl bavit.

Až doteď.

„Už to nechci znovu rozebírat,“ pokračoval Case. „Jen jsem ti chtěl říct, že od okamžiku, kdy jsem našel ty děti, jsi jediný člověk, na kterém mi záleží. A pokud ti Divoška dokáže zajistit klid a pomůže ti vyrovnat se s minulostí, nenajdeš nikoho, kdo by ti to víc přál.“

Hunter zavřel oči a uvažoval, jak krutou daň si od něj život vyžádal. Zaplavil ho smutek.

Kromě jiného se Hunterovi stýskalo i po Caseově smíchu. Připadalo mu, jako kdyby jeho někdejší veselý bratr zemřel společně s jeho dětmi.

„Casi…“

Žádná odpověď se neozvala.

Case zmizel ve tmě stejně tiše, jako se z ní předtím vynořil.

21

Něco vám musím ukázat,“ řekl Hunter.

Elyssa zalapala po dechu a otočila se tak rychle, že téměř upustila hrnek s kávou.

Měla za to, že Hunter už odjel. Z okna své ložnice viděla, jak těsně po úsvitu míří se svým koněm pryč. Když se jí jeho silueta, osvětlená ranními slunečními paprsky, ztratila z dohledu, dlouze vzdychla.

Byl to první dlouhý vzdech od včerejška, kdy v ní Hunterův něžný dotek jazykem na zápěstí znovu zažehl oheň.

Temný pohled jeho očí ji děsil.

„Myslela jsem, že už jste pryč,“ řekla.

Hunter přimhouřil oči a změřil si ji zkoumavým pohledem. Opět na sobě měla mužské šaty, které zakrývaly její křivky. Uznával, že k práci na ranči se hodí lépe, ale začínalo se mu stýskat po její hedvábné sukni, která jí při každém kroku vířila kolem nohou.

„Odjel jsem,“ odpověděl neutrálně. „Ale pak jsem narazil na něco, co bych vám rád ukázal.“

„Co je to?“

Zavrtěl hlavou.

„Kdybych vám to řekl, ovlivnilo by to váš názor,“ řekl Hunter. „Chci slyšet váš první dojem. Za jak dlouho můžete být připravená vyrazit?“

Elyssa nejisté odložila hrnek s kávou. Otočila se k Hunterovi a snažila se sama sebe přesvědčit, že jí srdce začalo bušit jako o závod jenom kvůli tomu, že ji Hunter vylekal. Vyhlídka, že si s ním znovu pojede na koni ven, za to určitě nemohla.

A že s ním bude sama.

„Kam máme namířeno?“ zeptala se.

„Není to daleko.“

Během několika minut již oba seděli na koních a vyjížděli z ranče. Hunter měl na sedle položenou pušku a neustále ostražitě obhlížel okolní krajinu.

Elyssa dělala totéž. Jen s jediným rozdílem. Neustále kradmo pokukovala po Hunterovi. Když si to uvědomila, rozzlobilo ji to.

Nijak si tím ale nepomohla. Hunter přitahoval její pohled úplně stejně jako světlo, které k sobě za tmy láká noční můry. To místo na zápěstí, které Hunter zasypal jemnými polibky, ji stále pálilo.

V noci se jí o něm zdálo.

A když byla vzhůru, v hlavě jí neustále zněla jeho svůdná slova a tišila její hněv.

Ode mě se můžete přiučit všemu.

Mlčky jela podzimní krajinou těsně za ním. Bouřky daly vyschlé trávě pořádně zabrat. Většina stébel ve větru lehla a pak je zadupal do země déšť. Podzim byl v nížinách dobou prudkých zvratů a změn.

Osiky rostoucí na úbočích hor se zelenaly v celé své kráse. Listy na větvích stromů v remízcích již zežloutly jako letní slunce. Další osikové lesíky zářily tak jasnou oranžovou barvou, že to vypadalo, jako kdyby hluboké kaňony a mělká údolí olizovaly plameny.

Elyssiny posmutnělé oči se opět stočily k Hunterovi. Tenhle muž, její podzimní milenec, byl stejně složitý a přitažlivý jako celá krajina, která je obklopovala.

Hunter si Elyssiných kradmých, mlčenlivých pohledů všiml. Její oči a okolní ticho poněkud rozptýlily napětí, které mezi nimi poslední dobou zavládlo.

Přestože se Hunter rozhlížel nesmírně pozorně, nevšiml si v okolí ani živáčka. Jako kdyby on a Elyssa byli jediní lidé na zemi. Přesto se rozhodl pokračovat dál po dlouhé a klikaté cestě, kterou si zvolil.

Nakonec Elyssu zavedl až k místu, kde se ve spleti kaňonů spojovaly hory v dlouhém úzkém údolí. Na úbočí jednoho mělkého, ale strmého kaňonu ležel vchod do jeskyně, zamaskovaný změtí křoví. Nedaleko tekl čistý a svěží potok, jehož břehy lemovaly vrby.

Elyssa to místo poznala. Jmenovalo se Hidden Creek a kdysi sem chodívala poměrně často. Od té doby však už uplynula spousta let. Ale nikdy sem nešla tak křivolakou cestou.

Hunter zajel se svým hřebcem mezi vrby a potom stále v sedle přímo do potoka a dál proti proudu. Leopard ho následoval. Větve vrb se pod tlakem koňských boků ohýbaly a pak zase vracely na své místo. Jen stěží se dalo poznat, že tudy vůbec někdo prošel.

Když Hunter dojel až ke vchodu do jeskyně, zastavil. Mávnutím ruky Elysse naznačil, aby zajela dovnitř jako první. Jakmile kolem něj Leopard projel, Hunter se sklonil nad šíji svého koně a vydal se za ní. Oba koně klidně vešli do otvoru pod sklaním převisem.

Těsně za úzkým vchodem se jeskyně rozšířila na sto stop široké a možná třikrát tak hluboké prostranství. Protože byl podzim a vody všude ubývalo, kolem jezírka uvnitř jeskyně se vytvořil široký písčitý břeh.

Samo jezírko vypadalo jako černé zrcadlo, v němž se odráželo světlo z vchodu. Jakýkoliv sebemenší pohyb na vodní hladině po sobě zanechával přízračné stříbřité kruhy. Na konci jezírka byla ve skalní stěně malá průrva.

Během léta z ní s hromovým burácením proudila voda. Dnes tekla tiše a naplňovala jezírko dostatečným množstvím vody, aby ho malý potůček, který na druhé straně vytékal z jezírka, úplně nevysál.

Hunter seskočil na zem, uchopil do ruky malou zástěnu z čerstvě nařezaného křoví a opřel ji o spodní část vchodu do jeskyně, aby ho zakryl.

Když byla zástěna na místě, paprsky světla, které se přes ni prodíraly, získaly stejně tajemný nádech jako stříbřitá hladina jezírka. Bugle Boy došel až k němu a napil se. Jeho pysky vyslaly na hladinu několik lesklých kruhů.

„Vidíte?“ zeptal se Hunter.

Elyssa se lekla. Hunter stál u Leopardovy plece a levou ruku měl položenou na udidlu.

„Vidím jen to, že jsme ujeli čtyři míle, a přitom jsme jenom půl míle od domu,“ odpověděla Elyssa. „Proč?“

„Posaďte se. Tamhle.“

Ustoupil stranou, jako kdyby vycítil, že Elyssu jeho blízkost znervózňuje. Poodešel o několik kroků dál a čekal, dokud Elyssa neseskočí z koně. Když se z Leoparda svezla na zem, otočil se k jezírku.

„Tudy,“ řekl.

Elyssa se po chvilce váhání vydala za ním. Došel až k místu, kde se voda z jezírka vylévala a měnila se v potok Hidden Creek. Tam se Hunter zastavil a čekal, až k němu Elyssa dojde.

„Kde to je?“ zeptala se.

„Na protější straně potoka.“

Elyssa v podivně prosvětlené tmě zamžourala očima a zadívala se před sebe. Rozeznala jen nejasné obrysy beden, stočených pokrývek nebo obojího.

„Vidíte to?“ zeptal se Hunter.

Když Elyssa zaslechla v jeho hlase sotva znatelný dychtivý podtón, ovládla ji zvědavost.

„Ne,“ přiznala. „Abych pravdu řekla, moc toho nevidím.“

„Tak se držte.“

Hunter zvedl Elyssu ze země a vzal do náručí jako dítě. Než si to stačila uvědomit, brodil se přes potok a při každém kroku kolem sebe rozstřikoval vodu.

„Huntere!“

Elyssin hlas se odrazil od stěn jeskyně a ozvěna ještě několikrát zopakovala jeho jméno.

Hunter naklonil hlavu a s úsměvem se do zvuku zaposlouchal.

Jeho smyslný a něžný úsměv Elyssu ohromil natolik, že málem přestala dýchat. „Huntere?“ zašeptala. „Jsem tady.“

Vyšel z potoka na písčitý břeh a pokračoval dál.

„Postavte mě… na zem,“ řekla Elyssa a polkla.

„Za chvilku. Už tam skoro jsme.“

Písek pod Hunterovými kroky tiše skřípal a šeptal.

Elyssa se užuž chystala promluvit, ale potom zavřela ústa. Bála se, že by Hunter z jejího hlasu poznal, jak zmatená je její mysl i tělo.

Hunter byl příliš blízko. A měl nad ní příliš velkou moc.

Choval se příliš něžně.

Nesl ji tak opatrně, jako kdyby byla z křehkého skla a mohla se i při neopatrném vzdechu rozbít na tisíc kousků. Překvapilo ji, že i ona sama si připadá tak křehká a rozechvělá.

Hunter cítil, jak se Elyssa chvěje. Sklopil oči a zadíval se jí do obličeje. Rozeznal však pouze její přimhouřené oči, sevřené rty a bledou barvu její jemné pokožky.

Hunterovi poklesly koutky úst. Elyssa vypadala vystrašeně. Hunter si vybavil, co se stalo, když spolu byli takhle blízko naposledy, a rázem měl docela jasnou představu, čeho se Elyssa bojí.

Už jsem řekl, že příště se vám to bude líbit.

Proboha, vy mě snad vážně máte za hlupáka. „Příště se vám to bude líbit.“ A ne že ne!

Jeho neprůstřelný plán, který včera vymyslel, mu teď ve dne najednou připadal jako ta nejhorší škvára.

Nenáviáím vás.

Už vás nechci. Nikdy. A nijak.

Od chvíle, kdy Elyssa tato nenávistná slova vyřkla, se vůbec nic nezměnilo.

Hunter ztuhl na místě a jen stěží popadal dech. Pomalu spustil Elyssu na zem a postavil ji těsně vedle stočené přikrývky, kterou tady tak pečlivě připravil.

Když promluvil, zněl jeho hlas mnohem ostřeji, než zamýšlel.

„Nebojte se mě,“ řekl. „Přísahám Bohu, že jsem vám nikdy nechtěl ublížit.“

Elyssa si nemyslela, že na to dokáže něco odpovědět. A tak jednoduše zavřela oči a pootočila obličej stranou.

„To mě vážně tak nenávidíte?“ zašeptal.

Elyssa rychle otevřela oči.

„Je to pravda?“ zeptal se ostře.

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Tak proč se třesete a odvracíte se ode mě, jako byste se na mě nemohla ani podívat?“ naléhal Hunter. „Vždyť se mnou ani nepromluvíte.“

„Já…“ Hlas se jí zlomil.

Otočila se k Hunterovi zády, znovu ztěžka polkla a snažila se neztratit nad sebou kontrolu.

„Bylo bylo by mnohem snadnější nenávidět vás,“ zašeptala. „Ale to já nemůžu. Takže nenávidím sama sebe. Chovala jsem se tak hloupě.“

Když Hunter slyšel, jaká bolest čiší z jejího hlasu, zmučeně přivřel víčka. Pak ji chytil a otočil ji k sobě.

Přesto se na něj nepodívala.

„Vezměte si mě,“ řekl Hunter stroze.

Elyssa zavrtěla hlavou a neodpověděla. Ve vzduchu však mezi nimi stále visela její rozhořčená slova, která pronesla tehdy v noci.

Ani se nedivím, že církev a úřady vyžadují, aby dívky vstupovaly do manželství jako panny. Protože jinak by na nic takového nepřistoupily.

Hunter jí roztouženě a nesmírně něžně přejel konečky prstů po obočí a po tvářích. Rasy měla zvlhlé slzami, jako kdyby je smočil teplý déšť.

„Neplač, lásko,“ zašeptal Hunter. „Radši bych se nechal zbičovat, než abych tě znovu rozplakal.“

Elyssa na to nic neřekla.

Ani nemohla. Hunterovy rty se jí v rozechvělém, nervózním tichu něžně přitiskly na tvář a zasypávaly její spánky, tváře i řasy lehounkými polibky a přitom stíraly slzy z Elyssiných očí, dřív než stačily dopadnout na zem.

Elyssa se téměř dusila a srdce jí bušilo jako o závod. Celé tělo jí zachvátil třes, který vůbec nedokázala ovládnout. Prsty měla pevně sevřené a nehty se jí zarývaly do dlaní.

Nemiluje mě.

A já ho nedokážu přestat milovat.

Připadalo jí, jako by se rozpadala vedví. Chtěla odsud utéct, a zároveň toužila zůstat v Hunterově náručí. Chtěla ho od sebe odstrčit.

Nejvíc ze všeho však prahla po jeho žhavých, opojných a konejšivých dotycích, které v ní vzbuzovaly pocit, jako kdyby se pod nimi ztrácela.

„Neboj se,“ řekl Hunter a Elyssa ucítila jeho horký dech na svých rtech. „Chci jen…“

Vtom se zarazil. Kdyby jí řekl, co chce, polekaně by utekla z jeskyně.

Hunter zavřel oči a zasypal se všemi možnými výčitkami, které ho v tu chvíli napadly. Pak Elyssu jemně objal, přivinul si ji na hruď a pomalu, jen zlehka, ji začal houpat a konejšit jako malé dítě a přitom ji hladil dlaní po zádech.

„To je v pořádku,“ řekl zastřeně.

„Neublížím ti. Prosím tě, lásko, neplač.“

Elyssa se chvěla stále víc a víc.

„Všechno je v pořádku, maličká,“ zašeptal jí Hunter na rty. „Jsi v bezpečí. Jakmile se přestaneš třást, pustím tě. Pokud chceš…“

Přitom úplně podvědomě pootevřel ústa a jemně jí přejel rty špičkou jazyka. Ticho, které mezi nimi v tu chvíli zavládlo, by se dalo krájet.

„Chceš to?“ zašeptal.

Jeho dech připadal Elysse tak teplý a sladký. Tiše zasténala.

„Znamenalo to ano, nebo ne?“ zeptal se Hunter. „Mám tě pustit, nebo tě dál držet?“

Hunterovy horké rty, které se Elysse přitiskly na oční víčko, ji zčásti ukonejšily, a zčásti rozechvěly ještě víc.

Hunter cítil její rozechvění a vzedmula se v něm prudká vlna citů, která byla mnohem silnější než pouhá touha.

„Elysso?“ zašeptal zmučeně. „Dovol mi, abych tě políbil. Stačí jen jediný polibek, lásko. Pak tě pustím, pokud si to budeš přát. Nedokážu přestat myslet na to, jaký je to nádherný pocit smět tě líbat. Určitě by se ti to líbilo.“

Než Elyssa stačila vymyslet nějakou výmluvu, zvedla hlavu. Hunter ji políbil a ona polibek opětovala. Jemu celým tělem projela prudká křeč a jí se nahrnuly do očí další slzy.

Nemiluje ji, ale přesto po ní touží tak mocně, že ztrácí vládu nad svým tělem, říkala si Elyssa. Ale přestože v něm doutná tak nesmírná vášeň, drží svůj chtíč na uzdě.

Pro tentokrát.

Alespoň v tomhle je ke mně ohleduplný, pomyslela si zachmuřeně Elyssa. Chová se ke mně něžně.

Hunterovy rty se dosud dotýkaly jejích úst. Elyssa tiše zašeptala jeho jméno.

Hunter cítil, jak se v něm vzdouvá další prudká vlna citů. Jemně se Elyssy dotkl a přitáhl si ji blíž k hrudi. Zlehka ji líbal na koutky úst a Elyssa mu nakonec rozechvěle nabídla k polibku i pootevřené rty. Teprve nyní si Hunter dodal odvahu a prohloubit polibek jazykem, jak si toužebně přál.

Když na jazyku ucítil její chuť, uvědomil si, že ještě nikdy v životě nepoznal nic tak sladkého a vzrušujícího. Něžně ji držel, vychutnával si ten vášnivý a opojný polibek a nořil se do něj stále hlouběji.

Smyslně zápasící rty Elyssu rozptylovaly a s každým dotekem Hunterova jazyka ji do sebe jejich polibek vtahoval.

Stejně jako Hunter.

Elyssa zvedla ruce k jeho hrudi a na okamžik zaváhala. Nakonec přitiskla třesoucí se dlaně na Hunterovy čerstvě oholené tváře.

Hunter sebou znovu napjatě škubl a Elyssa tak poznala, jaké divy s ním její dotek provádí. Do očí se jí hrnuly další a další slzy a koulely se jí po tvářích.

Hunter necítí nic jiného než chtíč, připomněla si v duchu.

Elyssa se však chvěla pod náporem mnohem hlubších citů, než je pouhý chtíč.

Přesto cítila štěstí, že se Huntera vůbec může dotknout. A když jí její doteky oplácel, připadalo jí, jako by se celý svět kolem nich pomalu rozpouštěl.

Tiché zasténání, které se Elysse vydralo z hloubi hrdla, Hunterovi rozvířilo krev v žilách. Líbal ji stále naléhavěji a toužebněji, ale stále měl svou sílu pod kontrolou. Držel ji v náruči tak něžně a jemně, jako kdyby se dotýkal prchavé, třpytivé duchy.

Elyssa pak zajela prsty do Hunterových hustých černých vlasů. Klobouk se mu z nich už předtím svezl na zem. Jakmile se dotkla Hunterova rozpáleného temene, tiše zasténala smyslným vzrušením a sevřela mu vlasy mezi prsty.

Hunter lehce zaklonil hlavu a Elyssino sevření ještě nabralo na intenzitě. Ten podivuhodně smyslný dotek Elyssu ještě více rozžhavil.

Bez rozmyšlení sjela svými štíhlými prsty k Hunterově šíji. Jeho tělo zasáhla tak silná vlna rozkoše, že se přelila i do Elyssy.

Elyssa však toužila cítit pod rukama mnohem víc než jen úzký proužek pokožky mezi Hunterovými vlasy a límcem kabátce. Dosud si pamatovala ten pocit v dlaních, když jimi tehdy v noci přejížděla po jeho hrudi; vnímala tehdy každý Hunterův mužný sval i každý chloupek na jeho prsou.

Náhle si Elyssa uvědomila, že její ruce začínají úplně podvědomě stahovat z Huntera jeho kabátec. Zalekla se své nezvladatelné touhy a ztuhla.

Hunter poznal, že Elyssa už jeho polibek neopětuje tak vášnivě jako předtím. Místo toho ho chytila za rameno a snažila se ho odstrčit. Neochotně oddálil své rty od jejích, jak jí předtím slíbil.

Jediný polibek.

„To je v pořádku,“ řekl zastřeně. „Nemusíš se mi vzpírat. Pustím tě.“

Přesto se nedokázal přinutit, aby ji úplně propustil z objetí. Jemně ji začal hladit po hřbetech rukou, jimiž se ho snažila odstrčit.

Když Elyssa znovu ucítila jeho jemný dotek, znovu zatoužila po Hunterově lásce, ale tu jí zřejmě nebylo souzeno získat. Poznala však živočišnou sílu jeho touhy. Měla možnost stát se středobodem jeho světa.

Alespoň na chvíli.

Zpočátku se pouze váhavě chvěla. Její tělo se ji snažilo přesvědčit, že tentokrát ji v Hunterově náručí čeká něco víc než pouhá bolest. Ten příslib, který před ní vyslovil, pro ni byl stejně lákavý jako jeho silné tělo, které ji ovíjelo a o něž se opírala dlaněmi.

Toužím po tom stejně jako on. Uvidím, co se z toho vyvine. Je to jako hrát si s otevřeným ohněm v seníku.

Elyssa se roztřeseně nadechla a sebrala veškerou svou odvahu.

„Nevzpírala jsem se,“ zašeptala. „Snažila ses mě od sebe odstrčit.“

„Ne tebe. Jen ten kabátec.“

Když Hunter její slova pochopil, srdce mu znovu sevřela prudká touha. V první chvíli vůbec nemohl promluvit. Ani dýchat.

Vysvlékl se z kabátce a odhodil ho stranou.

„Už je pryč,“ řekl tiše. „Co teď?“

„Já…“

Dokonce ani přítmí v jeskyni nedokázalo zakrýt ruměnec v Elyssině tváři.

Náhle Hunter všechno pochopil. Přestože Elyssa reagovala na veškeré jeho laskání s bezhlavou spalující touhou, byla ještě nesmírně nezkušená a nevinná. Tu krátkou cestu k poznání urazila s ním, ale teprve poté, co z ní vydoloval přiznání, že to chce.

Já… po vás toužím.

Vysloužila si od něj jenom posměšnou poznámku kvůli tomu, že to vyslovila tak nejisté.

Bylo pro ni skutečně tak složité přiznat mu pravdu? „Já…,“ začala Elyssa znovu.

Hunter jí položil prst na rty ve snaze uklidnit ji. Nemohl už vzít zpátky nic z té noci, kdy se mu Elyssa poprvé odevzdala. Měl však možnost ukázat jí, že stydět se za to musí on, a ne ona.

„Pššš,“ zašeptal vlídně. „Nikdy jsem se ti nechtěl vysmívat. Tak strašně po tobě toužím, že zapomínám dýchat, ale nechci tě tím vyděsit a ani nevím, co se ti odehrává v hlavě. Proto jsem se tě zeptal, co mám dělat dál.“

Přestože se jí do očí hrnuly slzy, usmála se a políbila Hunterův prst.

Ten prostý dotek ho vzrušil na neúnosnou míru. Zavřel oči a celý jeho svět se scvrkl na Elyssin teplý dech, který mu proudil mezi prsty.

„Předvedu ti, jak se to tehdy poprvé mělo stát,“ řekl Hunter a otevřel oči. „Předvedu ti… všechno.“

Elyssiny rty dokázaly vyslovit pouze Hunterovo jméno. V jejím hlase se při tom odrážely veškeré její pochyby a nejistota.

A také její vášeň.

Nakonec Elyssa přikývla, protože ze sevřeného hrdla nedokázala vypravit ani slovo.

„Tentokrát,“ pokračoval Hunter tiše, „ti nebudu zakrývat pusu. Poslechnu si každý tvůj vzdech, každé slovo. Dokonce i když to bude ne.“

Na ruce znovu ucítil její dech. Bříškem palce jí přejel po plném spodním rtu.

Při jeho něžném dotyku se Elyssa znovu roztřásla.

„Rozumíš mi?“ zeptal se Hunter tiše. „Pokud ti to bude připadat příliš rychlé, zastav mě, já zpomalím. A klidně přestanu, pokud si to budeš přát.“

Elyssa znovu přikývla.

„Víš to určitě?“ ujistil se Hunter.

Špičkou jazyka se dotkla jeho palce.

Hunter sykl slastí.

„Řekni mi to,“ poprosil ji zastřeným hlasem. „Alespoň jednou. Nebudu po tobě chtít, abys to ještě znovu opakovala. Tentokrát si tím ale musím být jistý.“

Elyssa se zadívala do Hunterových jasných očí planoucích vášní a poznala, že od ní chce slyšet tatáž slova.

„Chci s tebou znovu zažít to, co posledně, než jsi… než…“ Roztřeseně se nadechla. „Jestli to znamená, že budu muset s potěšením snést i bolest, tak to nebylo až tak hrozné. Jen… nečekané… po všech těch příjemných pocitech.“

Hunter zavřel oči. Pomyšlení, že Elysse zacpal ústa, aby nemohla křičet, když jí ubližoval, ho sžíralo zaživa.

„Tobě nechám jenom potěšení,“ řekl. „Bolest zůstane pro mě.“

„Tomu nerozumím.“

„Já vím. Ale já ano.“

„Jenže…“

Hunter se smutně usmál a znovu prstem pohladil Elyssiny rty.

„Nechtěla bys mě místo toho radši políbit?“ zašeptal.

22

Elyssa si přála, aby dokázala uklidnit své třesoucí se tělo i rozechvěný hlas, ale nedařilo se jí to. A tak se místo slov o Huntera pevně opřela a stoupla si na špičky, aby dosáhla na jeho rty.

Hunter sklonil hlavu a vyšel jí vstříc a nakonec ji vzal do náruče a nadzvedl. Jakmile na sobě Elyssa ucítila celé jeho tělo, z hrdla se jí vydral úpěnlivý sten.

Hunter ho zaslechl a pomalu ji znovu začal spouštět zpátky na zem. Elyssa mu však ovinula paže kolem krku a přimkla se k němu ještě těsněji.

„Nechtěl jsem tě vyděsit,“ zašeptal jí do ucha.

„Nevyděsil jsi mě.“

„Vykřikla jsi a roztřásla ses.“

„Protože to bylo tak nádherné,“ přiznala mu šeptem. „Když jsem tě zvedal?“

„Když jsem na sobě ucítila celé tvoje tělo, od hlavy až k patě.“

Hunter nedokázal utajit, jak mu při jejích slovech ztuhlo celé tělo, protože k sobě Elyssu stále pevně tiskl. Rozechvěle zasténal a snažil se zkrotit vášnivou touhu, která ho úplně stravovala.

Elyssa zaklonila hlavu, aby se mu mohla podívat do očí.

„Bojíš se?“ zeptala se rozechvěle a zároveň trochu potměšile.

„Já?“ podivil se Hunter. „Úpěl jsi a třásl ses.“

Hunterovi se po tváři rozlil něžný úsměv. Stejně něžný jako polibek, který pak Elysse vtiskl na šíji.

„Divoška až do morku kostí,“ zamumlal. „To se mi líbí.“

„Vážně?“ zeptala se Elyssa překvapeně. „Mmm.“

Hunter jí stále laskal krk a ty vzdechy se Elysse doslova vpíjely do těla.

„Je to součást tvé vášnivé povahy,“ řekl.

Pak otočil hlavu a jemně se svými rty dotkl jejích úst. Elyssa přejela špičkou jazyka po Hunterových usmívajících se rtech. Škádlení rychle přerostlo v opojnou důvěrnost.

Elyssa na chvíli úplně zapomněla, kde je, kdo je a co dělá. Uvědomovala si pouze chuť Hunterových úst, jeho rozpálené tělo, rytmicky se pohybující jazyk… a také oheň, který ji uvnitř spaloval a nabíral na intenzitě podle toho, jak stále víc žhnulo i Hunterovo objetí.

Po prvním polibku následoval druhý a pak další, dokud se Elysse nezatočila hlava a nezúžil se jí dech. Každý její výdech provázelo tiché zasténání.

Hunterovi se zdálo, že ho všechny Elyssiny tiché vzdechy olizují jako plameny. Zprudka si ji přivinul k hrudi a Elyssa jeho pevné objetí poprvé opětovala.

Když došlo na poslední polibek, Elyssa se chvěla a napínala všechny síly, aby se k Hunterovi přimkla co nejblíže. S každým nedočkavým nádechem se prudce zachvěla.

Hunter odtáhl rty od jejích úst a snažil se zkrotit svou touhu, která byla mnohem silnější než cokoliv, co kdy zažil. Když Elyssa nesouvisle vyslovovala jeho jméno, měl co dělat, aby se všechny jeho zábrany nezhroutily jako domeček z karet.

Pomalu se svezl na přikrývku a Elyssu stáhl s sebou. Nechtěl to udělat, ale kolena mu již vypovídala službu.

„Huntere?“

„To je v pořádku. Neublížím ti. Jen,“ řekl chraptivě a rychle se nadechl. „Podlamují se mi z tebe kolena.“

Elyssa se zadívala do Hunterových očí zvlhlých touhou a uvědomila si, že i ona se jen stěží drží na nohou.

„Tak to je dobře,“ řekla.

„Jak to?“

„Mně z tebe také. Neustále. Ale nevěděla jsem proč.“

„A teď už to víš?“

„V ohni se nedá stát vzpřímeně,“ zašeptala Elyssa. „Můžeš se do něj jenom ponořit… a nechat ho, aby tě pohltil.“

Huntera jako ve snách napadlo, kolik toho ještě vydrží, než nad sebou ztratí kontrolu. Neměl nejmenší tušení. Ale věděl, že to brzy zjistí.

„Huntere?“ zeptala se tiše Elyssa. „Stalo se něco? Tváříš se tak zamračeně.“

Hunter se usmál. Byl to podobný úsměv jako výraz v celé jeho tváři tak trochu živočišný.

„Nic se nestalo,“ řekl. „Ve skutečnosti je všechno v naprostém, naprostém pořádku.“

„Vážně?“

„Ty boty teď nepotřebuješ, že ne?“ zeptal se a přitom si zul i svoje vlastní.

Elyssa zamrkala. Tak rychlá změna tématu ji překvapila.

„Ehm, ne,“ řekla. „Do postele je moc často nenosím.“

Hunter se upřímně zasmál a zavrtěl hlavou. Jeho prsty bez jediného zaváhání stáhly z Elyssiných nohou boty i červené ponožky pod nimi.

„Bill ti dal trefnou přezdívku,“ řekl s úsměvem. „Divoška.“

Hunter to vyslovil tak něžně, že tentokrát Elyssu její přezdívka nerozčílila.

Přestože jí srdce málem vyskočilo z hrudi a dech jí vypovídal službu, Elyssa se na Huntera usmála. Pod volnými kalhotami cítila jeho dotek na svých nohou od kotníků až po všechny křivky stehen.

Nedokázala ten nádherný pocit popsat slovy. Nejraději by se schoulila do klubíčka jako kočka a nechala ho, aby ji hladil po celém těle.

„Jak tiše a svůdně sténáš,“ zašeptal Hunter zastřeným hlasem. „Nejraději bych z tebe strhl ty mužské šaty a dostal se k té jemné ženské pokožce pod nimi.“

Zároveň s tím spustil ruku k jejím kalhotám a knoflíky u pasu začaly jeden po druhém rychle vyklouzávat z dírek.

Při představě, že se před Hunterem ocitne úplně nahá, vytřeštila oči. Zadívala se na mužské ruce, které se jí snažily přetáhnout kalhoty ze silné látky přes boky.

„Ale my jsme…,“ začala. „Předtím jsem…“

„Nebyla nahá?“ skočil jí do řeči Hunter.

Elyssa váhavě přikývla.

„To byla moje chyba,“ řekl Hunter tiše. „Měla jsi ležet nahá jako květ v rozpuku. A já se na tebe měl snést jako lehký teplý déšť.“

Celé tělo se jí zachvělo.

Hunter ustal ve snaze stáhnout Elysse kalhoty, a přestože to poslední, po čem toužil, bylo odtáhnout od ní ruce, udělal to.

„Stydíš se?“

„Nikdy bych o sobě neřekla, že jsem stydlivá,“ zašeptala Elyssa. „Ale…“

„A co tohle?“

Hunter vzal tenkou bavlněnou přikrývku, která ležela po straně silné deky na zemi, vytřepal ji a přetáhl přes Elyssu.

„Je to tak lepší?“

Elyssa si ji přitáhla k tělu a přikývla. „Můžu pokračovat?“ zeptal se.

Elyssa odvrátila pohled od Hunterových soustředěných tmavých očí, ale souhlasně pokývala hlavou.

„Řekni mi, kdyby sis to rozmyslela.“

Pak se Hunter sklonil a pomalu, nesmírně pozorně Elyssu políbil. Když zvedl hlavu, Elyssa dýchala tak mělce, jako kdyby utíkala na dlouhou vzdálenost.

Hunter se nemohl nabažit jejích toužebných polibků. Rád by si z jejích chtivých, smyslných rtů dopřál mnohem víc rozkoše, ale nevěřil si, že by se pak dokázal ovládnout. Její bezstarostnost a zároveň stydlivost ho vzrušovala víc než cokoliv, co kdy v životě zažil.

Místo aby se pokoušel přes přikrývku dostat k Elyssiným kalhotám, pustil se do rozvazování tkaniček na její košili. Po chvíli jeho prsty vklouzly do škvíry mezi oběma předními částmi košile a začaly hladit její teplé a hebké ňadro. Stačil jediný dotek a jeho vrcholek okamžitě ztuhl.

Hunterův úd v tu chvíli zareagoval úplně stejně. Hunter musel zatnout zuby, aby ztlumil toužebný sten, který se mu vydral z hrdla. Pak odtáhl prsty od jejího ňadra tak zvolna a jemně, že jeho pohyb Elysse připadal spíš jako pohlazení.

„Teď potřebuju, abys mi pomohla,“ řekl Hunter tiše.

„Jak?“ zašeptala Elyssa.

„Rád bych ti svlékl košili, ale když takhle pevně svíráš tu přikrývku…“

Zbytek věty nedořekl a čekal.

Elyssa dlouze a nejisté vydechla a spustila si přikrývku do klína. Potom vzala do rukou lem semišové košile a začala si ji přetahovat přes hlavu.

Hunter zajel dlouhými silnými prsty pod její oblečení. Nejprve se jí pokusil pomoci se stahováním košile, ale pak ji už jen hladil a nakonec vzal do svých prohřátých dlaní obě Elyssina ňadra.

Zpod semišové košile, kterou měla Elyssa v tu chvíli omotanou kolem hlavy, se ozval tlumený vzdech. Elyssa ho vůbec nevnímala. Uvědomovala si pouze Hunterovy ruce, z nichž sálalo to nejpříjemnější teplo, jaké kdy cítila, a rozehřívalo ji od hrudi až po stehna.

Košile bez povšimnutí přistála na přikrývce. Elyssa si vůbec neuvědomila, že si spolu s ní stáhla i spodní košilku, dokud se Hunterovy rozpálené rty neocitly na stejném místě jako před chvílí jeho ruce.

Elyssa se prohnula v zádech jako luk a štíhlými prsty zajela do Hunterových hustých černých vlasů. Pomalu se svíjela a přitahovala si Huntera k sobě stále blíž a blíž. Z hrdla se jí draly tiché vzdechy, odrážející rozkoš, která jí projížděla od hlavy až po paty a soustřeďovala se na dosud netušených místech jejího těla.

Hunter už nedokázal udržet svou touhu na uzdě a celý se roztřásl. Horkými rty laskal Elyssina ňadra a poslouchal její neklidné, nesouvislé vzdechy.

„Můžu tě už svléknout?“ zeptal se tiše.

Když Elyssa ucítila, jak jí špičkou jazyka přejíždí nejprve po jedné a pak po druhé bradavce, měla pocit, že přichází o rozum. Místo odpovědi si začala neohrabaně stahovat kalhoty.

Hunter zvedl její ruku k ústům, políbil ji na dlaň, jemně vzal do zubů měkkou kůži mezi palcem a ukazováčkem a usmál se, když si všiml, jak silnou reakci v ní tím vyvolal.

„Dovol mi, abych tě svlékl já,“ zašeptal. „Ano. Ano, prosím.“

Jakmile ale Elyssa ucítila, že jí kalhoty sklouzávají na zem, instinktivně položila ruku na šňůrku u pasu svých jemných spodních kalhot. Všechny svršky už byly ty tam a ona už ležela pouze v tenoučkém spodním prádle.

Hunter po chvíli zvedl své dlouhé prsty a zaklesl je mezi Elyssiny štíhlé prstíky. Pak jimi rozevřel kousek uvolněné látky na přední straně spodních kalhot.

Elyssa sebou škubla, jako by ji zasáhl blesk.

Vytřeštila oči a uvědomila si, že spodní prádlo, které měla na sobě, umožní Hunterovi proniknout až k její vlhké a citlivé bráně rozkoše. Spodní kalhoty byly totiž sešité jenom u pasu a po vnějších stranách nohavic. V rozkroku látku nespojovaly žádné stehy.

Elyssa si nebyla jistá, jestli má být vyděšená, nebo se má poddat své touze. Hunterem zmítaly podobné pocity. Jakmile se jeho ruka přiblížila k Elyssiným nejintimnějším partiím, oba ovládla touha a zároveň strach.

Hunterovy prsty se zastavily jen kousek od hustých světlých chomáčků pod Elyssiným spodním prádlem. Několikrát jí zlehka přejel po podbřišku.

„Zbožňuju, když se můžu dotýkat tvojí kůže. Je tak teplá. Říkám si, po čem asi chutná. Určitě to bude smetana. Okořeněná trochou tymiánu.“

Pak ji políbil těsně pod pupíkem a Elyssa zachroptěla.

„Bojíš se nebo cítíš touhu?“ zeptal se Hunter, rty stále přitisknuté k její pokožce.

Elyssa mu nedokázala odpovědět. Jakmile ucítila, že jí Hunter jemně zajíždí rukou mezi kusy látky v rozkroku, nedostávalo se jí vzduchu.

Hunter se jemně dotkl brány do jejího lůna a okamžitě na prstech ucítil, jak nesmírně po něm touží.

„Touhu,“ zašeptal a z jeho hlasu zazněla úleva a zároveň vzrušení. „Nezkrotnou ryzí slast.“

Hunter se jí znovu jemně dotkl a odměnou mu opět byl další Elyssin vášnivý, roztoužený sten. S každým dalším pohybem ruky Elyssa víc a víc uvolňovala svá štíhlá stehna a poddávala se jeho dotykům. Nakonec Hunter rozevřel i poslední jemnou vlhkou překážku a našel klíč k její bráně, který byl schovaný těsně nad ní.

Elyssa zavřela oči, prohnula se a celé tělo jí zaplavila neovladatelná touha. Další vlna vášně ji zvedla do vzduchu a pak další a další. Při každém Hunterově doteku a vzdechu tlumeně, slastně úpěla.

Hunter pomalými a jemnými doteky prstů zkoumal, jak daleko sahá Elyssina touha. Její potem zbrocená pokožka vyhnala Hunterovu touhu do bolestných výšin. Potom do ní nesmírně opatrně pronikl nejdříve jedním a potom dvěma prsty.

S každým nepatrným pohybem ruky v něm rostla touha úplně se s ní spojit. Nechtěl ji jen tak dráždit a způsobovat si tím další utrpení.

Když Elyssa ucítila tlak jeho prstů, jako kdyby se jí vrátil chladný rozum a společně s ním i vzpomínka na první noc s Hunterem. Nejdříve slast. Pak tlak.

A nakonec bolest.

„Huntere, já –“

Vtom jí Hunter přejel prstem přes vlhký klíč k potěšení a probudil ho k životu. Elyssa chraptivě zasténala vzrušením.

„To je v pořádku,“ řekl Hunter tiše. „Jsi ještě úzká, ale tentokrát jsem to čekal. Nijak ti neublížím. Pamatuješ si, co jsem ti slíbil? Jenom potěšení, žádnou bolest.“

Elyssiny smysly znovu zahltila slast, takže jen vzrušeně zasípala.

Hunter přivřel víčka a vyryl si tuto chvíli do paměti. Elyssa ležela nahá na zemi a přikrývka, kterou přes sebe měla přehozenou, spíše zdůrazňovala, než zakrývala její rostoucí touhu. Při pohledu na zasněný výraz v Elyssině důvěřivé tváři se Hunter studem začervenal.

A zároveň na něj znovu, plnou silou, zaútočil chtíč.

Hunter posunul ruku a dál jemnými pohyby prstů uspokojoval Elyssinu potřebu dalších doteků a zároveň zkoumal její jemný klín. S každým pohybem prstů pronikal dál a dál do jejího lůna, kam během té nešťastné noci tak bezhlavě vtrhl.

Když už nemohl proniknout ani o kousek dál, sklonil se k jejímu odhalenému vrcholku vzrušení. Špičkou jazyka kolem něj kroužil, hladil ho… a nakonec ho roztouženě vzal mezi rty.

Elyssa se zmítala v bouři slasti.

„Huntere.“

Dál ji něžně hladil rukou i horkými rty.

Elyssa ležela na zemi a ze rtů se jí draly další a další roztoužené výkřiky. Nechávala se unášet žhavým objetím muže, jehož doteky jí pronikaly až do hloubi duše.

Hunter slyšel její steny a na špičce jazyka cítil její reakci. Musel v tu chvíli sebrat veškeré síly a připomenout si své odhodlání nerozepínat si kalhoty a neponořit se do ohně, který je oba zaživa stravoval.

Elyssu náhle, naprosto bez varování zcela pohltila rozkoš. Chopila ji do svých spárů, prohnula jí záda a vyvolala v ní pocit, že se zprudka vznáší vzhůru a zase střemhlav padá k zemi. Ponechala své tělo úplně napospas Hunterovi, kterého Elyssiny sladké křeče i výkřiky plné vášně dováděly k šílenství.

Nakonec Hunter váhavě stáhl prsty zpět, ale do náručí ji opatrně vzal až poté, co přes ni přetáhl přikrývku a byl si jistý, že má svou touhu znovu pod kontrolou. Posadil si Elyssu na klín a jemně s ní pohupoval, aby uklidnil nejen ji, ale i sebe.

Rozkoš, která si Elyssu zcela podmanila, teď pozvolna vyprchávala. S hlubokým a roztřeseným výdechem otevřela oči a podívala se na Huntera.

Když si všiml jejího tázavého pohledu, téměř smutně se pousmál.

„Je to nádherné,“ řekl. „Přesně takhle to mělo vypadat poprvé.“

„Já…“

Vtom jí tělem projela prudká ozvěna předcházející rozkoše a úplně jí vyrazila dech.

„Nemůžu pro to najít vůbec žádná slova,“ řekla Elyssa po chvíli.

Nadzvedla se, aby Hunterovi věnovala lehký polibek.

Když ucítil jemný dotek jejích rtů, žaludek se mu sevřel ještě víc. Zavřel oči a snažil se v sobě ukonejšit tu chtivou bestii, která se dožadovala svého.

Když ji uklidnil natolik, aby se mohl znovu podívat na Elyssu, všiml si, že k němu dívka upírá zachmuřený pohled.

„Co se děje?“ zeptal se.

„To ty.“

„A co jsem provedl?“

„Poprvé jsem musela snášet bolest, a ty sis užíval potěšení,“ řekla Elyssa. „Teď tě okrádám o potěšení já, a ty trpíš. Skončí to pokaždé tak, že jeden umírá bolestí a ten druhý se nemůže nabažit slasti?“

„Ale moje bolest není tak strašlivá jako ta, kterou jsi musela snášet předtím ty.“

„Netváříš se tak,“ pronesla Elyssa zarmouceně. „Vypadáš… vyčerpaně.“

„Zvládnu to.“

Elyssa se lehce pootočila, aby Hunterovi lépe viděla do tváře, a přitom se otřela bokem o jeho podbřišek. Hunter zaťal zuby a sykl.

„Tebe to vážně bolí“ řekla rychle. „Můžu pro tebe něco udělat?“

„Nepokoušej mě,“ zašeptal tiše Hunter.

Elyssa ho dobře slyšela.

„Pokoušet tě?“ zeptala se rychle. „Jak?“

Hunter zavřel oči a snažil se nemyslet na to, kolika různými způsoby ho mohla pokoušet tak vášnivá žena, jako je Elyssa.

A potom ho uspokojit tak, že by předl blahem.

Z Hunterových úst vyletělo jen tichounké zaúpění. Snažil se ovládnout. Do posledního písmene splnil slib, který dal Elysse. Vydal ze sebe všechno, aby ji potěšil, a vynahradil jí tak jejich první noc, kdy se choval zbrkle a hloupě.

„Huntere?“ zašeptala Elyssa.

Nedokázal se přinutit k odpovědi. Hlavou se mu honil jen obrázek Elyssy, jak před ním leží nahá, otevřená, tváří se zasněně a chvěje se v extázi, do níž ji přivedl.

Elyssa zasypala Hunterovu tvář drobnými něžnými polibky a mezi jednotlivými doteky svých rtů šeptala jeho jméno. Pevně mu ovinula paže kolem hrudi a snažila se k němu přitulit co nejblíže, aby ho utěšila.

Přikrývka jí sklouzla k boků, ale Elyssa si toho vůbec nevšímala.

Hunter sebou škubl a pohnul pažemi, aby od sebe Elyssu odtrhl. Vtom na hrudi ucítil její ňadra. Konečky prstů jí okamžitě přejel po bradavkách, které se pod jeho dotykem změnily v tvrdé pahorky.

Elyssa se zachvěla jako osika. Hunter se podivil, jak mocnou reakci v ní jeho dotek vyvolal. Nečekal, že ji jeho doteky vzruší tak brzy poté, co její tělo dosáhlo vyvrcholení.

Belinda si jeho doteky zdaleka tak neužívala. Po svatbě úplně ztratila o milování s ním zájem a nechávala se k němu přemluvit jedině tehdy, když chtěla nové šaty nebo hezčí záclony do salonku.

Hunter se zadíval na Elyssina jemná ňadra spočívající v jeho dlaních. I v přítmí jeskyně rozeznával tmavě růžovou barvu jejích pevných bradavek, obklopených smetanově bílou pokožkou. V jeho silném objetí vypadala nesmírně křehce a rozechvěle. Ale už vůbec ne vystrašeně.

„To je tak nádherné,“ zašeptal jí Hunter do vlasů. „Připadám si jako opilý, už jen když se tě dotýkám.“

„Můžu… to zkusit i já?“

Hunterovy ruce na chvíli zaváhaly. Při pomyšlení, že by se byť jen konečky Elyssiných prstů dotkly jeho pokožky, mu ztuhly všechny svaly v těle.

„To by podle mě nebylo moudré,“ odpověděl Hunter zadýchaně.

„Ty nemáš rád, když se tě někdo dotýká?“

„Byl bych moc rád, kdybys mi svými prsty prozkoumala celé tělo. Až moc rád.“

Elyssa rozuměla jen tomu, že Hunter chce, aby se ho dotýkala. Ve vzduchu stále viselo napětí, které houstlo s každým jejich dalším vdechem a výdechem. Elyssa začala Hunterovi rozepínat košili.

„Tohle jsem chtěla udělat už od chvíle, kdy jsem tě spatřila polonahého v zahradě,“ přiznala se Elyssa.

„Není to moudré.“

„Proč?“

„Tentokrát mi nešlo o sebe,“ odpověděl Hunter zpříma. „Chtěl jsem ti předvést, jaké potěšení ti může přinést tvoje vlastní tělo. Abych ti vynahradil, jak jsem ti minule ublížil.“

„Chtěl jsi mi to vynahradit tím, že ublížíš sám sobě?“

„Jak jsem už řekl, zvládnu to.“

„Pomůžu ti.“

„Elysso…“

Vtom se mu zastavil dech a Hunter se nedokázal přinutit, aby dopověděl, co měl na jazyku. Košili měl úplně rozepnutou, její lem vytažený z kalhot a Elyssina odhalená vlnící se ňadra se mu tiskla k hrudi.

Se spokojeným zavrněním přejela štíhlými prsty po Hunterově dosud neznámé mužné hrudi.

Přimhouřil oči a zadíval se na ni. Byl přesvědčený, že by ji měl zarazit.

Ale věděl, že to neudělá.

Právě totiž učinil důležitý objev. Zjistil, jak nespoutané potěšení může muži přinést žena, která ho hladí a upírá na něj pohled plný obdivu, a ne vypočítavosti.

Čím déle Hunter zůstával s Elyssou, tím lépe si uvědomoval, jak chladná a proradná žena byla ve skutečnosti Belinda. Elyssa se možná občas chovala zbrkle a doháněla ho k šílenství, ale rozhodně se jí nedal vyčítat nedostatek vášně.

Sevřel její ňadra o trochu pevněji, přejel jí palci obou rukou po bradavkách, a když uslyšel, jak přidušeně sténá, po tváři mu přeletěl úsměv.

„Huntere,“ zašeptala Elyssa přiškrceně.

Hunter jenom bezmocně zachroptěl.

„Můžu tě taky políbit?“ zeptala se.

Hunter sklonil hlavu k jejím ústům, ale v tu chvíli zjistil, že Elyssa měla na mysli jiný druh polibku. Rozpálenými rty, jazykem i zuby mu přejížděla ve vlnách po hrudi a vzrušeně hnětla jeho pevné svaly.

Zvláště ji zaujalo bujné tmavé ochlupení na Hunterově hrudníku. Jemně ho za něj zatáhla, zajela do něj štíhlými prsty a nakonec se jazykem dostala až ke žhnoucí pokožce pod ním.

Po chvíli vystopovala Hunterovu malou okrouhlou bradavku. Několikrát přes ni škádlivě přejela špičkou jazyka.

Hunter dokázal při jejích dotecích jenom sténat.

Elyssa se zarazila a přestala zvědavě a chtivě zkoumat jeho pokožku.

„Bolelo to?“ zeptala se zastřeně.

„A tohle snad ano?“

Konečky prstů uchopil její ztuhlou bradavku a jemně ji stiskl.

Elyssa zalapala po dechu a blaženě vzdychla. Potom pochopila, jaká byla odpověď na její otázku.

Pomalu se usmála.

Nespoutaná zvědavost a smyslné očekávání, které se v jejím úsměvu mísily, dováděly krev v Hunterových žilách k bodu varu.

„A tohle?“ zeptala se.

Sjela dlaněmi po Hunterově břiše a pomalu mu začala rozepínat knoflíky na kalhotách a potom i na spodním prádle. Jenom se zprudka nadechl.

Elyssa obratně pronikla pod vrstvami látky až k jeho pokožce a jemně po ní přejela bříšky prstů. Pak objevila husté ochlupení v podbřišku a zlehka se ho dotkla.

Hunter spolkl zaklení, které se mu dralo z úst.

„Ještě tě to bolí?“ zeptala se ho Elyssa napůl žertem.

„Ne víc než tohle.“

Ukazováčkem jí zajel pod spodní kalhoty, rozhrnul jí husté chloupky a dráždivě pronikl do jejího horkého klína.

Elyssa sebou instinktivně škubla a Hunter se usmál. Ruka se jí přesunula dál pod Hunterovy svršky, a když našla to, co hledala, nedokázala od toho odtrhnout dlaň.

Hunter zavřel oči a prudce sebou škubl.

„Nebezpečné,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Je to moc nebezpečné.“

„Proč?“

Hunter propletl své prsty s Elyssinými a zjistil, že její pokožka je mnohem rozpálenější, než jak si ji pamatoval.

„Protože přesně tohle chci,“ řekl přímo.

„Pak si to klidně vezmi,“ zašeptala.

Elyssa nadzvedla boky, a když Hunter znovu ucítil její hebký klín, opustily ho poslední zbytky sebeovládání. Rychle se napřímil a vysvobodil z kalhot svůj uvězněný, zcela napjatý úd.

Než se Elyssa stačila pořádně nadechnout, Hunter již ležel mezi jejími stehny a doširoka je rozevíral. Když ucítila dotek jeho pevného údu na svých nohou, překvapeně vyjekla.

Hunter si v tu chvíli uvědomil, co vlastně dělá. Pokládá ji na záda, roztahuje jí nohy a nedává jí sebemenší možnost něco namítnout nebo ho odstrčit. Už zase.

Už se do ní málem ponořil, ale těsně předtím se zarazil. Elyssina rozpálená brána byla tak blízko, že měl Hunter pocit, jako kdyby jeho vztyčený úd lákala, olizovala ho a slibovala mu, že v jejím žhavém objetí zapomene úplně na všechno.

Zdálo se mu, jako kdyby měl samým vzrušením každou chvíli vybuchnout.

„Sakra“ zavrčel Hunter ostře. „Omlouvám se, lásko. Nechtěl jsem to udělat – znovu.“

Políbil Elyssu na oční víčka, na tváře, rty i krk a s každým polibkem jí šeptal tak roztoužená slova, že se při nich Elyssa chvěla jako list ve větru.

V dlaních cítila Hunterovu horkou pokožku a připadala si, jako by ji pohlcoval oheň. Kdykoliv se Hunter zachvěl napětím, zatoužila mu od něj ulevit.

„Ukaž mi, co chceš,“ řekla. „Ukaž mi to!“

„Jenomže jsi příliš úzká a já –“

„Nejsem žádná křehotinka,“ skočila mu rychle do řeči.

Hunter se roztřásl. Ještě nikdy v životě nebyl tak vzrušený, ještě nikdy nebyl tak připravený pomilovat se. Moc dobře věděl, jak je Elyssino vlhké tělo pružné. Pokud bude opatrný, padne jí jeho úd jako elegantní saténová rukavička.

Zmučeně zasténal.

„Huntere,“ žadonila Elyssa. „Udělej to, co musíš. Všechno bude v pořádku.“

Chvilku měla pocit, jako kdyby ji neslyšel. Potom však mezi stehny ucítila jemné dotyky jeho prstů a brzy se dostavila i slast z jejich zkoumavých pohybů.

Od hrudníku až po boky se její tělo zmítalo v náporu vášně. Smyslné doteky Hunterových rukou byly stále intenzivnější a hlubší.

„Huntere,“ snažila se mu Elyssa vzdorovat. „Teď tě mám potěšit já, a ne naopak.“

Hunter se jí pokusil odpovědět, ale hlas ho zradil a Elyssino jemné rozpálené lůno mu bralo dech. Zasouval prsty dál a hlouběji a boky se mu cukaly jako v křeči.

Tělo jí zaplavila další vlna rozkoše a její zasněný tichý vzdech Huntera přenesl z tohoto světa doprostřed ohnivých plamenů.

Elyssa se prohnula jako luk a vykřikla Hunterovo jméno. Otáčela při tom hlavu ze strany na stranu a cítila, jak jí celé tělo pohlcují plameny sálající z Hunterových prstů. S každým jeho pohybem byl oheň silnější a stravoval Elyssu stále víc a víc.

Zbožňovala tu štiplavou slast.

„To je nespravedlivé,“ vydechla zastřeným hlasem. „Dáváš mi… všechno… a sám si nic nebereš… na oplátku.“

Hunter jí na to nedokázal nic říct. Její tělo ho přijímalo tak samozřejmě, jako kdyby s ním okamžitě srůstalo. Pronikal do ní svým údem stále hlouběji a hlouběji a nakonec jí zvedl nohy a ovinul si je kolem boků, aby si ještě uvolnil cestu.

Teplo jejích útrob ho pohánělo stále kupředu a zvalo ho, aby zrychlil tempo.

„Huntere,“ zašeptala Elyssa. „Já …“

V tu chvíli jí dech vyrazila zářivá vlna rozkoše. Z hloubi hrdla se jí vydralo několik tichoučkých stenů.

Hunter spojil své rty s jejími ústy, nořil se do ní a líbal ji, dokud se jejich jazyky nepropletly stejně jako jejich těla.

Když už Hunter nemohl proniknout hlouběji, lehce se stáhl nazpátek. S každým pohybem jeho boků Elyssa zavzdychala. Pevně se ho držela, pohupovala se společně s ním a dělila se o dráždivé vlny vzrušení, které jí pronikaly až do morku kostí. Oheň v ní postupně nabíral na intenzitě a prostupoval celým jejím tělem.

Vtom se Hunter s cuknutím zastavil, zvedl hlavu a tělo se mu několikrát neovladatelně roztřáslo. Zároveň s tím roztouženě vydechl: „Elysso.“

Když Elyssa slyšela, jak k ní z Hunterových rtů splývá její jméno, ponořila se do zvuku jeho hlasu, vykřikla, pevně ho objala a zcela se poddala závrati, která ji ochromila.

Stejně jako jeho.

Hunterovi chvilku trvalo, než se uklidnil a sklopil oči k Elysse. Chtěl se ujistit, že jí svou rozvášněností nijak neublížil.

Ležela pod ním se zavřenýma očima. Byla úplně uvolněná a jen občas se její tělo zachvělo dozvuky vášně, kterou právě prožila.

Vůbec jí neublížil.

Lehce vyklouzl z Elyssina teplého klína, objal ji a přetočil se na bok. Hladil ji a vychutnával si váhu jejího těla. Ještě nikdy se s žádnou ženou necítil tak klidně a zároveň tak mocně jako bůh.

Tomuhle bych rychle přivykl, pomyslel si. Jen kdyby se mi ta přezka od opasku nezarývala do stehna…

Tiše se zasmál. Vášeň, kterou v sobě navzájem probudili, ho udivovala a vyvolávala mu úsměv na rtech.

„Moje malá sladká Divoško,“ řekl a jemně ji políbil na vlasy. „Příště si budu muset dát trochu víc načas, abychom se oba stačili svléknout.“

Elyssa se usmála a přitulila se k němu.

„Možná to uděláme, až se vezmeme,“ dodal roztouženě.

Když si Elyssa vzpomněla na první Hunterova slova ohledně manželství, přeběhl jí mráz po zádech.

Ale pokud nedospějete a nestanete se dobrou matkou mých dětí, Elysso Suttonová, přísahám Bohu, že budete litovat dne, kdy jste mě nalákala do manželství.

„To není nutné,“ odpověděla Elyssa klidně, přestože se vůbec klidně necítila.

„Cože?“ zeptal se nechápavě Hunter.

„Nejsem už panna. Jen proto, že…“

Zbytek věty zůstal viset ve vzduchu. Netušila, jak popsat jejich vztah.

„Jsme jen milenci,“ pokračovala po chvíli. „Nemusíš mi nic slibovat ani si mě vzít.“

Hunter nevěřil vlastním uším. Ani tomu, co Elyssa zamlčela.

Vtom si uvědomil, že i když ji dohnal ke slastným výkřikům, neřekla mu, že ho miluje. V žáru vášně si toho vůbec nevšiml.

Teď mu to ale bylo jasné.

„Nebuď bláhová,“ prohlásil rozhořčeně.

„Přesně tak,“ usadila ho Elyssa. „Jsem ráda, že v tom se shodneme.“

„Pošlu pro kněze, jakmile…“

„A proč?“ zeptala se Elyssa tvrdě. „Jestli ti chybí nedělní mše, můžeš jet do Camp Hallecku.“

„K čertu s tebou, Divoško. Zažili jsme spolu tak nádhernou chvíli, že by byla škoda to jen tak zahodit!“

„Ano, ale na doživotní závazek je to málo.“

„U všech čertů…“

„Chceš mít přece za manželku dospělou ženu, a ne nějakého mladého divocha,“ skočila mu Elyssa chladně do řeči. „Toužíš po ženě, kterou budeš moct uznávat a věřit jí, že dobře vychová tvoje děti. A taková já nejsem, nebo ano?“

Huntera zaplavily skličující vzpomínky a na okamžik zaváhal. Když naposledy dovolil své touze, aby mu vybrala manželku, zaplatily za to jeho děti životem.

Krátké Hunterovo zaváhání Elysse jako odpověď stačilo. Mlčky zavřela oči a snažila se potlačit slzy.

Tentokrát se se mnou pomiloval tak něžně a já doufala…, řekla si v duchu. Pak zmučeně dodala: Hunter má pravdu.

Jsem hloupá.

Hunter cítil, jak se Elyssino tělo mění, někdejší napětí střídá klid a na místo důvěry znovu nastupuje odtažitost. Když se pokusila posadit, pevně si ji přitáhl k sobě.

„Přemýšlel jsem o minulosti, vůbec ne o tobě,“ řekl.

Elyssa zavrtěla hlavou.

„K čertu s tím, lásko. Špatnější to pochopila.“ Elyssa k němu zvedla hlavu. V přítmí jeskyně se její oči třpytily stejně temně jako jezírko vedle nich.

„Kdybych byla vdova,“ začala Elyssa, „tlačil bys mě do manželství?“

Hunter na Elyssu nechápavě zíral a nešlo mu na rozum, že se teď chová, jako kdyby mezi nimi vůbec k ničemu nedošlo.

Jsme jen milenci.

Žádná zadýchaná vyznání lásky.

Jen milenci.

Místo klidu, který Hunter ještě před chvílí cítil po celém těle, se mu do duše začal vkrádat hněv.

„Ale ty nejsi vdova,“ odsekl. „Jsi horkokrevné, lehkomyslné děvče, které mění názory z minuty na minutu.“

Jakmile Hunter uslyšel svá vlastní slova vyřčená nahlas, uvědomil si, že jeho temperament ho opět zradil. Spolkl hrubou nadávku, kterou měl na jazyku, a znovu se pokusil Elyssu přesvědčit.

Jen milenci.

„Jsi mladá žena,“ řekl co nejstarostlivěji, „a já muž, který se už díky svému věku vyzná. Jsem připravený udělat jen to, co je správné.“

Elysse se v žilách vařil hněv.

„To tedy nejsem,“ řekla.

„K čertu s tebou, Divoško! Před pár dny jsi mi řekla, že mě miluješ!“

Hunterova slova se do ní zabodla jako nože. Bolestivě zalapala po dechu.

„Vážně?“ zeptala se ostře.

„Přesně tak. A moc dobře to víš.“

„A očekával jsi snad od horkokrevné, lehkomyslné dívky něco jiného než dětinské vyznání lásky?“

Hunter sebou cukl, když Elyssa přesně zopakovala jeho vlastní slova. Jemně ji pohladil po dlouhých pocuchaných vlasech a pokusil se k ní přitulit. Její ztuhlé tělo mu v tom ale stále bránilo.

„Lásko,“ řekl Hunter vlídně a přitiskl jí tvář k uchu. „Nechtěl jsem tě urazit. Zbožňuju tvoji lehkomyslnou vášnivost.“

Elyssa se při Hunterově doteku smyslně zachvěla.

Přestože ji bolelo u srdce a zlobila se na něj, nedokázala reagovat jinak. Ani ji samu to už nepřekvapilo.

Ještě nikdy v životě nepoznala nic, co by se blížilo nezkrotné slasti, kterou s Hunterem zažila. Už při pouhém pomyšlení, že by se to mohlo zopakovat, se jí zatajil dech.

„Ano, v posteli moji lehkomyslnou vášnivost zbožňuješ,“ odpověděla. „Ale manželství nestojí jenom na sexu.“

„Vyslechneš si rozumné důvody?“ zeptal se Hunter zostra.

„To dělám vždycky. Ale ty nemluvíš vždycky rozumně.“

Než na to Hunter stačil cokoliv říct, Elyssa pokračovala dál. Tak posmutnělý a smířený tón patřil k mnohem starší ženě, než byla ona.

„Nenech se užírat svědomím,“ řekla Elyssa a její dech ovanul Hunterovu šíji.

Konečky prstů ji stále hladil po vlasech a sjížděl až ke křivce jejích úst. Netušil, co na to odpovědět. Ať dosud řekl cokoliv, všechno jenom zhoršil.

„Vím, že nejsem láskou tvého života,“ pokračovala Elyssa. „Ale láska přece není pro potěšení nezbytná a manželství také ne, nemám pravdu?“

„Divoško, to je –“

„Právě jsme to dokázali,“ nenechala ho domluvit. „Nebo ne?“

Ne právě nejněžněji sevřela pokožku na Hunterově krku mezi zuby. Pokud by měla možnost vlastnit třeba jen Hunterovo tělo, okamžitě by toho využila. Schválně mu sjela rukama po těle o hodně níž, až k místům, kde se od sebe nejvíc lišili.

Hunter přivřel oči a cítil, jak se jeho úd znovu probouzí k životu. Konečky Elyssiných prstů po něm přejížděly a obtahovaly každý citlivý záhyb, každý kousíček jeho pokožky. V tísnivém tichu Elyssa zkoumala, jak ho naplňuje vzrušení.

Potom ho její horké, lačné rty znovu začaly laskat po celém těle až k podbřišku a na své cestě ochutnávaly všechno, co se jim dostalo do cesty, a snažily se vrýt si to do paměti. Huntera to dohánělo k šílenství.

„Teď už vím, z čeho pochází slovo milenec,“ vydechla Elyssa s pohledem upřeným na Hunterův bolestivě vzrušený úd. „Jsem proti tobě tak všední.“

Hunter zachroptěl, přetočil se a znovu se zabořil do Elyssina klína. Sotva jedno sladké soužení skončilo, už se hnal do dalšího. Rejdil v ní sem a tam a dával Elysse ochutnat plnou moc své síly. Z toho, jak sténala a škrábala ho nehty, poznal, že právě takhle se to Elysse líbí.

Když se Elyssa již potřetí prohýbala jako luk a chvěla se touhou, Hunter úplně popustil uzdu své vášni. Potom se cítil tak vyčerpaný, že se nedokázal přinutit ani k tomu, aby zvedl hlavu.

Teprve později, mnohem později si uvědomil, že o povinnostech, svědomí nebo manželství už nepadlo ani slovo. Ani o lásce.

23

Když Elyssa společně s Hunterem konečně vyšla z přítmí jeskyně, bylo už odpoledne. Mlčky se vydali zpátky na ranč.

Oba mlčeli, protože se nechtěli dohadovat, jaký směr nabere jejich budoucnost. Prozatím jim stačilo, že jsou blízko sebe, tak blízko, aby se mohli navzájem lehce dotknout a zareagovat letmým úsměvem.

Od ranče je dělila ještě asi míle cesty, když vtom k nim náhle přicválal na koni Morgan. „Viděli jste ji?“ zeptal se. „Koho?“ nechápal Hunter. „Penny?“

„Tu indiánku.“

„Ne,“ odpověděli Hunter i Elyssa jednohlasně.

„No, najednou je fuč.“

„Co se stalo?“ naléhal na něj Hunter.

„To nikdo neví. Když Penny zjistila, že se ta indiánka vypařila, zazvonila na zvonec, jako by nás svolávala na večeři.“

„Kdy se to stalo?“ zeptala se Elyssa. „Už ráno.“

Zatímco Morgan mluvil, těkal pohledem mezi Elyssou a Hunterem. Jeho mazaným hnědým očím neunikl ruměnec v její tváři. Klidně by to mohl způsobit pudr, jenomže Elyssa nebyla nalíčená. Nebo se na její tváři mohlo podepsat slunce a vítr, ale Morgan měl podezření, že za tím vězí něco úplně jiného. A Morgan tušil, co to je.

Hunterovo strniště. Na tak jemné a bledé pleti, jakou měla Elyssa, byla patrná každá stopa po mazlení se s mužskou tváří.

„Pěšky se moc daleko dostat nemůže,“ poznamenala Elyssa.

„Žádný pěšky nebylo,“ odpověděl Morgan. „Vzala si tu velkou hnědou klisnu, kterou jsme chytili minulej tejden. Tu, co měla na boku čerstvej cejch Slash River.“

Elyssa spolkla nadávku. „Tu měla moje matka moc ráda. Byla to čistokrevná arabská klisna. Doufala jsem, že na ní založíme chov.“

„O Jutech se všeobecně tvrdí, že si dokážou vyhlédnout dobré koně,“ poznamenal Hunter kousavě.

Elyssa si vzpomněla na potlučenou krvácející indiánku, která si od Culpeppera vytrpěla hrozná muka. Nemoha jí mít za zlé, že při první příležitosti ukradla na ranči koně a pokusila se vrátit ke svému kmeni.

„Na jednom chybějícím nebo přebývajícím koni stejně nesejde,“ řekla Elyssa po chvíli. „Necháme ji být a začneme se starat spíš o dobytek.“

Hunter si s Morganem vyměnil významný pohled a lehce pokýval hlavou.

„Ano, slečno,“ prohlásil Morgan.

Pak obrátil svého poníka a odcválal k ranči.

„Co to vy dva spolu chystáte?“ zeptala se Elyssa.

Hunter sebou škubl a otočil hlavu.

„Co tím chceš říct?“ zajímal se.

„Přesně to, co jsi slyšel.“

Hunter v první chvíli uvažoval, jestli by neměl Elysse zalhat. Potom se jí ale podíval do bystrých modrozelených očí a uvědomil si, že by mu to nebylo nic platné.

„S tím si nemusíš dělat těžkou hlavu,“ řekl.

„To je hloupost.“

Elyssa mlčky čekala, že jí to vysvětlí, ale Hunter mlčel.

Výraz jejích očí se změnil. Místo zasmušilé odevzdanosti se v nich odrážely vzpomínky na jejich intimní prožitek.

„Ty mi nevěříš, že ne?“ zeptala se bez zájmu. „Ani trochu.“

Než Elyssa stačila otočit Leoparda opačným směrem, sevřela jeho otěže Hunterova ruka.

„Nechci ti přidělávat starosti,“ řekl Hunter. „Samozřejmě.“

Zdvořile odměřený tón jejího hlasu jenom popíchl Hunterovu prchlivost.

„K čertu s tebou, Divoško. Proč by sis měla dělat těžkou hlavu kvůli tomu, že chlapi z ranče chtějí zaútočit na Culpeppery?“

„Podle tebe by to asi bylo k ničemu.“

„Na mně nezáleží. O tebe se bojím! Máš už tak dost starostí s Culpeppery, s Pennyinými nevolnostmi, se ztraceným dobytkem, se zjištěním, že Bill je tvůj otec, a…“

Pak se Hunter zarazil.

„Se svým prvním milencem?“ dokončila za něj větu Elyssa.

Hunter úsečně přikývl.

Elyssa mu věnovala uhrančivý hořkosladký úsměv.

„Ale ty můj milence,“ řekla něžně, „ty jsi ta nejpříjemnější starost, kterou teď mám.“

Když Hunter slyšel, jakou přezdívku mu dala, ucukl, ale nic proti ní nenamítal. Od chvíle, kdy Elyssa začala svými horkými rty prozkoumávat celé jeho tělo, se už nedokázal rozčílit, když ho nazvala milencem.

„Kéž bychom teď spolu byli v jeskyni,“ zašeptal, „a já tě mohl zasypávat polibky a ochutnávat tvoje tělo. Vonělo jako tymián smíchaný se smetanou a připomínalo oheň, o jakém se mi až doteď nesnilo.“

Elyssa zvedla ruku k Hunterovým ústům a přitiskla mu dlaň na rty. Podle chvění jejích prstů Hunter poznal, že si na to vzpomíná stejně živě jako on.

Jazykem jí zajel mezi prsty.

„Huntere,“ vydechla roztřeseně. „Nech toho.“

„Proč? Vždyť se nám to oběma líbí.“

„Ale nic dalšího dělat nemůžeme!“

„Divila by ses, co všechno se dá podniknout na koňském hřbetu,“ odpověděl Hunter škádlivě. A svůdně.

Elyssa spolkla tichý vzdech.

„Ty jsi na takové věci zvyklý,“ řekla. „Já ne.“

„Zvyklý?“ podivil se Hunter a rozhodně zavrtěl hlavou. „Copak jsi mě neposlouchala, Divoško? Ještě nikdy jsem po ženě netoužil mnohem víc potom, co jsem se s ní pomiloval, než předtím. Nikdy.“

Elyssa vytřeštila oči. „Ale přesně tak si s tebou připadám i já. Pokaždé tě chci víc a víc. Není to, ehm, obvyklé?“

„Pro mě ne,“ odpověděl Hunter. „Ale je to pořádně návykové. Jako ty.“

Zachmuřeně si poposedl, aby ulevil svému znovu nečekaně vzrušenému údu.

„Myslím si,“ pokračoval obezřetně, „že bychom měli změnit téma. Pokud by sis samozřejmě nechtěla přelézt ke mně do sedla.“

Při té představě se Elyssa usmála.

„Nepokoušej mě,“ zopakovala slova, kterými ji předtím káral on sám.

Hunter se uchechtl. Pak se podivuhodně něžně dotkl svými rty Elyssiných úst.

„Až dnes večer vyjedou naši muži z ranče,“ řekl tiše, „nejezdi za nimi. Slib mi to.“

Elyssa zbledla. „Dnes večer?“

„Ano.“

„Tak proto jsi mě ráno zavedl do jeskyně,“ poznamenala stroze. „Bál ses, že se už nevrátíš.“

„Nemohl jsem tě tu nechat s pocitem ponížení a bolesti. Když jsem na to pomyslel… lámalo mi to srdce.“

„Nech mě jet s vámi,“ řekla naléhavě Elyssa.

„Ne.“

Hunter své zamítnutí doprovodil tvrdým nesmlouvavým výrazem.

„Ale…“ začala Elyssa. „Ne. Slib mi to.“

„Ale…“

„Chceš snad, abych zemřel jenom kvůli tomu, že se budu muset pořád ohlížet přes rameno, jestli jsi v pořádku?“

„To není fér!“

„Chceš to?“ zeptal se znovu Hunter. Jeho něžný hlas Elysse prozradil, že tuhle bitvu prohrála.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla poraženě. „Tak zůstaň doma.“

Hunter systematicky prošel každou místnost v domě a zavřel všechny okenice. Protože John Sutton žil v divočině, bojoval s indiány a navíc byl opatrný, připevnil těžké dřevěné okenice na vnitřní, a nikoliv na vnější stranu oken. Neměly chránit dům před větrem a deštěm, ale před kulkami a šípy.

Elyssa při tom Huntera doprovázela společně se svými psy. Všechny je zahnala do domu, aby banditům případně neprozradili, kudy muži z ranče jedou.

Pokaždé když Hunter zavřel okenici, otevřel malou svislou střílnu uprostřed. Podobné střílny byly i v masivních stěnách z dřevěných klád.

O ty se postarala Penny už předtím, ještě než odvedla všechny psy do svého pokoje a zavřela je tam.

„Nerozsvěcejte tady žádné světlo,“ řekl Hunter.

Elyssa přikývla.

„Někdo sem pro vás po rozbřesku přijde,“ pokračoval Hunter. „Pravděpodobně Sonny. Morgan s ním provedl hotový zázrak.“

„Proč na vás nemůžu počkat na tom vrcholku nad Větrným kaňonem a –“

„Ne,“ skočil jí ostře do řeči Hunter. „Je tady dostatek jídla a vody. I kdyby se několika banditům podařilo uniknout, budete tu v bezpečí, dokud neodvedeme dobytek do vojenského tábora.“

Elyssa zavřela oči, odvrátila se od Huntera a snažila se nedat najevo strach. O sebe se však nebála. Měla strach o něj. „Elysso?“ řekl naléhavě Hunter. „Zůstanu tady. Potom…“ Hlas jí vypověděl službu. „Cože?“

„Až prodáš dobytek, potom…“ Vrátíš se ke mně?

Elyssa to však nedokázala vyslovit nahlas. Tahle slova patřila milované ženě nebo manželce, zkrátka bytosti, které muž věřil, ctil ji a uznával.

Ona měla jenom Hunterovo tělo.

„To nic,“ zašeptala. „To je jedno.“

„Pověz mi to, lásko.“

Elyssa zavřela oči a unaveně zavrtěla hlavou. Pod řasami jí proklouzlo na tváře několik slz.

Hunter by ji nejraději vzal do náručí a zbavil ji strachu svými polibky, ale dobře věděl, že by to k ničemu nevedlo. Elyssa byla nesmírně inteligentní a dobře chápala, jakému nebezpečí se všichni muži během přepadení vystaví.

Huntera děsilo především to, že mnohem větší nebezpečí hrozilo těm, kdo zůstanou v domě. Ze všeho nejvíc se bál, že Ab Culpepper jejich útok celou dobu očekává a touží po něm.

Na Abově místě by se totiž Hunter choval stejně.

Vybrat si bitevní pole a počkat, dokud se na něj nepřátelé nedostaví, pomyslel si Hunter mlčky. Pak sklapnout past. Ze všech stran na ně začít střílet a rozdrtit je na prach.

Byla to však jen jedna ze všech možných druhů pastí, které si Hunter dokázal představit. Další by na ně nastražili ve chvíli, kdy by se jeho muži pustili do křížku s několika Culpeppery… zatímco ostatní by utekli a rozpoutali peklo někde jinde.

Třeba by se rozhodli pro Ladder S.

Při tom pomyšlení se Huntera zmocnil pocit, jako by ho někdo polil ledovou vodou. Právě proto odkládal útok na Culpeppery tak dlouho, dokud mu už jiná možnost nezůstala.

Tlačily je k tomu neúprosné okolnosti. Měli už totiž nejvyšší čas odvést všechen dobytek do Camp Hallecku, než nastane první zimní den.

Možná je Ab líný a zdaleka ne tak chytrý, jak předstírá.

Možná.

Hunter si zachmuřeně pomyslel, že měl najmout víc mužů, aby několik z nich mohl nechat na ranči. Bratři Herrerové trvali na tom, že s ním pojedou do boje, takže Ladder S zůstali hlídat jenom Lefty a Gimp. Na oba staré honáky bylo spolehnutí, ale pořád byli jen dva a Ab proti nim mohl poslat kdovíkolik banditů.

Elyssa i Penny uměly dobře střílet, ale když si Hunter pomyslel, že by se musely postavit tváří v tvář Culpepperům, tvář se mu zkřivila strachem.

Nechtěl si ani představit, co by Ab provedl, kdyby se mu Elyssa dostala do rukou.

„Elysso.“

Hunterův ochraptělý šepot se donesl k Elyssiným uším těsně předtím, než jí přitiskl rty na její ústa. Líbal ji se stejnou intenzitou, s jakou se mu honily myšlenky v hlavě, ale Elyssa proti tomu nic nenamítala. Ovinula kolem něj své paže a opětovala jeho polibek s veškerou vášní, která se v ní ukrývala.

„Slib mi to,“ řekl Hunter naléhavě.

„Ano,“ zašeptala Elyssa.

O chvilku později se za Hunterem zavřely dveře. Na okamžik se za nimi zastavil, a jakmile uslyšel, že je Elyssa zajistila závorou, vydal se ke stáji.

Morgan a Hunter vyjeli ze dvora před domem jako první. Seděli unaveně v sedlech, přes která měli položené opakovači pušky, a upírali oči do tmy, jež je obklopovala a v níž hledali jakékoliv známky pohybu.

Viděli však jen větve stromů, které se pohybovaly ve větru a na nichž už zůstala jenom hrstka vybledlých listů. Nad hlavou se jim vznášely mraky zakrývající a pak zase odhalující hvězdy na nebi. Měsíční světlo jim stačilo, aby rozeznali každý pohyb v okolí. Takový měsíc lovcům přál.

Reed a Fox vyjeli z ranče o několik minut později. Mířili na stejné místo jako Hunter s Morganem, ale zvolili odlišnou cestu. Měli prozkoumat jinou část pozemků a pokusit se na nich najít bandity.

Nebo banditům dovolit, aby našli oni je.

Byli jako živá návnada, kolem níž mohla kdykoliv bez varování sklapnout past.

Po dvojicích postupně vyjížděli do tmy i ostatní muži. Mířili do různých stran, ale nakonec se měli setkat na jednom místě.

Hunter a Morgan dorazili k určenému bodu. Zůstali stát, vyčkávali a poslouchali noční šelest.

Neslyšeli žádné nečekané zvuky ani střelbu. Nikdo nevyhlásil poplach.

Ze tmy se nakonec začaly vynořovat páry jezdců. Zakrátko dorazili na dohodnuté místo všichni kromě dvou.

Hunter se v sedle naklonil a zaletěl pohledem k hodinkám.

Casi, kde sakra jsi? pomyslel si rozladěně Hunter. Čím déle tady budeme čekat, tím větší hrozí nebezpečí, Že nás objeví.

Dvě minuty. Do té áoby sem musí přijet poslední honáci.

Další čekání si nemůžeme dovolit.

Vteřiny v měsíčním svitu ubíhaly jako přízraky a Hunter se v duchu modlil, aby Case neležel zraněný nebo mrtvý v nějakém bezejmenném údolí. Dokázal při tom myslet jenom na to, jak se svého mladšího bratra vyptával, jestli mu bandité věří.

Věří ti?

Stejně jako každému, kdo není Culpepper.

Tiše k němu dojeli dva muži. V měsíčním světle zahlédl siluety jejich klobouků se širokým lemem.

Morgan zastavil poníka po Hunterově boku, všiml si hodinek, které držel předák v ruce, a rozhodl se počkat.

Poslední vteřina uběhla. Hodinky se s cvaknutím zavřely. „Po Caseovi ani stopy, plukovníku,“ řekl Morgan tiše. „Budeme muset vyrazit bez něj.“

„Ano, plukovníku,“ odpověděl Morgan a pak tiše dodal: „Tohle není jeho styl.“

„Ne,“ zašeptal Hunter. „To není.“

„Budu se za něj modlit.“

„Modli se za nás za všechny.“

Hunter pobídl svého koně a Morgan se zařadil vedle něj. Ostatní muži se vydali po dvojicích za nimi.

Neujeli ani čtvrt míle, když náhle v tichém nočním vzduchu uslyšeli dusot kopyt.

Mířil přímo k nim.

Hunter všem naznačil, aby se někam schovali. Pak nasměroval svého hřebce do strmého údolí a cvalem se s ním vydal proti cizinci, který jim jel naproti. Hunterův hřebec vyrazil skokem kupředu, potom pokrčil nohy a zbytek svahu sjel jako po skluzavce.

„Zatraceně,“ zašeptal Sonny. „Ten chlap ale umí jezdit.“

„A střílí ještě líp,“ poznamenal Morgan.

Z úkrytu všichni muži sledovali, jak Bugle Boy přistává na rovině a bezhlavě se žene kupředu po měsícem osvětlené krajině.

O několik stovek yardů dál seběhl ze svahu jiný kůň a zamířil přímo k Hunterovi. Jezdec se skláněl k hřebcově šíji a na letícím hřebci vypadal jako pouhý stín. V ruce držel pušku, na jejíž hlaveň dopadaly třpytivé měsíční paprsky. Těžce oddychující kůň neměl žádné sedlo.

„Je bez sedla,“ zamumlal Fox.

„Rudoch,“ řekl Mickey a zvedl pušku.

Morgan ji chytil a vytrhl mu ji z ruky.

„Co to má znamenat?“ vykřikl Mickey. „Měl jsem ho přímo na mušce!“

„Tak to buď sakra rád, žes nezmáčknul tu spoušť,“ řekl Morgan ostře. „To je Hunterův bratr.“

„Bratr?“ zeptal se Mickey. „Netušil jsem, že má bratra.“

„Tak teďka to už víš. Nezapomínej na to. Case je stejně nesmlouvávej jako pěst zákona.“

Morgan se zadíval na oba muže na dně údolí. Během okamžiku se jeho nejhorší obavy potvrdily.

Case se vůbec nezastavil, aby si promluvil se svým bratrem. Cosi vykřikl a hnal se dál.

Mířil na ranč Ladder S.

Elyssa měla na sobě jezdecké oblečení a rázovala po své ložnici jako zvíře v kleci. Sem a tam. Sem a tam. Nejdříve se podívala ven jednou střílnou a pak druhou. Potom znovu začala přecházet po místnosti.

Sem a tam. Sem a tam.

Podívala se střílnou k ranči B Bar.

Sem a tam. Sem a tam.

Podívala se ven střílnami ve druhém okně.

A vtom zaslechla rány.

„Kde jen jsi, Huntere?“ zašeptala. „Máš s sebou Morgana a všechny ostatní muže? Jsi v pořádku? Našel jsi dobytek? Nebo tě Culpepperovi vystopovali?“

Jedinou odpovědí na všechny její otázky bylo ticho. Dvůr zel prázdnotou. Psi byli zticha. Penny se snažila ve svém pokoji usnout. Lefty a Gimp seděli v kuchyni, popíjeli kávu a snažili se neusnout.

Elyssa se podívala na hodinky. Od chvíle, kdy se všichni muži vydali po dvojicích do potemnělé krajiny, uběhla už víc než hodina.

Elyssa chodila od okna k oknu jako nervózní duch. Sem a tam. Sem a tam.

Zadívala se střílnami ven.

Oblohu začínaly prozařovat světle oranžové, žluté a červené paprsky vycházejícího slunce. Vrcholky hor se již koupaly ve světle. Z rozeklaného pohoří už brzy sestoupí den a zaplaví Rubínové údolí.

Elyssa si však nádherného východu slunce nevšímala. Pouze rázovala sem a tam.

Tichou noc postupně prořízly tři výstřely do vzduchu. Nebezpečí.

Elyssa se s puškou v ruce obrátila a seběhla ze schodů. Cestou volala na všechny, kdo v domě zůstali. Když doběhla do přízemí, Penny už stála ve dveřích svého pokoje. Měla s sebou Elyssinu brokovnici.

„Co se děje?“ zeptala se rychle.

„To nevím. Ale slyšela jsem tři výstřely.“

Vtom se všichni psi zuřivě rozštěkali.

Elyssa se rozběhla k okenici a vykoukla škvírou ven. V rozplývající se předjitřní tmě zahlédla stín ženoucí se vpřed. O chvíli později se z něj vyklubal kůň. Cválal od Větrného kaňonu přímo k domu.

Elysse se na okamžik sevřelo srdce, ale potom si uvědomila, že vysoká postava s širokými rameny, která se sklání nad koňskou hřívou, není Hunter.

„Nestřílejte!“ zavolala na Leftyho a Gimpa.

„Vždyť přece víte, Divoško, že nikdy nestřílíme na nic, dokud se nepřesvědčíme, co to je!“

Elyssa se rozhodla nevšímat si jejich pohoršené reakce a zadívala se do tmy, z níž se ozýval burácivý dusot kopyt.

Kůň procválal kolem zahrady až k verandě v průčelí domu.

„Otevřete!“ vykřikl Case.

Elyssa už škubala závorou a snažila se uvolnit ji ještě předtím, než zaslechla jeho povel. Case se vřítil do dveří a hned vzápětí se zpoza stáje ozvala střelba.

„Nestřílejte!“ rozkázal. „Hunter a ostatní jsou hned za mnou!“

„Jedou zepředu, nebo zezadu?“ zeptala se Elyssa.

„Odkudkoliv to půjde. Culpepperové se na ně asi za dvě minuty vyvalí jako lavina. Zavřete dveře, ale nedávejte přes ně závoru.“

Elyssa jeho pokyn okamžitě splnila. Case zatím pochodoval od jedné střílny ke druhé a z každé z nich se podíval do rozpouštějící se tmy.

Zdálky byl slyšet dusot koní. Zněl jako dunění bubnů.

„Lefty!“ zavolala Elyssa. „Ano?“

„Pojďte sem a kryjte mi záda, až otevřu dveře. Penny, Gimp půjde s tebou ke dveřím v kuchyni. Jestli uvidíte, že sem jedou nějací cizáci, střílejte.“

„Hunterovi se nebude líbit, že stojíte u dveří,“ řekl Case zostra. „Za našimi muži možná poletí spousta kulek.“

„Jak umíte střílet s tou puškou?“ zeptala se Elyssa stroze.

„Přijatelně,“ odpověděl Case suše.

„Pěšina k zadnímu vchodu se dá pokrýt z dětského pokoje nahoře a cesta k hlavnímu vchodu z první ložnice nalevo.“

Než Elyssa stačila dokončit větu, Case už běžel ke schodům. Vyskákal po nich rychle a mrštně jako jaguár. Elysse se při pohledu na něj podlamovala kolena. Case byl úplně stejně vysoký a urostlý jako Hunter a stejně se i pohyboval.

Vzduch rozdrnčela krátká smrtící symfonie střel, v níž se utopil sílící dusot koňských kopyt.

Hunter, pomyslela si Elyssa. Och, proboha, to je Hunter!

Lefty si stoupl k hlavnímu vchodu vedle Elyssy. Z horního poschodí zaslechla řinčení skla, z čehož poznala, že Case rozbil okno, aby jím mohl prostrčit hlaveň pušky.

Dusot koní se změnil ve vytrvalý hřmot, který se hnal údolím přímo k domu.

„Naši muži se vracejí zadem!“ zavolal na ni seshora Case. „Připravte se!“

Elyssa se s vypětím všech sil přinutila zůstat na místě a nerozběhnout se do kuchyně. Měla za úkol chránit hlavní dveře, ne zadní.

Shora se ozvala střelba.

„Někteří jedou předem!“ vykřikl znovu Case. „Buďte připravená! Mají hned za zadkem Culpeppery!“

Lefty popošel ke střílně v oknu, rozbil skleněnou tabulku, nabil pušku a vyčkával. I když se starý honák odmítl upsat Hunterovi jako pistolník, jeho pohyby byly vyrovnané a přesné.

„Otevřete dveře do kuchyně!“ zavolal Case.

Zvuk kopyt a střelby k nim teď doléhal mnohem hlasitěji. Elyssa si uvědomila, že vchod do kuchyně je otevřený. Neotočila se však od hlavního vchodu ani ve chvíli, když zaslechla nadávky, výkřiky a dupot honáků, kteří se probíjeli do kuchyně a ohlašovali se při tom svými jmény.

„Přední dveře!“ zavolal dolů Case.

Elyssa je otevřela a pak se s puškou v ruce rozběhla k nejbližší střílně. Zadívala se ven, ale spatřila jenom změť stínů vynořujících se ze tmy, která se již zvolna rozpouštěla.

Zvedla pušku, aby rozbila sklo v okně, ale vtom zaslechla, jak se do tlustých stěn domu zavrtávají kulky. Ještě než uhodila kovovou hlavní do tabulky, okno se roztříštilo a Elyssa polekaně vykřikla. Potom si uvědomila, že bandité jí vlastně prokázali laskavost. Díky nim nemusela rozbíjet okno sama.

Na druhé straně dveří Lefty několikrát vystřelil mezi topoly u potoka, kde spatřil záblesk světla.

Muži se řítili otevřenými dveřmi dovnitř. Lefty vytáhl pušku ze střílny, obrátil se k nim a pozorně si je prohlížel a poslouchal je. Jakmile někdo z nich vběhl do dveří, zavolal na ně své jméno.

„Fox!“

„Reed a Blackie!“

Elyssa si nepřítomně uvědomila, že Reed musí druhého muže podpírat. Blackie měl těsně nad nízkou botou krvavou skvrnu.

„Hunter vybudoval ve sklepě lazaret,“ řekla Elyssa zostra. „Zvenčí nebude vidět, že se tam svítí. Penny! Máme tady raněného!“

„Postarám se o dveře do kuchyně, slečno,“ řekl Fox.

Po krátké chvíli klidu proběhli hlavními dveřmi další dva muži.

„Sonny,“ zavolal první z nich. „Za sebou mám Morgana.“

Hned po Sonnym proskočil dveřmi tmavý stín a svalil se do strany.

„Morgan,“ řekl stín. Pak zvýšil hlas a vykřikl: „Zabouchněte dveře do kuchyně a zajistěte je závorou!“

„Jasně!“ odpověděl z opačné strany domu Gimp.

Elyssa zadržela dech a chvíli čekala.

Hlavními dveřmi nevběhl do domu nikdo další.

„Hunter,“ vydechla Elyssa. „Hunter.“

Ani si neuvědomila, že se postavila do dveří a začala křičet jeho jméno, dokud ji Morgan nechytil a nestrhl stranou. Tmavou místností prosvištěly kulky.

Morgan zabouchl dveře a zajistil je závorou. Na trojitá prkna začaly s bubnováním dopadat střely.

„Munici!“ zaječel seshora Case.

„Slečno?“ zeptal se Sonny.

„Je ve sklepě,“ řekla Elyssa otupěle. „Spousta. Hunter se o to postaral.“

„Pro každého dvě bedny,“ dodal Morgan.

„Pojďte za mnou,“ pokynula Sonnymu Elyssa.

Když za ní mladík scházel do sklepa, udiveně se rozhlížel, jak důkladně se Hunter na všechno připravil.

V rohu prostorné místnosti pod schody zářila lucerna, která zajišťovala ve sklepě dostatek světla. Kromě obvyklých věcí, jako jsou pytle s cibulí, mrkví, bramborami a jablky, tu byly i dlouhé řady nábojů, krabice s municí, naskládané jedna na druhé, a sedm kavalců i s přikrývkami. Kolem nich stály připravené k použití další krabice s municí a jutové pytle plné zásob.

Na jednom z kavalců ležel Blackie. Měl vyzutou botu a Penny mu ošetřovala nohu.

„Proboha,“ vydechl Sonny a rozhlédl se po místnosti. „Morgan si nedělal legraci, co? Ten náš předák se toho u Konfederace musel dost naučit.“

„Ano,“ přisvědčila Elyssa. „To je pravda.“

Potom se odvrátila stranou. Nemohla ani pomyslet na to, že Hunter je někde venku, ve tmě a ve smrtelném nebezpečí.

„Munice je tamhle,“ pokračovala Elyssa napjatě. „Něco doneste Caseovi a další rozdělte ostatním mužům.“

„Ano, slečno,“ odpověděl Sonny. Zatímco sbíral krabice, Elyssa našla odvahu položit mu otázku, která ji užírala zaživa. „Co Hunter? Viděl jste ho?“

„Ne, slečno. Zůstal u hřebene a kryl nás, když jsme se stahovali. Ten chlap to umí s puškou jako ďas. Bez něj by nás při útěku z Větrného kaňonu rozstříleli na cucky.“

Pak se Sonny narovnal, proběhl kolem Elyssy a vydal se po schodech zpátky do domu.

„Omluvte mě, slečno, nahoře budou potřebovat tu munici.“

A vyběhl nahoru.

„Jak je mu?“ zeptala se Elyssa Penny. Blackie stihl odpovědět dřív než ona. „Je to jenom lýtko,“ řekl rozhořčeně. „Jakmile mi to slečna Penny zafačuje, můžu se vrátit do boje.“

„To není nutné,“ řekla Elyssa.

„Ale blbost,“ odsekl. Pak rychle dodal: „Promiňte, slečno, ale tam venku je víc než čtyřicet padouchů. Potřebujeme každou pomoc.“

„Zůstaňte klidně ležet,“ řekla Penny. „Omyju vám tu ránu.“

„K sakru s tím, slečno. Jenom na ni nalejte trochu whisky a pusťte mě.“

„Jak chcete.“

Z láhve se vyřinula tekutina a Blackie v tu chvíli procedil skrz zuby sled nadávek, při nichž obě ženy raději předstíraly, že je neslyší. Penny mu nohu sotva stačila ovázat, a Blackie už sundával nohy z kavalce. Rychle se obul a uchopil pušku.

Když se pak plnou vahou postavil na zraněnou nohu, zašklebil se, zbledl v obličeji a zaklel. Pak se pajdavě vydal ke schodům a opíral se přitom o pažbu pušky.

Elyssa se k Blackiemu otočila a vydala se za ním. „Počkej,“ zastavila ji Penny. „Vždyť krvácíš.“

„Cože?“

„Na obličeji,“ řekla Penny s vážným výrazem.

Elyssa si přejela rukou po obličeji, a když ji odtáhla, prsty měla celé rudé a ulepené. Udiveně si je prohlédla. Teprve pak si uvědomila, že ji čelo a pravá tvář pálí jako oheň.

„Pojď sem,“ vyzvala ji Penny.

Namočila kousek látky do teplé vody a jemně jí začala čistit tvář.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„To určitě udělalo to sklo,“ odpověděla Elyssa zamyšleně. „Roztříštilo se ještě předtím, než jsem ho mohla rozbít.“

Penny se usmála.

„John Glorii varoval, že k tomu může dojít, ale ona ho vůbec neposlouchala,“ řekla Penny. „Trvala na tom, že správný domov potřebuje skleněná okna, žádné tlusté okenice se střílnami. Nakonec došli ke kompromisu. Pořídili si jak skleněná okna, tak dřevěné okenice.“

Zvenčí i z domu se ozývala občasná střelba.

Elyssa zavřela oči a snažila se nemyslet na Huntera, který zůstal venku ve tmě, naprosto nechráněný.

Zraněný, krvácející a sám.

Na pokraji smrti.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Penny ustaraně. Elyssa přikývla.

„Jsi bledá jako křída,“ poznamenala Penny. „Hunter.“

„Cože?“

„Hunter kryl ostatní muže, když se stahovali. Pořád je venku.“

Penny zaúpěla a pak Elyssu objala. Teprve dodatečně si Elyssa uvědomila, že i Bill musí venku vzdorovat nebezpečnému východu slunce. Kdesi.

„Někdo sem jede! Nestřílejte!“

Elyssa poznala Caseův hlas. Otočila se, vyběhla po schodech ze sklepa a potom po dalších do druhého poschodí.

Case stál u střílny. Přestože rozkaz nestřílet vydal právě on, neustále mířil puškou na jezdce a nespouštěl z něj oči.

„Je to Hunter?“ zeptala se naléhavě Elyssa. „Pravděpodobně.“

V tichu, které se kolem nich rozhostilo, Elyssa zaslechla dusot kopyt, který se rychle blížil.

„Proč na něj Culpepperové nestřílí?“ zajímala se.

„Je to jenom zpropadená mula a nikdo na ní nejede!“ zavolal na ně zezdola Fox.

„Nestřílejte!“ rozkázal všem zostra Morgan.

Elyssa se zadívala na Case. Stále měl mulu na mušce a sledoval ji tak klidně, až jí z toho běhal mráz po zádech.

„Zvedněte závoru ze dveří do kuchyně!“ zavolal Case, aniž by odtrhl pohled od muly. „Morgane, stoupni si vedle nich s pistolí!“

„Jasně!“

Elyssa se otočila a seběhla dolů. Když dorazila do kuchyně, zaslechla Case, jak dolů volá, aby otevřeli dveře a uskočili od nich. Na místě ztuhla.

Nikdo si jí nevšímal. Všechny pohledy byly přišpendlené ke dveřím do kuchyně.

Morgan si stoupl vedle vchodu a odjistil pistoli. Vtom se dveře rozlétly.

Pouhý okamžik předtím, než mula narazila do stěny domu, proletěl jimi muž a dopadl na zem tak zprudka, že se celý dům otřásl.

Než se stačil dokutálet dovnitř, dveře se zase zavřeiy.

Morgan sledoval každý jeho pohyb. Pak mu tvář rozzářil úsměv a zasunul pistoli zpátky do pouzdra.

„Vítej doma, plukovníku,“ prohodil.

„Jsem rád zpátky,“ řekl Hunter a rychle se napřímil. „Jak na tom jsme?“

Hunterovy svižné pohyby plné síly Elysse napověděly, že je v pořádku. Úlevou se jí zatočila hlava.

„Blackieho střelili do nohy,“ odpověděl Morgan. „A Mano Herrera to dostal do ramene. Penny mu tu ránu zrovna ošetřuje. Blackie už je zpátky na svým placu.“

„A Elyssa?“ zeptal se Hunter.

„Jsem tady,“ řekla tiše. „Měla jsem o tebe strach.“ Hunter si dlouze oddychl.

„Já také,“ přiznal. „Měl jsem štěstí. Pořádné. My všichni.“

„Přesně tak, plukovníku,“ řekl Morgan a po tváři se mu znovu mihl úsměv. „Od teďka všichni začneme chodit do kostela a vždycky budeme mít po ruce bibli.“

Hunterův úsměv nebyl právě nejveselejší.

„Ty jsi měl ze všech největší štěstí,“ poznamenala Elyssa. „Divím se, že tě bandité nechali jen tak projet.“

„Neviděli mě tak dobře, aby na mě mohli zamířit. Visel jsem té mule na boku.“

Nezmínil se jí, že Culpepperové nechtěli přijít o dobrou mulu, kdyby se ho pokoušeli trefit. Obklíčili Ladder S, zahradili všechny únikové cesty a měli tolik času, kolik chtěli.

Mohli zabít Huntera i všechny ostatní na ranči kdykoliv se jim zlíbilo.

„Ti Culpepperové si svejch mul příliš váží, než aby nějakou z nich kvůli Hunterovi odstřelili,“ poznamenal Morgan. „Kdyby ale jel na svým koni…“

„Přesně tohle jsem měl na mysli,“ řekl Hunter. „Bugle Boy je příliš dobrý hřebec. Nechtěl bych, aby ho při takovém kousku zabili, takže jsem ho odstrojil a pustil.“

„Jak ses vůbec dostal k té mule?“ zeptala se Elyssa.

Hunterův úsměv byl chladný jako dýka čerstvě vytažená z pochvy.

„Pročesávali všechna houští, jestli se v nich neschovávám,“ vysvětlil jí.

Když si Elyssa představila, že Huntera pronásledovali jako lovné zvíře, naskočila jí husí kůže.

„Vylezl jsem ze svého úkrytu,“ pokračoval Hunter, „stáhl z jedné muly jezdce a zmizel ve stínech. Než zjistili, co se stalo, už mě nemohli zastavit.“

„A co teď, plukovníku?“ zeptal se Morgan.

„Rozděl muže. Vždyť už to znáš.“

„Jasná věc, plukovníku.“

24

Vidím oheň,“ vykřikl Case. O chvíli později přinesl velice špatné zprávy.

„Huntere, chtějí nás vypálit! Půjdu na střechu.“

„Mickey,“ zavolal Hunter. „Začněte rozbíjet sudy s vodou. Vy ostatní zastavte bandity, kteří ponesou pochodně!“

Muži se vydali vyplnit Hunterovy rozkazy, ale nešlo jim to tak rychle, jak by si Hunter přál. Tři dny boje v obležení Culpepperů je unavily téměř k smrti. Na straně banditů mohla dům klidně ostřelovat jenom polovina mužů, zatímco ta druhá vyspávala.

Ladder S však potřeboval k obraně každou ruku.

Elyssa procházela mezi lůžky ve sklepní ošetřovně a probouzela každého, kdo byl jen trochu schopen bojovat.

„Jděte nahoru,“ zašeptala každému z nich. „Bandité se blíží a mají pochodně.“

Muži seskakovali z kavalců, na nichž leželi úplně oblečení, brali do rukou pušky, které nechali opřené u dveří, a běželi nahoru.

„Co se děje?“ zeptala se Penny.

„Bandité.“

„Už zase?“

„Obleč si ty kalhoty, co jsem ti přinesla,“ řekla Elyssa. „Možná budeme muset utéct. Sukně by ti jenom překážela.“

„Utéct? Ale …“

Už vsak mluvila jenom do prázdna, protože Elyssa se s puškou v ruce otočila a vyběhla po schodech do přízemí.

Když vyšlápla poslední schod, ani si nevšimla rachotu střelby a řinčení kovových nábojnic dopadajících na zem. Na všechny ty bitevní zvuky si už tak zvykla, že je ani nevnímala a nedělala si kvůli nim starosti.

Jako prvního spatřila Elyssa Huntera. Rozhodla se ignorovat tlak v žaludku a zrychlený tep, který ji vystřelil do oblak pokaždé, když se na něj podívala. Přestože se milovali, snažila se nezabírat si pro sebe ani kousek z Hunterova času a pozornosti.

Od prvního útoku toho Hunter moc nenaspal. Většinu času byl na nohou, obcházel všechny muže a zjišťoval, jestli něco nepotřebují. A pokud se už zastavil, aby se s nimi dal do řeči, řešil s nimi především směr střelby, rozdělování munice a střídání hlídek, které mělo ulevit mužům zmoženým únavou.

Elysse bylo jasné, že Hunter nemá ani tolik času, aby se pořádně nadechl, takže nemůže ještě ke všemu otírat slzy dívce, která si činila nárok pouze na jeho tělo.

Jediné světlo v kuchyni, kde si Hunter zřídil velitelské stanoviště, jim poskytovala lucerna s opatrně nasazeným stínítkem. Její červená záře dodávala celé místnosti pekelný nádech.

Elyssa si během jediného toužebného pohledu vtiskla do paměti Hunterův obličej. Černé vlasy měl rozcuchané, jako kdyby si je právě prohrábl rukama, a kůži na tvářích a na čele napjatou. Na bradě mu rašilo černé strniště. Pod očima měl černé kruhy, ale jeho pohled byl stále stejně jasný a ostražitý. Rychlým a klidným tónem vydával další a další rozkazy.

„Slečno?“ oslovil Elyssu Sonny. „Neměla byste zůstat dole?“

„Umím střílet stejně dobře jako většina mužů tady a určitě mnohem lépe, než ti, co teď leží na ošetřovně.“

Sonny se s ní sice začal dohadovat, ale stačil jediný strohý Hunterův pokyn a rozběhl se zpátky na své místo.

„Jdi dolů,“ nařídil Hunter Elysse.

„Tady nahoře jsem mnohem užitečnější.“

Hunter zaváhal. Chtěl sice, aby se Elyssa schovala do bezpečí ve sklepě, ale potřeboval další střelce, zvláště teď.

Jestli dům začne hořet, všichni uvnitř zemřou. „Morgane!“ zavolal Hunter. „Co je?“

„Vystřídej nahoře Case. Elyssa se vymění s tebou.“

Morgan vzal pušku a zásobu munice, zasalutoval Elysse a prošel kolem ní ke schodům.

Elyssa si mlčky stoupla na místo, kde stál předtím Morgan, a zadívala se ven.

Nad celou krajinou visel stín potemnělých hor. Elyssu překvapilo, že je stále ještě tma. Ve sklepě, kde den i noc vypadaly stejně, úplně ztratila představu o čase.

Nahoře nad ní spatřil Case kohosi s pochodní a vypálil. Elyssa si ho všimla také. Ten bandita musel k domu cválat pěkně rychle. Při každém skoku sebou pochodeň házela a škubala.

Vtom se překotila, spadla na zem a zůstala tiše hořet.

Ze všech stran se ozývala střelba a k domu se blížili další muži s pochodněmi. Elyssa vypálila na toho, který k ní byl nejblíže, stejně jako ostatní muži kolem ní. Netušila, kdo z nich ho zasáhl, ale poznala, že pochodeň se zastavila na místě.

To byl však jen první z mnoha útoků. Bandité občas jen předstírali, že se k nim blíží, aby na sebe přilákali palbu nebo aby kryli nějaký jiný, prudší útok z opačného směru. Někteří k nim cválali, jiní jen klusali.

Ti nejchytřejší se plazili k domu po břiše se zhasnutými pochodněmi a zapálili je teprve ve chvíli, kdy se dostali až do jeho těsné blízkosti. Tehdy se uvnitř ozvalo volání po džberech s vodou.

Elyssa systematicky střílela, nabíjela a nenechala se ničím rozptylovat. Když jí došla munice, nechala si ji přinést stejně jako ostatní.

Náboje roznášela Penny. Všichni ostatní bojeschopní muži buď stříleli, nebo nosili džbery s vodou.

Ještě než vyšlo slunce, Elyssa už byla tak unavená, že se musela opřít o okenici, aby se pod ní nepodlomily nohy. Svaly v obou pažích měla unavené, jak v nich neustále držela pušku připravenou ke střelbě, a ruce se jí třásly.

Vítr hnal plameny směrem k ranči. Sám dům již byl na několika místech očouzený, ale dosud nepoškozený. Totéž se bohužel nedalo říct o trávě a borovicích na kopcích v jeho okolí. Byly spálené na uhel. Vzdouvající se vítr rozfoukával popel a zvedal kouř vysoko k nebi.

Nakonec zachránil Ladder S před bandity právě vítr. Za svítání se obrátil a začal hnát plameny z pochodní na zemi přímo proti Culepperům.

Elyssa se otupěle zamyslela, v čí prospěch bude hrát vítr zítra večer.

„Elysso.“

Otočila se za hlasem a uvědomila si, že svoje jméno slyší volat už poněkolikáté. Teprve teď jí to však došlo.

Když Hunter spatřil Elyssin vyčerpaný obličej a bezduchý pohled v očích, zalapal po dechu. Podobný výraz vídal za války u mužů po dlouhém strádání v těžkých bojových podmínkách. Napadlo ho, kdy asi naposledy jedla. Nebo spala.

Opožděně si uvědomil, že dohlížel na každého muže pod svým velením, ale v Elyssině případě na to úplně zapomněl. Nečekal, že to bude zapotřebí, protože Elyssa nestála pravidelně na hlídce. Což znamenalo, že – podobně jako Hunter spala a jedla mnohem méně než všichni ostatní.

Jemně jí vzal pušku z ruky.

„Teď bude chvíli klid,“ řekl vlídně. „Jdi se najíst.“

„Muži… sklep.“

„Je u nich Gimp.“

„A Penny?“ zašeptala Elyssa.

„Spí. Ty bys měla udělat totéž.“

Zadívala se na Huntera, ale nedokázala na něj pořádně zaostřit pohled. Zavřela oči, opřela se čelem o okenici a uvažovala, jak v sobě najde tolik síly, aby sešla po schodech do sklepa.

Stejně jako ostatní, řekla si unaveně. Půjdu krok za krokem.

Odlepila se od okenice a krátkými kroky se vydala pryč. Šla do sklepa, ne do svého pokoje.

Hunter k ní natáhl ruku, aby ji zastavil. Na poslední chvíli však zase připažil. Ranění potřebovali, aby se o ně po dlouhé noci někdo postaral. Bylo to nezbytné a Elyssa v tom měla cvik.

Tiše zaklel a zamířil ke schodům do patra.

Když jeho bratr vešel do dětského pokoje, Case k němu zvedl hlavu. Žádný z mužů si už nevšímal do očí bijícího kontrastu mezi vystřílenými nábojnicemi odhozenými do kolébky a motýly tančícími po stěnách.

„Nech mě jít v noci ven,“ řekl bez okolků Case. „A zaručuju ti, že než vyjde slunce, spousty těch banditů se zbavím.“

„Ještě ne.“

„Kdy!“

Nebyla to otázka, ale rázně vyřčený požadavek.

„Až nám nezůstane jiná možnost. Ani o chvíli dřív,“ odpověděl Hunter stejně zostra.

„A na jakou šanci, kterou já nevidím, vlastně čekáš? Včera v noci nás málem vypálili.“

V Caseově hlase nebyla ani známka hněvu, naděje nebo zvědavosti, jak všichni dopadnou. Chtěl pouze vědět, čeho si Hunter všiml, zatímco on sám to přehlédl.

„Po třech dnech střelby a oblacích kouře nad rančem by se o nás mohlo začít zajímat vojsko,“ řekl Hunter stroze. „Musel si toho všimnout i ten největší opilec.“

Case znechuceně zabručel.

„Armáda se zdržuje na opačné straně hor. Honí se za indiány a skládá mapy oblasti,“ poznamenal Case. „Těm pár vojákům, co zůstali v táboře, je Ladder S úplně ukradený.“

O tom se s ním Hunter nemínil dohadovat.

Kromě toho se nedokázal přinutit, aby poslal Case přímo do jámy lvové úplně samotného.

„Pokud půjdeš ty,“ řekl Hunter, „pojedu s tebou.“

„Ne. Ty jsi potřeba tady.“

„Morgan to…“

„Ne.“

Caseův tichý tón nepřipouštěl jakékoliv námitky.

„Můžeš mě zastavit jedině tak,“ odpověděl Hunter klidně, „že mě zabiješ.“

„A co Elyssa?“ naléhal Case. „Pomyslel jsi na ni?“

Hunter nervózně zamrkal. Mezi jednotlivými střety s bandity o Elysse přemýšlel.

Jenže žádná z těch myšlenek mu neposkytla útěchu.

Během dlouhých dní a nocí, které strávili v obležení, se Elyssa ani jednou nezmínila o jejich lásce. Nijak zvlášť se nesnažila zajít k němu, promluvit si, dotknout se ho, potěšit se z jeho blízkosti nebo na oplátku utěšit jeho.

Když se mu podařilo utéct banditům a málem najel s mulou do dveří, nerozeběhla se do jeho náručí. Řekla jen, že o něj měla „starost“.

Neotočila se k němu ani dnes ráno, kdy byla tak unavená, že sotva stála na nohou. Prošla kolem něj, jako by byl úplně cizí člověk.

Ani se nedivím, že potom, co jsme se milovali v jeskyni, sňatek úplně zavrhla, pomyslel si Hunter zachmuřeně. Uvědomila si, že mě ve skutečnosti nemiluje.

Ale toužila po mně. Proboha, ještě nikdy mě žádná žena tak nechtěla.

Je tak statečná, vášnivá, lehkomyslná… a moc mlaáá, aby poznala, co vlastně chce. Věáěl jsem to oá první chvíle, káy jsem ji spatřil, a stejně jsem k ní zahořel touhou.

Jenže najednou si to rozmyslí, a už mě nemiluje. Já bych si ji tedy rozhodně vzal.

A oba bychom toho zatraceně litovali.

Je moc mladá. Kdyby v ničem jiném, tak v tomhle jsou si s Belináou podobné.

Stačí jeden uspěchaný hřích, a člověk ho pak vláčí za sebou celý život.

„No?“ dožadoval se odpovědi Case. „Co Elyssa?“

„Je mladá,“ odpověděl Hunter lhostejným tónem. „Ať umřu, nebo ne, do Vánoc si na mě už stejně ani nevzpomene.“

Case zvedl levé obočí.

„Celé tři dny jsi skoro nespal,“ prohlásil. „Už ti to nemyslí.“

„Spal jsem tolik co ty.“

„A tohle ti Elyssa řekla?“ nedal se odbýt Case. „Že tě nemiluje?“

Když si Hunter v duchu vybavil Elyssino odmítnutí, oči mu zahalil temný stín. Jsme jen milenci.

Netušil, proč ho ta věta tolik zasáhla. Věděl jen, že se to stalo.

„Ano,“ odpověděl Hunter rozhodně. „Přesně tohle řekla.“

Case už otevíral ústa k odpovědi, ale nakonec jenom zavrtěl hlavou. Nikdy netvrdil, že rozumí ženám, ale Elyssa mu připadala docela jiná, alespoň pokud šlo o její vztah k Hunterovi.

„Přechytračila mě,“ řekl Case po chvíli.

Pak mlčky přeletěl pohledem mezi hlavní pušky a střílnou. Každý z otvorů vypadal oproti tmavým okenicím plný života. Střílnami pronikalo dovnitř modrobílé oslňující světlo a přinášelo jim střípky jasného podzimního rána.

„Až se setmí,“ řekl Case, „vydám se ven. Mám tušení, že vím, kde bych mohl Aba najít.“

Hunter na okamžik zavřel oči a potom přikývl.

„Vyjedeme za tmy,“ přisvědčil sklíčeně. Věděl, že to bude ta poslední věc, kterou podniknou.

Když se Hunter odpoledne rozhlédl po nouzovém lazaretu, všiml si, že na šesti ze sedmi lůžek někdo leží. Někteří muži jen spali. Další byli zranění, mezi nimi i Fox. Kulka ho zasáhla do boku a on se teď svíjel v horečnatých křečích.

Hunter však čekal, že za pár dní už bude opět stát na nohou. Válka Huntera poučila, že osud zraněných určovalo několik prvních dní. Uzdraví se, nebo zemřou.

Penny obcházela lůžka a každého z mužů kontrolovala. Její klidná zručnost poskytovala zraněným střelcům stejnou útěchu jako jemný dotek jejích prstů na rozpálené mužské pokožce.

„Kde je Elyssa?“ zeptal se Hunter tiše.

„Už před pár hodinami jsem ji poslala do postele. Skoro dva dny nespala.“

„A co vy?“ zajímal se.

„Já si dopřála víc spánku než kdokoliv jiný.“ Hunter se znovu rozhlédl kolem sebe. Nikdo ho tady nepotřeboval.

Stejně jako on nepotřeboval nikoho ze zdejšího osazenstva. „Huntere?“

Otočil se zpátky k Penny.

„Nezvládneme to, že?“ zeptala se tiše.

„Chystáme se s Časem trochu zlepšit naše vyhlídky.“

„Jak?“

„Na to se raději neptejte.“

Penny se zahleděla Hunterovi do očí a pak se rychle zadívala jinam. „Kdy?“ zašeptala. „Dnes v noci.“

Penny se kousla do rtu a přikývla. Pak k němu zvedla hlavu a úpěnlivě se mu zadívala do očí.

„Pokud tam někde najdete Billa,“ vydechla zmučeně, „nezapomeňte, že…“

Vtom jí hlas vypověděl službu.

„Nečekám, že ho najdeme,“ odpověděl obezřetně Hunter. „Určitě by Culpepperům nepomáhal znásilnit a zavraždit svou vlastní dceru.“ Penny se z očí vyřinuly slzy.

„Myslíte, že už je mrtvý, viďte?“ zašeptala. „Myslíte si, že ho zabili.“

„To nevím. Ani vy. Bill zná okolní krajinu mnohem lépe než kdokoliv jiný. Jestli není úplně hloupý, při prvním náznaku, že na nás Culpepperové zaútočí, se někam schoval.“

Penny se zavřenýma očima přikývla a celá se roztřásla. Celila obrovskému stresu. „Penny?“

„Jsem v pořádku,“ zašeptala. Hunter ji vlídně objal.

Zpočátku se od něj snažila odtáhnout, ale nakonec mu položila hlavu na hruď a rozplakala se kvůli všemu, co se jí nikdy nevyplnilo… a pravděpodobně ani nikdy nevyplní.

Po chvíli sebou Penny zavrtěla, otřela si dlaněmi tváře a věnovala Hunterovi uslzený úsměv. Pak se od něj odtáhla a znovu se vydala k ležícím mužům, aby zkontrolovala, jestli nemají horečku.

Hunter nervózně vystoupal do přízemí a celé ho prošel. Všechno bylo na svém místě. Sonny hlídal jednu stranu domu a Case druhou. Ani jeden z nich za celou dobu nespatřil nic jiného než sluneční světlo a odpoledne zatahující se mraky na obloze.

Dveře Elyssiny ložnice byly zavřené. Hunter k nim přistoupil a zaposlouchal se.

Z pokoje se ozývaly tiché neklidné zvuky.

Hunter jemně strčil do dveří. Napadlo ho, jestli je Elyssa zevnitř nezavřela na zástrčku.

Dveře se bez problémů pootevřely.

Hunter si řekl, že jen nahlédne dovnitř a ujistí se, že je Elyssa v pořádku.

Neklidně sebou házela na posteli. Na tvář jí dopadal úzký paprsek světla ze střílny. Z očí jí kanuly slzy.

Vypadala, že spí, ale zároveň plakala.

Hunter překročil práh a zavřel za sebou. Tiše zasunul zástrčku, došel k posteli a zůstal stát.

Stačil mu jediný pohled, aby poznal, že Elyssa není vzhůru. Ani netušila, že ve spaní pláče. Tiše úpěla a hlavou se jí dál honila noční můra.

Na nočním stolku měla položenou nabitou pistoli. Ani se jí nemusel ptát a okamžitě si uvědomil, že ji má u sebe, aby nepadla Abovi Culpepperovi do rukou živá.

Proč jsi za mnou nepřišla, abych tě utěšil? zeptal se v duchu Hunter.

Odpověď byla děsivě jasná.

Jsme jen milenci.

Jen milenci.

Hunter hodil za hlavu strach, co si o něm Elyssa pomyslí. Rychle si zul boty a položil se do postele vedle ní. Když si zalezl pod přikrývku, o chřípí mu zavadil pach střelného prachu a vůně rozmarýnu a ucítil teplo ženského těla.

Zaplavila ho touha a ještě něco jiného, co připomínalo smutek. Sám nechápal proč.

Stačil mu jediný pohled, aby poznal, že Elyssa zůstala oblečená a jenom si zula boty. Semišovou košili vyměnila za flanelovou, která kdysi bývala červená. Teď vybledla do sotva rozeznatelného odstínu růžové.

Když si Hunter představil, jak ji rozepíná a nachází pod ní Elyssinu pevnou bledou pokožku, roztřásly se mu ruce. Nechtěl Elyssu vzbudit, ale touha po ní ho přemohla.

Jemněji začal hladit po světlých zacuchaných vlasech a v jeho doteku se odrážela vášeň i smutek zároveň. Elyssa se k němu ve spánku otočila a zamumlala jeho jméno.

„Nenech se vzbudit,“ řekl šeptem Hunter. „Jen tě chci vzít ve spánku do náruče.“

To byla lež. Hunter toho chtěl mnohem víc. Pokud měl být jenom jejím milencem, chtěl se do té role alespoň naposledy vžít; protože zítra ráno už k tomu nebude mít příležitost.

Elyssa se zabořila do Hunterovy náruče. Když na své kůži ucítil ženské teplo, které z ní sálalo, cukl sebou. Vzrušení ho napínalo na skřipec touhy. Hunter zavřel oči a spolkl vzdech, který se mu dral z hrdla. Nechtěl ji vzbudit.

Po chvilce znovu popadl dech, přestože stále cítil mučivou bolest ve slabinách, a otevřel oči. Elyssa ho pozorovala a v jejích očích se zračila stejná vášeň a smutek jako v jeho pohledu.

„Neboj se, lásko,“ řekl Hunter tiše. „Než vyjde slunce, Ab Culpepper bude mrtvý. Zítra večer už nebudeš muset usínat s pistolí a přemýšlet o smrti… ať už číkoliv.“

Elyssa se zachvěla. Mlčky kolem něj ovinula paže a přimkla se k němu.

Huntera znovu přemohl smutek, který ho zčásti ochromoval, a zčásti rozněcoval jeho touhu po Elysse. Jemně ji políbil na vlasy.

„Všechno dobře dopadne. Dnes v noci s Časem odjedu.“

„Ne,“ vyhrkla Elyssa zoufale.

Hunter se s ní ani nesnažil přít. Věděl, že to musí udělat. A až se nad tím zamyslí i Elyssa, dojde ke stejnému závěru.

„Jinak to nejde,“ řekl Hunter. „Pokud budeme mít štěstí, zbavíme se Aba i jeho nohsledů.“

„Ne!“

„Bandity u něj nedrží nic jiného než chamtivost. Takže jakmile ráno zjistí, že několik z nich někdo podřízl, ostatní se k Abovi možná otočí zády.“

„Zabijí tě.“

Hunter jí to nijak nevymlouval.

Kdyby se domníval, že proklouznout kolem Abových stráží není nic těžkého, už před několika dny by s sebou Elyssu vzal a utekl do bezpečí vojenského tábora Camp Hallecku.

Ale aby se proplížil mezi bandity, musel využít veškeré dovednosti, které s Časem postupně získal, a ještě se spolehnout na pořádnou dávku štěstí.

Kdyby nebyli v tak zoufalé situaci, tahle možnost by Hunterovi vůbec nepřišla na mysl.

Lehce sklonil hlavu, aby Elyssu políbil. Chtěl tím něžným polibkem ji i sebe ukonejšit, ale jakmile se dotkl jejích rtů, vzplanul jako otep slámy.

Zasténal, pevně přitiskl rty na její ústa, jazykem je rozevřel a nedočkavě, téměř zoufale jím pak pronikl hluboko dovnitř.

Elyssa při vášnivém polibku zaklonila hlavu přes Hunterovo předloktí a položila ji zpátky na polštář. Nedočkavými prsty mu zajela do vlasů, přivinula se těsně k němu a oplatila mu jeho polibek se stejnou vášní.

Hunterovi se krev vařila v žilách. Ještě víc prohloubil svůj polibek a zároveň ji chvatně začal svlékat.

Elyssa se mu snažila pomoci. Společně stáhli její kalhoty a odkopli je z postele.

Elyssa pak znovu zaútočila na jeho rty a snažila se mu přiblížit tak blízko, jak jen to bylo možné. Vzala ho za ruku a sjela s ní dolů mezi svá rozpálená stehna.

Hunter úplně zapomněl, co chtěl říct. Její klín byl horký, jemný a vstřícný. Žár, který z něj vyzařoval, ho připravil o poslední zbytky sebeovládání. Se škubnutím si rozepnul kalhoty a nalehl na ni. Už se nemohl dočkat.

Stačil jediný pohyb boků a Hunter vnikl do jejího lůna. Elyssa sebou škubla a z hrdla se jí vydral dychtivý výkřik. Hunter se poněkud odtáhl, aby jí nezpůsobil bolest. Celé tělo se mu chvělo nedočkavostí.

Elyssa mu okamžitě ovinula nohy kolem boků a nadzvedla hýždě, aby do ní mohl proniknout ještě hlouběji.

Jakmile Hunter poznal, že po něm touží stejně zoufale jako on po ní, odhodil poslední zábrany. Opakovaně se do ní vášnivě nořil a zase vyplouval, jako kdyby mu šlo o život.

Elyssa mu vycházela vstříc a oplácela mu jeho vášnivou touhu stejnou mincí. Dával jí vše, po čem toužila, a ještě mnohem víc. Vtom náhle sevřela celé její tělo sladká křeč, strhla ji s sebou jako vodopád a přikovala ji k posteli.

Když Hunter ucítil, jak se Elyssa chvěje ve spalujícím vyvrcholení, připojil se k ní. Mysl měl ještě natolik jasnou, že jí přitiskl rty na ústa a přidusil tak její výkřiky, které se jí draly z úst, když v ní zanechával své horké sémě.

Oba zůstali ležet, navzájem propletení, a propadali se do spánku. Vnímali jen jeden druhého a pak už jen ozvěny slasti, která v nich doznívala.

O hodinu později je probudil Case, když zaklepal na dveře Elyssina pokoje.

Ladder S čelil dalšímu útoku

25

Elyssa si stoupla ke střílně a zadívala se do pozdně odpolední krajiny, z níž k ní přicházelo oslepující světlo. Hunter stál hned za ní a ochranitelsky se k ní skláněl. Přes její světlé vlasy hleděl na zlatavé světlo a tmavou zem před domem.

Podvědomě vzdychl. Stál u Elyssy tak blízko, že cítil směs rozmarýnu a střelného prachu na její pokožce. Sálalo z ní živočišné teplo. Jen milenci.

„Vůbec nic nevidím,“ povzdechla si Elyssa.

Napřímila se a uvědomila si, že stojí v úzkém prostoru mezi okenicí a Hunterovým nakloněným tělem. Zaplavil ji zvláštní pocit tepla a touhy, která však neměla podobu živočišné vášně.

„Ty… něco vidíš?“ zeptala se zastřeně.

Hunterovi se zdálo, jako kdyby ho svým hlasem pohladila. Na okamžik zaváhal. Nebyl si jistý, že ho nezradí hlas, že jeho tón Elysse neodhalí, jak hluboce na něj působí její pouhá přítomnost.

„Řekl bych,“ začal opatrně, „že nám prostě nechtějí dopřát ani chvilku klidu k odpočinku. Pokud je s Časem nezastavíme, znovu nás v noci napadnou a celé dlouhé hodiny před úsvitem se nás budou pokoušet podpálit.“

Při představě, že Hunter odjede z domu a na vlastní pěst se pokusí najít jejich smrtonoše, se Elysse stáhl žaludek.

Stejně jako při pomyšlení, že je najde. „Nejezdi nikam,“ řekla tiše.

Hunter Elysse odpověděl tím, že tiše zašeptal její jméno do záplavy jejích zlatých vlasů.

„Radši bych s tebou zemřela,“ zašeptala. „Prosím tě, Huntere. Nejezdi.“

„Jinou možnost nemáme. A kromě toho…,“ Hunter jí teď do vlasů vtiskl polibek, „nemůžu Case nechat, aby se Abu Culpepperovi postavil sám.“

Elyssa na okamžik zavřela oči.

Co jsem čekala? zeptala se sama sebe rozhodně. Hunter svého bratra zbožňuje.

Mlčky otevřela oči a rozhlédla se po krajině, jestli se k nim neblíží bandité.

„Elysso?“ zašeptal Hunter. Její nečekaný klid ho děsil.

„Nikdo.“

„Cože?“

„Nikdo k nám nejede.“

„Ale to jsem –“

Ať už chtěl Hunter říct cokoliv, jeho hlas zanikl ve zvolání Morgana a Case, kteří měli hlídku v prvním patře.

„Střelba! Na východní a severní straně!“

„Sever a východ, někdo odtud střílí!“

„Všichni se připravte,“ vykřikl Hunter. „Nestřílejte, dokud si nebudete jistí, že se trefíte. Začíná nám docházet střelivo.“

Elyssa se sehnula k zemi, aby zvedla svou pušku.

Hunter se obrátil a s puškou v ruce se rozběhl ke schodům. Ze všech směrů slyšeli střelbu, z níž poznali, že to není jenom nějaká provokace, která je měla zneklidnit. I tak jim ale připadala zvláštní.

Když Hunter vyběhl nahoru, okamžitě mu ta palba připadala divná. Vůbec se k nim nepřibližovala.

Nikdo v domě ji neopětoval.

„No?“ zajímal se Hunter, jakmile vešel do dětského pokoje.

„Slyším je, ale nic nevidím,“ odpověděl Case.

„Morgane,“ zavolal Hunter. „Co vidíš?“

„Vůbec nic.“

Střelba neustávala.

„Vojsko?“ zeptal se Case nedůvěřivě.

„Neslyšel jsem žádné polnice,“ řekl Hunter.

„Třeba začali bojovat mezi sebou.“

Hunter protáhl obličej a potměšile se zasmál.

Muži pak chvíli čekali a napjatě poslouchali. Nezaregistrovali však nic jiného než spálenou zemi v okolí domu a jasné odpolední světlo.

Vtom vítr zanesl k ranči zvuky, z nichž všem přeběhl mráz po zádech. Hunter a Case se k sobě otočili a vyměnili si významné pohledy.

„Zní to jako válečný pokřik,“ řekl Hunter.

„Když si kočka někde kreslí mapy a popíjí whisky, myši mají pré,“ poznamenal Case suše na adresu vojska.

„Třeba se navzájem pozabíjejí.“

Case mlčky zvedl pušku, zamířil a čekal, jestli teď na Ladder S zaútočí indiáni anebo bandité.

„Zakřič, jestli cokoliv uvidíš,“ řekl Hunter.

Potom se otočil a jako temný přízrak prošel celým domem. Zadíval se každou střílnou ven, poslouchal a vyčkával. Ze všech stran k němu doléhala střelba a bojový pokřik.

Nakonec se vrátil k Elysse. Stejně jako Case, i ona mířila do dálky puškou a čekala, který z nepřátel přežije. Na rozdíl od něj však měla hlaveň opřenou o spodní hranu střílny, aby ji váha zbraně neumořila. V záři světla ze střílny se modrozelené oči Elyssy třpytily jako drahokamy.

Hunter se mlčky postavil za ni. Opřel se rukama o okenici, předklonil se a zadíval se přes její hlavu ven.

Po chvíli se obrysy jejich těl spojily.

Hunter jí vtiskl do vlasů něžný polibek, aniž při tom odtrhl oči od střílny. Ten dotek byl tak lehoučký, že si Elyssa ani nebyla jistá, jestli ji Hunter skutečně políbil.

„K topolům míří indiáni,“ zavolal na ně shora Case.

Hunter se od Elyssy otočil za bratrovým hlasem.

„Nestřílejte!“ vykřikl. „Jestli chtějí pozabíjet Culpeppery, nebudu jim v tom bránit.“

Mezi topoly se ozývaly občasné výstřely provázené válečným pokřikem. Pak se rozhostilo ticho, které pomalu zaplnilo krajinu.

„Buďte ve střehu, mládenci,“ zavolal Hunter. „Každou chvíli se můžou objevit.“

Elyssa napjatě čekala a sledovala, jak se pozdní odpoledne mění v podvečer.

Všude panovalo hrobové ticho, mlčeli dokonce i ptáci, kteří se k večeru obvykle slétali k močálům.

Když si už Elyssa byla jistá, že indiáni odjeli a nechali Ladder S na pokoji, znovu se ozval Case.

„Indiáni. Je jich pět.“ Potom překvapeně dodal: „Jeden z nich má bílou vlajku.“

„Nestřílejte!“ zvolal Hunter.

Hunter nemohl uvěřit vlastním očím. Čtyři indiáni se zastavili u topolů a pátý s vlajkou dojel až na dvůr ranče.

„Jut,“ řekla Elyssa. „Mají na sobě válečné barvy. Ne mírové.“

Hunter došel k hlavním dveřím, u kterých hlídkoval Morgan.

Elyssa vykročila za ním.

„Vrať se,“ přikázal jí Hunter. „Mohla by to být past.“

„Ne. Když půjdeš ty, já taky.“

„Morgane.“

Nic víc Hunter neřekl.

Když se pak hlavní dveře otevřely, Elyssa stála na místě z jednoho prostého důvodu. Morgan ji pevně držel. Chvíli se mu mlčky snažila vzdorovat, ale nakonec rezignovala tak unaveně, že Huntera při pohledu na její zmučenou tvář bodlo u srdce.

Dveře se za ním zavřely a Hunter zůstal stát sám na dvoře plném rozryté hlíny a spálené trávy. Nedržel pušku, ale na opasku měl zavěšený revolver.

Bojovníci vyčkávající mezi topoly byli vysocí a urostlí, stejně jako jejich poníci. Hunter se však soustředil na Juta, který stál před ním a držel bílou vlajku.

Rychlými pohyby rukou Hunterovi vysvětlil něco neuvěřitelného – Jutové nechtějí s muži z ranče bojovat. Přijeli, aby splatili dluh.

Elysse.

A nikomu jinému.

„Elysso,“ zavolal Hunter, aniž od indiána odtrhl oči. „Pojď sem.“

O chvilku později se dveře domu otevřely. Vynořila se z nich Elyssa a došla až k Hunterovi.

Jut se znovu uchýlil k posunkům. Jeho silné, ladně se pohybující paže převáděly do gest pojmy společné jazyku bělochů i indiánů.

„Říká, že jejich náčelník je ti nesmírně zavázán,“ přeložil Hunter Elysse indiánovo poselství.

„Ale…“

„Počkej,“ zarazil ji Hunter.

Dál indiána se zájmem sledoval a překládal.

„Bílí muži unesli jeho ženu a syna,“ řekl Hunter. „Jeden z nich jí pomohl uprchnout, ale ti ostatní se ji snažili uštvat jako tlupa kojotů králíka. Vtom se objevila statečná válečnice na grošovaném koni.“

Elyssa se vylekaně otočila k Hunterovi. Ten však pozorně sledoval indiánovy posunky.

„Přestože byla také běloška,“ vysvětloval, „zastřelila bílého muže, vzala dítě do náruče a uvolnila na koni místo pro jeho ženu. Pak ji i jejího syna vzala do svého domu a starala se o ně se stejnou péčí jako matka o své dítě.“

Indián se na chvíli odmlčel, dlouze se na Elyssu zadíval a potom pokračoval.

„Vyvolávač ohně děkuje bílé ženě,“ překládal Hunter. „Přeje si mír mezi našimi domovy.“

„Ano,“ vyhrkla okamžitě Elyssa.

Jut jí rozuměl. Pak mávl rukou.

Ze zčernalých pahorků mezi cedry a borovicemi vyklusalo na koních pět dalších indiánů. Tři z nich vedli nádherné urostlé apalačské klisny s vysokýma nohama.

„Huntere?“ zašeptala Elyssa.

„Vypadá to, že nakonec budeš moct chovat grošované koně, přesně jak jsi chtěla,“ odpověděl jí Hunter tiše.

Elyssa překvapeně zvedla ze země lana, na nichž byli koně uvázaní. Indiáni je postupně pustili na zem, když kolem ní projeli.

Pak se objevili dva další jezdci. Jeden vedl klisnu, kterou jim sebrala zachráněná indiánka, když od nich utíkala. Na jejím hřbetě ležel, tváří k zemi svázaný, nějaký muž. Druhý indián vezl před sebou v sedle jakéhosi muže a podpíral ho.

Byl to běloch.

„Bille!“ vykřikla Elyssa.

Indián Billa pustil a nechal ho, aby se svezl na zem. Jako na povel se potom všichni indiáni otočili a odklusali na svých poničích pryč.

Hlavní dveře domu se rozletěly. Vyběhla z nich Penny a okamžitě poklekla vedle Billa.

Také Elyssa se k němu vydala, ale po pár krocích ztuhla, protože si všimla, že muž přivázaný ke klisně má jen jednu ruku.

„Mac,“ vydechla v šoku.

Pokud to Huntera překvapilo, nedal to na sobě znát. Jednoduše si odepnul od opasku nůž, odřízl Maca a pustil ho.

„Je…“

„Sotva naživu,“ nenechal Elyssu domluvit.

Odnesl Maca do domu, ale ještě než prošel dveřmi, zavolal na Case.

„Vezmi si dva muže a podívej se, kdo z těch banditů přežil. Pokud se to vůbec někomu podařilo.“

Nazítří krátce po poledni se Elyssa potichu vypravila do sklepa. Dům jí najednou připadal podivně prázdný. Většina mužů sháněla dobytek, který bandité schovali těsně za pozemky ranče. Při posledním sčítání našli přes šest set kusů.

Bandity pohřbili tam, kde našli jejich těla. Mezi mrtvými objevili jen jediného Culpeppera. Ab to nebyl.

Case si všiml otisků kopyt muly a sledoval je až ke srázu, tvořenému utrženým skalním převisem. Pak se vrátil, aby Hunterovi vylíčil situaci a sbalil si věci.

Elysse bylo jasné, že do západu slunce Case z ranče zmizí.

Stejně jako Hunter.

Nemůžu Case nechat, aby se Abu Culpepperovi postavil sám.

V nouzovém lazaretu zůstali už jen Bill a Mac. Bill neměl žádná vážná zranění. Byl jenom vyčerpaný. Culpepperové ho před útokem na ranč svázali, zbili a ponechali jeho osudu.

Mac na tom byl mnohem hůř.

Na konci schodů se Elyssa zastavila, aby se její oči přizpůsobily přítmí, které panovalo ve sklepě. V poblikávajícím světle lucerny toho moc nespatřila. Mácovo lůžko stálo na jedné straně a Bill ležel na druhé, až v rohu, kam sotva dosáhla záře lucerny.

Po Penny nebylo ani stopy.

Těsně předtím, než se Elyssa otočila zpátky ke schodům, si všimla, že se na Billově straně cosi pohnulo. Když její oči trochu přivykly šeru, spatřila na Billově lůžku dvě osoby, které se držely v náručí.

Ve tmě k Elysse doléhala něžná slůvka, která jí prozradila, že Bill konečně opětoval Pennyinu lásku. Přestože jim to Elyssa nesmírně přála, při pohledu na jejich zamilované objetí ji bodlo u srdce.

Morgan, Sonny a ostatní honáci měli zítra dovést všechen dobytek a koně do Camp Hallecku a splnit tak smlouvu s vojskem.

Hunter a Case se vydají opačným směrem po stopách Aba Culpeppera.

Nemůžu Case nechat, aby se Abu Culpepperovi postavil sám.

Elyssa se otočila k odchodu, ale Bill na ni tiše zavolal.

„Pojď sem, Divoško. Jsi první člověk, který se dozví, že si mě Penny vezme.“

Penny překvapeně vyjekla, seskočila z lůžka a postavila se vedle Billa.

„Gratuluju,“ odpověděla Elyssa.

„Že jsem konečně přišel k rozumu?“ řekl břitce Bill.

„To se mužům stává zřídkakdy,“ odpověděla Elyssa a sladkobolně se na něj usmála, aby zmírnila svá slova.

Penny se nahlas rozesmála. Dokonce i Billovy oči, zasazené do větrem ošlehané tváře, se vesele zatřpytily.

„Co Mac?“ zeptala se Elyssa.

Penny váhavě zavrtěla hlavou.

„Před chvílí jsem se na něj byla podívat,“ řekla. „Upadá do bezvědomí a zase se z něj probírá, ale kdykoliv tomu podlehne…“

Potom pokrčila rameny a zůstala zticha.

„Je to vlastně jedno,“ poznamenal kousavě Bill. „Aspoň mi to ušetří námahu a nebudu ho muset zabít.“

„Cože?“ zeptala se překvapeně Elyssa.

„Mac tě okrádal, a ty sis toho ani nevšimla,“ ozval se ze schodů za Elyssou Hunter.

Rychle se k němu obrátila.

„O čem to mluvíš?“ vyhrkla naléhavě.

Hunter se zadíval na Billa.

„Povězte jí to vy,“ řekl Bill a vzal Penny za ruku. „Já radši zulíbám tady slečnu.“

Pennyiny červené tváře a úsměv v jejím obličeji celý sklep úplně projasnily. Sklonila se k Billovi, aby ji políbil.

Elyssa od nich odvrátila oči.

„Mac ti začal krást dobytek, hned jak zemřel John Sutton,“ vysvětlil jí Hunter.

Elyssa jen nechápavě zavrtěla hlavou.

„Bill mi pověděl, že podle Maca si nějaká bezvýznamná dcera obyčejné poběhlice nezasloužila ani cent z dědictví po něm‘,“ pokračoval Hunter. „Takže si Mac založil vlastní ranč.“

„A použil k tomu náš dobytek a cejch Slash River,“ usoudila Elyssa.

„Tak nějak.“

„Podezíral jsem ho,“ řekl o chvíli později Bill. „Jenže jsem byl pořád nalitý a nezáleželo mi na tom.“

Penny tiše zabručela a položila mu ruku na tvář. Bill se na ni vřele usmál.

„Když mi Penny ukázala, že jsem se choval jako hlupák,“ dodal Bill, „už se ke mně nastěhovali Culpepperové. Mácovi se to vůbec nelíbilo, ale nemohl proti tomu nic podniknout.“

„Takže předstíral smrt a přidal se k nim?“ zeptal se Hunter.

Bill přikývl.

Hunter přimhouřil oči a střelil po Mácovi pohledem. „Jestli přežije,“ řekl, „měl bych toho mizeru pověsit.“

Elyssa otevřela ústa, ale nedokázala ze sebe vypravit žádná slova, která by se vyrovnala ledovému pohledu Hunterových očí. Polekaně zalapala po dechu a znovu tak na sebe upoutala jeho pozornost.

„Nemíním nikoho věšet jen kvůli přecejchování dobytka,“ řekla.

„Já také ne,“ opáčil rozhodně Hunter. „Ale pokud vím, Mac se tě třikrát pokusil zabít.“

„Cože?“ zeptala se znovu vyděšeně.

„Nejdřív ten dlouhorohý býk, pak sesuv půdy a nakonec po tobě střílel ten večer, kdy ti zasolil zahradu.“

„Mac?“ zajíkla se Elyssa. „Že by mě tak strašně nenáviděl? Ale proč? Provedla jsem mu snad něco?“

„Nešlo o to, že by nenáviděl tebe,“ řekl Bill. „Ale Glorii.“

„Co to má znamenat?“ zajímala se Elyssa.

„Než se objevila Gloria, John a Mac byli partneři,“ odpověděl Bill. „A Mac jí nikdy neodpustil, že všechno tak zamíchala.“

„Jak do toho zapadám já?“ zašeptala Elyssa.

„Občas jsi jí moc podobná,“ řekl váhavě Bill a pak jednoduše dodal: „Až to někdy zabolí u srdce.“

Elyssa zavrtěla hlavou. Nechtělo se jí věřit, že ji Mac nenáviděl natolik, aby ji dokázal zabít.

„Divoško.“

Nejdříve měla dojem, že se jí to jen zdálo. Pak ale znovu zaslechla mužský hlas, který zašeptal její jméno. „Divoško.“

Pomalu se otočila k rohu místnosti, kde umíral Mac.

Hunter doběhl k jeho lůžku dřív než ona. Napřáhl paži a zabránil jí, aby se k němu přiblížila.

„Jsem tady, Macu,“ řekla.

„Kde?“ zašeptal. „Nevidím tě.“

Elyssa obešla Hunterovu paži a vzala Maca za ruku.

„Už jsem u tebe,“ zamumlala.

Mac na ni zaostřil pohled.

„Znáš… můj cejch,“ řekl zmučeně.

„Slash River?“ zeptala se.

„Je… tvůj.“ Zalapal po dechu. „Promiň.“

„Nemluv,“ zašeptala Elyssa. „Šetři síly, aby ses uzdravil.“

Po Mácově tváři přelétlo cosi, co připomínalo úsměv, a nadzvedlo koutky jeho úst, schované v prošedivělém plnovousu. Když znovu promluvil, jeho tón vyzněl rozhodně, jako by si sáhl na dno svých sil.

„Umírám, Divoško.“

Elyssa se nadechla a jemně stiskla Mácovu ruku.

„Zpropadení chlípníci, ti Culpepperové,“ prohlásil Mac ochraptěle. Jeho hlas byl plný pohrdání. „Prostě si potřebovali opatřit nějakou ženu. A tak ji ukradli Jutům.“

Elysse se zachvěla víčka.

„Hlupáci,“ poznamenal Mac. „Říkal jsem jim to. Pak… jsem se vydal do močálů.“

Několikrát namáhavě zalapal po dechu. Z každého jeho nádechu sálala bolest, která stravovala jeho duši stejně neodvratně jako smrt.

„Byla to vaše práce,“ řekl Hunter. „To vy jste zastřelil Gaylorda, dřív než mohl zbít Elyssu.“

Mac Huntera pomalu přejel pohledem a pak se znovu podíval na Elyssu. Zaujalo ho její oblečení.

„Vypadala jako muž,“ pokračoval namáhavě. „A stejně tak bojovala. Nejstatečnější člověk… jakého jsem kdy viděl. Nemohl jsem jim dovolit… aby tě zabili. Abovi došlo, že jsem to byl já. Střelil mě do břicha… abych zemřel… pomalu… a v bolestech.“

Potom Mac dlouze a klidně vydechl. Jeho ruka, za kterou ho Elyssa držela, v tu chvíli ochabla.

Elysse se z očí vyřinuly slzy. Nedokázala je zastavit, a tak nakonec dopadly až na Mácovu ruku.

Ten to však už necítil. Jakékoliv pocity šly již mimo něj.

Elyssa mu skoro záviděla, protože jí bylo jasné, že ta největší bolest teprve přijde.

Když si Hunter uvědomil, co se právě stalo, přetáhl Mácovi přikrývku přes obličej a otočil se k Elysse.

„Neplač, lásko,“ řekl zachmuřeně. „Za pláč ti nestojí“

„Nepláču jen kvůli němu,“ zašeptala Elyssa. „Ale také kvůli všemu tomu hněvu a bolesti a zradě, které jsem se od něj dočkala. Zanechal za sebou spletité a hořké dědictví.“

Hunter chvíli zůstal mlčky stát. Elyssa vycítila, že hloubá nad svou vlastní minulostí, nad dědictvím plným bolesti a hněvu.

To Elyssu trápilo ze všeho nejvíc. Dokázala se popasovat se svou vlastní minulostí, poplakat si kvůli ní, a dokonce se z jejích ran časem vyléčit… ale nemohla totéž udělat s tou Hunterovou. Nemohla mu pomoci, aby se uzdravil.

Mohla ho jen ztratit.

Vlastně to není tak úplně pravda, připomněla si s krutou upřímností. Nemůžu ztratit nic, co jsem nikdy neměla.

Hunter se mi nikdy úplně neodevzdal. Vzal si jen to, co jsem mu nabídla. A na oplátku mi věnoval potěšení.

Ne své srdce. Ne důvěru. A určitě ne lásku. Jen potěšení.

Když se na Huntera znovu podívala, v očích měla výraz stejně prázdný, jako bylo její srdce.

„Co to Case říkal o těch stopách po mulách, které sledoval?“ zeptala se Elyssa.

Hunter zaváhal. Její odtažité chování a chladný hlas ho překvapily. Najednou mu připadala jako úplně jiný člověk. Nedokázal to popsat, ale chápal ji.

Válka člověka změní, připomněl si. Stejně jako když zjistí, že někdo zradil jeho důvěru.

Na mně se to rozhodně podepsalo.

Jenže sledovat podobnou přeměnu u Elyssy připadalo Hunterovi nad jeho síly. Dal by všechno na světě, aby stíny z jejích očí zmizely a nahradily je veselé ohníčky plné smíchu a vášně.

„Ab Culpepper mířil ke Spanish Bottoms,“ odpověděl nakonec Hunter.

„Takže se s Časem brzy vydáte na cestu.“

Než stačil Hunter odpovědět, udělal to za něj Bill.

„Hunter neudělá z ranče ani krok, dokud si tě nevezme,“ prohlásil rozhodně.

Elyssa se k němu vylekaně otočila.

„Co prosím?“

„Slyšela jsi mě,“ odsekl Bill. „Podle toho, co mi Penny řekla a co na vlastní oči vidím, tady už měl dávno být nějaký kněz.“

„Ano, aby oddal vás dva,“ řekla Elyssa.

„Uspořádáme dvojitou svatbu,“ pokračoval Bill.

„To není zapotřebí.“

„No, jen nepovídej,“ opáčil Bill. „Ty a Hunter“

„Nejsem těhotná,“ skočila mu do řeči Elyssa.

Hunter zaúpěl.

„Víš to jistě?“ zeptal se.

„Ano.“

„Už jen kvůli tomu, že se tě na to ptá,“ řekl Bill, „to bude dvojitá svatba. Osobně to zařídím.“

„Ne,“ namítla Elyssa.

„Divoško…“ začal Bill rozladěně. „Ne,“ zopakovala. „Nevezmu si ho.“

„Proč?“ zajímal se nakvašeně Hunter.

„Vždyť se máme rádi.“

Elyssa se postavila tváří v tvář Hunterovi i všemu, co neztratila, protože to nikdy ani nezískala.

„Manžel by měl být věrný především své ženě,“ prohlásila klidně. „Ale ty jsi věrný jen svým mrtvým dětem. A Caseovi.“

Hunter zvedl ruku, jako by se chtěl Elyssy dotknout. Nebo jí vytnout políček. Anebo obojí.

„Toužím po tobě“ řekl. „A dokážu se postarat o to, abys po mně taky toužila.“

„Jen touha k manželství nestačí.“

V tom se s ní Hunter shodl. Tuhle lekci mu Belinda udělila s tak krutou důsledností, že na ni nikdy nezapomene.

„Manželství vyžaduje důvěru,“ pokračovala Elyssa, „protože bez ní není láska možná. Od doby, co sis vzal Belindu, jsi žádné ženě nevěřil. Nevyčítám ti to. Když se člověk popálí, ztratí k ohni důvěru.“

Hunter od ní odvrátil pohled. Nedokázal přenést přes srdce, čeho si všiml v jejích očích.

Najednou si přál, aby ji ani neslyšel, protože ho její slova bolela víc než její pohled. Mluvila tak vyčerpaně, chápavě a lítostivě zároveň, že mu to drásalo duši.

„Myslela jsem si, že tě dokážu přesvědčit nebo zapůsobit na tvoje srdce,“ řekla. „Ale mýlila jsem se. Ve tvé mysli a v srdci není místo pro budoucnost, jenom pro minulost.“

Shora na něj zavolal Case.

„Huntere! Jestli se mnou chceš ještě pořád dohonit ty Culpeppery, máme připravené koně. Jejich stopa začíná chladnout.“

Hunter ztuhl. Podíval se na Elyssu a poznal, že už o jeho úmyslu odjet ví. „Elysso,“ začal zastřeně.

„Jen jeď,“ zašeptala. „Tady tě už nic nedrží. Byli jsme jen milenci. Jen milenci.“

Hunter stále váhal. Připadalo mu, že ztratil něco, co ani nestačil pojmenovat. Mlčky zapátral v Elyssiných očích po čemsi, co v nich kdysi bylo.

Jen milenci.

Bolest mu proklála srdce se stejnou silou a stejně hluboko jako předtím vášeň a prodrala se až k jeho duši.

„Huntere?“ zavolal Case. „Kde jsi?“

„Sbohem, můj podzimní milence,“ zamumlala Elyssa. „Vzpomenu si na tebe pokaždé, když na sebe listí vezme ohnivý háv.“

Hunter na ni zíral a nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo.

„Teď mě omluv,“ řekla Elyssa. „Několik dní jsem skoro nespala.“

Chvatně vykročila ke schodům. Když vešla do kuchyně, Case se k ní otočil.

„Neviděla jste…“

Stačil jediný pohled do jejího obličeje a Case na místě ztuhl. Elyssa kolem něj prošla, jako by tam vůbec nebyl. Díval se na ni, jak stoupá do prvního patra domu. Pak se do ticha ozval zvuk zavírajících se dveří.

Hunter vyběhl ze sklepa do kuchyně.

„Co tu jen tak postáváš?“ utrousil Case. „Stopa Culpepperů už chladne. Už ses se všemi rozloučil?“ zeptal se.

„Ano.“

„Tak to jsi hlupák. Odcházíš od skvělé ženy.“ Hunter vycenil zuby.

„Ženy?“ zeptal se kousavě Hunter. „Je to jen dívka, která mění názory z minuty na minutu.“ Jen milenci.

„To je pitomost,“ odpověděl zběžně Case. „Je to žena a truchlí kvůli muži.“

„Slzy ji brzy přejdou.“

„Jenže Divoška neplakala. Truchlila. Jestli nevíš, jaký je mezi tím rozdíl, jdi nahoru a podívej se jí do tváře.“

Hunter zavřel oči, ale hned nato je zase otevřel. Byly šedé a chladné jako zima, která přichází hned po podzimu.

„K čertu s tebou, Casi,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Nech to být.“

„Ne dřív, než to uděláš. A ani o chvíli později. Jestli se v tomhle rozpoložení vydáš na Culpeppery, do prvního sněhu jsme oba mrtví. Takže mi pověz, bratříčku, proč odcházíš od ženy, která tě miluje?“

„Řekla, že jsme byli jen milenci.“

Case pochybovačně zvedl levé obočí. „A řekla ti to předtím, než jsi jí vyznal lásku, nebo až potom?“ zeptal se. „Nic takového jsem neudělal.“

„Tak, a je to,“ prohlásil definitivně Case a otočil se. „Půjdu si promluvit se svým koněm. Ten má i v řiti víc rozumu než ty.“

Hunter střelil po svém bratrovi pohledem, ale dokonce ani hněv mu z hlavy nevyhnal vzpomínku na Elyssina slova o lásce.

A na mlčení, kterým jí odpověděl.

Nebo ještě hůř, na jeho slova.

Copak jste mě neposlouchala? Mluvil jsem snad někdy o tom, že oba cítíme něco jiného než chtíč?

Konečně ho poslechla. Ani ona teď nemluvila o ničem jiném než o chtíči.

Jen milenci.

Hunter se bez jediného pohybu postavil tváří v tvář tomu, co jí provedl a co mu s takový klidem vysvětlila.

Ve tvé mysli a v srdci není místo pro budoucnost, jen pro minulost.

Sbohem, můj podzimní milence. Vzpomenu si na tebe pokaždé, když na sebe listy vezmou ohnivý háv.

Na chvíli se v domě rozhostilo ticho. Nakonec se Hunter otočil a vydal se po schodech do prvního patra. S každým krokem se ujišťoval, že se Case plete.

Určitě.

Když došel ke dveřím do Elyssina pokoje, zaváhal. Netušil, co by jí měl říct.

Vládlo tu naprosté ticho. Zpoza dveří neslyšel žádný zvuk. Ten klid Huntera znervózňoval. Jako kdyby v její ložnici vůbec nikdo nebyl.

Hunter zaklepal.

Nikdo se neozval.

Když neslyšel žádnou odezvu ani při třetím zaklepání, pokusil se otevřít dveře. Bez jediného zaskřípání se otevřely.

Elyssa seděla na posteli a jediné světlo pronikalo do pokoje ze střílen v okenici. Seděla zády ke dveřím a paže měla ovinuté kolem těla, jako kdyby se bránila chladu.

Hunter pomalu zamířil k posteli. Když mu pod nohou zaskřípělo prkno, Elyssa se neotočila ani na něj nepromluvila. Hunter zaváhal a pak obešel postel, aby se jí podíval do tváře.

Ten pohled mu úplně vyrazil dech. Elyssa už nevypadala jako dívka. Sklíčenost jí přidělala vrásky, vysála jí z pleti barvu a z očí život a přimrazila ji k posteli. Bez hnutí se snažila vydržet každý dech a s ním i bolest ze života, kterou jí přinášel.

Case měl pravdu. Z Elyssy se stala žena truchlící nad ztrátou muže, kterého miluje.

Hunter se s přidušeným, zmučeným zaúpěním svezl na postel vedle Elyssy. Pak si ji posadil na klín a třesoucími se prsty ji začal hladit po tváři.

„Nešlo o to, že bych nevěřil tobě,“ začal ochraptěle, „ale sobě. Vybral jsem si špatně a moje děti kvůli tomu trpěly.“

Elyssa se zachvěla, otočila se k Hunterovi a upřela na něj oči. Když se do něj zabodl její zmučený pohled, ucukl.

„Pak jsem ale spatřil tebe,“ pokračoval tiše. „Tak strašně jsem po tobě toužil, až mi každý dech působil bolest.“

„Jen touha“

„To stačí,“ skočil jí do řeči Hunter. „Ano, vím to stejně dobře jako ty. A ještě lépe. Poznal jsem to s Belindou.“

Elyssa zavřela oči. Hunterovy vzpomínky byly nad její síly.

„Naučila jsi mě něčemu mnohem důležitějšímu,“ řekl Hunter. „Lásce.“

„Jen…“ Vtom se jí zlomil hlas.

„Jen lásce,“ doplnil ji vlídně Hunter. „Lásce, kterou ke mně chováš ty, kterou k tobě cítím já a kterou zahrneme i naše děti.“

„Huntere “ Znovu ji zradil hlas.

„Miluju tě, Elysso.“

Políbil ji a potom ta slova ještě mnohokrát zopakoval.

Elyssu jeho vyznání lásky prozářilo jako východ slunce. Se zasténáním se k němu otočila. Plakala, smála se a šeptem mu říkala, jak moc ho také miluje. Hunter Elysse její vyznání šťastně oplácel.

Pak se objali a zůstali tiše sedět. Navzájem se uzdravovali a společně pohřbívali minulost.

Epilog

Hunter a Elyssa stáli spolu s Časem před domem a sledovali, jak kněz odjíždí směrem k Fort Hallecku. Bill a Penny, nyní paní Morelandová, už odjeli na B Bar, aby se tam oddali svým líbánkám.

Dvůr před rančem zalévalo slunce a proháněl se po něm podzimní vítr. Caseův kůň stál vedle svého pána s nastraženýma ušima a vysoko zdviženou hlavou. Nedočkavě cukal otěžemi, aby se mohl rozletět po krajině jako vítr.

„Vrátím se, jakmile se postarám o Aba,“ řekl Case tiše.

Elyssa sebou škubla. Nedokázala zapomenout na Hunterova slova, která před ní pronesl před týdnem.

Nemůžu Case nechat, aby se Abu Culpepperovi postavil sám.

Jenomže teď právě tohle dělal.

Manžel by měl být věrný především své ženě.

Elysse, která se právě stala Hunterovou manželkou.

Se slzami v očích se otočila ke Caseovi.

„Nechte minulost minulostí,“ řekla zastřeně. „Prosím. Zůstaňte tady s námi.“

Case jí položil ruku na tvář s takovou něhou, která Elyssu u muže s tak zachmuřeným pohledem překvapila.

„Neplačte, Divoško,“ odpověděl. „Hunter ví, kde je jeho budoucnost.“

„Mohl byste ji tady mít také,“ poznamenala Elyssa.

Case jí konečkem prstu otřel slzy z řas. Potom se otočil a nasedl na svého koně s ladností kočky.

„Pojmenujte po mně svého prvního syna,“ řekl Case.

„Jako by se stalo,“ odpověděl Hunter tiše. „Dej mi vědět, jestli budeš potřebovat pomoc.“

Case přikývl. Pak obrátil koně a zamířil na jihovýchod ke Spanish Bottoms.

„Počkat!“ zavolala za ním Elyssa.

Hunter ji objal a přivinul si ji k sobě.

„To nepomůže, lásko,“ řekl.

„Ale…“

„Case věří, že už nemůže žít pro nic jiného než pro pomstu za smrt Teda a Emily,“ prohlásil rozhodně.

Elyssa věděla, že má pravdu. A také jí bylo jasné, že ho to trápí mnohem víc než ji.

„Ulevilo –“ Dál pokračovat nedokázala.

Nadechla se a přinutila se otevřít ústa, která by nejraději zůstala zavřená.

„Ulevilo by se ti, kdybys mohl jet s ním?“ zeptala se utrápeně.

Hunter zavřel oči. Věděl, kolik námahy ji tato slova stála.

Protože stejné úsilí musel vynaložit i on. „Miluju tě,“ prohlásil s konečnou platností a zvedl ji do svého náručí.

„Huntere?“ zašeptala Elyssa.

„Case mi řekl, že s ním pojedu jenom přes jeho mrtvolu. Myslel to vážně. Budeš to tady se mnou muset vydržet, lásko.“ lásku k okolní krajině a schopnost zkrotit i ty nejdivočejší koně.

Dočkali se i dalších dětí. Chytrých a odhodlaných dívek a silných a vlídných chlapců. Všem dětem i jejich rodičům se v divočině na úpatí Rubínových hor dařilo dobře.

Ať už Ladder S bičovaly horké letní větry, nebo divoké zimní bouře, na konci každého dne uléhal Hunter ke své manželce a nacházel u ní klid.

A Elyssa každou noc usínala v náručí svého podzimního milence s vědomím, že jejich láska překoná všechna roční období.

Case William Maxwell se narodil následujícího roku, v době, kdy se listy osik měnily v oheň. Vyrostl ve stejně vysokého a mrštného hocha s rozhodným pohledem, jakým se vyznačoval jeho otec. Matka mu dala do vínku