Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Only 6 - Zimní žár

1

Zima 1868

Teritorium Utah

„Ani se nehněte. Radši ani nedýchejte.“

Byl by úplně stačil mužův hluboký, nevzrušený hlas, aby Sarah Kennedyová ztuhla na místě. Ale on toho použil mnohem víc.

Nemohla se ani pohnout, dokonce i dýchání bylo obtížné.

Ležela na břiše, celou délkou těla přitisknutá k zemi. Obrovská tíha cizincova těla ji tlačila k chladné skále, která kousek od nich spadala hluboko dolů. Muž ji překrýval od hlavy k nohám.

Páni, to je ale kus chlapa, pomyslela si vystrašeně. Není tlustý, jen prostě velký.

Příliš velký.

I kdyby ji cizinec pustil, stejně by proti němu neměla žádnou šanci. Nemohla s ním bojovat, byl nejen velký, ale také rychlý a tichý jako jestřáb.

Sarah do posledního okamžiku neměla ani tušení, že v nízké jeskyni pod převislým kamenem není sama.

Cizincovo tělo bylo skoro stejně tvrdé jako studené kameny, které se jí zarývaly do prsou a tlačily do pánevních kostí i přes tlusté zimní oblečení, co měla na sobě. Mužova ruka v kožené rukavici jí zakrývala ústa železným stiskem, jenž napovídal, že každý pohyb nebo snaha muže kousnout je naprosto marná.

Nechtěla ztrácet síly marným zápasením. Nešťastné manželství ji naučilo, že ani mladá a zdravá dívka nemá moc šancí proti staršímu muži, přestože je zhruba stejně velký a těžký jako ona.

A ten chlap, co ji tiskl k zemi, nebyl navíc ani starý, ani stejně velký a těžký.

To ale nebylo to nejhorší.

I když suchý mráz pořádně štípal, cizincova levá ruka byla holá. A v ní držel šestiranný revolver, s nímž očividně uměl víc než dobře zacházet.

Cizinec jako by vytušil, že s ním Sarah nechce bojovat, a poněkud uvolnil svůj stisk – aspoň tak, že se konečně dokázala pořádně nadechnout.

Křičet ale nemohla.

„Nechci vám ublížit,“ zašeptal jí muž téměř neslyšně do ucha.

Starou belu, že nechceš, pomyslela si. To přece chlapi dělají pořád, že ubližují ženám.

Tiše polykala strach a návaly zvracení, jimiž se jí ozýval žaludek.

„Hezky v klidu, maličká,“ zašeptal muž znovu. „Neubližuju ženám, koním ani psům.“

Tohle rčení Sarah neslyšela už spoustu let, nejspíš od tátovy smrti. Kdesi uvnitř ní se objevila maličká jiskřička naděje.

„Kdybyste ale padla do rukou té Culpepperově bandě, co se schází tamhle dole pod útesem,“ pokračoval cizinec, „to byste se modlila o smrt. Ta by jistě přišla, ale určitě ne tak brzy, jak byste si přála.“

Zachvění, které proběhlo Saražiným tělem, nemělo nic společného s chladem zimní noci, ani s ledovou skálou, na níž ležela.

„Přikývněte, jestli mi rozumíte,“ podotkl muž.

Jeho hlas, prozrazující vzdělání a jižanský přízvuk, byl hluboký, tichý, vražedný.

Přikývla.

„A teď kývněte, jestli mi věříte,“ dodal suše. Tělem jí začal stoupat absurdní záchvat smíchu. Obyčejná hysterie, pomyslela si. Vzpamatuj se, holka. Z nejhoršího jsi venku a teď už si s tím nějak poradíš.

A tak Sarah opět přikývla.

„Děvče, jenom doufám, že mě nechcete podvést.“ Divoce vrtěla hlavou.

„Dobrá,“ zašeptal. „Protože jestli zakřičíte, tak vám do zadku nasypu horké olovo, to si buďte jistá, jako že Pánbůh stvořil mladá zelená jablíčka.“

Znovu se jí chtělo bláznivě rozesmát, ale včas se vzpamatovala. I když jen tak tak.

Cizinec zvolna sňal ruku z jejích úst. Sarah se dlouze, tiše a zhluboka nadechla. Vzduch, který natáhla do plic, byl cítit kůží a ještě něčím. Nějakou příjemnou vůní.

Jablko, uvědomila si. Ten chlap právě snědl jablko. Tělo jí opustila malá část bolestivého napětí. Její manžel vyžadoval sex, jen pokud pil, ale ne když jedl.

Další věcí, která ji trochu uklidňovala, byl fakt, že z cizincova dechu nebyla cítit ani nejmenší stopa po alkoholu. Po kořalce nepáchla dokonce ani jeho kůže nebo oblečení. Jediné, co z něj čichala, bylo mýdlo, kůže, teplo, a… jablko.

Proto asi nejsem tak vyděšená, jak bych měla být, řekla si v duchu. Možná, že je to psanec, ale je střízlivý a voní čistotou – jako jablko.

Možná přece jenom nebude tak zlý, jak to vypadá.

Muž, jehož tělo spočívalo na jejím jako živá, těžká přikrývka, vycítil, jak se z dívky postupně uvolňuje napětí.

„Tak je to lepší. Trošku se odsunu, abych vás tak netížil. Ale nehýbejte se. Vůbec se nehýbejte. Slyšíte mě?“ Sarah přikývla.

Muž se odsunul tak tiše a rychle, že si toho málem nestačila všimnout. Náhle však cítila, že kameny se jí už nezarývají hluboko do masa na prsou a na břiše. To už ten muž ležel po jejím boku.

Byl tu stále, pořád nebezpečný. Kdyby chtěl, mohl by ji znovu znehybnit tak tiše a obratně, jako to udělal už předtím.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí jemně. Přikývla.

Nebyla si však jistá, zda cizinec pochopil – teď, když už nebyla dost blízko, aby cítil každý úder jejího srdce. Pod převislou skálou panovala taková tma, jako by byli zavření někde pod zemí.

„Hodná holka,“ zašeptal.

Ten tedy musí mít oči jako orel, pomyslela si Sarah v duchu. Panebože, kdybych já tak měla křídla jako orel, abych odtud mohla odletět pryč! Zatoužila z hloubi duše.

„Ne abyste mě teď přestala poslouchat,“ připomenul se znovu tichounce mužův hlas. „Ještě zdaleka nejsme z téhle šlamastyky venku!“

My? Podivila se v duchu. Když jsem se naposled dívala, byla jsem tu úplně sama a po nějaké šlamastyce nebylo ani vidu, ani slechu!

Teď ale z temnoty pod hranou skály vzhůru k nim stoupaly mužské hlasy, vrzání kůže na sedlech a netrpělivé koňské frkání.

V nočním tichu pouště s rudými skálami se zvuky nesly velmi, velmi daleko.

No tohle, podivila se pro sebe. Myslela jsem si, že jsem tu sama, a kolem mě se přitom scházela tlupa chlapů.

Teď už sama nejsem. Nebezpečí je tu se mnou na dosah ruky.

A voní po jablcích.

Sarah musela znovu přemáhat úsměv. Tentokrát marně.

Case Maxwell postřehl záblesk jejího úsměvu. A divil se, co té holce připadá k smíchu na téhle nebezpečné situaci.

Bez ohledu na okolní tmu i bez ohledu na tlusté oblečení, které měla na sobě, Case ani na okamžik nezapochyboval, že tělo, na němž před chvílí ležel, patří ženě. Bylo drobné, štíhlé a vonělo po letních růžích.

To musí být Sarah Kennedyová, uvažoval. Buď ona, nebo Velká Lola. Žádné jiné bílé ženy nejsou několik dní cesty odtud.

Kdovíproč si byl jistý, že žena, kterou překvapil v nízké jeskyni, není Velká Lola. Proslýchalo se, že Velká Lola je opravdu velká jako muž a stejně stavěná, a také stejně tvrdá jako všechny ženy, které se vydaly na západ od Mississippi.

Útlá dívka, která se snažila neusmát, nepůsobila jako tvrdý chlap.

Sarah Kennedyová, rozhodl se. Musí to být ona.

Stejně jako v dobách občanské války se mu mozek rozběhl na plné obrátky, aby vyhodnotil všechny informace, které měl k dispozici k danému případu. K dívce jménem Sarah Kennedyová.

Vdova. Mladá vdova. Vyhýbá se mužům, tichá jako stín a stejně rychlá, pokud se jedná o zacházení s lasem.

Má mladšího bratra jménem Conner, s nímž žije na svém ranči u Ztracené řeky. Bydlí s nimi ještě jeden starý psanec, známý jako Ute, a Velká Lola.

Proč mi ale nikdo neřekl, že Sarah voní jako letní růže a má úsměv rychlý jako svítání?

A vůbec, čemu se to, k čertu, před chvílí usmívala?

Už otevíral ústa, že se jí na to zeptá, když se z černé a stříbřité temnoty dole pod nimi ozval zvuk koňských kopyt. Jezdci na koních mířili přímo k patě skály, která ležela jen nějakých třicet stop pod převisem, pod nímž se Case skrýval, aby špehoval Aba Culppeppera a jeho drsné příbuzné.

Jenže pak Case zjistil, že není jediný, kdo chce vyslechnout průběh nesnadných vyjednávání mezi Culpepperovými chlapy a bandou zvanou Moodyho parta.

Zatraceně, to je tedy zvláštní místo, kde potkat dívku, která se obléká jako muž a voní jako letní déšť a růže, pomyslel si.

Jen pár palců od jeho hlavy spadal dolů vnější okraj nízké jeskyně, kterou voda vymlela ve skalním útesu. Opačný konec se nacházel nějakých deset stop od podrážek jeho bot.

Tenký pramének vody, jenž prosakoval z horního skalnatého převisu, stékal jen kousek od ústí jeho revolveru. Odtud voda stékala přes okraj skály a ztrácela se kdesi ve tmě.

Tak tiché zurčení nepřehluší ani pípnutí ptáka, uvědomil si Case ponuře. Jen doufám, že Sarah bude mít tolik rozumu, jak se zdá.

Každý jejich hlasitější pohyb by je prozradil psancům, kteří se scházeli dole pod skálou.

Aspoň že měla dost rozumu na to, aby nekřičela, utěšoval se. Snad se odtud dostaneme se zdravou kůží.

Na druhou stranu však Case s bezpečným návratem odtud ve skutečnosti nijak nepočítal. Válka a její kruté dozvuky ho naučily, aby se nikdy nespoléhal na štěstí, protože mnohem pravděpodobnější je, že člověk přijde o život – nebo aspoň o všechno, co má rád.

Velmi pomalu zvedl pravou ruku a ukazováčkem se dotkl Saražiných rtů, aby jí naznačil, že má zůstat zticha.

I když to byl jen lehký dotek, ucítil, jak sebou cukla.

Přikývla však na znamení, že pochopila, že musí zůstat v naprostém klidu. Jak pohnula hlavou, rty se jí svezly po měkké kůži jeho rukavice, a Case by byl přísahal, že i přes ni ucítil hebkost jejích úst a tichý dech, jenž z nich vycházel.

Účinkovalo to na něj, jako by se dotkl ohně. Tělem mu projel žhavý blesk základní mužské síly a šokoval ho svou intenzitou.

K čertu, jak by řekla Elyssa, pomyslel si. Tohle je tedy zatraceně nevhodná situace, aby ho to popadlo.

Netušil jsem, jak může být vůně růží nádherná.

„… hrome, tohle nemá s tou zpropadenou věcí nic společnýho a ty to zatraceně dobře víš, hrome.“

Mužský hlas ze spodu dolehl k jeho sluchu a odvedl jeho pozornost od nečekaného způsobu, jímž jeho tělo zareagovalo na ženu ležící tak těsně vedle něj.

„To je Joe Moody,“ vydechl Case do Saražina ucha. „Jeho muži mu říkají Hromas, ale přímo do tváře by mu to asi říct nechtěli.“

Tmou opět pronikl záblesk jejího úsměvu. „Proč, je snad tak ošklivý?“ zeptala se neslyšně stejně jako on.

Zvuk vycházející z jejích úst na Case účinkoval, jako by si lokl whisky. Zvolna se nadechl, pomalu a důkladně. Říkal si, že to nemá nic společného s vůní růží a ženským teplem, které našel tady, uprostřed zimní pouště.

Naléhavá odpověď vlastního těla mu však prozradila, že lhal sám sobě.

„Hrome, ten starej krkoun určitě našel zatracený stříbro, hrome,“ ozvalo se znovu Moodyho klení.

„Tak pročpak teda ta jeho vdova žije bídně jako nějaký indoši?“ přišla okamžitá odpověď.

Při zvuku toho hlasu Case ztuhl. Trvalo to jen okamžik, ale Sarah to vycítila, stejně jako ostatní projevy jeho těla.

„To je Ab Culpepper,“ zašeptal jí Case do ucha. Sarah se na okamžik znovu udělalo špatně strachy – jeho hlas zněl opět tak lhostejně a nebezpečně jako předtím, kdy ji překvapil a přemohl. Zněl jako hlas člověka, jehož nic nedokáže ovlivnit – ani teplo, ani zima, ani bolest, a ani radost.

Dokonce ani smrt ne.

„Hrome, jak mám asi vědět, proč si v tom stříbře trochu nepochrochtá?“ odsekl Moody zvýšeným hlasem. „Dyť je to ženská, hrome!“

„Ani ďábel neví, co se děje v ženským mozku,“ přidal se Ab. „Jsou to bezcenný děvky, jedna jako druhá.“

Sarah si ani neuvědomila, jak ta slova na ni zapůsobila. Málem vykřikla odporem a ještě víc se napjala. Tak jako Moody často mluvil její manžel. Pořád napůl opilý, neustále podrážděný a vzteklý. Nevyzpytatelný. Zeny nenáviděl, jen s tou výjimkou, kdy ho popadl chtíč.

Case vycítil její napětí.

„Klid,“ vydechl.

Sarah jen naznačila přikývnutí, ale věděla, že pochopil. Zůstala tiše.

„Jak říkám, hrome,“ pokračoval Moody triumfálně. „Ta courá si tam klidně může sedět na všem tom stříbře jako nějaká zatracená slepice na vejcích, hrome.“

„No, s Utem a s Lolou asi těžko,“ namítl Ab. „Parnell mi říkal, že ti dva vykrádají banky. Ute by nedopustil, aby nějaká ženská stála mezi ním a tou hromadou španěláckýho stříbra.“

„Hrome, třeba o tom ani neví!“

Nějaký kůň netrpělivě hrábl kopytem. Možná to byla jen mula.

Sarah si nebyla jistá. Věděla, že Culpepperovi chlapi jezdí na vysokých ryšavých mulách, které jsou rychlejší než blesk a hubené jsou jako mustangové.

„Moody,“ promluvil Ab netrpělivě, „stříbra se člověk nenají.“

„Hrome, my hlad nemáme. Moji chlapci…“

„… řádí moc blízko od domova,“ přerušil ho Ab. „Ty kusy hovězího, co dva tvoji chlapci porazili poblíž tábora, měly značku kulaté A.“

„No a?“ odbyl ho Moody.

„Že je to pouhé dva dny jízdy od Jarního kaňonu,“ odpověděl Ab suše. „A já jsem řekl, že to musí být nejmíň tři dny jízdy odsud.“

„To byly tři dny, hrome!“

„Na čem to teda jezdíte?“ vmísil se do hovoru třetí hlas sarkastickým tónem. „Na vačicích se dvěma nohama?“

Po neuctivé poznámce následovala změť vzrušených hlasů a kleteb sporu mezi Culpepperovými a Moodyho muži o výhodách a rychlosti mul ve srovnání s koňmi.

Case pozorně naslouchal, aby rozlišil, komu ty hlasy patří.

Parnella Culpeppera poznal snadno. Mluvil tence a pronikavě. Jeho bratranec Quincy měl hlas hlubší, ale o nic příjemnější. Reginald Culpepper, bratr a zároveň bratranec obou předchozích, mluvil jen málo.

Kester Culpepper toho také moc nenamluvil, jedině když byl opilý. To pak nezavřel hubu, dokud neodpadl nebo dokud někdo neměl dost jeho drmolení a nedal mu ránu, po níž se konečně poroučel do bezvědomí.

Moodyho muže bylo pro Case těžší rozeznat, protože je zatím sledoval kratší dobu. Jednomu z nich říkali Krip, neboť měl levou ruku „uschlou“, malou a znetvořenou. Říkalo se však, že své postižení vyrovnal pomocí větší síly v pravačce a upilované hlavně na své pušce.

Dalšímu členovi spolku se říkalo Whisky Jim. Byl to opilec. Když ale byl střízlivý, uměl to s dynamitem jako málokdo, což u bývalého bankovního lupiče zase tak moc nepřekvapovalo.

Do bandy zvané Moodyho parta patřilo ještě nejméně pět dalších mužů, ale Case je ještě neznal ani jménem, ani podle obličejů. Zatím měl dost starostí se špehováním Culpepperových.

Tentokrát si chtěl být jistý, že mu neunikne ani jeden z nich. Culpepperovi měli za sebou dlouhý seznam útoků, únosů, znásilnění a vražd, a ten musel jednoho dne skončit – právě tady, uprostřed divočiny z rudých skal.

Už žádní další muži se nesmí vrátit domů, aby našli svůj ranč zničený, své ženy znásilněné a zabité, pomyslel si odhodlaně.

Už Žádné další děti, zbité a poházené podél cesty jako prázdné lahve od whisky.

Case byl odhodlán na to dohlédnout. Osobně.

To, co ho pohánělo, však nebyla horká a vášnivá touha po pomstě. Válka v něm zničila všechny emoce, kromě pouta, jež ho spojovalo se starším bratrem Hunterem, kterého Case zavlekl do oné marné a zbytečné války.

Když boje konečně skončily a oba bratři se vraceli domů, doufali, že si teď budou moci vybudovat nový, lepší život. Jenže místo domova nalezli pouze ruiny, zbylé po jednom z nájezdů Culpepperova klanu.

Pokud teď měl Case přece jen nějaké city, skrýval je jen ve svých snech a dával si hodně dobrý pozor, aby si je raději přes den vůbec nepřipomínal.

Hnal ho však chladný, racionální cit pro spravedlnost. Tak, jak to viděl on, Bůh měl za války příliš mnoho práce, než aby se stačil postarat o všechna svá dítka. Ale ďábel se o ta svoje staral dost dobře.

Bylo na Case trochu srovnat skóre, a Case byl odhodlaný se toho ujmout.

„Držte už všichni huby!“ Abův nevzrušený hlas přerušil hádku rychle jako ostří nože. Hlasy utichly a rozhostilo se ticho těžké jako kámen.

Sarah bojovala s nutkáním sebrat se a utéct. Hal zněl ve svých nejhorších okamžicích úplně stejně jako Ab. V takových chvílích musela popadnout Connera a utéct s ním do labyrintu rudých skalních sloupů a vyschlých kaňonů. Jen draví ptáci dokázali nalézt cestu přes kamenitou pustinu.

Sarah ráda pozorovala divoké ptáky a hodně se od nich naučila. Tak se jí společně s mladším bratrem podařilo přežít ty hrůzné dny, kdy jejímu manželovi přeskočilo v hlavě z přemíry alkoholu.

Jenže když se teď dáš na útěk, nezachráníš si život, ale naopak se o něj spolehlivě připravíš, napomínala se v duchu rozhodně. A kdo se pak postará o Connera? Ute je oddaný jedině mně, a Lola je zase oddaná výhradně Utemu. Conner by zůstal úplně sám.

Právě tak, jako zůstala Sarah, když rodiče zemřeli. Bylo to při záplavách, a právě to ji pak ve čtrnácti letech přivedlo ke sňatku s cizím mužem, který byl třikrát tak starý jako ona.

Zaplaťpánbůh, že je Hal po smrti, uvědomila si, a nebylo to poprvé.

Jednou se cítila provinile za to, že prožívá štěstí, protože se zbavila krutého a necitlivého manžela. Ale jen jednou, a víckrát už ne. Jinak byla prostě vděčná Bohu, že se jí a mladšímu bratrovi podařilo přežít řádění Hala Kennedyho.

„Dohodli jsme se, že nebudeme útočit příliš blízko Jarního kaňonu,“ pronesl hlasitě Ab Culpepper. „Pamatuješ si na to, Moody?“

„Hrome, já…“

„Tak pamatuješ na to, nebo ne?“ zavrčel Ab hrozivě.

Case zpozorněl. Dole zachytil pohyb, věstící, že Moodyho parta se chystá postavit proti Culpepperovým mužům.

Skvělé, poznamenal v duchu. Třeba se Moodymu povede zabít pár těch darebáků a aspoň zčásti mě tak zbaví starostí. Pak bych se konečně mohl poohlédnout po místě, kde bych si postavil ranč.

Ve skutečnosti však Case v tolik štěstí vlastně ani nedoufal. A Culpepper byl příliš lstivý na to, aby se dal zabít od někoho takového, jako byl Moody.

„Hrome!“ ozval se právě ten chlap. Své oblíbené slovo pak zopakoval ještě několikrát, ale nezněla v něm hrozba, spíš vztek.

„Kulatý A je odsuď prostě moc blízko,“ pokračoval ledově Ab. „Jestli chcete hovězí, musíte jet dál. Jestli se chcete bavit, zalovte si, kde chcete. Jasný?“

„Hrome, já si stejně myslím, že.“

„Tak si nic nemysli,“ uťal mu řeč Ab netrpělivě. „Nech myšlení na mně, od toho jsem tady já. Kdybys byl dobrej v myšlení, tak bys neskončil napůl mrtvej uprostřed zimy tady v tom rudým pekle, kde si jenom můžeš honit svůj vlastní ocas.“

„Dyť ty přece děláš to samý, hrome!“

„Houby! Já mám dvacet tvrdejch yankeejskech dolarů, sedlový brašny plný střeliva a nic si honit nemusím.“

„Hrome! To si mám jezdit pro hovězí až někam do Novýho Mexika? To pak, hrome, nebudu mít čas hledat to španělácký zlato!“

„Hledat ho můžeš až potom, co budeme mít tolik hovězího, kolik potřebujeme. Nemůžeme přece až do jara žrát kořínky jako indoši.“

„No a co ženský, hrome?“

„Co jako s nima, hrome?“ poškleboval se Ab.

„Chlapi přece nemůžou bejt celou zimu bez ženský, co by mu uvařila fazole a vohřála vejce v gatích.“

„Tak si nějakou ukradni nebo kup dole v Mexiku. Nebo si vem indošku.“

„Hro –“

„Jenom si buď zatraceně jistej, že nebereš ženu nebo dceru náčelníkovi, jasný?“ obrátil se Ab rovnou k Moodymu. „Tydle rudý kůže umějí bejt pěkně otravný, když jim šlápneš na kuří voko.“

Kdyby byl Case náchylný k úsměvům, pak by ho tato slova určitě rozesmála. Moc dobře totiž věděl, proč je Ab tak opatrný, pokud se jedná o krádež nevhodné indiánské dívky.

Kdysi v Rubínových horách v Nevadě se Ab a jeho povedení příbuzní dostali do sporu s indiány právě kvůli unesené dívce. Nakonec přežil jen Ab s Kesterem. Oba se potichu vypařili z prohraného boje, vzali koně a vrátili se ke zbylým příbuzným v Utahu.

„No a co tamty dvě bílý ženský v kaňonu u Ztracený řeky?“ ozval se nový hlas. „Jsou tu docela blízko. A jedinej, kdo je chrání, je malej kluk a starej dědek. To by šlo, ne?“

„Ta holka je prej moc hezká, hrome,“ zabručel Moody chtivě.

Ostatní muži se hned začali překřikovat ve sboru chlípných poznámek o ženách, které dosud viděli pouze dalekohledem.

Sarah při tom opět zakoušela návaly zvracení, které jí kroutily žaludkem jako obří pračka.

„Sklapněte,“ napomenul je Ab klidně. „Nechte si to projít kebulema. A nepodnikejte nic moc blízko od tábora.“

„Ale –“

„Drž hubu. Už jsem řekl.“

Na okamžik bylo slyšet pouze tiché zurčení pramínku vody, poskakujícího přes kameny kamsi do temnoty.

„Nic nedokáže tak podráždit armádu, jako když bílou ženskou znásilní míšenci,“ připomněl Ab chladně. „Jestli se rozhodnu, že Kennedyova vdova potřebuje trochu opečovat, tak se toho ujmu sám. Osobně a legálně. Prostě se s ní ožením.“

Mezi Moodyho muži to zašumělo překvapením, ale skutečné protesty se neozvaly. Když se tyhle dva spolky poprvé setkaly, jeden z Moodyho chlapů příliš pokoušel Abovu trpělivost. Zemřel dřív, než jeho revolver stačil aspoň opustit pouzdro.

Se šestiraňákem uměl v těch Casech zacházet dobře kdekterý chlap. Moodyho chlapi si mysleli, že už takových v životě viděli dost. Jenže to neznali Aba Culpeppera.

„Bylo by pro nás mnohem jednodušší přečkat zimu na ranči u Ztracený řeky, hrome,“ huhlal Moody.

„Jednodušší ale není vždycky lepší. Casem to pochopíš. Uděláme přesně to, co jsme si naplánovali,“ napomenul do Ab.

„Jako zůstat v Jarním kaňonu?“ zeptal se jiný hlas. „Por Dios, ten vítr tady! Je jako led.“

„Až tobě nebo některýmu jinýmu z toho vašeho spolku někdo nasype do šunek horký olovo, pak se vám tábor bude zdát tak útulnej jako klíštěti psí ucho,“ připomněl Ab klidně.

Nikdo nepromluvil, jen odkudsi se ozvala kletba znechucení.

„Příštího chlapa, kterýho nachytám, že slídil kolem ranče, kterej má značku kulatý A, prostě zabiju,“ oznámil všem Ab.

Neozvalo se ani slovo.

„A to samý platí pro každýho, kdo by chtěl otravovat ty dvě bílý ženský,“ dodal.

„I Velkou Lolu?“ ptal se nevěřícně Moody.

„Slyšel jsem, že přestala s tou svou živností.“

„No to třeba jo, hrome, ale pořád je to jenom stará štětka, hrome!“

„Necháš ji prostě bejt. Budeme se chovat přesně jako Apači. Doma budem pěkně hodný a všecky akce budeme provádět daleko odtud.“

Chlapi se neklidně vrtěli, ale proti tichým, tvrdým rozkazům Aba Culpeppera se neodvážil nikdo ozvat.

„Asi za rok nebo tak,“ pokračoval Ab, „už budeme mít ve stádu tisíc kusů dobytka a ženskejch tolik, že by to stačilo sultánovi v harému. Má snad někdo něco proti?“

Opět se rozhostilo ticho.

„Dobře. Odneste si kostry zpátky do tábora. Kester a já pojedeme zadem a koukneme se, jestli lidi z ranče se značkou kulatý A mají nějaký podezření, že se něco stalo. Jestli máte nějaký otázky, obraťte se na Parnella.“

Pak už se ozvalo jen křísnutí podkov o kámen, jak muži odjížděli. Neokované muly Moodyho chlapců nadělaly méně hluku.

Ke Caseovi a Sarah, kteří celou dobu leželi nehybně v jeskyňce pod skalním převisem, dolehl závan zvířeného prachu.

Pak už se nedělo nic. Po několika dalších minutách ticha se Sarah začala zvedat. Case po ní okamžitě znovu skočil a povalil ji k zemi a opět ztišil všechny její projevy tím, že jí rukou překryl ústa. Do ucha jí pouze šeptl: „Ab!“ a dál už nic. Sarah zůstala v naprostém tichu.

Uběhly další dlouhé minuty.

„Dyť sem ti to říkal!“ ozval se Kesterův hlas.

„A já ti zase povídám,“ odpověděl Ab, „že tu někdo je.“

„Třeba je to duch.“

„Duch,“ ušklíbl se Ab. „Žádný duchové nejsou, chlapče. Kolikrát ti to mám opakovat?“

„Já sem je viděl.“

„Leda tak na dně flašky.“

„Já sem je ale viděl.“

„Ty seš furt jak malej. Kdyby tu byl ještě táta, tak by ti nakopal zadek, až bys řval na celý kolo.“

„Viděl sem je.“

„Leda prdlajs. Příště snad ještě začni fňukat, až nás budou honit Texasani.“

„A stejně sem je viděl.“

„Prdlajs.“

S těmito slovy Ab nasedl na svou mulu a odjel do tmy. Kester neváhal, taky se vyhoupl do sedla a následoval ho.

Case se stále nehýbal.

Sarah se také ani nepohnula, už z toho prostého důvodu, že ji stále svou vahou drtil pod sebou. Pak se konečně pomalu odvalil stranou. Než se stihla pohnout a vstát, přitlačil jí dlaň na rameno.

Společně bez hnutí pak naslouchali nesmírnému tichu země okolo nich.

Ještě že byla Sarah zvyklá chodit na lov nebo jen pozorovat divoká zvířata v přírodě. Jinak by už dávno propadla netrpělivosti, než jí Case dal najevo, že už se smí pohnout.

Naštěstí byla vycvičená za ty dlouhé roky, co chodila do přírody s puškou nebo revolverem, aby tak zaopatřila potravu pro sebe i mladšího bratra, a pro neschopného manžela, honícího se jen za chimérami pokladů. Zvykla si na nepohodlí, protože to prostě jinak nešlo.

Na Case její trpělivost i klid zapůsobily. Znal jen málo mužů, ale žádnou ženu, kdo by dokázal zůstat tak dlouho naprosto nehybný. Dřív nebo později se každý začal nějak vrtět.

Dřív nebo později pak většina z nich zemřela.

Páni, ta holka ale krásně voní, vytanulo mu znovu na mysli. A na omak je také příjemná – taková měkká, ale ne jako pudink. Jako růžové poupě – jemné, měkké a plné života.

Jestlipak také chutná jako růže, teplo a déšť smíchané dohromady?

S úsilím se přiměl změnit nevhodné myšlenky – a reakce těla –, a tak raději zvedl ruku ze Saražiných ramenou, aby ji pustil.

„Mluvte co nejtišeji,“ podotkl zlehka. „Tyhle kameny nesou každý zvuk hrozně daleko.“

„Já vím.“

„Máte tady koně?“

„Ne,“ odpověděla jediným slovem. Už však nedodala, že si koně nemohla vzít proto, že dělá příliš mnoho hluku, a že by tak Conner poznal, že se zase v noci pustila někam sama. Dřív takhle odjížděla v noci mnohem častěji. Ven ji táhl neklid, jemuž sama nerozuměla. Věděla jen, že v čistém, prázdném tichu země zalité měsíčním svitem nalezne klid.

„Umíte jezdit v sedle, paní Kennedyová?“ zeptal se Case.

„Dovezu vás bezpečně domů.“

„To nebude nutné, pane…, pane…?“

„Říkejte mi jenom Case. Můj kůň čeká v té travnaté proláklině kousek na jih. Víte, kde to je?“

„Ano.“

„Dobrá. Tak jděte, půjdu za vámi.“

Sarah nejdřív chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela, pokrčila rameny a vydala se na cestu. Nemělo smysl se hádat. Pokud ji chtěl dovézt domů, tak to nejspíš taky udělá, ať už se jí to líbí, nebo ne.

Pokud však opravdu šel hned za ní, nenasvědčovaly tomu žádné zvuky. Po pár minutách jí zvědavost nedala. Zastavila se a obrátila, aby se podívala, kde je.

Byl přímo za ní.

Zvuk překvapení, který vydala, když se vynořil v tak bezprostřední blízkosti, vzbudila překvapivou reakci i u něj. V jedné vteřině měl ruce prázdné, a v příští už v jedné držel svůj šestiraňák, jehož vzpřímená hlaveň se blýskala v paprscích měsíce, okamžitě připravená střílet.

Case udělal ještě neslyšný krok, pak ještě jeden a zastavil se až tak blízko ní, že jí mohl do ucha opět vydechnout bezhlasou otázku.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Neslyšela jsem vás, proto jsem se obrátila a zjistila jsem, že vás mám přímo za patami,“ zašeptala tichounce. „Překvapilo mě to, to je všechno.“

Zbraň opět lehce zmizela ve svém pouzdru se stejně varovnou rychlostí, jako se předtím objevila.

„Hodně lidí už přišlo o život jen proto, že dělali hluk,“ podotkl klidně. „Hlavně ve válce.“

Sarah se zhluboka nadechla, otočila se a vykročila dál.

Cizincův kůň čekal v malé oáze na konci úzkého průchodu mezi skalami. Jediným zvukem, jímž velké zvíře dávalo najevo svou přítomnost, bylo tiché vrzání trávy, na níž se hřebec pásl. Když Sarah ucítil, rychle zvedl hlavu a zastříhal ušima.

Obrys koňské hlavy proti měsícem ozářenému nebi Sarah prozradil, že se nejedná o obyčejné zvíře. Čisté linie, ušlechtilý rovný čenich, jemné široké nozdry a velké zářivé oči ukazovaly na velmi dobrý chov.

„Počkejte radši tady,“ oslovil Case Sarah. Pak tiše promluvil ke koni: „Hezky v klidu, Cvrčku. To jsem jenom já.“

Protáhl se kolem ní dopředu a Sarah konečně poznala, proč se dokázal pohybovat s tak dokonalou nenápadností. Místo vysokých jezdeckých holínek, jaké nosila většina mužů, měl na nohou obuté po kolena vysoké mokasíny s třásněmi.

Obratnými, účelnými pohyby Case hřebci utáhl sedlové řemeny, vzal uzdu a vedl Cvrčka přímo k ní.

Ten kůň byl obrovský.

„To je teda ten největší Cvrček, co jsem kdy viděla,“ podivila se. „Odhaduji, že má takových sedmnáct dlaní výšky, jestli ne ještě o palec víc.“

„Když jsem mu dával jméno, byl malý jako cvrček.“

O tom tedy pochybovala, ale radši držela pusu zavřenou.

„Nechte ho, ať si vás očichá,“ radil Case. „Nebojte se ho. Je to sice hřebec, ale umí se chovat jako gentleman – aspoň pokud jsem u toho já.“

„Bát se koně?“ odbyla ho Sarah. „Nikdy v životě!“

Pak změnila tón. Hlas jí zněl hluboko, něžně, skoro jako by vyprávěla dětskou říkanku, a působil tak klidně a chlácholivě jako bublání vody v potoce.

Cvrčkovi se to melodické mluvení očividně líbilo – stejně jako Caseovi. Hřebcova překvapivě měkká tlama se sametově otírala kolem jejího klobouku, dotkla se dlouhých kadeří a čenichala v jejím vlněném kabátě. Pak Cvrček sklonil hlavu a jemným dloubnutím do Saražiny hrudi si nepokrytě říkal o mazlení.

Její jemné zachichotání na Case zaúčinkovalo jako oheň. Beze slova pozoroval, jak si stáhla rukavice a začala Cvrčka drbat na hlavě a za ušima. Prsty vklouzla pod uzdu, kde kůže naléhala na hřebcovu srst a kde ho mohl podrbat jen člověk – pokud by mu to ovšem kůň dovolil.

Cvrček si vydechl, znovu do Sarah strčil a pak si položil hlavu k ní na ramena jako nějaký velký oddaný pes.

Case si nemohl pomoci, ale hned ho napadlo, jaké by to asi bylo, cítit také tyhle hbité, šikovné prsty ve svých vlasech, na svém těle a v odpověď slyšet ten potěšený smích.

Zatraceně, napomínal se v duchu. Co se to se mnou jenom děje? Jestli na to budu ještě chvíli myslet, tak mě čeká pěkně nepříjemná jízda.

„Potřebujete pomoci do sedla?“ utnul tedy nastalou idylku.

„No, je to váš kůň, takže nevím.“

Case se pohnul tak rychle, že si toho ani nestačila všimnout. V jednu chvíli ještě drbala Cvrčka za ušima, a v příštím už byla v sedle. Uvědomila si jedině pocit, že muž ji zvedl tak lehce, jako by nevážila o nic víc než měsíční paprsek.

Ani se ještě nestačila vzpamatovat a muž se pohnul znovu. Náhle seděl za ní a dotýkal se jí celým tělem.

Ztuhla, jak se v ní znovu probudil starý strach.

Cvrček vycítil její obavy a začal se plašit.

„Klid, jen klid,“ utěšoval ho Case něžně. Pak promluvil už s menší jemností.

„Myslel jsem, že jste říkala, že umíte jezdit.“

„Umím,“ procedila přes zuby.

„Tak si teda vyndejte tu kost z břicha. Když jste takhle ztuhlá, Cvrček je z toho nervózní.“

Sarah zhluboka vydechla. Uvědomila si, že muž sahal po otěžích, a nikoli po ní.

„Jste dost rychlý.“

„Říká se to o mně.“

Povolil koni uzdu a zamířil ven ze skalní průrvy.

Sarah se pozvolna uvolnila. Cvrček šel zlehka, houpavým, vytrvalým krokem, při němž dokázal ujít bez povšimnutí obrovské vzdálenosti.

„To je dobrý kůň,“ pronesla Sarah po chvíli. „Opravdu moc dobrý.“

„On a Brouček jsou z nich nejlepší.“

„Nejlepší z čeho?“

„Z koní, které chováme společně s mým bratrem. Válka a násilníci nám vzali všechno ostatní, včetně bratrovy rodiny.“

Jeho hlas zněl klidně a nevzrušeně, jako by jen popisoval události, které se přihodily někomu jinému.

„Ale zbylo vám aspoň něco,“ odpověděla Sarah. „Já jsem měla jenom roztrhané šaty, mladšího bratra a takový hlad, že bych byla jedla trávu.“

„Taky válka?“

„Ne, hurikán. Před šesti lety.“

Case se musel v sedle trochu odsunout, aby mohl sedět pohodlněji. Vůně a teplo, které dívka v sedle před ním vyzařovala, představovaly pro jeho tělo učiněné peklo.

„V Louisianě?“ zeptal se a přitom se snažil, aby jeho hlas zněl normálně.

„Ve východním Texasu.“

Case se nadechl, ale vůně růží a ženské teplo v tak bezprostřední blízkosti ho přiměly, že svého nadechnutí hned litoval.

„Před šesti lety?“ odkašlal si, ale hlas mu zněl stále ochraptěle. „To jste musela být ještě úplné dítě!“

„Bylo mi třináct pryč, skoro čtrnáct. To už jsem byla dost stará.“

„Dost stará na co?“

„Na vdavky.“

Tón jejího hlasu rozhodně nepovzbuzoval k možnosti klást další otázky.

Caseovi to však vlastně nevadilo. Lehce chraptivý zvuk ženského hlasu mu nijak nepomáhal ve snaze zklidnit jeho rozbouřenou krev.

Cvrčkův dlouhý vyrovnaný krok zvolna ukrajoval míli za mílí z dlouhé cesty k Saražině domu. Ani jednou nemusela radit, kterým směrem se mají dát. Ani jednou se jí nemusel ptát. Ten muž věděl přesně, kam mají jít.

To poznání ji zaplavilo stejně silně jako vůně jablek, koňské srsti a kůže. Jenže místo toho, aby byla vystrašená, že cizinec ví, kde leží její dům, cítila pouze zvědavost.

To by mě tedy zajímalo, co tady vlastně dělá? divila se v duchu.

Nahlas však svou zvědavost najevo nedala. I kdyby chtěla být tak dotěrná a vyptávala se, co Case dělá v téhle divočině, rozhodně nebyla blázen. Dobře věděla, že do odlehlé kamenité pustiny, jež se stala jejím domovem, přicházejí pouze psanci, indiáni, prospektoři, kovbojové nebo blázniví kejklíři.

Nějak se jí nezdálo, že by Case mohl být koňákem. Aspoň Cvrček tedy rozhodně nebyl obyčejným kovbojským koněm. Jenže v brašně pod sedlem chyběla také obvyklá prospektorská výbava.

A podle toho, co z něj měla možnost spatřit, nebyl ani indián. Takže zbývaly pouze dvě možnosti – psanec nebo bláznivý kejklíř.

Ale Case rozhodně nebyl ani trochu bláznivý.

Dojeli až k začátku příkré stezky, která vedla dolů do širokého údolí kaňonu u Ztracené řeky, lemovaného po obou stranách řadou vzrostlých topolů.

Měsíc teď zářil jasně mezi poletujícími mraky, a tak Case opatrně zastavil koně ve stínu.

Pár stovek metrů před nimi pod srázem probleskovalo světlo lucerny, ozařující křivé zdi nepořádně postavené budovy. Nedbale stlučené tyčky s přístěnkem z vrbového proutí na jednom konci sloužily jako stodola. Za nimi ležela zeleninová zahrádka s ovocnými stromy, teď v zimě holými, a dál už byl jen kus louky. Na druhé straně stále trávou krytá chatrč a malá, ale dobře stavěná stříška studny.

„Kdo má hlídku?“ zeptal se Case.

„Nikdo.“

Přimhouřil pozorně oči. Instinkt mu řekl dvě věci – ta první z nich byla, že dívka nelže. A ta druhá, že ve skutečnosti přece jenom někdo hlídá.

Rychlým pohybem se svezl z koně tak, aby mezi ním a malým rančem zůstalo koňské tělo.

„Není důvod vylekat vaše lidi,“ poznamenal. „Pohlídám vás odtud, abyste se dostala v pořádku domů.“

Sarah nepřekvapilo, když ji zvedl z hřebcova hřbetu a postavil na zem. Spíš ji zaskočilo, jak moc se jí začal zamlouvat pocit Caseovy síly a stejně tak i vůně jablek, vycházející z jeho dechu.

Ráda bych věděla, co se asi skrývá pod tím jeho kloboukem s širokým okrajem. Jak asi vypadá? pomyslela si v duchu. Oči má nejspíš světlé, ale tmavé vlasy, a tak týden nebo dva se neholil, i když jinak je hezky čistý. Jestlipak taky chutná jako jablko vyhřáté horkým letním sluncem?

Ta nenadálá myšlenka ji šokovala víc než cokoliv jiného, co se toho večera událo.

Case zaslechl, jak přerývaně vtáhla dech, a viděl, jak se jí náhle rozšířily oči. Jakýsi primitivní instinkt mu s jistotou pověděl, že se jí dotkl stejný žár, jaký sálal i v něm.

„Sama už radši nikam nechoďte,“ podotkl kategoricky. „Příště bych nemusel být zrovna po ruce, abych vás vytáhl z bryndy.“

„Já jsem v žádné bryndě nebyla, dokud jste se neobjevil vy a nepřiplácl mě k zemi jako žehlička košili,“ odsekla okamžitě.

„Omlouvám se. Nechtěl jsem vám ublížit.“

„Však jste mi nijak neublížil. Jen jste prostě… kus chlapa.“

Chraplavý tón v jejím hlase mu znovu projel tělem jako šlehnutí živého ohně.

„Přestaňte se na mě takhle dívat,“ požádal. „Jak takhle?“

„Jako ženská, co myslí na lásku. Ve mně žádná láska už nezůstala. Jediný, co v sobě mám, je tohle.“

Sklonil se, aby mohl přiblížit ústa k jejím rtům. Chtěl ji políbit rychle a tvrdě, jako varování před tím, aby si kolem něho nezačala spřádat nějaké sny.

Jenže když se naklonil blíž, zase ucítil vůní růží. Nedokázal pak už zpustošit její ústa drsným polibkem, stejně jako by nedokázal rozšlapat růžové poupě. Špičkou jazyka přejel po jejích rtech v něžném, spalujícím doteku.

Pak Case zmizel a zanechal Sarah samotnou ve tmě, jen s chutí, kterou jí na rtech zanechaly jeho polibky, a se zázračným pocitem z prvního polibku v jejím životě, který ji dokázal rozechvět od hlavy k patě.

* 2

Příštího rána se Case probudil už dlouho před svítáním. Noc v poušti byla studená jako horský potok, ale to nebyl ten důvod, proč se vzbudil, a navíc tak brzy.

Moc toho nenaspal. Jakmile trochu zabral, okamžitě se mu znovu vybavila chuť Saražiných rtů. Vždycky se pak okamžitě probral ve spěchu, který mu zaručoval, že chvíli neusne, dokud se mu krev znovu neuklidní.

Proto byl vzhůru už před východem slunce. Seděl na zemi a mluvil ke svému koni.

„Tak jo, dobře, Cvrčku. Máš pravdu. Chutnala po růžích a po teple a měla v sobě tolik šťávy, aby chlapovi uměla připomenout, že je pořádná ženská.“

Velký hnědý hřebec stříhl uchem směrem ke Caseovi, ale jinak neviděl důvod, proč se přestat pást.

„A já jsem pořádnej blázen, že na to musím dál myslet.“ Cvrček si odfrkl, čumákem si přejel po přední noze a dál nevzrušeně pokračoval v pastvě. „Není důvod se v tom dál babrat.“ Kůň ho stále ignoroval.

„Sarah určitě netuší, že Ab není moc trpělivý. Jak přijde první sníh, přestane se mu líbit život v hliněné chatrči a začne pomýšlet na malý ranč a ženské teplo, které by tam našel.“

Cvrček zvedl hlavu, zastříhal ušima a podíval se kamsi za něj.

Než se Case otočil a vyskočil na nohy, už držel v levačce revolver a tiše čekal, co se vyklube z koňské pozornosti.

Ze svahu nad strží se vzneslo kňučivé štěkání kojota k nebi, kde hvězdy zrovna začaly blednout v citrónově žlutém světle rozbřesku.

Po chvíli se Cvrček vrátil k pastvě.

„Hm, takže jen osamělá psí píseň, co?“

Zastrčil zbraň do pouzdra a znovu přidřepl na paty. Neměl teď v úmyslu nikoho sledovat, takže místo vysokých mokasínů měl na nohou jezdecké boty.

Nerozdělal žádný oheň, který by do chladného svítání přinesl trochu tepla a pohodlí. Snídaně byla stejně úsporná jako dnešní nocleh – tvrdé, pórovité suchary s vodou z pramene, u něhož našel ukrytou Sarah Kennedyovou.

Ab o ní ví, pomyslel si zneklidněně. Ví, kde je. A ví taky, že její jedinou ochranou je starý kriminálník, děvka a malý kluk.

„Možná, že bych měl přestat slídit po Abových stopách a místo toho radši zkusit dostat všechny Culpepperovy muže najednou,“ obrátil se znovu na Cvrčka.

Jedinou odpovědí, kterou dostal, bylo hlasité chroupání, ozývající se ze silných bílých zubů. „Třeba bych se mohl na čas přesunout do toho malého podniku tam za řekou. Chlapci tam chodí vypustit trochu páry. Co si o tom myslíš, Cvrčku?“

Ať už měl hřebec jakýkoliv názor, držel se svého chroupání trávy.

„Mohl bych si tam jít zahrát poker,“ uvažoval Case. „Dřív nebo později mě některý z Culpeppreů vyzve na souboj, tak jako tehdy ti jejich příbuzní Jeremiah a Ichabod u Spanish Bottoms.“

Radši si přitom nepřipomínal, že Ichabod byl s revolverem skoro stejně rychlý jako on sám. Tehdy měl ke smrti hodně blízko.

Ale tehdy mu to bylo jedno.

Dnes by mu to dost vadilo. Ne snad kvůli strachu ze smrti, tento pocit v něm válka udusila spolu se všemi ostatními.

Jenže teď cítil odpovědnost za Sarah a nemohl si pomoci.

S jistotou, jež mu sevřela žaludek, si uvědomil, jak krutý umí být Ab k ženám. Case už viděl Abovu práci – a jemu podobných – na spoustě případů od Texasu po Nevadu. Čím byla oběť bezbrannější, tím víc to Culpepperovým vyhovovalo.

Dokonce ani děti před nimi nebyly v bezpečí.

Ted a malá Em, připomněl si Case. Mohli být naživu, kdybych nebyl přemluvil Huntera, aby se mnou táhl do války pro čest a slávu a rebelskou pýchu.

Tehdy v patnácti jsem byl divoký jako čert a stejně vzteklý, odhodlaný zabíjet Yankeeje od rána do večera a od večera do rána zase.

V těch patnácti jsem byl pěkný hlupák.

Case o tom uvažoval naprosto chladně, bez emocí, jen jako o konstatování faktu. Prostě přemluvil Huntera, aby s ním šel bojovat, odvedl ho od rodiny a jeho děti pak zůstaly jen s matkou. S ženskou, která by se nedokázala postarat ani o psa, natož o děti.

Ani jeden z nich tam nebyl, když Culpepperovi muži přepadli Teda a malou Emily.

Všechno vzala voda, pomyslel si trpce. Nebo spíš – všechno odplyne s vodou, až hodím lopatu hlíny na hrob posledního z Culpepperova klanu.

„No, a čím dřív s tím začnu, tím dřív skončím,“ pronesl už nahlas. „Až tu verbež pohřbím, konečně se budu moct věnovat něčemu důležitějšímu. Prostě si najdu to správné místo a postavím na něm ranč.“

Dopil poslední doušek vody z plechového hrnku, pověsil si ho k pasu a vstal.

Rozbřesk se rozléval nad širokou krajinou jako tichá zlatavá vlna. Kamenné pilíře, kopce, vrcholky i plošiny vystupovaly ze tmy v divoké směsi všech myslitelných odstínů červeně.

Zvedl se ostrý vítr, jako by ho svítání vyvolalo. Čistý, chladný vzduch hladil Case jako zamilovaná žena, čuchal mu černé vlasy a laskal rozpálenou tvář. Vítr v sobě nesl dávnou vůni času a vzdálenosti, kamení a starých východů slunce.

Z dálky se opět ozvala kojotova osamělá píseň a vítr mu na ni odpověděl.

„Ten dům si jednou postavím právě na takovém místě, jako je tohle,“ rozhodl se Case. „Ty kameny tu byly dávno před Adamem a budou tu ještě i tehdy, kdy po posledním člověku zůstane už jen pachuť popela v ústech samotného Boha.“

Ještě několik okamžiků stál a díval se, jak se krajina kolem něj rodí z lůna noci do nového dne. Cosi podobné klidu a smíření přitom zjemnilo strohou linii kolem jeho úst.

„Země tu bude vždycky,“ vytanulo mu na mysli. „Bez ohledu na to, jak blázniví a špatní lidé jsou, země je s každým dnem znovu krásná a čistá.

Amen, bratře. Amen.“

Zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval, a obrátil se pryč od přízračné krásy rozbřesku. Úspornými pohyby, prozrazujícími dlouhou zkušenost života v sedle, sbalil svou přikrývku do plachty, svázal ji a položil vedle.

Sedlo zatím leželo obrácené na kameni, aby mohlo vyschnout podložení z ovčí kůže. Vedle se sušila také sedlová deka, kterou Case používal i na spaní, pokud bylo počasí obzvlášť drsné. Jakmile jeho pán sáhl po sedle, Cvrček začal okusovat trávu rychleji. Dobře už poznal, že se brzy vydají zase na cestu, a v kamenité poušti jeden na trávu hned tak nenarazí.

Statný hřebec se nepřestával pást, ani když ho Case spěšně vyhřebelcoval, očistil mu podkovy a připevnil mu na hřbet sedlo.

Než se vyhoupl nahoru, Case ještě zkontroloval svou opakovači pušku i brokovnici, tak jako pokaždé. A stejně jako pokaždé obě shledal v nejlepším pořádku. Pečlivě je zasunul do příslušných pouzder.

Šestiranný revolver teď už prohlížet nemusel, to udělal ve chvíli, kdy se probudil.

Rychle upevnil k sedlu vaky a svinutou přikrývku a rozhlédl se kolem sebe, zda ještě na něco nezapomněl.

Kromě pár stop na zemi tu nebylo nic. Case nepatřil k roztržitým lidem.

Jak se blížil k Cvrčkovi s ohlávkou v ruce, hřebec začal kousat, žvýkat a polykat trávu ještě rychleji.

„Tobě to zelené krmení ale chutná, viď,“ oslovil ho Case žertovně.

Velký kůň zvedl hlavu. Po obou stranách ušlechtilé tlamy mu visely dva provazce zelených slin.

Case se zatvářil znechuceně. „Já vím, že se mi směješ, viď, ty rozmazlený spratku.“

Nehledě na drsnější slova, Case se Cvrčka jemně dotýkal a hladil ho, když ho sedlal. Byl vychován tak, aby jako rozumný muž uměl ocenit dobrého koně – stejně jako spolehlivou zbraň. Dobře se o ně starej, a oni ti tvou péči vrátí.

Jenom škoda, že s lidmi to není jako s koňmi a se zbraněmi, uvažoval pro sebe. Určitě by tak bylo méně válek.

A především by nebyli žádní Culpepperové.

Jediným rychlým, obratným pohybem se vyšvihl do sedla. Cvrček nesklopil uši ani neprahnul hřbet, jako to dělá většina koní ze Západu, jakmile na sobě ucítí jezdce. Považoval to za stejně běžnou součást svého života, jako přijímal rozbřesk.

„Tak jedem, Cvrčku. Pěkně se spolu mrkneme do toho zpropadeného hliněného saloonu. Uvidíme, jestli jednooký padre poznamenal karty trochu chytřeji než jindy.“

Bylo už odpoledne, když Case dorazil na místo, jemuž se všeobecně posměšně přezdívalo Španělský kostel. Ten název pocházel částečně z faktu, že kus vysoké skály, který tvořil uplácaným chatrčím opěrnou zeď, skutečně svým způsobem připomínal španělský kostel – aspoň každému, kdo byl dost opilý na to, že už nedokázal pořádně zaostřit pohled. Název vsak měl částečně svůj druhý důvod v tom, jak se jmenoval původní majitel tohoto vyhlášeného podniku, Pader Gunther. Samozřejmě, že jeho křestní jméno se okamžitě změnilo na „padre“. A od té doby každý, kdo bar vedl, byl přezdíván „padre“, jak se španělsky říká knězi.

Jméno pak ke Španělskému kostelu patřilo stejně neodmyslitelně jako špatná pověst. A nutno říct, že místo své pověsti opravdu dostálo.

Osadu netvořilo víc než pár nahrubo stlučených chatrčí, nazdařbůh rozházených na břehu Cottonwood River. Po většinu času zde místo řeky byl jen nevelký potok, přes který každý snadno doplivl, až na pravidelné období, které nastávalo jednou za rok a patřilo neodmyslitelně k rysům této části amerického Západu. Potok pramenil daleko v horách, odkud jarní záplavy vždy do vyprahlé země přinášely záplavy vod z roztátých sněhových přikrývek, jež cestou mezi skalnatými kaňony neměly kam uhnout.

Španělský kostel neměl vlastně ani skutečné ulice, žádné budovy, kterým by se dalo říkat domy, a ani žádné stáje. Jediný zdroj vody zde tvořil bahnitý rybníček, z něhož pili všichni, kdo neměli dost kuráže na to, aby žízeň uhasili patoky z místního pohostinství.

Case zastavil na kopci nad osadou a pozoroval situaci dalekohledem. Spatřil osm jezdeckých zvířat, přivázaných ke kůlům u potoka.

Dvě z nich byly ryšavé muly.

Ale ať na ně zíral sebedéle, nedokázal podle nich rozeznat, který z Culpepperových chlapů právě uvnitř využívá pohostinství tohoto vyhlášeného podniku.

„Dobře, že sis celou noc pěkně plnil břicho trávou,“ prohodil Case k Cvrčkovi. „Tam dole toho moc k snědku není, ani pro lidi, ani pro zvířata.“

Na udupaných březích potoka se potloukalo množství zvířat, ponechaných sobě na pospas, zatímco jejich jezdci pili celé dny a noci, dokud jim vydržely peníze nebo vnitřnosti.

„Třeba na jedné z těch mul přijel právě Ab,“ přemítal Case. „Mohl bych tak tomu hadímu plemeni useknout rovnou hlavu a zbytek by pak už chcípnul sám.“

Třeba…

Jeho tvář pod strništěm černých vousů ztvrdla.

Žádné třeba. Musí mít jistotu, připomněl si. Byl to přece právě Ab, kdo osobně mučil Teda a malou Em, než je prodal Mexikáncům, a žádný z těch jeho příbuzných a kumpánů proti tomu nehnul ani prstem.

Case pár minut zvažoval, jaké výhody a nebezpečí by znamenalo, kdyby sjel rovnou do osady.

Pokud by tam Ab právě skutečně pobýval, byl by Case okamžitě poznán, i když ne jako jeden z „Texikanů“, zástupců tehdy samostatného státu Texas, kteří pronásledovali Culpepperův klan se sedlovými brašnami naplněnými plakáty s proslulými nápisy Hledá se: živý nebo mrtvý.

Ab by si na něj mohl pamatovat jako na najatého střelce, díky jehož kulce zahynul v nevadských Rubínových horách nechvalně známý Gaylord Culpepper. Celý klan se tehdy snažil zařídit si skvělý úkryt tím nejjednodušším způsobem – tak, že by vyhnali právoplatné majitele rančů B Bar a Ladder S z jejich majetku.

Uchvácení se jim nakonec nepodařilo, ale dalo to práci a dost dlouho to trvalo.

Case si ovšem nemohl být jistý, zda si někdo uvědomí, že to byl právě on, kdo tehdy v Nevadě stál proti Culpepperovým.

Pokud to Ab ví, Case na potkání zastřelí.

Je ale jenom jediná cesta, jak to doopravdy zjistit, rozhodl se nakonec.

Nepřítomně vytáhl svůj šestiraňák, odklopil zásobník, aby ještě jednou prověřil, zda má skutečně nabito, pak zbraň zase zastrčil do pouzdra a připevnil ji na provaz ze surové kůže. Z kapsy kabátu vyndal další zásobník, shledal, že je také plný, a opět ho uložil.

Bylo by dobré, kdyby tu se mnou byl Hunter, aby mi kryl záda, až pojedu dolů, napadlo ho.

Pak si vzpomněl na Elyssu, která Huntera milovala tak, jak bývá milováno jen málo mužů na tomto světě.

Pro Huntera je lepší, že zůstal v Rubínových horách. Pokud se teď nevrátím, aspoň nebude žádná žena nosit černý závoj a žádné děti nebudou mít hlad.

Vyskočil Cvrčkovi do sedla týmž lehkým pohybem, jakým provozoval veškerou činnost. Dokud lidé neviděli Case vedle ostatních mužů, jeho výška nebyla nijak nápadná. Působil prostě jako každý jiný obyčejný zkušený chlap, co je na koňském hřbetě jako doma.

Stejně pozorně jako předtím z dálky teď prověřil i zblízka nepřátelské území, na něž se chystal vstoupit. Vybral si delší cestu, která dolů nevedla přímo, ale oklikou kolem osady.

Vlastně ani nečekal, že by narazil na hlídky či nějakou léčku, ale na druhou stranu se nechtěl dát překvapit. Španělský kostel nebyl místem pro zpěváčky z kostelního sboru.

První muž, kterého spatřil, ležel u velkého trsu bodláčí obličejem dolů, buď k smrti opilý, nebo už mrtvý. Ze sta metrů se to dalo těžko odhadnout, a tato vzdálenost byla přesně taková, na jakou se Case mínil přiblížit.

Cvrček směrem k ležícímu muži střihl uchem, zavětřil a pak ho obešel širokým obloukem.

„Správně, chlapče,“ pochválil ho Case. „Však už jsme čichali horší skunky, co se sušili na slunci.“

Než vešel do saloonu, uvázal koně mezi ostatní pasoucí se zvířata a rychlým pohledem přelétl jejich značky.

Kulaté A. Šikmé M.

Poznal je hned. Obě patřily k rančům poblíž domu Sarah Kennedyové. Ale ne úplně blízko, samozřejmě. Říkat jim sousedé by bylo stejně trefné jako považovat noviny za pravdivý odraz skutečnosti.

Majitelé značek kulatého A a šikmého M se usadili výš v horách, kde byl v zemi dostatek vody. Od místa, kde si svůj zábor kdysi vybral Hal Kennedy, to bylo ještě skoro dva dny jízdy.

Značky ostatních koní byly buď špatně vypálené, nebo se je někdo svévolně pokusil změnit, aby ty původní nebyly k přečtení.

Na ryšavé kůži mul nebyly vůbec žádné značky.

Kousek opodál ve stínu stáli tři další koně s vyvázanou nohou a dlouhými ocasy od sebe odháněli otravné mouchy. Jen jeden z nich měl na sobě sedlo. Další dva nesli vaky plné zásob, uzavřené hezkými diamantovými sponami.

Všechna tři zvířata byli mustangové, ale měli pěkné rovné nohy, správně široké hrudníky a svalnaté zadky. I když jinak na nich byla znát dobrá péče, nebyli okovaní. A ani nesměli být. Pokud se mustangovi při jízdě na kamenité půdě udělá od podkovy bolák u kopyta, může ho to hezky rychle stát život.

Špičkový koňák, uvědomil si Case s pohledem na tři mustangy. Někdo tady z okolí se v koních zatraceně dobře vyzná.

Když se víc přiblížil, přečetl si, že všichni tři mají stejnou značku: SC. Spojené S a C. Jsou to koně Sarah Kennedyové.

Jestlipak vůbec ví, že se tři její zvířata zatoulala až sem, k tomuhle kriminálnickému doupěti?

Přiblížil se ještě víc a zpozoroval, že kousek od nich vyvěrá ze skalní průrvy malý pramen. Celý podzim a začátek zimy ustavičně pršelo, takže v něm byla voda i po loňském suchu.

I když kopyta ostatních zvířat rozdupala okolní rudou půdu, pramen byl stále čistý. Nechal Cvrčka napít, ale ne tolik, aby měl příliš plné břicho, kdyby museli osadu kvapně opustit.

„Promiň, chlapče,“ omluvil se Cvrčkovi, když ho odtáhl od vody. „Musíš ještě zůstat ve službě.“

Přesně podle svých slov pak hřebce uvázal u keře na místě, kam svítilo slunce, a ponechal mu sedlo na hřbetě. Vybral místo co nejblíže vchodu do saloonu – pokud se ovšem skvrnitý, zmačkaný závěs z plachtoviny dal nazývat vchodem.

Bylo mu jasné, že nejnebezpečnějším okamžikem celé jeho akce je moment, kdy se bude muset ohnout pod ohrnutou plachtou a vejde z jasného slunečního světla dovnitř do zakouřeného přítmí. Nezaváhal ani na chvilku. Jen povytáhl kožený provaz, který jistil revolver v pouzdře, sklonil se a vešel.

Hned první letmý pohled mu prozradil, že v saloonu vysedává méně mužů, než kolik by odpovídalo počtu jízdních zvířat před ním. Nelíbilo se mu to, ale dělat s tím nemohl nic.

Třeba jen vyspávají opici někde venku, uvažoval.

Spolehnout se na to však nemohl. Zvolil si místo u baru, odkud měl dobrý výhled na jediný vchod i na celý omšelý lokál, vyhloubený do skály za barovým pultem.

Nikdo si ho nevšímal.

Nikdo ale také nebyl namol. Opřel se zády o bar a očima přelétl saloon.

Čtyři muži hráli karty. Dva z nich patřili k Culpepperovým, ale Ab mezi nimi nebyl. Po fyzické stránce mezi vypečenými příbuznými nebyly velké rozdíly – všichni Culpepperové byli hubení, špinaví, šilhaví a s vlasy jako pomočená sláma. Ale Case už své nepřátelé znal dost dlouho, aby je dokázal od sebe rozlišit.

Quincy, Reginald, ale Ab ne. Zatraceně, zaklel v duchu. Ten starý chřestýš nikdy není na místě, když si zubatá brousí kosu.

Uchlácholil svou podrážděnost pomyšlením, že Reginald a Quincy budou koneckonců také vhodní – ani oni přece nebyli žádní svatouškové. Jejich jména také figurovala na předních místech seznamu hledaných, který měl uložený ve Cvrčkových sedlových vacích. O těch mužích se vědělo, že umí střílet a tasí zbraň při prvním křivém pohledu. Ale i když byli jako střelci rychlí, stejně dávali před rovným soubojem přednost tomu, aby na své oběti nastražili léčku.

Reginald a Quincy byli nechvalně známi tím, že prostě stříleli po každém, kdo se jim nějak znelíbil, a pak se spolu sázeli o to, jak dlouho nešťastník bude umírat. Jedné z jejich obětí to trvalo tři týdny. Ke konci pak Culpepperové změnili sázky na to, kolikrát ještě ten chudák zasténá, než konečně odejde ke Stvořiteli.

Další chlap se vyvaloval poblíž ohně a hlasitě chrápal. Vedle něj ležel vypelichaný hubený pes.

Pak se Case soustředil na místnost samotnou. Netvořilo ji o mnoho víc než přírodní skalní převis, ze tří stran obehnaný laťkami, potaženými plachtovinou, která mohla klidně pocházet z doby, kdy Lazar vstal z mrtvých.

Uprostřed kruhu z narudlých kamenů hořel oheň, ale nebyl tu žádný komín. Kouř se tak volně válel po místnosti a líně se mísil s kouřem z cigaret a viržinek. Pokud foukal dost silný vítr, vzduch v saloonu se trochu vyčistil, ale pořád by se dal dobře využít k uzení masa.

Saloon ve Španělském kostele vůbec v ničem nepřipomínal místo s barovým pultem z třešňového dřeva, naleštěným měděným zábradlím, zrcadly a vyblýskanými plivátky. Pult představovaly dva soudky od whisky spojené přeloženým prknem. Stejné zařízení sloužilo místo stolů – kromě jediného opravdového, jenž si kdysi s sebou přivezl původní majitel Pader Gunther ve svém krytém voze.

Soudky od whisky, přeříznuté vejpůl a obrácené vzhůru nohama, sloužily také k sezení. Další židle představovaly nahrubo spojené topolové větve, do nichž byly přitlučené nevydělané kravské kůže k sezení. Tam, kde je ještě neoblýskaly mužské zadnice, ze ztvrdlé kůže stále trčela bílá, načervenalá a žíhaná srst.

Na kravských kůžích byly stále ještě znát různé původní značky. Španělský kostel, místo s jediným zdrojem dobré sladké vody široko daleko ve vyprahlé pustině, se stal obchodní stanicí, kde spolu kšeftovali psanci a zloději dobytka.

„Kde je padre?“ zeptal se Case ledabyle.

„Jen se moc nežeň,“ odpověděl Quincy, aniž by zvedl zrak od balíčku umaštěných karet. „Tamhle si právě dopřává trochu spánku pro krásu.“

Case sklouzl pohledem na barmana a psa. „To je jeho žena?“

Jeden z mužů se uchechtl. Dlouhé prošedivělé vlasy měl po indiánském způsobu uříznuté nožem po ramena a přes čelo stažené čelenkou, aby mu nepadaly do očí. Jako čelenka mu však nesloužil obvyklý cár látky nebo pruh vydělané kůže. Tkaný pás nesl výrazný vzor, který nebyl ani evropského, ani indiánského původu.

Muž byl míšenec, ale přesto nepatřil k Moodyho partě.

To je ten starý psanec, kterému se říká Ute, připomněl si Case. Nejspíš sem přijel, aby přivezl pro Sarah nějaké nové zásoby.

Nebo taky pro sebe. Nebyl by první, kdo okradl ženu nebo děti.

Ute se podíval na spícího hostinského se psem, znovu se uchechtl a pak vrhl zkoumavý pohled na Case. Jeho oči náhle zpozorněly, jako by uviděl něco, podle čeho ho poznal.

Pokud tomu tak bylo, přesto Ute neřekl ani neudělal nic, čím by na nového hosta upozornil.

„Tak co, dědku, vsadíš si ještě, nebo budeš jen tak čumět?“ vyštěkl na Uteho Reginald. Tón jeho hlasu jasně prozrazoval, že právě prohrává.

Ute sebral ze stolu hrst stříbrných mincí a strčil si je do kapsy. Pak věnoval Reginaldovi široký úsměv, odhalující zuby jako noty na buben, a španělsky mu oznámil, že jeho matka byla štětka a jeho sestra že chodí po čtyřech.

Muž po Reginaldově levici se křivě usmál, ale ani jeden z Culpepperových nerozuměl španělsky natolik dobře, aby urážku pochopil.

„Tak hele, nemůžeš si přece vzít moje prachy a nedat mi šanci, abych je vyhrál zase zpátky!“ ukřivděně protestoval Reginald.

„Tak přijď při příštím úplňku,“ podotkl Ute.

„Jenže…“

Ať už na to chtěl Reginald říct cokoliv, zabránil mu v tom stůl, který Ute převrátil jediným kopnutím. Zároveň vystřelil k Culpepperovým nohám s rychlostí, která by překvapila i u mnohem mladšího muže.

Zatímco ostatní hráči karet se překvapeně sbírali, Ute stál nad nimi, se svým dvouhlavňovým revolverem v ruce připravený čelit čemukoliv, co by přišlo. Kohoutky měl natažené a mohl začít okamžitě střílet. Hubený, zjizvený prst spočíval na spoušti.

„Říkal jsem při příštím úplňku,“ zopakoval Ute klidně.

Case si dával pozor, aby se ani nepohnul. Také držel ruce tak, aby na ně bylo dobře vidět, a tato zdvořilost neprošla bez povšimnutí. Ute mu věnoval jeden ze svých bezzubých úsměvů a pozadu ustoupil ke dveřím, aniž mu v tom mohl některý z Culpepperů zabránit.

„Já tomu zkurvysynovi prostřílím střeva,“ vyhrožoval Reginald zklamaně.

„Jo, ale ne dneska,“ ozval se Quincy. „Dneska hrajem karty. Rozdávej, Bobře.“

Muž oslovený jako Bobr vzal balíček karet a začal rozdávat. Padre zachrápal hlasitěji než jindy.

Case se pomalu přiloudal blíž k ohni a cestou uštědřil špičkou boty padremu mírný kopanec do zadku.

Padre chrápal klidně dál.

„Člověk by si dal něco k pití,“ podotkl Case, aniž by někoho přímo oslovil.

„Jsem úplně švorc,“ řekl Reginald. „Dej mi něco, ať mám do banku, Quincy.“

„Ještě jsi mi nevrátil od posledně.“

„Prdlajs. Jsem tvůj brácha.“

„Jo, ale jenom napůl.“

„Prdlajs.“

Reginald se znechuceně otočil od stolu a zaměřil se na první věc, na kterou mu padl pohled. Na Case.

„Neviděli jsme se už někde?“ oslovil ho.

„No, pobýval jsem už leckde,“ zněla líná odpověď.

„A kde jsi byl v poslední době?“ zjišťoval Culpepper.

Bobr se na ně znepokojeně podíval přes vějíř karet, co držel v ruce. Ptát se, odkud někdo přišel a kde byl, se považovalo nejen za nevychovanost, ale mohlo to být vyloženě nebezpečné. Reginald byl možná příliš rozčilený, než aby stačil správně odhadnout cizincovu klidnou sebedůvěru, ale Bobr nikoliv. Začal se proto instinktivně rozhlížet po místnosti, kam by se mohl schovat, až začnou létat kulky. Ani ho nenapadlo, že by chtěl Reginaldovi pomoci. Pokud se jeho týkalo, Culpepperových tady bylo víc než dost, a o jednoho víc nebo míň nehrálo roli, on je postrádat nebude.

„Tady,“ pronesl Case.

„Cože?“ nechápal Reginald.

„Ptal ses, kde jsem byl v poslední době,“ vysvětlil mu mírně. „Tak jsem ti odpověděl.“

Reginald vztekle vyskočil na nohy. „Tady, jo?“ opakoval výsměšně. „Zatraceně, co je todle za odpověď?“

„Jediná, jakou ode mě můžeš dostat.“

Quincy se také zvedl, a Bobr už mířil tam, co považoval za klidnější kout saloonu.

„Jsme v přesile, hochu,“ upozornil Case Quincy. „Nebo neumíš do tolika počítat?“

„Já počítat umím, ale nejsem zvyklý počítat vši.“

„Ty nám říkáš vši?“ nevěřil svým uším Reginald.

„Kdepak!“ ujistil ho Case. „To bych ty vši pěkně urazil.“

Oba Culpepperové sáhli k opaskům s rychlostí útočícího hada.

Zatraceně, tihle hoši jsou ale rychlí!

Ještě než mu to problesklo hlavou, už tasil a střílel v nekonečném sledu záblesků, které neskončily dřív, než vyprázdnil celý zásobník svého šestiraňáku. Ani pak neztrácel čas a jediným pohybem vyměnil prázdný za plný ze své kapsy.

Když postoupil kupředu, v jeho chůzi se projevilo váhání, jaké v ní předtím nebylo.

„Já k nim nepatřím,“ ozval se Bobr ze svého rohu. „Tak se toho drž.“

„Ano, pane.“

Padre se posadil, několikrát zamžikal očima a rozhlédl se kolem sebe.

„Co se to tu děje?“ zeptal se rozmrzele.

„Radši zas spěte,“ vybídl ho Case.

„Je tu cítit střelný prach,“ pokračoval padre. „Je někdo mrtvý?“

„Vši, to je celé. Jenom vši.“

„K sakru, škoda plejtvat dobrýma kulkama a střílet vši. Lepší je rozmáčknout je v prstech.“

S tímto prohlášením se padre opět zaklonil a v příštím okamžiku už chrápal na celé kolo.

Case si nevšímal krve, stékající mu po nohou, a vydal se obhlédnout padlé Culpepperovy. Nohou odkopl zbraně, vypadlé z bezvládných rukou, a pak se teprve sklonil k ležícím tělům.

Oba dva Culpepperové byli stále naživu, ale radost z toho mít nemohli. A jak bude čas plynout, budou na tom ještě hůř. Všechna zranění měli pod pasem.

„Lituju, chlapci,“ oslovil je Case. „Kdybyste nebyli tak zatraceně rychlí při tasení, byl bych vám připravil lehčí konec. Ty vaše první výstřely mě trošku vyvedly z míry.“

Zvolna se postavil. Z kapsy vytáhl šátek, smotal ho, omotal si ho kolem poraněného stehna a pevně ho utáhl.

Krev se však valila dál, hlavně z druhého poranění, které utrpěl na pravé paži.

„No, nejste na tom moc dobře,“ podotkl Bobr ze svého rohu.

Case nereagoval. Místo toho sáhl do košile, vyndal odtud plakát Hledá se: živý nebo mrtvý a na těle ho rozmotal. Vlastní krev pak použil místo inkoustu, aby mohl přeškrtnout řádky se jmény Quincyho a Reginalda Culpepperových. Na papíře už byla přeškrtnutá i jiná jména. Starší řádky znamenaly jiné mrtvé členy culpepperovského klanu.

Stejně ale ještě zbývala další jména, která přeškrtnutá nebyla.

Bylo jich ještě víc než dost.

„Měl byste se odsuď radši ztratit,“ nabádal ho vyjevený Bobr. „Tihle hoši mají rodinu. Příbuzné, víte? Jestli vás najdou, tak vám pomalu usmaží mozek na ohni, jako to dělají Apači.“

Case upustil plakát mezi oba zraněné. Pak sáhl do kapsy a přihodil ještě hrst drobných mincí.

„Tady máte bank,“ podotkl směrem k Reginaldovi. „Teď se můžeš s Quincym vsadit, kdo z vás dvou to zabalí jako první.“

Pak se zvolna vydal ke vchodu. Při každém kroku bedlivě sledoval Bobra. Case mohl být sice zraněný, ale revolver v jeho levačce nepřestával mířit na mužovu hruď.

Bobr si dával záležet, aby o něj nezavadil ani pohledem.

Case vyšel ze dveří a zapískal zvláštním, melodickým zvukem, jako když jestřáb křičí na vysokém prázdném nebi.

Honem, vyzýval bezhlasně svého koně. Musím se odtud dostat pryč dřív, než omdlím.

V křoví to zašustilo a plachta zapleskala, jak Cvrček cválal ke svému pánovi. Case natáhl ruku, chytil se sedlové hrušky a vytáhl se nahoru.

S každým úderem srdce ho zaplavovaly nové vlny bolesti a návalů zvracení. Zatnul zuby a přivázal se k sedlu. Ruce měl přitom znepokojivě neohrabané.

Musím se dostat domů, pomyslel si zmateně.

Jenže Case neměl domov.

Z posledních sil pobídl Cvrčka, aby se rozběhl naslepo kamsi do kamenité divočiny.

* 3

„Něco sem vám přivez,“ oznámil Ute.

Sarah vzhlédla od jestřába, kterého právě ošetřovala. Jeden z pobudů, kteří se utábořili v Jarním kaňonu, chtěl ubohého ptáka použít jako cvičný terč pro střelbu z luku. Naštěstí mu nezlomil křídlo. Zahojí se to, ale do té doby musí být pták krmen, jinak by zemřel hladem.

„Nějaké knížky?“ zeptala se dychtivě.

Se zobákem doširoka otevřeným se jestřáb ze všech sil snažil osvobodit. Sarah cítila, jak se jeho tělo zmítá, a začala ho uklidňovat.

„To taky.“

„A co ještě?“

Ute pohnul hlavou směrem před chatu. „Radši si pospěšte. Todle nepočká.“

Vrhla na něj znepokojený pohled, ale nehádala se s ním. Natáhla jestřábovi na hlavu čepičku z měkké kůže, připoutala mu nohu k bidýlku a pospíšila si ven.

Na první pohled viděla jen krev – spoustu krve. Zaschlou, čerstvou, ztvrdlou, valící se – všude jenom krev, nic víc z jezdce vidět nebylo.

Pak ale poznala koně.

„Proboha,“ hlesla. Case.

„Takhlenc sem ho našel, tak sem ho vzal k vám jako všecky vostatní raněný bytosti.“

„Vezmi ho dovnitř,“ podotkla prostě a hned začala vydávat příkazy.

„Connere! Connere, kde jsi? Pojď honem sem a pomoz Utemu. Lolo, přines léčivé bylinky!“

Ute vytáhl nůž, dlouhý jako jeho předloktí, a začal pracovat na provazech, které měly přidržovat Case v sedle.

Když konečně přeřízl poslední uzel, Conner zrovna přiběhl od potoka. Byl to vytáhlý, kostnatý a hubený patnáctiletý kluk, který ještě nedorostl do svého těla.

„Co se děje, sestřičko?“ zeptal se zvědavě Sarah.

„Jen se podívej,“ ukázala mu rukou směrem ke zkrvavenému jezdci. „Asi potkal nějakého Culpeppera.“

Case, jehož teď už nic v sedle nedrželo, začal klouzat k zemi. Conner jenom heknul, když se snažil Utemu pomoci zvládnout mužovu mrtvou váhu.

„Zatraceně, ten je teda ale těžkej.“

„Neříkej zatraceně,“ napomenula ho automaticky. „A říká se tedy, a ne teda a těžký, a ne těžkej.“

„Budeš mě teď učit gramatiku, nebo budeme zachraňovat toho chlapíka?“

„Já to zvládnu obojí naráz,“ ujistila ho. „Odneste Case dovnitř a položte ho na moji postel.“

„Tak Case, jo?“ rýpnul si Conner.

Popadl ho za nohy ve velkých, krví promáčených holínkách, a zapotácel se pod tou tíhou. Ute se muže chopil za ramena a společně ho nesli do domu.

„Je to ten hombre, co tě předevčírem v noci doprovázel domů?“ zeptal se Conner sestry.

„Ano,“ odpověděla nepřítomně, ale okamžitě se vzpamatovala: „Jak to vlastně můžeš vědět?“

„Viděl jsem ho.“

„A cos dělal venku tak pozdě v noci?“

„Když je Ute někde pryč, spím jen tak na půl oka,“ vysvětlil Conner prostě.

Sarah se musela otočit, aby si nevšiml, jak se začervenala.

Jestlipak Conner taky viděl, jak mě Case políbil? strachovala se.

„Lolo!“ zvolala hlasitě. „Kde pořád vězíš?“

„No dyť už du, holka. Všici tady nejsme tak hr jako někdo, nechci říct kdo.“

Hlas vycházel z drnové chajdy, kde spávala Sarah.

„Vezměte ho na moji postel,“ znovu přikázala Sarah.

Conner pochybovačně přejížděl pohledem od zkrvaveného muže k sestřině neposkvrněnému lůžku a zase zpátky.

„Jen ho tam polož,“ vykřikla na něj.

„Dyť krvácí,“ odmlouval. „Bude to vypadat, jako když pustíš kunu do kurníku.“

Zvolna spustili Case na peřinu, přehozenou přes matraci, spletenou z rákosu.

„Skoč k potoku pro čerstvou vodu,“ nařídila Sarah Connerovi, a pak se obrátila k Utemu. „A ty přines čisté plátno z prádelny.“

Oba ji spěšně poslechli. Když se jí v očích objevil tak přísný pohled, bylo vždycky lepší ji poslechnout než se pouštět do marných diskusí.

Poklekla vedle Case. Co nejopatrněji mu stáhla holínky a ponožky. I když nevydal ani hlásku, instinktivně cítila, že dosud žije. Aspoň podle toho, že z ran mu neustále prýštila čerstvá krev. Když srdce přestane bít, přestanou také krvácet rány.

Tolik krve, pomyslela si zděšeně, když viděla, kolik jí má v botách. Zatraceně, tolik krve!

Rozvázala pod bradou šňůrku, která mu přidržovala klobouk, a odhodila ho na nejbližší skříňku, spletenou z vrbového proutí. Rychlými pohyby rozepnula košili, svlékla ji z bezvládného těla a začala se propracovávat k podvlékacímu triku. Když opatrně stáhla i to, spatřila hustý černý porost, který se muži táhl od klíčních kostí až dolů k opasku. Pravou stranu hrudníku celou pokrývala krev.

Jemně prsty přelétla po jeho prsou, aby pod krvavou kaší objevila zranění. Nenašla nic, kromě rány, kterou už předtím zahlédla na vnitřní straně pravé paže.

Mělká rána, pomyslela si s úlevou. Hodně krve, ale jinak žádné další velké škody.

Rozepnula opasek. Opatrně uvolnila kalhoty a začala je stahovat z těla dolů, zatímco se obávala, jaké zjištění může přinést každý další centimetr.

Prosím, Bože, jen ať nemá ránu v břiše. Ne poraněná střeva.

Jediná krev, kterou objevila, sem stekla z rány na paži.

Vydala zadržovaný povzdech a s neobyčejnou opatrností Caseovi zvolna svlékala kalhoty z nohou.

Pohled na ránu na stehně jí sevřel žaludek.

„Propáníčka, to je ale pěknej flák mužskýho,“ ozvala se Lola za jejími zády.

„Teď ale vypadá spíš jako sekaná než jako steak,“ opáčila Sarah. „Podej mi ten doktorský kufřík po strýčkovi.“

Lola se smíchem přistoupila k vrbové skříňce, otevřela ji a vyndala odtud starodávný černý kožený kufřík. „Co budeš potřebovat?“ zeptala se. „Nejspíš zázrak,“ zněla odpověď. „To sem nevěděla, že v tom kufříku nějaký máš.“

„To já taky ne.“

Obě se pak odmlčely a do ticha bylo slyšet jen šplouchání vody, jak Sarah jemně vymývala a čistila Caseova zranění. Začala na paži. Jak doufala, rána byla víc krvavá než opravdu nebezpečná.

„To ani nestojí za to, aby se to šilo,“ podotkla Lola.

„Ještě horkou vodu, prosím. Mýdlo. A víc obvazů. Je to hrozně špinavé,“ odpověděla Sarah pouze.

„Ute!“ zavolala Lola.

„Však já slyšim,“ odpověděl nevrle. „Jenom teda nevím, pročpak se tu namáháte s tím čištěním, když von stejně…“

„Přestaň huhlat,“ přerušila ho Lola zostra. „Dyť tobě už taky párkrát zachránila kůži. Ne?“

Ute s bručením prohrábl oheň a prohlédl kotlík, hřející se na třínožce nad plameny.

„Je tam vody dost,“ poznamenal.

„Děkuji,“ odpověděla Sarah, aniž by zvedla hlavu.

Ute ji sledoval při práci černýma očima plnýma obdivu. Kdesi hluboko v nitru své mlčenlivě osobnosti ji považoval za plavovlasého anděla, seslaného na zem, aby pomáhal všem tvorům, kteří si sami pomoci neumějí.

Nemluvil o tom často, ale ten pocit pro něj byl skutečnější než většina ostatních věcí na světě.

Zatímco se voda hřála, Sarah opatrně omývala krev z Caseova těla. Když byla hotová, s uspokojením přehlédla výsledek své práce.

Lola má pravdu, napadlo ji bůhvíproč. Je to vážně moc pěkný kus chlapa.

Samotnou ji to překvapilo. Po nepříjemných zkušenostech s plněním ženských povinností v manželské posteli jí muži po fyzické stránce obvykle vůbec nic neříkali.

Spěšně přetáhla přes Caseovo tělo čistou přikrývku, aby sama před sebou zachránila alespoň poslední zbytek slušnosti.

Věděla ale, že to bude trvat dost dlouho, než se jí podaří zapomenout na to, co viděla.

Je větší, než býval Hal. A to po všech stránkách.

Sarah se přitom otřásla. I když byl Hal jen drobně stavěný muž, dokázal, že s ním zakusila bolesti až až. Lehnout si do postele s mužem Caseových rozměrů mezi nohama jí tak připadalo úplně nepředstavitelné.

„Tady to máte,“ podával jí Ute kotlík s horkou vodou.

„Děkuju,“ vzala si od něj nádobu a pohlédla Utemu do přivřených černých očí.

„Strýček William říkal,“ prohlásila tiše, „že když se zranění pořádně vyčistí, hojí se pak dřív než zanesené rány. A každá žena ví, že horká voda a mýdlo dokáže vyčistit všechno líp než jen samotná studená voda.“

Uteho přikývnutí bylo tak hluboké, že vypadalo jako uctivá poklona.

„Já sem vám nechtěl vodmlouvat,“ přešlápl omluvně.

Sarah se jemně dotkla jeho drsné, zjizvené ruky.

„Však já vím,“ ujistila ho. „Jenom jsem chtěla říct, že když někdy moc spěchám a hartusím, nechci tě urazit.“

„Však on Bůh ví, že vy nikdy nikoho neurážíte.“

„Bůh má určitě na starosti jiné věci.“

„Ne tolik, aby se nemohl starat vo svý anděle.“

Sarah se s posmutnělým úsměvem obrátila zpět k ležícímu Caseovi. Dávno neměla žádné iluze o tom, že by pro někoho znamenala něco zvláštního – Boha v to počítaje.

Jemně, ale důkladně čistila rány, dokud nebylo vidět jen holé, potrhané maso a čerstvá krev. Jedna rána byla vysoko na vnitřní straně stehna. Opatrně ji prohmatala, ale nikde necítila žádný hrbolek, jenž by značil, že v ráně dosud tkví kulka. Zřejmě jen vytrhla kus masa a vylétla druhou stranou z těla ven.

Druhá rána na stehně byla hlubší a vážnější. Neustále krvácela, ale naštěstí nikoliv s takovou intenzitou, o níž jí vždy strýček říkával, že přináší brzkou smrt.

„Je tam vevnitř ještě kulka?“ ozvala se Lola.

„Ano,“ kývla Sarah nešťastně. „Podle úhlu, v němž vlétla dovnitř, musí být někde uvnitř stehna vzadu – pokud tedy ovšem minula kost…“

Lola věcně strčila ruku pod mužovo stehno a konečky prstů důkladně prozkoumávala netknutou kůži a svaly, aby střelu našla. Když Case zasténal, neucouvla, ale Sarah ano.

„Je to dobrý,“ prohlásila pak starší z obou žen. „Je to jenom v mase.“

„Jsi si jistá?“

„Jo. Pěkně se ta mrška vyhnula kosti. Ute, podej mi svůj nůž. Fiknu to a vyříznu kulku tak rychle, jako když si had voblízne pysky.“

„Počkej!“ lekla se Sarah.

Lola na ni vrhla kosý pohled. „Lip se to hojí, když se vyndá kulka.“

„Já vím. Já jenom…“

Sarah větu nedokončila. Neuměla Lole vysvětlit, že představa, jak se nůž zařezává do Caseova hladkého, svalnatého těla, v ní vzbuzuje úzkost, strach a vztek najednou.

„Je ti dobře, sestřičko?“ ozval se Conner. „Vypadáš nějak pobledle. Možná bys to měla nechat na nás.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděla zkrátka. „Ute měl horší střelné rány, když jsme ho našli. Rozřízla jsem mu je a pak zašila, že vypadal jako vyšívaný svatební závoj, pamatuješ?“

„Jo, ale taky si pamatuju, jak jsi potom zvracela,“ připomněl jí bratr.

„No a co?“ vmísila se do hovoru Lola, než mu Sarah stačila odpovědět. „Možná zvracela, ale nejdřív to udělala, a dobře – a vo to přece jde. A stejně, tys přeci zvracel taky, tak na to nezapomínej.“

Connerovi se zúžily oči, ale neřekl už ani slovo. Dobře věděl, že by si pak vysloužil od sestry pořádné kázání.

„Ute,“ podotkla Sarah spěšně. „Pojď převalit Case na stranu. Já mu tu kulku vyndám radši sama skalpelem.“

„Já ho přetočím,“ ozval se Conner.

Sarah překvapeně vzhlédla. Stále ho viděla jako malého, devítiletého kluka, zoufale posmrkávajícího vedle hrobu jejich rodičů. Jenže dnes už to byl vysoký, kostnatý mládenec, aspoň o hlavu větší než ona a nejméně dvakrát tak silný.

Příliš rychle vyrostl, uvědomila si se záchvěvem náhlých obav.

Jestli se mi brzo nepodaří nalézt ten španělský poklad, všechno se pokazí. Conner odsud odejde a zmizí někde ve světě jako všichni, kteří se toulají naslepo a čekají, co jim život přinese.

Zasloužil by si něco lepšího než takový osud. Má dobrou hlavu. Mohl by z něj být doktor nebo soudce nebo vědec, jako byl náš otec.

Case znovu zasténal, když ho Conner obracel na bok.

„Opatrně!“ napomenula ho Sarah okamžitě.

„Dyť o sobě ani neví.“

„Ty myslíš, že nám k tomu bude zpívat?“ odbyla ho. „Case trpí, i když třeba není úplně při vědomí.“

„To se mužem vsadit, že je bez sebe,“ utrousil Ute. „Dyby byl vzhůru, tak by nevydal ani hlásek.“

„Jak to můžeš vědět?“ divil se Conner.

„Viděl sem ho ve Španělským kostele. Je to kliďas, právej chlap. Ale nesmí se rozzlobit.“

Conner konečně opatrně obrátil Case na bok.

Kulka se zřetelně rýsovala pod kůží na zadní straně stehenního svalu.

„Dyť sem to říkala,“ připomenula se Lola.

Sarah neodpověděla. Sáhla po čistém skalpelu, zhluboka se nadechla a řekla si, že je to vlastně úplně stejné, jako kdyby to byla kýta ze zvěřiny.

Stačil jeden rychlý čistý řez. Uvolněná střela vypadla z rány ven a kutálela se po udusané hlíně, která tvořila podlahu.

Conner po ní sáhl pohybem, který byl stejně rychlý jako neohrabaný. Ještě si nezvykl na změny, jimiž procházelo jeho tělo.

„Tady to máte,“ poznamenal a hodil kulku Utemu. „Bude se nám hodit, až budeme dělat střelivo.“

Ute ji chytil, něco zavrčel a zastrčil ji do kapsy.

„Škoda jenom, že neměl taky tu nábojnici,“ poznamenal Conner. „Ty nám teda už docela chybí.“

„Prokristapána,“ vyjela Sarah nervózně, „jenom blázen by sbíral nábojnice, když tak strašně krvácí.“

„Jenom blázen se dá takhle postřelit,“ odsekl bratr.

„Hele, chlapče,“ ozval se Ute. „Nejsi žádnej hlupák, tak taky jako hlupák nemluv. Tenhle hombre se postavil dvěma Culpepperovým. On odešel po svých, oni ne.“

Saražiny ruce se zastavily.

„Cože?“

„Culpepperovi,“ zopakoval Ute zvolna. „Reginald a Quincy.“

„No, tak má dneska aspoň ďábel o dvě duše víc k večeři,“ podotkla Lola. „Nemůžu říct, že by mě to nějak mrzelo.“

Ute znova zavrčel.

„Radši bysme se měli nachystat, kdyby k nám přišla ňáká návštěva,“ promluvil starý psanec chladně. „Bobr dlouho nevydrží, až se ho Ab začne vyptávat.“

Sarah se spěšně obrátila a pohlédla na Uteho.

Pokrčil rameny. „Zkoušel sem zahladit stopy, jenže Case opravdu hrozně krvácel. Slyšel sem, že Culpepperovi sou dost dobrý stopaři. Dozvědí se, že ho máme tady.“

Lola něco zabručela a Sarah jenom doufala, že bratr nic nezaslechl.

„Dost už má dnešek na svém trápení,“ připomněla Sarah slova z Nového zákona. „Máme nějaké střelivo?“

„Jo, paní,“ přikývl Ute.

„Je ho dost?“

„Víc než zbraní, z kterejch bysme mohli střílet.“

„Měl by sis vzít první hlídku.“

Ute byl pryč, než to stačila doříct.

„Connere,“ rozhodovala dál Sarah, „ty si vezmeš tu další. A já…“

„Ty zůstaneš tady a budeš se starat tady o tohohle hombre,“ přerušila ji Lola. „Já nemám tak jemný ruce, jak je na to potřeba, tak si radši vemu hlídku za tebe.“

„Ale tvoje noha…“

„Ale, to je dobrý,“ přerušila ji Lola znovu. „Pojďme radši tomu chlapíkovi zašít rány, než nám tu vykrvácí.“

Sarah se už dál nedohadovala. Navlékla si jemné hedvábí do drobné jehly a pomalými, pečlivými stehy začala zašívat řez, který vytvořila Caseovi na stehně, aby mohla vyndat střelu.

Porost na jeho kůži byl stejně černý a hebký jako její nit. Kůži měl teplou, hladkou, a překvapivě jemnou na dotek.

„Položte ho zpátky na záda,“ nařídila.

Mluvila ochraptěle, skoro bez dechu. Musela si odkašlat, aby si pročistila krk.

Conner se na ni po očku podíval, pak se sklonil a opatrně Case přetočil zase na záda.

„Teď máš postel celou od krve,“ upozornil sestru.

„Však to není prvně,“ zahuhlala Lola.

„Jak to?“ podivil se Conner.

„U ženskejch to tak je každej měsíc, hochu. Používej tu svoji hlavu taky ňák jinak než jako držák na klobouk.“

Connerovi na tvářích a na krku vyrazily rudé skvrny, ale zaťal zuby a mlčel. Naučil se nepouštět se s Velkou Lolou do slovních soubojů. Znala takové výrazy, že by si i kameny kolem v poušti nejradši zacpaly uši, a neváhala je použít.

Sarah sklonila hlavu, aby nebylo vidět, jak se usmívá nad bratrovou prohrou. Lola byla tak ostrá a nemilosrdná jako kamenná sekera, ale nikdy nebyla zlá. Prostě jenom někdy neměla dost trpělivosti s mužskou natvrdlostí.

A Sarah koneckonců taky ne.

Rychle smotala čisté obvazy do tuhého obdélníku a přiložila je k ráně. Jakmile přitlačila víc, Case začal sténat. Sarah se kousla do spodního rtu a mačkala dál.

Po nějaké chvíli opatrně nadzvedla cípek obvazu a nahlédla pod něj. Krev tekla dál, ale už o poznání méně.

„Zaber víc,“ poradila Lola. „A nepřestávej.“

Sarah proces zopakovala s dalším obvazem. Na rtu se jí objevilo bílé místo, jak zatínala zuby, aby vydržela Caseovo naříkání.

„Nedělej si z toho hlavu,“ ozvala se znovu Lola. „Ve skutečnosti to vlastně vůbec necítí, dyť je mimo.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„K čertu, děvče, je to přece chlap, a ne ňáká slečinka, co každou chvíli fňuká.“

„To ale neznamená, že tu bolest necítí.“

„Pudu radši namíchat lektvar na obklad,“ zavrtěla Lola hlavou.

Krvácení se konečně zmírnilo natolik, že Sarah mohla dokončit obvazování. Lola už jí podávala džbán s ostře čpící směsí.

Sarah nasála vzduch naplněný pachem směsi bylin, olejů a plesnivého chleba, užívaného proti zánětu jako přírodní antibiotikum. Namočila v ní obvazy a přiložila je na obě Caseova zranění. Lola mu mezitím obvázala řez vzadu na stehně. Pak společně důkladně zavázaly celou končetinu do pruhů látky, stále ještě vonící po studeném zimním slunci.

„Tak a je to,“ poznamenala Lola. „Přikrejem ho, do postele mu dáme ňáky horký cihly pro zahřátí a necháme ho spát.“

Ještě než to dořekla, Sarah už vytahovala z krbu horní řadu cihel. Sálaly teplem, takže jen zasykla, když je balila do starých čistých pytlů od mouky. Zastrčila je Caseovi k nohám a pak pro větší účinek přidala pár dalších o něco výš.

„Už má horečku?“ zeptala se Lola.

„Ještě ne.“

„Však to přijde,“ zabručela starší z žen.

Sarah se jen znovu kousla do rtu. Nemusela se s ní přít, Lola měla se střelnými zraněními mnohem větší zkušenosti než ona.

„Myslíš, že… že to zvládne?“ zeptala se tiše.

„Snad jo. Bylo by škoda takovýho mužskýho. Moc jich není.“

Sarah mu povytáhla přikrývku výš a důkladně mu ji zastrkala kolem ramen. Stejně jako všechno ostatní v jejich domě i deka byla čistá, jak se jen pomocí mýdla, horké vody a tvrdé dřiny dalo dosáhnout.

Lola povzdechla, vstala a vydala se ke dveřím. Záhyby široké sukně, ušité také z moučných pytlů, jí při každém kroku hlasitě pleskly o horní lem vysokých mokasín. Blůza z doma utkané látky měla barvu surového hedvábí. Dva silné šedivé copy přidržovala na hlavě čelenka v jasných barvách, zdobená srstí koz, které chovala na mléko, maso a vlnu.

„Musíme zkontrolovat pušky a revolvery,“ připomněla Sarah bratrovi, i když nespouštěla oči z ležícího Case. „A máme v domě dost vody?“

„Já ji přinesu,“ nabídl se Conner. Pak se váhavě zeptal:

„Co myslíš, přežije to? Uzdraví se?“ Na okamžik zavřela oči. „Nevím. Snad. Jestli se mu do ran nedostane infekce…“

„Uteho jsi z toho taky vytáhla.“

„Měla jsem štěstí. Nebo spíš on měl štěstí.“

„Tak snad bude mít štěstí i on,“ pokývl bradou směrem k lůžku. „Doufám.“

Stála a rozhlížela se po místnosti, aby si připomněla všechno, co je ještě třeba udělat.

„Takže – přinést víc vody z potoka,“ nařídila pak, „víc dřeva na otop, a taky si musím připravit nějaké místo na spaní poblíž Case. Lola ať si přichystá všechny ty své léčivé bylinky…“

„Tak já běžím,“ ozval se Conner.

Sarah se usmála na bratra, který už mizel ze dveří. Byl to hodný kluk, až na občasné chvíle, kdy ho popadla vzpurnost a divokost, kvůli nimž už kolikrát v noci nemohla spát.

Conner by potřeboval, aby na něj působil také někdo jiný než ti dva psanci, pomyslela si. Musím najít ten poklad. Zkrátka musím.

Case trochu zasténal a pokusil se posadit. Přiskočila k posteli, poklekla vedle na zem a jemně ho přidržela za ramena.

Odmrštil ji stranou, jako by nevážila víc než stéblo ve větru. Posadil se a potřásal hlavou, aby se vzpamatoval.

Položila mu ruku do hustých vlasů a hladila ho jako předtím zraněného jestřába.

„Casi,“ oslovila ho zřetelně. „Casi, slyšíte mě?“

Pomalu otevřel oči a s obtížemi na ni zaostřil.

Zvláštní odstín šedé, modré a hnědé, letělo jí hlavou. Ne oříškové. Vlastně světle zelené.

Jasné jako zimní den a dvojnásob hluboké. A taky chladné.

„Sarah?“ zeptal se ochraptěle. „Sarah Kennedyová?“

„Ano, jsem to já,“ ubezpečila ho. „Lehněte si, Casi.“ Znovu ho vzala za ramena. Pod dlaněmi ucítila jeho pružné svaly, mužnou sílu, ukrytou pod nahou kůží. A teplo. Ne horečku. Jen prostě… život. „Co se stalo?“ zeptal se slabě.

„Byl jste postřelen. Ute vás někde objevil a přivezl vás sem.“

„Byli to Culpepperovi?“

„Reginald a Quincy.“

„Musím vstát a jít,“ zamumlal. „Půjdou po mně.“

„Pochybuju. Podle toho, co říkal Ute, ti dva půjdou tak jedině do pekla.“

Case zamrkal a přikryl si rukou jedno oko.

„Ostatní Culpepperovi,“ vysvětlil.

Levá ruka se mu pohnula, jako by chtěl sáhnout po zbrani, ale prsty nenahmataly nic jiného než holou kůži.

„Revolver,“ zachraptěl. „Kde je?“

„Jen si lehněte. Ve svém stavu byste nepřemohl ani kuře.“

Case setřásl její ruce a pokusil se vstát. Tělem mu však projela vlna bolesti a s hlubokým zasténáním se zhroutil nazpátek do postele.

„Musím vstát – musím jít,“ opakoval zesláble.

„Když zůstanete ležet, přinesu vám sem revolver,“ slíbila mu rychle. „Prosím, Casi, ležte. Jestli se budete hýbat, začnete znovu krvácet a pak umřete!“

Saražin hlas působil tak naléhavě, až mu to konečně došlo. Přestal zápasit a nechal se opět důkladně přikrýt. Pak se na ni zadíval bolestmi zamlženýma očima a čekal. A tak vstala a šla mu pro slíbený revolver.

Podle svého zvyku byla oblečená v mužských šatech. Sukně a spodničky byly víc než k ničemu, když lezla po skalách a hledala poklad, léčila nemocná a zraněná zvířata nebo jezdila na polodivokých mustanzích, které chytili a přivedli Ute s Connerem.

„Kalhoty,“ podotkl Case zastřeným hlasem.

„Cože?“

„Oblečení.“

Celá zrudla. „Já, no, to je…“

Hlas se jí v rozpacích vytratil, když si uvědomila situaci. Přestože byl celý od krve a dokonce napůl mrtvý, tenhle chlapík jí dokázal zrychlit tep.

Jsi pěkná husa, nadávala si v duchu. Že byl jeho polibek sladký a něžný jako dotek motýlích křídel, neznamená, že by ti kvůli své rozkoši nezpůsobil bolest.

Je to přece jenom chlap.

A jak velký.

„Přinesu vám košili, až z ní dostanu tu krev,“ vypravila ze sebe spěšně. „Ale kalhoty ještě nějakou dobu nebudete moci nosit. Dřely by vás do toho zranění a trvalo by déle, než by se rána zahojila.“

Díval se nechápavě.

„Myslel jsem svoje oblečení, ne to vaše,“ vysvětlil jí trpělivě.

„To je dobře,“ odsekla, „protože vy teď na sobě nemáte nic, co by stálo za řeč.“

Chtěl jí na to něco odpovědět, ale mdloby ho obestíraly jako dlouhá zimní bouře. Zavřel oči, zaťal zuby a ze všech sil se snažil udržet se při vědomí.

Case ovšem věděl, že v tomhle zápasu by prohrál.

„Tady ho máte,“ podotkla Sarah a podala mu jeho zbraň. „Vyprázdnila jsem první komoru.“

Ucítil, jak se mu do levé ruky vtiskla známá, chladná tíha jeho šestiraňáku.

„A teď budete spát,“ nařídila mu nekompromisně.

Dovolil, aby ho znovu uložila do postele. Když se nahnula dopředu, aby mu pěkně urovnala deku, jeden z jejích dlouhých copů jí sklouzl přes rameno a pohladil mu tvář jako hedvábný štětec.

„Růže,“ zašeptal.

„Cože?“

Otevřel oči. Zjistil, že hledí přímo do jejích očí v barvě stříbra smíchaného s mlhou, vášnivých a opatrných a obdivných najednou.

„Růže a slunce,“ hlesl tiše. „Políbil jsem vás.“

„Ano,“ zašeptala. „Políbil jste mě.“

„Nejhloupější nápad… co jsem kdy měl.“

„Cože?“

Odpovědi se nedočkala. Case znovu ztratil vědomí.

* 4

Sarah seděla se zkříženýma nohama u lůžka, kde neklidně spal Case, naříkající bolestmi a horečkou. Kromě chvilek, kdy odcházela ošetřovat dalšího zraněného – nemocného jestřába –, takhle proseděla už skoro celé tři dny. „Em…,“ ozval se chraptivě. „Emily.“ Z utrpení v jeho hlase se Sarah sevřelo hrdlo a přimělo ji k slzám, o nichž si myslela, že už je ani neumí plakat.

Nevěděla, kdo je Emily, pouze cítila, jak moc ji Case miluje. Občas volal i jiné lidi – Teda, Belindu, Huntera a Morgana –, ale jen při Emilyně jménu z jeho hlasu zaznívala tak strašná bolest.

„Casi,“ oslovila ho tónem, jímž jinak hovořila jen k poraněným a vyděšeným zvířatům. „Casi, jsi v bezpečí. Pojď, napij se trošku. To ti pomůže proti horečce a bolestem.“

Nadzvedla mu přitom mírně hlavu a přiložila hrnek k ústům.

Bez odporu polkl doušek. I v mrákotách vytušil, že ten chlácholivý hlas a jemné ruce mu chtějí pomoci a nikoli ublížit.

„Růže,“ vydechl ochraptěle.

Sarah pozorovala jeho zarudlou tvář a v šedých očích i na růžových rtech se jí objevil smutný úsměv. V životě už ošetřovala mnoho nemocných, ale ještě nikdy s nimi tolik necítila jejich bolest.

„Spi,“ zašeptala mu. „Spi, a ať se ti o ničem radši nezdá. Takové sny přinášejí jen hrůzu a bolest.“

Po chvíli si Case zhluboka vzdechl a upadl do spánku, který nebyl ani pravým spánkem, ani bděním, ale byl klidnější než předtím.

Sarah se skoro bála pořádně nadechnout, aby ho nerušila. Dnes měl menší horečku než o den dříve a infekce v ranách se zdála ustupovat, ale stále ještě nebylo rozhodnuto.

Pomalými a tichými pohyby upravila knot v lucerně, zapálila ji a odešla podívat se na jestřábovo křídlo. Pták se začal plašit pod jejími doteky, ale stejně jako Case se nijak nebránil, když mu natírala na ránu mast. Jemné ruce a konejšivý hlas na něj působily tak, že už při ošetřování nemusel mít na hlavě koženou čepičku.

„Hezky se ti to hojí,“ promlouvala k němu jemně. „Však se zase brzy proletíš po zimní obloze, divoký chlapíku. Už brzo!“

Lucernu postavila ke Caseově posteli. Usadila se vedle, vzala do ruky malé přadeno vlny a začala ho namotávat na vřeteno. Prsty se jí jen míhaly, jak z beztvaré hromádky kozích chlupů vytvářela hebké vlákno. Příze na vřetení přibývalo jakoby kouzlem, zatímco kupka vlny se stále zmenšovala.

Dveře se otevřely a hned zase zavřely. Sarah ani nemusela zvednout hlavu – podle kroků poznala, že přišel její bratr.

„Tak co, jak mu je?“

„Je to lepší. Teplota mu začala klesat.“

„Sem říkal, že to zvládne.“

Unaveně se usmála.

„Vypadáš utahaně,“ poznamenal Conner. „Proč se taky trochu nevyspíš? Počkám tu, pohlídám ho.“ Sarah jen zavrtěla hlavou.

Conner se chtěl začít dohadovat, ale když viděl její výraz, jen pokrčil rameny a nechal si řeči pro sebe. Lola měla koneckonců pravdu – s nemocnými to nikdo neuměl tak dobře jako právě Sarah. Jakýmsi záhadným způsobem dokázala všechny své svěřence od jestřábů po mustangy přesvědčit, že v jejích rukou jsou v bezpečí.

„Co venku? Neviděli jste v okolí něco?“ zeptala se.

„Culpepperové se zatím neobjevili,“ odpověděl rovnou, protože dobře věděl, co má na mysli.

„Tak to se asi Uteovi povedlo Caseovy stopy zakrýt líp, než si sám myslel.“

„Možná. Nebo taky jenom vyčkávají.“

„Na co?“ lekla se.

„Jak to mám vědět? Nejsem Culpepper. Nezbyly nám nějaký fazole?“

„Vždyť jsi právě jedl!“

„To už je ale kolik hodin!“

„Jenom jedna hodina.“

„No ale já mám stejně hlad.“

„Tak dojez ty fazole, umyj hrnec a pak dej…“

„… namočit další fazole, já vím,“ dokončil za ni. Tyhle příkazy už moc dobře znal. „Hernajs, ty si myslíš, že pořád ještě nosím plínky, ne? Já přece vím, co se dělá s fazolema.“

„Vážně? Nemyslíš si náhodou, že rostou ve špinavém hrnci? Protože takhle jsi ho totiž nechal, takže jsem pak musela v noci jít a umýt ho, abychom měli na dnešek vůbec večeři.“

Conner jenom protáhl obličej.

Sarah litovala svých ostrých slov, sotva je vypustila z pusy. S povzdechem si pomyslela, jak to asi dělali rodiče, že se s nimi každou chvíli nezlobili. V jednu chvíli se Conner choval zodpovědně, jako by už byl dospělý, ale pár okamžiků nato už byl horší, než kdyby mu byly dva roky.

A ona tak zoufale potřebovala, aby se na něj už mohla spolehnout!

To ale ke Connerovi není spravedlivé, napomenula se v duchu. Vždyť je to pořád ještě jenom kluk.

„Tak promiň,“ podotkla omluvně. „Já vím, že jsi byl půlku noci vzhůru a hlídal jsi.“

Conner neřekl nic, jen vytřepal z pytle zbytek fazolí na talíř. Věděl, že udělal chybu. Ty fazole měl namočit, i kdyby ospalostí neviděl na metr. Jenže na to prostě nemyslel.

„Já už příště nezapomenu,“ zahučel.

„To nic.“

„Ale jo.“

„Ale ne,“ utěšovala ho automaticky.

„Tak ne, ale sakra, to je přeci jedno. Já stejně do žádný – DO ŽÁDNÝ! – pitomý školy někam na Východě nepudu.“

„Ale jo, půjdeš. Hned jak se mi podaří najít ten poklad.“

„To spíš všichni půjdem pod kytky, než se ti to povede. A stejně, nikam nepudu.“

„Já najdu to stříbro,“ poznamenala pevně, „a ty půjdeš studovat.“

Conner v sestřině tónu rozpoznal tvrdohlavé odhodlání, a tak radši změnil téma. Kdykoliv se v hovoru dotkli nedostatku jeho vzdělání, pustili se do hádky. A čím byl starší, tím ohnivěji se bránil.

Nechtěl sestru nijak rozzlobit, ale rozhodně neměl v úmyslu odejít za studiem na Východ a ji tu nechat samotnou. Sice nikdy nepřiznala, že ho tady potřebuje, ale byla to pravda.

Vyšel ven do tmy, aby v potoce umyl hrnec.

Ticho v místnosti pak rušilo jen tiché šustění kozí srsti na vřetení. Sarah pracovala rychle a soustředěně – aspoň tak nemusela myslet na to, co přinese budoucnost.

Takhle to dál nejde.

Conner dospívá příliš rychle.

Nechtěla si připustit, že by mohla zemřít dřív, než najde španělské stříbro, jež by jí pomohlo uchránit bratra před bezcílným životem, jaký žila většina mužů na Divokém západě.

A teď se ještě ke všemu musí bát těchhle Culpepperových a Moodyho party.

Zahryzla se do spodního rtu a bez přestávky předla dál.

Už jsem ztratila příliš mnoho cenného času, když jsem si myslela, že jediným způsobem, jak poklad najít, jsou ty moje tajné výpravy bůhvíkam do dálek.

Příště se radši podívám kousek od ranče směrem na sever nebo na západ. Tam psanci moc nechodili. Neměli důvod. Ve většině kaňonů nic není – ani voda, ani pastva pro zvířata, ani nic k ulovení.

Ale co poklad? Ten by tam být nemohl? Musí tam přece někde být!

Ani černé myšlenky však nezpomalily hbité kmitání jejích prstů. Conner už vyrostl tak, že mu vykukovala zápěstí i z toho posledního kabátu, co pro něj Lola utkala, a na nový samozřejmě nebyly peníze.

Zkroutit a zmáčknout, zkroutit a zmáčknout, přeříkávala si k předení. Páni, kdyby jen všechno ostatní v životě bylo stejně jednoduché.

Jenže nebylo. Navíc, zkroucení a zmáčknutí bylo hned vidět, aspoň přinášelo nějaké výsledky. Z neustálého honění za pokladem ale zatím měla jen ochozené mokasíny, takže Ute pro ni musel pořád šít nové.

Conner se vrátil dovnitř a přinesl s sebou závan chladného vzduchu. Přestože ještě nezačalo sněžit, krajina už byla prochladlá a v noci mrzlo.

Beze slova vložil fazole do vody, aby se namočily. Pak se zavrtal do své postele kousek od ohně, a než stačil zavřít oči, už spal.

Sarah si tiše povzdechla. Protáhla si záda a prsty prohrábla čerstvě umyté vlasy. Kolem hlavy se jí rozšířil jemný opar vůně růží. Už zvečera využila bratrovy nepřítomnosti a dopřála si pořádnou koupel, což dělala tak často, až Ute tvrdil, že jí z toho narostou šupiny a ploutve.

Po pás dlouhé vlasy měla na dotek stále ještě trochu navlhlé. Copy si zatím plést nebudu, rozhodla se. Stejně musím zůstat vzhůru, dokud nebude čas, abych převázala Caseovi rány a přiměla ho vypít aspoň trochu vody.

Znovu sáhla po práci a usadila se k dalším tichým hodinám pilné práce, narušovaným pouze péčí o Case a strachem o Connerovu budoucnost.

Když Caseovi konečně trochu polevila horečka, první, co zaslechl, bylo tiché pravidelné šustění. Většina lidí by v jeho situaci honem otevřela oči a zjišťovala by, co se to kolem nich děje. Většina lidí by se také aspoň pohnula nebo vydala nějaký zvuk, jímž by dala najevo, že jsou vzhůru.

Ale ne Case. Ani zachvěním řas nedal najevo, že by byl vzhůru.

Podvědomě cítil, že není sám. A protože jediná osoba, jíž mohl důvěřovat, se nacházela v Rubínových horách v Nevadě, pak už sám fakt, že vedle něj někdo je, znamenal ohrožení.

Rukou, skrytou pod přikrývkou, hmatal po pistoli, kterou nikdy neodkládal daleko, ani když spal.

Šestiraňák byl na svém místě, po jeho boku.

Ale on sám byl nahý.

Prsty opatrně obemkl zbraň a začal se v duchu připravovat na boj.

I přes železnou sebekontrolu mu jen tak tak neunikl bolestný výkřik, vyvolaný poryvem prudké bolesti v pravém stehně. Záblesk bolesti následovaly vzpomínky na to, co se vlastně stalo. Některé byly ostré a mučivé jako bolest sama. Jiné svou křehkostí připomínaly sen.

Souboj ve Španělském kostele patřil k těm drsným.

Podařilo se Abu Culpepperovi vystopovat mě? Tuto myšlenku Case okamžitě zavrhl.

Kdyby mě Ab našel, už bych se určitě neprobudil. A tak jistě, jako že existuje peklo, bych neměl v ruce svou pistoli.

Byl jsem raněn, připomněl si náhle. Připoutal jsem se ke Cvrčkovi a nechal jsem ho běžet… Kam?

Vzpomínky náhle končily v návalu strašlivé bolesti.

Ostražitě naslouchal, ale žádný zvuk mu nenaznačoval, že by tu Cvrček byl někde blízko a pásl se. Jediné, co k jeho uším doléhalo, bylo tiché, svým způsobem uklidňující šustění, jako by někdo zhluboka dýchal.

Jenže to nebylo oddechování.

Předení, došlo mu najednou. Někdo sedí kousek ode mě a přede.

Náhle se mu vrátily i další vzpomínky. Vůně růží, teplo, hebké ruce, jemné doteky, chladivá voda, klouzající mu po rtech do rozpáleného hrdla, aby uhasila zoufalou žízeň, která ho spalovala. A dlouhé vlasy ženy, prozářené teplým měkkým světlem lucerny.

Sarah?

Útržky událostí na Case vyskakovaly jako obrázky z kaleidoskopu, ostré a nádherné zároveň. Šedivé oči a vlasy barvy skořice. Chutnala ještě sladčeji, než jak voněla. Neměl jsem ji líbat.

To byl ten nejpitomější nápad, co jsem kdy provedl. Opravdová pitomost.

Opatrně otevřel oči na úzkou škvíru, aby sice něco viděl, ale neukázal, že je vzhůru.

Sarah seděla na dosah ruky od něj. Ruce se jí obratně pohybovaly v pravidelném rytmu a vlákna na vřetení přibývalo, jak neúnavně splétala černou vlnu. Vlasy jí spadaly přes ramena v hedvábných, skořicově zbarvených vlnách, jež si přímo říkaly o to, aby je nějaké mužské ruce pořádně zcuchaly. Oči jí zářily v nazlátlém světle lucerny. A dívaly se přímo na něj.

„Jak se cítíte?“ zeptala se tiše.

„Jako blbec.“

Ani se nezeptala proč. Bylo jí to úplně jasné – to kvůli tomu polibku.

Chutnal tak sladce, že už jen při pouhém pomyšlení na žhavý dotek jeho rtů se jí roztřásly prsty.

„Nic si z toho nedělejte,“ prohodila věcně. „Takové věci se stávají, nejste přece první chlap, kterého postřelili!“

Nebo první chlap, co políbil ženu, dodal v duchu Case.

Koneckonců, je to přece vdova. Má už nějaké zkušenosti, a tak si určitě nesplete mužskou touhu s přísahami věčné lásky.

„Jak zlé to je?“ zeptal se.

„Vaše zranění?“

Přikývl.

„Jedna kulka prošla mezi vnitřní stranou paže a hrudníkem,“ opověděla. Přitom se sklonila a jemně se dotkla jeho ramene.

„Taky máte dvakrát prostřelené stehno,“ pokračovala.

„A co infekce?“ pokračoval bezvýrazně.

Odložila předení stranou.

„Však uvidíte sám. Zrovna je čas na převaz.“

Zaujatě pozoroval, jak chystá všechny obvyklé věci – hromadu čistých obvazů, horkou vodu a džbán s ostře čpící tekutinou, jejíž složení neuměl odhadnout.

„Chcete něco proti bolesti?“ pohlédla na něj úzkostlivě. „Ute tam má nějakou domácí whisky, co by vám…“

„Ne,“ odmítl rázně Case. „Chci mít čistou hlavu.“

Ani ji to nepřekvapilo. I teď, celý pobledlý a zdeptaný bolestmi, že ani nemohl stát, měl stále v sobě bytostnou touhu být pánem situace. Case byl muž zvyklý žít v nebezpečí.

Takový byl i Ute, když přišel na ranč u Ztracené řeky. A vlastně byl takový i dnes. „Jak to, že jsem se ocitl u vás?“ zeptal se Case. „Ute vás našel a přivezl.“

Opatrně mu shrnula přikrývku až k pasu. Jak se sklonila, aby mu sňala obvaz z paže, vlasy jí spadly na jeho prsa jako hebký vodopád.

I když mu bylo chladno, pocítil ten dotek jako závan žhavého plamene. Dech se mu zrychlil a srdce mu začalo tlouci rychleji.

„Omlouvám se,“ vyhrkla Sarah a ucukla rukama od rány. „Víte určitě, že nemám radši přece jenom přinést něco proti bolesti?“

„Ne,“ procedil skrze zaťaté zuby.

Povytáhla obočí, ale neřekla nic, jen dál pokračovala v rozmotávání obvazu z paže. Prsty jemně otírala rýhu, kterou po sobě zanechala kulka.

Dech se mu znovu zrychlil.

Sarah se zamračila. „Bolí to?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Jo,“ broukl jednoslabičně, zuby zaťaté.

Znepokojeně se na něj podívala a pak začala znovu jemnými, drobnými pohyby prstů ohledávat kůži okolo mělké rány.

Tentokrát Case ani náznakem neprojevil bolest – kromě krve, která se řinula z otevřeného zranění, ať chtěl, nebo nechtěl.

Vůbec jsem ji neměl líbat, spílal si divoce. Pitomost! Netoužil jsem po takové ženě už od… Jeho myšlenky se přerušily.

Po žádné ženě netoužil tolik jako po Sarah Kennedyové.

Jemné, něžné mučení jejích prstů pokračovalo ještě nějakou chvíli, než konečně přestala.

„Kůže okolo rány je chladná,“ vydechla spokojeně. „Infekce tam žádná není, ale zůstane vám jizva.“

„Však nebude první.“

„A asi ani poslední, soudím,“ připomněla a rukou ukázala na jeho stehno. „Když jste se teď probral, tak už vám tu paži zavazovat nebudu. Na vzduchu se to hojí rychleji.“

Pořádně ho přikryla až po holou hruď a Case zblízka pozoroval její obličej, jak se nad ním naklání. Pak přišel šok.

Sarah popadla přikrývku za spodní stranu, odhodila ji stranou a odhalila ho až po pupík.

„Pro rány boží!“

Volnou rukou chytil opačný konec deky a natáhl ji přes sebe.

Sarah to tak překvapilo, že se nezmohla vůbec na nic.

„Sarah?“ ozval se Conner ospale.

„Jen spi dál,“ zavolala na něj. „To se jen Case tak vrtí.“

„Nepotřebuješ, abych ho šel držet, když mu budeš zase vyměňovat obvazy?“

Narezlé obočí povytažené, hleděla na Case a čekala na jeho odpověď.

„Potřebuju?“ zeptala se ho.

Třeštil na ni oči v němém úžasu. Právě se dozvěděl, že na jeho těle není ani kousíček místa, které by už milá Sarah Kennedyová neviděla. A jeho úplně nahé tělo!

Lícní kosti nad týden starým strništěm vousů mu zaplavila jasná červeň. Pustil deku a odevzdaně zavřel oči.

„Já to zvládnu, Connere,“ zavolala na bratra jakoby nic. „Jen hezky spi dál. Stejně budeš muset za pár hodin vystřídat na hlídce Uteho.“

Bratr něco zahuhlal, zafuněl a převalil se a v okamžiku se zase propadl do hlubokého spánku, jejž jeho rostoucí organismus tolik potřeboval.

„Dejte mi jen něco přes… pod břicho,“ požádal Case bezvýrazně.

Neřekla ani slovo, vstala a došla pro košík v rohu místnosti. Vytáhla z něj košili, z níž už Conner před Casem vyrostl, a ještě předtím ji stačil pořádně otrhat. Zbytek látky měla v úmyslu využít na hadrový koberec, který právě dělala. Nebude na škodu, jestli předtím poslouží ještě nějak jinak.

„Bude stačit tohle?“

„Jo.“

Natáhl před sebe pravou ruku. Doufal, že si bude moci svou bederní roušku přiložit sám.

„Jestli se budete pořád hýbat, rány se otevřou,“ varovala ho. „Nechte mě, ať.“

„Ne,“ přerušil ji zkrátka.

Jediný pohled do jeho tváře stačil a Sarah pochopila, že to myslí naprosto vážně. Musela mu ten kus hadru dát, nebo by s ním o něj musela zápasit.

„Nebuďte blázen,“ řekla příkře. „Vychovala jsem Connera. Taky jsem byla vdaná a pak jsem ošetřovala Uteho, dokud se neuzdravil, a to byl v horším stavu, než jste teď vy. Slibuji, že se ani nepodívám na váš… na vaše…“

Ke své hrůze zjistila, že je rudá jako pivoňka. Vztekle po něm hodila zbytek košile a otočila se zády.

„No tak teda prosím,“ procedila skrz zuby. „Ale jestli pak zase začnete krvácet, tak za mnou nechoďte s brekem, že to bolí.“

„Ten den, co já bych brečel, by muselo slunce zapadnout na východě.“

O tom vůbec nepochybovala. Case jistě nebyl typ muže, který by takto projevoval své emoce. Zatímco stála k němu zády, stáhla si ze zápěstí koženou tkanici a svázala si s ní vlasy. Přitom přemýšlela, proč se ten chlap tváří pořád tak ponuře.

„Co takhle se trochu zasmát?“ pronesla bezmyšlenkovitě.

„Cože? Co jako s tím?“

„Děláte to někdy?“

„Jestli se někdy směju?“

„Ano.“

„Jen když mi připadá něco směšné.“

„A kdy to tak bylo naposled?“

Bolestí zaklel, když se musel nadzvednout, aby si mohl uvázat látku kolem boků. „No?“ trvala na své otázce. „Nemůžu si vzpomenout. Proč?“

„A co úsměv?“

„Heleďte, to má být zpověď?“ odbyl ji. „Myslíte, že jste právě objevila skřítka Puka, sice plného střelných ran, ale připraveného žertovat, aby vás pobavil?“

Sarah se lehce zasmála.

„Páni, skřítek Puk!“ podotkla potěšené. „Musím říct, že na Shakespeara jsem si už dlouho nevzpomněla. Máte rád Sen noci svatojánské?“

„Dřív jo.“

„A teď už ne?“

„Od války mému vkusu víc vyhovuje Hamlet.“ V Caseově hlase zazněl tón, z něhož Sarah přeběhl mráz po zádech.

„Pomsta,“ hlesla jenom.

„Tak, už to je,“ poznamenal, když se konečně dostatečně zahalil. „Teď si s mojí nohou už můžete dělat, co chcete.“

Otočila se zpátky k němu. Už zase ležel a Sarah si okamžitě všimla, že se pokusil sám si sundat obvaz na stehně. Nepovedlo se mu to, vždyť už jen samotné zahalení do zbytku košile muselo být nad jeho síly. Tvář s tmavým vousem měl křídově bledou a na čele mu stály velké krůpěje studeného potu. Rty měl sevřené tak pevně, až se jejich linie téměř ztrácela.

„Měl jste mě nechat, abych to udělala. Vy přece potřebujete sílu na to, abyste se uzdravil.“

„Vyměňte mi už ten zatracený obvaz, nebo to nechte být. Mně je to jedno.“

Kdyby jeho přiškrcený hlas neprozrazoval, jak trpí, byla by mu nejspíš vyhubovala, jako kdyby to byl její mladší bratr.

„My se nesmějeme,“ bručela jakoby pro sebe, když poklekala vedle postele, „my nepláčeme, my se ani neusmíváme. Ale vztekat se umíme, že ano?“

Case s obtížemi spolkl peprnou odpověď.

Sám byl překvapený, jaké úsilí vyžadovalo, aby udržel jazyk za zuby. On, který po smrti Teda a malé Emily už neprožíval vůbec žádné pocity!

Dokonce ani vztek. Až teď.

To musí být tou horečkou, pomyslel si ponuře.

V duchu se ale obával, že je to spíš vůní růží, jíž na něj působil ten dlouhovlasý anděl s jazykem jako meč. A ten anděl právě klečel u jeho postele.

Zatnul zuby, aby vydržel jemné, konejšivé doteky Saražiných rukou, jimiž sňala obvaz z rány. Několikrát se cípem blůzy dotkla jeho nahé nohy. A dvakrát si byl dokonce jistý, že přitom pocítil něžnou váhu jejích ňader.

Bolest mu měla zabránit v tom, aby ho opanovalo vzrušení. Jenže to nefungovalo. Kus látky, jímž se naštěstí ovázal, bohužel podléhal v nerovném zápase mezi slušností a hrubým mužským chtíčem.

„Do pekla,“ zasykl.

Saražiny ruce se zastavily. Pokaždé, když odmotala nový kus obvazu, nutně musela zavadit o jeho klín, a rostoucí boule pod rouškou na ni působila hrozivě.

„Omlouvám se,“ odkašlala si rozpačitě. „Snažím se, abych byla opatrná.“

„Přestaňte se s tím párat jako nějaká slečinka. Prostě to konečně dodělejte,“ zavrčel mrzutě.

Sarah už beze slova dokončila převaz. Neřekla ani slovo, dokonce ani když se zvedl na loktech a díval se dolů na rány. Jedna z nich už se pomalu zatahovala a začínala se hojit. Druhá zatím vypadala jako rudá, zející díra nahoře ve stehně. Bylinný lektvar, kterým ji Sarah potírala, mu stékal po kůži jako rudý déšť.

„Mám ještě někde nějakou střelu?“

Sarah vrhla postranní pohled pod pruh látky přes jeho klín.

Podle toho, co vidím, máte plně nabito.

Tohle zjištění v ní způsobilo smíšené pocity – jednak poplašené obavy a pak ještě něco, čemu sama neuměla dát jméno.

„Ehm, no, tedy… nemáte. Kulku jsem vyndala na druhé straně stehna. Musela jsem řezat. Naštěstí se vyhnula kosti.“

„To jsem si myslel. Nevyřídili mě. Jenom se do mě trošku trefili.“

„No, zas tak moc ne. Ute říkal, že jste byl jediný, kdo odtud odešel po svých.“

„Tam, kam by ti dva šli, už je dost jiných Culpepperů.“

Case se posadil, aby si mohl sáhnout dozadu na stehno. Jeho prsty se setkaly s řadou pravidelných, úhledně sešitých stehů. S úsilím se otočil a zkontroloval ránu také pohledem.

Zhluboka se nadechl, tělem mu přitom s každým úderem srdce projížděly palčivé poryvy bolesti, ale nepolevil, dokud si vše neprohlédl. Mohl být spokojený. Nikde žádná známka zánětu. Žádný podezřelý zápach, signalizující přítomnost hnisu. Nic takového.

Zaplaťpánbůh, pomyslel si.

I když se smrti nijak nebál, existovaly určité druhy umírání, jimž by se ze srdce rád vyhnul. Z toho, co viděl během občanské války, gangréna byla ještě horší než mít průstřel břicha.

Se slyšitelným povzdechem úlevy se položil zpět a hlasitě oddechoval.

„Dobrá léčba,“ pronesl chraptivě. „Děkuju vám.“

„Nejlíp mi poděkujete, když si nezačnete sám vyndávat stehy nebo se nezačnete vrtět, abyste si nezpůsobil otevření ran.“

„Pokusím se.“

„To byste teda měl.“

I když mluvila příkře, ruce se jí pohybovaly jemně a zlehka. Rozetřela lektvar na nový čistý obvaz a ovázala ho kolem rány. Starostlivě na Case pohlédla. Byl v obličeji celý sinalý a přerývaně dýchal.

„Jste v pořádku?“ zašeptala.

„Jsem šťastný jako blecha.“

„To jsem vždycky chtěla vědět, jak je asi blecha šťastná.“

„Žije si jako v sametu,“ ucedil Case skrz zuby, „ale ten není tak hebký jako vaše vlasy.“

Sarah se na něj překvapeně podívala. Oči měl zavřené. Očividně se snažil nepodlehnout návalům bolesti.

Asi chudák ani neví, co mluví, blesklo jí hlavou.

„Mám na plotně trochu vývaru,“ odvedla řeč jinam. „Mohl byste si trošku dát, jestli máte žaludek dost silný na to, aby ho udržel.“

Case neodpověděl. Už spal.

Jemně mu uhladila husté vlasy, aby mu nepadaly do očí, urovnala přikrývky, aby na něj netáhlo, a položila mu ruku na čelo.

Bylo trochu zpocené, jak přemáhal bolest, ale horečku neměl. Usmála se a prsty zlehka přeběhla po jeho tvářích.

„Tak dobrou noc, sladký princi,“ zašeptala s myšlenkou na jeho obdiv k Hamletovi.

Pak si ale připomněla, o čem ta hra vlastně je, a po zádech jí přeběhl mráz.

Sladký princ přece zemře.

Sarah se zabalila do deky a schoulila se u postele vedle Case. I ve spánku však prsty nechala kolem jeho zápěstí, aby cítila tep, jako by se potřebovala ujistit, že stále ještě žije.

5

Sarah stála na dvorku a právě lovila obvazy z kotlíku, kde je vyvařila. Pak je vyždímala a rozvěsila na prádelní šňůru, nataženou mezi kmeny stromů. Pára, která z nich stoupala, se zvolna rozplývala v čerstvém ranním vzduchu. Slunce dopadalo na krajinu jako zlaté požehnání a zvýrazňovalo červeň skalnatých srázů, lemujících obě strany údolí.

Vysoko nad hlavou se v průzračných proudech větru vznášel zlatavý orel. Ptákovo pronikavé, ostré volání působilo tak omamně, až z toho Sarah naskočila husí kůže na předloktích.

Hlavně se drž daleko od Jarního kaňonu, nabádala orla v duchu. Tak jistě, jako že je den, by tě to stálo život. Ti hnusní kriminálníci by tě jistě zastřelili – jen proto, že mají zbraně.

„Jestli budeš ty hadry vyvarovat ještě jednou, tak z nich už nezbude nic víc než nitě,“ ozvala se Lola za jejími zády.

Sarah pověsila poslední obvaz na šňůru a s úsměvem se k ní obrátila: „Dobré ráno!“

„Jen si nemysli, nejsi tady jediný ranní ptáče. Jak tak koukám, tomu tvýmu milovanýmu psancovi už je líp.“

„Jak můžeš vědět, že je Case psanec?“

„Pche,“ odfrkla si Lola. „Holka zlatá, tady přece ani nejsou jiný chlapi kromě psanců a zatracenejch bláznů, a tenhle hombre teda určitě není někdo, o kom by se dalo říct zatracenej blázen.“

„Mohl by to být třeba šerif.“

„Nemá odznak,“ odpověděla Lola suše.

„Jak to víš?“

„Prohlídla jsem jeho věci.“

„Lolo! Tos neměla dělat. Na to nemáš právo.“

Starší žena zvedla oči k nebi, jako by tam chtěla vyčíst správnou odpověď na Saražinu naivitu.

„Našla jsem pár zatykačů z Texasu,“ vypočítávala Lola zvolna, „pak jednu záložní pistoli, dvě pušky – a dobrý –, střeliva tolik, že by to stačilo na vojenskou bitvu, ňáký šaty na převlečení, mejdlo, holení, dalekohled a tak asi tři stovky dolarů ve zlatě. Podle střihu jeho kabátu bych hádala, že je to Jižan. Jo, a taky s sebou má malej hrníček s talířkem jako pro panenku, pěkně pečlivě zabalenej.“

„Jenže tohle všechno z něj ještě nedělá kriminálníka.“

Lola si opět odfrkla. „Rozdíl mezi psancem a lovcem lidí není moc velkej.“

„Bylo na některém z těch zatykačů Uteho jméno?“

„Na žádným. Všude jenom samej Culpepper.“

Sarah si okamžitě vybavila rozhovor mezi Abem a Kesterem Culpepperovými, který vyslechla pod skalním převisem.

„Leda prdlajs. Příště eště začni fňukat, až nás budou honit Texasani.“

„A stejně sem je viděl.“

„Prdlajs.“

Napadlo ji, že ona sama určitě viděla aspoň jednoho z těch Texasanů, co honili Culpepperovy chlapy.

„Neprotahuj tak pusu, děvče, pro někoho, jako sou Culpepperovi, nikdo neuroní ani slzu,“ rozohnila se Lola. „A jestli je to, co se píše na těch zatykačích, aspoň z půlky pravda, tak to dostatečně vomlouvá každýho, kdo svět zbaví jejich přítomnosti. A Ab je z nich nejhorší.“

„O tom vůbec nepochybuji,“ přitakala Sarah. Znovu si připomněla kus vyslechnutého rozhovoru.

„Jsou to bezcenný děvky, jedna jako druhá.“

„Tak si nějakou ukradni nebo kup dole v Mexiku. Nebo si vem indošku.“

„Jestli se rozhodnu, že Kennedyova vdova potřebuje trochu opečovat, ujmu se toho sám. Osobně a legálně. Prostě se s ní ožením.“

„Co vlastně dělali Culpepperovi v Texasu?“ napadlo ji .

„Vykrádali banky, vraždili a znásilňovali. To nejvíc.“ Sarah sebou škubla.

„Jo, a taky prodávali děcka Mexikáncům,“ dodala Lola. „Jenže až po tom, co jim prováděli věci, za který by se satan musel stydět.“

Sarah se radši neptala na podrobnosti. Několikrát ztěžka polkla a pak se raději dál věnovala zchladlým obvazům, které už teď potřebovaly vyždímat. Prudkost jejích pohybů byla výmluvnější než všechna slova.

„Možná, že Case má nějaké osobní důvody, proč se honí za Culpepperovými,“ ozvala se po chvíli.

„Nejspíš to tak vypadá,“ přikývla Lola. „Doufejme, že se brzo postaví na nohy.“

„Proč?“

„Protože ho budem moc potřebovat, proto.“

„Co tím myslíš?“

„Culpepperovi začínají čenichat vokolo nás.“ Sarah se sevřel žaludek jako v kleštích. „Jsi si tím jistá?“ vydechla.

„Ute vobjevil jejich stopy tam, kudy projel s Casem.“

Sarah beze slova vyždímala další kus plátna a pověsila ho na šňůru sušit k ostatním. Ani se nemusela ptát, jestli si je Ute jistý, čí stopy vlastně viděl. Než se z něho stal psanec, patřil k nejlepším armádním zvědům na západ od Skalistých hor.

„Ví to už Conner?“

„Sama jsem mu to řekla.“

Sarah na okamžik zavřela oči. Ani nechtěla myslet na to, jak dlouho by asi jejich pětičlenné osazenstvo – z toho jeden těžce raněný – dokázalo odolávat, kdyby Culpepperové a Moodyho parta začali obléhat jejich malý ranč. Jedinou jiskřičku naděje pro ni znamenalo, že Ab svým chlapům přece nařídil nevyvolávat žádný rozruch alespoň tři dny jízdy od Jarního kaňonu. „A co armáda?“

„No, kdyby dostali zprávu a vypravili se sem, stejně nedorazej tak brzo, aby nám byli k ňákýmu užitku. A navíc maj vojáci plný ruce práce s rudochama.“

„No,“ broukla, a roztřásla ve vzduchu další vyždímaný kus obvazu, až to hlasitě plesklo, „tak se zkrátka o sebe budeme muset postarat sami. Začnu tím, že budu držet hlídku na kraji údolí.“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Protože nedokážeš z takový dálky nikoho zastřelit,“ vysvětlila Lola trpělivě. „Conner taky ne.“

Lola naklonila hlavu na stranu a podívala se zúženýma očima na mladší ženu.

„Ty toho vo tom klukovi ještě nevíš!“ promluvila významně. „Ten by udělal všecko, abys byla v bezpečí.“

„To já kvůli němu taky.“

Na Lolině tváři se objevil překvapivě něžný úsměv.

„K čertu, to já přece vím. Vždyť ses prodala pitomýmu starýmu chlapovi, abys zachránila malýho bráchu.“

„Pššt,“ napomenula ji Sarah spěšně a rozhlédla se kolem. „Před Connerem nesmíš nikdy nic takového říkat!“

„A ty si myslíš, že von už to dávno neví, nebo co,“ sarkasticky se zeptala Lola.

„Ale nemusíme o tom mluvit. A myslím to vážně.“

Lola si s povzdechem založila ruce na prsou a skepticky hleděla na Sarah. I když měřila skoro metr osmdesát a vážila ke sto kilům, na jejím suchém těle by se našel stěží gram tuku. A vždycky nosila u boku revolver.

„Mluvením minulost nezměníme – a přítomnost taky ne,“ prohodila drsně. „Conner a Ute a já jsme to už probrali. Ty zůstaneš doma. A my tři budem hlídkovat u vjezdu do údolí. Už jsme začli.“

„To je prostě k smíchu!“ protestovala Sarah.

„Ani trochu. Ty máš moc měkký srdce, než abys zastřelila chlapa ze zálohy. Dokonce, i když se jedná o Culpeppera. Určitě by tě chytla tréma a nezmáčkla bys spoušť.“

„Já…“

Dlouhý, ostrý hvizd ze skal nad rančem vyplnil celé údolí a přerušil každý argument, který Sarah chtěla použít.

Obě najednou se vrhly k puškám, které předtím nechaly opřené o zeď stavení.

Po prvním varování následovaly tři krátké hvizdy.

„Jsou tři,“ podotkla Sarah, zatímco sahala po pušce.

„To znamená, že chtěj vyjednávat.“

Lola si navlékala pušku přes rameno. Pak popadla ještě jednu a u obou natáhla kohoutky. Šestiranná pistole se jí kývala u boku – pěkně po ruce.

Když ji tak viděla, Sarah si klidně uměla představit, že s Utem společně vykrádali banky.

„Proč by ti kriminálníci měli marnit čas a vůbec se s námi baví?“ podivila se.

„Co bys radši – šla na medvěda rovnou, nebo by sis nejdřív obhlídla jeho doupě?“ opáčila Lola.

„Neřekla bych, že je Moody takhle mazaný.“

„Však taky není. Ale Ab Culpepper je chytrej jako lišák a dvakrát tolik lstivej.“

Další hvizd, poněkud tišší, zdola od topolů u potoka jim prozradil, že také Conner je na svém místě a kryje je ze strany.

„Ute hlídal nahoře, vezme to teď rovnou dolů,“ vysvětlila Lola. „Bude tu v tu ránu.“

Sarah mlčela. S rančem za zády, Connerem na levém křídle a Utem na pravém byly připravené začít bojovat, pokud by to bylo nutné.

Doufala však, že k tomu nedojde.

„Ne,“ ozvala se Lola, jako by jí četla myšlenky. Zakláněla hlavu, mhouřila oči a mrkala proti slunci. „Kdepak, dneska ohňostroj nebude.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“

„Ute by nečekal tak dlouho, aby hosty pořádně přivítal. Střílí tak rychle, jak dokáže nabíjet a mačkat spoušť. Jestli nevystřelil doteď, už se střílet nebude vůbec.“

Sarah však na slova starší ženy nedala a dál svírala pažbu pušky, až jí zbělaly klouby prstů na ruce.

Od té doby, co se Ute víc mrtvý než živý objevil v jejich malém údolí a stal se jejím věrným průvodcem, neměli nikdy žádné problémy s tlupami indiánů, kteří občas procházeli kolem ranče u Ztracené řeky cestou do svých tradičních lovišť. Tři muži, kteří právě teď sjížděli po úbočí směrem k nim, byli po dlouhé době první, jež viděla tak zblízka.

Panebože, snad se Connerovi nic nestalo, lekla se. Na tváři se jí však strach neprojevil. Nepohnutě pozorovala, jak dva dlouzí, hubení muži na ryšavých mulách, vyzáblých a kostnatých jako pouštní králík, míří k jejich dvorku.

„Jsou jenom dva,“ poznamenala udiveně směrem k Lole.

„Já si je umím spočítat,“ zavrčela Lola. „Tak kde je ten třetí?“

„Nejspíš se fláká někde vzadu,“ zasmála se Lola doširoka přes díru v zubech. „Takhle totiž může někdo snadno přijít vo kejhák.“

Sarah se mdle usmála. Představa, že se kolem nich někdo nepozorovaně plíží, nebyla nijak příjemná.

Vzpomněla si, co ji Ute naučil, a odstoupila kus od Loly, aby se nepřekrývala jejich palebná pole. Starší žena udělala totéž.

Aspoň že máme za zády dům, řekla si pochmurně.

Na slunci sušené vepřovice, z nichž byl ranč vystavěn, jako ochrana sice nestály za moc, ale pořád to bylo lepší než nic.

„Jo, sou to Culpepperovi.“

„Jak jsi to poznala?“

„Tidle hoši jezděj na zrzavejch mulách.“

Obě ženy hleděly, jak se z červených skal, lemujících údolí, postupně vynořují obrysy stejně narudlých zvířat s jezdci na hřbetech. I na čtvrt míle daleko oba muži vypadali stejně ošuměle a zaprášeně jako patník u cesty uprostřed parného léta.

„To bych ráda věděla, kteří z Culpepperových to jsou?“ uvažovala Sarah.

„Takhle z dálky ti to nepovím. Ale Ute říkal, že těch ďáblů žije v Jarním kaňonu asi pět.“

Sarah se ostře nadechla. Naklonila se kupředu a bedlivě se dívala k úpatí skal.

Stále byli vidět pouze dva jezdci.

„Vidíš někde toho třetího?“ zeptala se Lola.

„Ne.“

„Škoda, že tak nesnášíš žvejkání tabáku. Takovej pěknej žvanec by se teď náramně hodil.“

„Tak si dej. Teď zrovna není vhodný čas na lekce o vybraném chování,“ pousmála se křivě Sarah.

Lola sáhla do kapsy, skryté v záhybech široké sukně, a vytáhla paklík žvýkacího tabáku. Zadními stoličkami rázně kus ukousla a zbytek zase putoval do své skrýše.

„Sem ti zavázaná,“ podotkla spokojeně.

„Ráda se stalo, jen, prosím tě, neplivej na vyprané prádlo,“ připomněla trochu zbytečně Sarah.

Lola se chraptivě zasmála a přehodila bouli tabáku zpod jedné tváře pod druhou, ale očima přitom neuhnula z obou blížících se jezdců.

Také Sarah je nepohnutě pozorovala a přitom v duchu doufala, že chybějícího třetího muže pouze přehlédla.

Třeba je to Ab, kdo zůstal vzadu, aby svým mužům kryl záda, pomyslela si.

Samozřejmě, že nijak netoužila po tom, aby se k Abu Culpepperovi dostala blíž, než když se ukrývala v nízké jeskyni pod skalním převisem, odkud pozorovala to kriminálnické dostaveníčko. Hrozivý tón, jímž nařídil Moodymu, aby s patrou nepodnikal nic příliš blízko jejich domova, jí naháněl hrůzu ještě teď.

„To je pro nás dobře, že Culpepperové nedůvěřují Moodymu a té jeho bandě,“ pronesla. „Vsadila bych se, že Ab zezadu všechno jistí.“

Lola se uchechtla. A nebyl to příjemný zvuk.

„Moodymu přece nemůže věřit nikdo, kdo má aspoň půlku mozku,“ podotkla suše. „Sebral by svý babičce poslední prachy a mámě by tancoval na hrobě.“

„Vypadá to, jako bys ho znala.“

„Jednou v Novým Mexiku mě ráno vošidil vo prachy, co mi večer slíbil dát. Tehdy sem byla pochopitelně vo moc mladší. Ale vod tý doby mám vo chlapech, co podváděj ženský, svý mínění.“

Sarah se musela usmát. Neuměla si představit, že by dneska Lolu kdokoliv ošidil – ať muž, či žena.

Dvě ryšavé muly byly už vzdálené ani ne na sto metrů. Jejich dlouhé kroky vypadaly líně a neuspořádaně, ale dokázaly urazit velkou vzdálenost v krátkém čase.

„Mluvit budeš ty,“ rozhodla Lola. „Kdyby došlo na střílení, vlítneš do domu a necháš to mně.“

„Já tedy rozhodně ne…“

„Starou belu, že nepudeš!“ přerušila ji Lola drsně. „Ute a já víme, jak to chodí. My dva se omylem nepostřelíme!“

Už nebyl čas, aby se s ní Sarah dohadovala. Culpepperovi se přiblížili na nějakých třicet metrů. Bylo vidět, jak kopyta jejich mul zvedají závěje prachu, který na okamžik zůstane viset ve vzduchu, než ho odvane závan větru.

Z jasně modré oblohy se opět ozval křik orla. Zazněl vysoko, volně a nádherně.

Sarah orlovi záviděla tak jak málokdy v životě.

„Jsem Ab Culpepper,“ promluvil první z jezdců. „A tohle je můj příbuznej, jmenuje se Kester. Moc toho nenamluví.“

Ani jeden z obou mužů se nedíval přímo na ženy před sebou. Místo toho jim oči jezdily všude okolo, jak se snažili provést rychlý odhad hospodářství.

„Dobré ráno vám oběma,“ podotkla Sarah odměřeně. „Já jsem pani Kennedyová.“

Kester se trochu otočil v sedle, ale pořád nebyl obličejem k ženám. Jeho vybledlé modré oči nesmiřitelně sledovaly každý kousek okolí, aby mu nic neuniklo.

Lola má pravdu, uvědomila si Sarah se směsicí úlevy a vzteku. Jen se chtějí dozvědět, jak jsme na tom s obranou. Střílet se nebude.

Bastardi.

Napřímila se. Přestože ani ona, ani Lola puškami na jezdce nemířily, mohly kdykoliv spustit palbu.

„Zdravíčko,“ ozval se Kester nepřítomně. Jako zvláštní zdvořilost se po chvíli ještě dotkl rukou okraje obnošeného, sežvýkaného klobouku.

„Společenské chování,“ ucedila Lola tiše koutkem úst, aby ji slyšela jen Sarah. „Už ho nepoužíval tak dlouho, že mu to skřípe v kloubech.“

Sarah se poněkud strnule usmála.

Lola přežvýkla a pak skrze mezeru mezi předními zuby vyplivla dlouhý proud hnědé břečky až ke kopytům Kesterovy muly. Bylo to dobře přes tři metry.

Kester ji odměnil nelíčené obdivným pohledem.

„Mohli byste postrádat trochu horkýho kafe?“ zeptal se Ab přímo.

Aha, takže ty by ses chtěl podívat taky dovnitř, ano? pochopila hned správně Sarah. Tak to teda ne, Abe. Nemíním ti nijak ulehčovat situaci, až budeš chtít sáhnout po zbrani.

„Bohužel,“ zamumlala. „Kávu nemáme. Je pro nás moc drahá.“

„Tak teda mormonskej čaj. Prostě něco teplýho,“ dal se slyšet Ab.1

„Už ráno jsme přestali v domě topit v kamnech, protože budeme celý den venku,“ nedala se Sarah. „Jak vidíte, máme dneska velké prádlo.“

Abův výraz jasně říkal, že jí nevěří ani slovo.

Když se podívala, v jakém stavu jsou jejich šaty, ani se té jeho nedůvěře nemohla divit. Abovy kalhoty vypadaly, že je nikdo nevypral už tolik nedělí, že by se z nich dohromady dal celý měsíc. Možná proto netuší, kolik práce znamená velké prádlo.

Anebo to možná nikdy ani nevěděl.

„Ani suchary nemáme,“ pokračovala Sarah milým tónem. „Ani fazole, ani slaninu, ani sušenou zvěřinu. Nerada vypadám takhle nepohostinně, ale bohužel, opravdu jsme nikoho nečekali.“

Ab se zavrtěl v sedle, posunul si klobouk do týla a zadíval se Sarah rovnou do očí.

Měla co dělat, aby pod jeho pohledem neustoupila o krok dozadu. Bylo v něm něco, že se jí sevřel žaludek.

Pak si vzpomněla, co o Abovi a jeho povedených příbuzných říkala Lola.

Prodávali děcka Mexikáncům. Jenže až po tom, co jim prováděli věci, za který by se satan musel stydět.

„Jestli mají vaše muly žízeň,“ promluvila zdráhavě, „můžete si je napojit dole u potoka.“

„Nemaj žízeň“ zahlaholil Ab.

Ani křik orla nenarušil ticho, které pak nastalo.

„Vy nejste moc přátelská, že jo?“ zeptal se Ab konečně.

„Já své přátele mám,“ podotkla. Tón její odpovědi nenechával pochyb, že o žádné další už nestojí – zejména mezi Culpepperovými.

„Tak osamělý děvče jako vy nemůže mít moc přátel,“ přežvýkl Ab.

„Nejsem osamělá.“

Abův pohled sklouzl na Lolu a pak se vrátil zpět k Sarah.

„Já ale myslím pánský přátele,“ protáhl vyzývavě. „O muže se nezajímám, pane Culpeppere. Nic takového.“

„No, malá dámo, tak to počítám, že vám nebude vadit, když mi vrátíte mýho muže, viďte?“

„Kdybych měla u sebe některého z vašich mužů, mohl byste si ho okamžitě vzít,“ odpověděla pevně. „A vzhledem k tomu, že u sebe nikoho takového nemám, bude nejlepší, pokud se po něm poohlédnete někde jinde. A to hned.“

Abova tvář zůstala bez výrazu. Jen v jeho vodově modrých očích se objevil podivný lesk.

„Ne tak rychle, slečinko,“ ucedil zvolna. „Já nejsem žádnej spratek, abych se dal vyhazovat od vás a od tý starý štětky.“

Zdání veškeré slušnosti bylo náhle pryč. Ab mluvil přesně tím ledovým tónem, jako když říkal, že všechny ženy jsou bezcenné děvky.

Sarah ale především šokovaly jeho oči. Předtím ještě nikdy nespatřila tak neskrývanou nenávist.

„Nedám se zastrašit vašimi hrubostmi, pane Culpeppere,“ poznamenala vyrovnaně. „Prosím, opusťte ranč u Ztracené řeky.“

„Přišel jsem si pro toho tchoře, co zabil mý příbuzný,“ vyštěkl na ni. „Koukejte ho vydat.“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte,“ odbyla ho chladně. „Na mém ranči nejsou žádní vrazi.“

Kesterova mula udělala pár kroků stranou.

Puška v Lolině ruce okamžitě vylétla vzhůru jako jasné varování. Lola natáhla kohoutky na obou pažbách a dívala se na něj, jako by to byl chřestýš.

„Je tady,“ pokračoval Ab. „Toho ďábla, co vraždil ve Španělským kostele, jsme vystopovali až sem.“

„Měli ti vaši příbuzní u sebe nějaké zbraně?“ zeptala se Sarah.

„Samozřejmě, že měli. Byli to přece Culpepperovi!“

„A byli zastřeleni zepředu?“

„Culpepperovi nejsou žádný zbabělci, aby odněkud utíkali,“ vypjal se Ab hrdě. „Postavili se proti němu a on je střelil.“

„Tak to potom rozhodně nebyla vražda, že ne?“ zašveholila Sarah líbezně. „Vaši příbuzní si prostě vybrali špatného muže. A za špatný úsudek pak zřejmě zaplatili svými životy,“ uzavřela Sarah logicky.

Ab v obličeji nejdřív zbrunátněl, pak zbledl.

„Ten chlap, co zabil mý příbuzný, je u vás v domě. Vydejte mi ho.“

„Ne,“ zavrtěla prudce hlavou. „Sám je skoro po smrti.“

„Koho to zajímá? Vydejte ho!“

„Pokud přežije, můžete se kdykoliv pokusit o vendetu,“ pokračovala Sarah. „Ale do té doby je ten muž mým hostem.“

Ab na ni shora zíral, jako by nedokázal uvěřit svým uším, co slyší.

I když Sarah strachem stékal po zádech ledový pot, přiměla se neuhnout pohledem a dál hleděla přímo na něj. Pak pomalu pozvedla pušku a namířila k jeho pasu.

„Nespouštěj ho z mušky,“ připomněla jí Lola. „Ať se dál děje cokoliv.“

„Nespustím,“ přikývla krátce Sarah. Hlas měla přiškrcený, ale netřásl se jí. „Sbohem, pane Culpeppere. Prosím, nijak nepospíchejte s návratem. Na nečekané návštěvníky nejsme nijak přívětiví.“

Její slova uzavřela Lola tím, že si pročistila ústa, a proud tabákových slin přistál na zemi těsně vedle jezdců.

„Vona tím chce říct,“ ozvala se starší žena tvrdě, „že prostě postřílíme všecky, kdo se vobjeví na dohled, a necháme je ležet, kde zrovna padnou. Jasný?“

Ab pochopil. A nelíbilo se mu to o nic víc, než že puška míří přímo na jeho prsa.

Vtom se zevnitř stavení ozval výstřel, po němž rychle následovaly další dva.

Sarah o krok ucouvla, ale pozornost – i pušku – dál soustředila na Aba.

Lola ani necouvla.

Další rány už z domu nezazněly.

„Hm, to zní jako pohřební ticho,“ ušklíbla se Lola. „Takže, hoši, buď začněte střílet, nebo vocuď sami vystřelte.“

Ani jeden z Culpepperových po zbrani nesáhl. Oba hleděli přímo do hlavní pušek, které byly nabité, natažené a připravené k výstřelu. To, že je drží v rukou ženy, jim situaci nijak neulehčovalo.

Zmáčknout spoušť nevyžaduje žádnou zvláštní sílu.

„Parnelle!“ zařval Ab.

Nikdo mu neodpověděl.

„Další příbuznej?“ dotazovala se Lola se zdvořilou účastí. „Teda hoši, vy na sebe moc pozor nedáváte, co?“

Ab ani na chvíli nespustil oči ze Sarah. Vrýval si do paměti její tvář, její tělo, její ruce, sevřené kolem pušky.

„Však na vás dojde,“ zabručel ledově. „A budu to já, kdo vás dostane. To platí i pro to horkohlavý štěně, co číhá tamhle dole mezi topolama. Držte si ho radši na šňůře, nebo si ho podám, že se nebude mít před holkama čím chlubit.“

Abovy ruce trhly uzdou, mula se postavila na zadní a odcválala. Druhé zvíře s Kesterem v sedle se pustilo hned za ním.

Žádný z jezdců se ani neotočil.

* 6

„Nepřestávej ho sledovat,“ pronesla Sarah tiše.

Lola vyplivla další proud tabákových slin. „Nejsem přece včerejší.“

Sarah neodpověděla. Sklonila pušku, zajistila kohoutek a běžela dovnitř. Cestou vrhla rychlý pohled na zraněného jestřába, který seděl na svém bidýlku v rohu místnosti. Pták byl z hluku celý poplašený a rozčilený, ale jinak se mu nestalo nic.

O muži se to říct nedalo.

Case ležel bezvládně na zemi vzadu u zdi, celý nahý kromě roušky, kterou si sám vyrobil z cárů košile. Čelem se opíral o stěnu a šestiraňák držel v ruce. Prázdná nábojnice z vystřelené kulky uvízla ve zdi, kde mezi sroubenými kmeny vypadl kus ucpávky.

Ve vzduchu se ještě válel pach střelného prachu.

„Casi?“ oslovila ho váhavě.

Jedinou odpovědí byl neurčitý zvuk. Muž se ani neotočil.

Přeběhla přes místnost a poklekla vedle něj. Spěšně odložila pistoli ke zdi a rukama mu začala přebíhat po zádech a po nohou. Hledala nové zranění.

Jemné doteky jejích rukou na něj účinkovaly jako živá voda. Nasál vzduch, jako by ucítil něco známého, a zelenošedýma očima blýskl po Sarah.

„Jste v pořádku?“ zašeptala vyděšeně.

„Ne.“

„Ach,“ vydechla jen a pohladila ho po zádech, jako by byl zraněný jestřáb.

„Kde jste zraněný?“ vyptávala se. „Zase vás postřelili? Tady vzadu není nic vidět. Obraťte se, ať vás můžu pořádně prohlédnout zepředu.“

Představa, jak její ruce jemně prohlížejí každý kus jeho těla, na Case zapůsobila jako další dávka živé vody.

„Radši mě nepokoušejte.“

„Cože?“

V odpověď zabručel něco drsného. Její doteky přetavily strach, který o ni měl po příjezdu Culpepperových, do drsného, bezohledného chtíče.

„Nic mi není,“ podotkl, „kromě toho, že jsem minul toho zkurvysyna.“

„Kterého?“

„Parnella Culpeppera, na kterého Ab volal,“ vysvětlil Case. „K čertu, zatraceně!“

„Kde byl?“

„Vidíte tamhletu hromadu kamení?“

Sarah natáhla krk a rozhlížela se po okolí. Jediná hromada kamení, kterou viděla, ležela víc než sto metrů odtud. Pohlédla na Caseův šestiraňák.

„Dobrý bože,“ vydechla nevěřícně. „Samozřejmě, že jste ho musel minout. Vždyť máte jenom revolver.“

„Nic víc taky není potřeba.“

Sarah už otvírala pusu, aby něco namítla, ale jeho pohled ji varoval.

„Pomůžu vám zpátky do postele,“ nabídla mu.

„Běžte radši sledovat Culpepperovy. Mně je dobře tam, kde jsem.“

„Lola z nich nespustí oči a Ute je bude pronásledovat. Conner zůstává na hlídce dole pod topoly, a jak se někdo objeví, dá znamení.“

Case dlouho vyhlížel ven, než odpověděl.

V okolí se nic nehýbalo, nikde nepřeběhl dokonce ani stín letícího ptáčka.

V naprostém tichu se kovový zvuk, jímž Case zajistil spoušť na svém revolveru, ozýval stejně hlasitě jako předtím střelba.

„Hádám, že už jste si to párkrát předtím nacvičili,“ pronesl konečně.

„Ute tvrdí, že je lepší se připravit předem než si nedělat starosti, a pak litovat. Nebo umřít.“ Case se ušklíbl. „Totéž říká Hunter.“

„Kdo je Hunter?“

„Můj bratr. Byl plukovníkem v dobách, kdy Jižané měli vlastní uniformy a jako blázni se předháněli, kdo v nich dřív umře. Hunter ale takový blázen nebyl. Jediný blázen v rodině jsem byl já.“

„Pochybuji.“

„Já ne.“

Prázdnota v jeho hlase Sarah přiměla k hlubokému povzdechu. Ani si neuvědomila, že ho opět začala jemně hladit po zádech.

„Dovolte mi, ať vám pomůžu do postele,“ promluvila po chvíli.

„Dostanu se tam sám, stejně jako jsem se dostal odtud.“

„Ale jste raněný.“

Case cítil na zádech její doteky a měl co dělat, aby se po ní neohnal. Nebo se na ni ne vrhl.

„Casi?“

„Jestli mě nepřestanete hladit jako nějakého Mourka,“ zabručel vyrovnaným hlasem, „tak vás popadnu a předvedu vám, jak zdravě si zrovna teď připadám.“

„Mourka?“ zasmála se. „Vy jste ale spíš jaguár než domácí kocour!“

Case se začal zvedat a ukázal přitom, co ho trápí. Ale už jak se obrátil na záda, projela jím nesnesitelná bolest, která mu znemožnila další pohyb.

No, to mě aspoň vyléčí z choutek, pomyslel si.

Ale nijak zvlášť to nepomáhalo. Vůbec to nepomáhalo!

Zřejmě potřebuju další dávku toho léku, rozhodl se v duchu.

Odhodlaně se překulil na zdravou stranu a nedbaje Saražiných protestů se napůl dobelhal, napůl dovlekl k posteli.

„Tak,“ hekl, když se svalil se naznak, „jste spokojená?“

Pohlédla na popelavou barvu jeho obličeje, krůpěje potu na čele a světlé, neurčitě zelené oči, naplněné bolestí.

„Vy byste mohl vyučovat Culpepperovy muly v tvrdohlavosti,“ podotkla rozzlobeně.

„Nepochybně.“

„Mohl byste pro mě něco mimořádného udělat?“

Zamrkal. „Prosím? Nechápu, co…“

„Podívejte se na sebe. Jste špinavý jako špek od hlavy po paty. Musíte se umýt, a ty obvazy i ten hadr taky.“

Case chtěl protestovat, ale byl tak vyčerpaný, že se mu točila hlava jako ve víru, který ho strhává kamsi dolů. Míra vlastní slabosti ho překvapila.

„Jsem… moc… unavený,“ zkusil to aspoň.

„Já ne. Umyju vás a očistím, než řeknete švec.“

Snažil se ještě odmlouvat, ale vír ho strhl a jeho slova se proměnila v nezřetelné mumlání.

Sarah chvíli sledovala, jak mrká víčky, a když oči konečně zůstaly zavřené, s úlevou si vydechla. Pochybovala, zda by ho přemohla, kdyby chtěla udělat něco, co by on sám nechtěl – i přesto, že ho rány tak bolely. „Paličák, paličatý chlap,“ brumlala si pro sebe. Oči zůstaly zavřené.

Skoro proti své vůli si všimla, jak se jeho dlouhé řasy na konečcích zvedají vzhůru jako husté černé vějíře. Působilo to zvláštně a zranitelně.

„Takové řasy by mu mohla závidět každá dívka,“ pronesla polohlasně. „A on je Bůh dá tak tvrdému chlapovi, co by mohl kousat železo a plivat žiletky.“

Pokud Case něco slyšel, nedal to nijak najevo.

„Děkuji ti, Casi, ať jsi, kdo jsi, a ať už jsi přišel odkudkoliv,“ zamumlala měkce.

Ani se nepohnul.

„Vždyť jsme to přece věděli, že vzadu za stavením máme slabé místo,“ pokračovala a blížila se k jeho lůžku. „Právě tam neviděl ani Conner od topolů, ani Ute, když sešel shora od skal, aby kryl druhé křídlo.“

Caseův dech se prohloubil a zvolnil, jak ho vyčerpání uvrhlo do milosrdného spánku.

Poklekla vedle něj a položila mu ruku na čelo.

Chladné. Chladné a vlhké, zbrocené potem, který mu něžně setřela.

„Tak a teď se podíváme, jak sis zase ublížil, když jsi hájil náš týl,“ řekla tiše.

Rychlými pohyby odmotala obvaz na stehně.

Žádná nová krev se neobjevila, dokonce ani v hluboké ráně.

„Zaplaťpánbůh,“ zašeptala. „Jsi stejně paličatý jako silný.“

Zvenku se ozval dlouhý hvizd.

Vzduch je čistý.

Sarah zaplavila taková vlna úlevy, že si okamžik jen tak užívala klidu a pohody. Po chvíli si zhuboka vzdechla a přiměla se vrátit se zpátky k práci, kterou načala.

Culpepperovým lhala, když tvrdila, že dnes netopí. V místnosti stále plápolal malý ohýnek, jen tak, aby stačil zavlažit vzduch a udržet vodu v kotlíku teplou.

„Tak co, jak to vypadá, je v pořádku?“ zavolala Lola.

„Caseovi se rány neotevřely, jestli se ptáš na tohle,“ odpověděla zvesela. „A co Culpepperovi, jsou už pryč?“

„Zůstal po nich jenom zvířenej prach.“

„Kdepak je Conner?“

„Hlídkuje vzadu za barákem. Ute sleduje toho třetího zkurvysyna.“

„Jenom ošetřím Case a hned přijdu také ven!“

„Ani nemusíš, není potřeba. Já sem tady taky teďko užitečná asi jako bejkovi vemeno. Nemám ti jít pomoct s obvazama?“

„Ne, díky,“ spěšně odmítla Sarah. „To zvládnu sama.“

Dobře věděla, proč to řekla. Nechtěla, aby někdo další byl u toho, když bude Case nahý. Připadalo jí, že dokud byl tak nemocný, že se nemohl hýbat, bylo to v pořádku. Ale teď, když už nabral tolik sil, že dokázal přebelhat celou místnost, to bylo něco úplně jiného. Bylo v tom něco… osobního.

Ty jsi ale trdlo, pokárala v duchu sama sebe. Lola už přece viděla tolik nahatých mužských, kolik jsi jich ty viděla oblečených.

Ale ať to bylo jakkoliv, Sarah se zkrátka příčilo, že by se jeho pěkného, svalnatého těla měla dotýkat nějaká jiná žena.

„Jestli tedy můžeš,“ zavolala znovu na Lolu, „skoč zatím k potoku pro další vodu.“

„Ježíšku na křížku, co s tím celým mořem chceš dělat? Budeš mejt i skály vokolo? Že bys je pak pověsila na mraky, aby uschly?“

Sarah se musela pousmát. Všichni se divili, kolik vody a mýdla vyplýtvá na všechno a všechny, kdo nestačí utéct dost daleko.

„Kdepak skály,“ zabručela pro sebe. „Jenom chlapa jako skála. A tvrdého jako křemen.“

Uvědomila si, že na Case myslí ne jako na zraněného tvora, který potřebuje její péči, ale jako na muže. Žaludek jí z toho poskočil jako kůzle. Nebylo to strachy či nervozitou, i když ten zvláštní pocit obsahoval také trochu od obojího.

„Co to s tebou jenom je, Sarah Jane Lawsonová?“ oslovila sama sebe a válela přitom na jazyku slabiky i rytmus svého jména, které zdědila po své dávno zemřelé babičce. „Jeden by řekl, že tě snad opustila i ta kapka rozumu, kterou ti dobrý Bůh dal!“

Náhleji hrdlo sevřela lítost a bolest, jíž nikdy nedovolovala vyjít na povrch.

Na mrtvé ze své rodiny už dlouho nevzpomínala. Nejdřív to bylo proto, že vzpomínky bolely tak, až to nedokázala snést. A pak se z toho stal zvyk.

„Mysli na budoucnost, ne na minulost,“ napomenula se. „Pro mě je budoucností Conner.“

Její jediná budoucnost.

Věděla, že už nikdy se nechce v manželství vydat na milost nějakému muži. Veškeré touhy a naděje na rodinu spojovala výhradně se svým mladším bratrem. Tím bratrem, jemuž Ab Culpepper před pár minutami tak strašlivě vyhrožoval.

Držte si ho radši na šňůře, nebo si ho podám, že se nebude mít před holkama čím chlubit.

Case se zavrtěl a pak se znovu propadl do hlubokého spánku.

Sarah zahnala černé myšlenky a sklonila se nad lůžkem, aby pokračovala v obvyklém postupu – odstranit staré obvazy, prohlédnout rány, natřít je mastí a zase je zabalit do nových obvazů.

Zatímco se činila, tichým hlasem ke Caseovi promlouvala a popisovala vše, co právě dělala. Mluvila, protože zkušenosti s ošetřováním divokých zvířat ji poučily, že je po ně lepší, když podle neustálého proudu uklidňujících zvuků mohou rozeznat, kde je. Jsou pak klidnější a méně vylekaná.

Case svým způsobem Sarah také připomínal divoké zvíře. Byl stejně silný, uzavřený a soběstačný – dokud zbraň surově nenarušila přirozený pořádek věcí.

Při obvyklém postupu ošetřování jeho ran se Sarah dnes zastavila u řezu, jímž vyjmula kulku. Pohnula mu nohou tak, aby viděla na zadní stranu stehna, a shledala, že kůže kolem nitě ve stezích se napíná a krabatí.

„Svatá dobroto, ty se ale hojíš rychle,“ pochvalovala si měkkým, mazlivým hlasem. „Zdravej jako řípa, jak by asi řekl strýček William.“

Vzpomínka v ní znovu vyvolala bolest. Málokdy si dovolila vzpomínat na strýčka doktora, starého mládence, z jehož profese zbylo na celém světě jediné dědictví – černý kožený kufřík.

„Dobře se o všechno starám,“ zašeptala. „Nástroje jsou pořád čisté a ostré! Víš to, jestli mě teď vidíš? Pamatuješ si na všechny ty časy, kdy jsem za tebou všude chodila a otravovala, dokud jsi mě nenaučil, co se dalo, než jsi umřel?“

Ticho kolem neposkytlo žádnou odpověď.

Sarah stejně žádnou nečekala. Z toho už vyrostla, aby čekala, že jí někdy někdo odpoví.

Malými blýskavými nůžkami zvláštního tvaru rozstřihla řadu stehů vzadu na pacientově noze. Když je pak za pomoci dlouhé pinzety vytahovala, Case se trošku zavrtěl.

„Jen hezky klidně lež, to bude dobré,“ mumlala konejšivě. „Jenom ti vytahuju šití, už ho tam není potřeba. Nemusíš se kvůli tomu budit.“

Nečekala o nic víc, že by jí odpověděl, než předtím nečekala odpověď od zemřelého strýce. Nebo od všech těch zraněných ptáků a zvířat, které léčila. Case nepromluvil, a protože se ani nehýbal, byla přesvědčená, že stále tvrdě spí.

„Tak a je to,“ zabručela spokojeně. „To byl poslední steh. Teď už bude stačit, když to jenom zavážu. Vůbec to nebude bolet, uvidíš.“

Objevil se záblesk světle zelených očí, jak na okamžik zvedl řasy. Snažil se jí říct, že mu žádnou bolest nezpůsobuje, ale řeč by vyžadovala přílišnou námahu. Bylo snazší zůstat tiše ležet a nechat se laskat něžnými slovy a doteky.

„Lola tvrdí, že tahle smrdutá mast zahání infekci líp než mýdlo,“ mumlala si pro sebe. „Nevím tedy, co by tomu řekl strýček, ale jak vidím, funguje to u tebe stejně dobře jako předtím u Uteho a všech těch zvířat z divočiny.“

Položila na zem nádobku s mastí. Postavila ji tiše a opatrně vedle lůžka u Caseových ramenou.

Směsice vůní šalvěje, jalovce a dalších bylin, které Case nedokázal rozeznat, mu zaplavila plíce při každém nadechnutí. Měl radši vůni slunce a růžových poupat, která vycházela ze Saražiny kůže, ale neměl dost sil, aby to vyslovil nahlas.

„Už je to,“ pochvalovala si. „Tak jen dál hezky spi. Teď už ti jenom vyměním obvaz za nový a bude to hotové dřív, než jehně dvakrát mrskne ocáskem.“

Pohyby jejích rukou na své kůži už Case důvěrně znal, stejně jako lehké otření ňader, když se ho mimoděk dotkla při fačování rány na stehně.

Reakci svého těla už taky dobře znal. Už se ani nesnažil potlačit vzrušení – přišlo stejně, ať chtěl, nebo ne. Jen doufal, že zbytek Connerovy košile odvede svou práci.

„A teď nohu hezky natáhneme,“ vyprávěla Sarah dál. „Chviličku to asi zabolí.“

Vsunula dlaně pod koleno a pod patu zraněné nohy a lehčeji přesunula do přirozenější polohy.

„Ještě že tě můžu zvedat jen takhle po kouskách, a ne celého,“ mluvila tiše. „Je tě pěkný kus, i když jenom ležíš.“

Zlehka ho pohladila po zraněném stehně. Těšilo ji cítit pod dlaní teplo a pružnost jeho těla.

„Tolik síly,“ povzdechla si. „Musí to být krásný pocit, být takhle silný.“

Case nepromluvil už z toho důvodu, že nechtěl přerušit její něžné laskání. Nic tak příjemného nezažil už tolik let, že by je ani neuměl spočítat.

„Jsi taky celý zaprášený,“ pokračovala s lehkým zasmáním. „To bych ráda věděla, jak lidi dokážou vychovávat děti na špinavé podlaze, aby ti malí zůstali čistí?“

Mluvila a její ruce dál pokračovaly ve své útěšné pouti po jeho stehně.

Case věděl, že ten pohyb ho má uklidnit. Viděl, jak stejně pomalu a něžně hladí zraněného jestřába a povídá mu, aby zůstal klidný a aby mu mohla na ránu dát lék.

„Byla bych ráda, kdyby Conner a Ute mohli najít v týdnu čas a dojít do hor nařezat nějaké dřevo. Potřebujeme udělat pořádnou podlahu z prken. Jenže to asi nepůjde. Času je pořád málo a práce tak moc.“

Vzala nádobu s mastí, přikryla Case flanelovou přikrývkou a vzdálila se. Přerývaně vydechl zadržovaný vzduch a bylo v tom napůl zklamání a napůl úleva. To laskání ho dojímalo a vzrušovalo zároveň.

Byla by z ní dobrá matka, napadlo ho. Jenže to by se musel nejdřív najít muž, mladý nebo odvážný nebo snad šílený natolik, aby od Boha žádal děti, jež nedokáže ochránit.

Case už tak mladý nebyl. Zestárl, když se vrátil domů z války a nalezl jen krvavé zbytky bratrovy rodiny.

Zbývá ještě pět Culpepperových, připomněl si. Pak to všechno skončí.

Neuvažoval nad tím, co už udělal, ani co ještě musí udělat. Nikdo nevybírá rád žumpu, ale každý muž hodný svého jména nemůže nesplnit svou povinnost, pokud na něj přijde řada.

Culpepperovy někdo musí zastavit. A Case tu povinnost musí splnit. Lehký závan vzduchu a jemná vůně růží mu prozradily, že se Sarah vrátila.

„Doufám, že tě nevzbudím,“ šeptla polohlasně. „Je to jenom mokrá žínka a trocha mýdla. Nic, čeho by se tak silný muž musel bát.“

Drobné prsty mu zajely do vlasů a uhladily mu je pryč z čela. Case tuto péči přijímal jako něco neskutečného, jako sen, který se mu zdá v horečce.

Žínka plná růžemi vonících mydlin se dotkla jeho tváře. Připadal si, jako by ho olizovalo nějaké velké zvíře teplým a drsným jazykem.

„Zítra, až nebudeš tolik unavený, ti umyju také vlasy,“ broukala Sarah. „Však jsem si hned napoprvé všimla, že jsi zvyklý mít je čisté. To se mi u mužů vždycky líbilo.“

Tiché, uklidňující mluvení Case zahalovalo jako závoj. Vznášel se v něm ve stavu, který nebyl spánkem ani bděním, a nasával něhu slov i doteků jako vyprahlá poušť, na niž se snáší první déšť po dlouhém období sucha.

„Vlasy máš černé jako uhel a tak hladké a pěkné. Jako koňská hříva, ale mnohem hebčí. Stejně krásné jako ty tvoje řasy.“

Caseovi se líbilo, že o něm mluví jako o hezkém, ale nijak najevo to nedal. Stejně jako mládí a smích, i tento pocit vzal za své během války.

Zvuk crčení vody, když Sarah namáčela a ždímala žínku, byl tak jemný a melodický jako její hlas. Uklidňující a vzrušující. Reálný i neskutečný. Blízký a zároveň tak vzdálený, jako by nepatřil do tohoto světa.

„No, možná bych tě za pár dní mohla i oholit,“ pokračovala polohlasem. „Ale knír ne, to se neboj! Vidím, že je delší než ty ostatní vousy, takže ho asi nosíš pořád.“

Měkká látka a něžná slova Case zvolna přemáhaly. Poddával se spánku hlouběji a hlouběji s důvěrou, která ho překvapovala – kdyby si to ovšem uvědomoval. Jenže o tom nevěděl. Prostě se jen oddával sladké péči Saražiných rukou jako každý jiný tvor, o kterého se starala.

Flanelová deka sklouzla níž, až k jeho bokům, a Case se probral. Neurčitě zamumlal na protest a pravou rukou začal hmatat, jako by chtěl přikrývku zase vytáhnout nazpět.

„Pššt,“ uklidnila ho. „To je v pořádku, Casi. Jenom tě chci očistit, abys nebyl špinavý. Pak tě už nechám spát.“

Jeho ruka se zklidnila a Case zhluboka vydechl.

„Tak, a už to bude,“ broukala dál. „Teď je ti dobře. Tak jen spi a uzdrav se, abys byl zase silný a mohl brzy létat. Ale ty vlastně nelétáš, že ne? Ty prostě vyskočíš na Cvrčka a pojedeš pryč…“

Zurčení vody a Saražin hlas se v Caseově mysli slévaly v jediný zvuk. Opět se ocitl v říši na pomezí spánku, kde nic nebylo skutečné a mohlo se stát cokoliv.

Teplé, vlhké a očistné doteky smývaly z jeho paží a hrudi pozůstatky bolestné cesty po špinavé zemi.

„Culpepper… se plíží… tam vzadu.“

Case nevěděl, že promluvil nahlas. Uvědomil si to, teprve když mu Sarah odpověděla.

„Tady na ranči u Ztracené řeky jsi v bezpečí,“ ujistila ho a dál mu opatrnými pohyby omývala tělo. „U mě se ti nic nemůže stát. Spi, Casi, nikomu nedovolím, aby ti ublížil.“

Vybavilo se mu, že stejná slova slýchal předtím, když ho ve svých spárech svírala krutá bolest a horečka tak, až se domníval, že musí zemřít.

Jsi v bezpečí na ranči u Ztracené řeky. Spi, Casi.

U mě se ti nic nemůže stát.

Jeho dech se zklidnil a prohloubil, stejně jako napětí ve svalech, aby tak usnadnil pohyby rukám, jež se o něj tak pečlivě a něžně staraly. Nořil se do vzdušného snu, vonícího růžemi. Netížilo ho teď nic – až na hladovou touhu.

Vůbec neprotestoval, i když cítil, jak její ruce odvazují zbytky Connerovy košile z jeho beder. Přál si pouze, aby ty sladké doteky pokračovaly stále dál. Upokojený, vzrušený, téměř spící, a přesto plný života, vnímal jedině vlhké teplo, jež ho obklopilo. Poddal se mu, protože ho potřeboval víc než vzduch v plicích.

Se vzdechem, jenž byl spíš zasténáním, Case vplynul do blaženého spánku a nechal Sarah stát s vytřeštěnýma očima.

„Co se to, proboha, jen…,“ vydechla nechápavě.

Něco takového se nikdy nestalo, když Uteho ošetřovala a omývala od hlavy k patě. Zaskočilo ji to víc než Case samotného.

„Že by to byla nějaká infekce?“ zašeptala.

Naklonila se nad ním a zhluboka vdechovala neopakovatelnou směsici soli, deště, mužské vůně a růžového mýdla.

„Zaplaťpánbůh,“ oddechla si polohlasně.

Ať už se před chvílí Caseovi stalo cokoliv, infekce příčinou určitě nebyla.

Sarah teď viděla, že jeho vzrušení zvolna opadá. U jejího manžela to takhle vypadalo vždy, když dosáhl uspokojení na své tiché, nehybné ženě.

Když konečně pochopila, líce jí zalila vlna horka z rozpaků a ještě něčeho dalšího, čemu sice nerozuměla, ale z čeho jí opět zvláštně poskočil žaludek.

„Tak, je vidět, že už se opravdu uzdravuješ,“ zamumlala.

Pokračovala v mytí, ale najednou se zastavila a nečekaně se lehce zasmála.

„Člověk se dozví něco nového každý den,“ řekla si pro sebe. „To jsem nevěděla, že si muži mohou dopřát potěšení, aniž by k tomu potřebovali ubližovat ženě.“

Náhle si vybavila ten něžný, ale žhavý polibek, který jí Case dal. Žaludek se jí sevřel. Hluboko v ní se rozechvěly konečky nervů, o nichž ani nevěděla, že existují, a zaskočily ji neznámým pocitem blaha.

„Odkud se to jenom bere?“ divila se v duchu. „Copak je to nakažlivé?“

Představa, že by mužské potěšení mohlo být jako přenosná nemoc, Sarah znepokojila víc než předtím onen podivuhodný polibek.

A tak radši rychle dokončila práci s mytím a Case důkladně přikryla. K její úlevě během celého procesu ani její pacient, ani její žaludek neprovedly nic nečekaného.

* 7

„Co to děláte?“ rozhorlila se Sarah, hned jak vstoupila do místnosti. „Co byste myslela, že dělám?“ opáčil Case zkrátka. Dveře za ní se hlasitě zavřely, ale předtím ještě stačily vpustit dovnitř obdélník ostrého zimního slunce.

„Odsud to vypadá,“ spustila, „že jeden zatracený blázen hopsá po jedné noze, pušku má místo berle a kulku nejspíš místo mozku.“

„S tou puškou máte pravdu.“

I když se zlobila, musela se usmát. Caseovy bystré postřehy ji vždycky pobavily.

Ne, že by Conner také nebyl bystrý. Jenže to bylo něco jiného. Od mladšího bratra drzosti moc nesnášela.

Case byl prostě úplně jiný případ.

Zúženýma očima pozorovala jeho neohrabané pohyby.

Když ho poprvé nachytala, jak úplně oblečený kulhá a poskakuje po místnosti, počkala si, až usnul, a pak mu schovala šaty. Jenže pokud si myslela, že Case udrží v posteli tím, když mu ponechá jen starou bederní roušku z Connerovy roztrhané košile, pak se šeredně mýlila. Důkaz měla právě před očima.

A velmi působivý.

„Proč ten spěch?“ zeptala se, aby pro změnu vyzkoušela zase odlišný přístup.

„Z těch deseti dní, co jsem tu jenom ležel na zádech, jsem slabý jako kotě.“

Sarah kriticky změřila pohledem jeho svalnaté tělo po celé délce a musela se nahlas zasmát.

„Jako kotě?“ vyprskla. „Casi, dokonce ani lvi nemají tak silná mláďata, jako jste vy.“

Jeho jedinou odpovědí bylo jakési zabrumlání.

„Byl byste tak laskav a mohl to ještě jednou zopakovat?“ zeptala se nevinným tónem.

„Já bych tak laskav byl, ale vy byste už pak nemusela zůstat laskavá, kdybyste to slyšela.“

Puška, o kterou se opíral, nečekaně sklouzla po měkké podlaze. Zakopl, a kdyby nestihla rychle přiskočit a podepřít ho ramenem, byl by nejspíš upadl.

„Hlavně opatrně,“ polekala se a přidržovala ho, aby se neskácel.

„Nechte si ten sladký, sametový hlásek pro toho svého jestřába. Ten je dost slepý, aby na to skočil.“

„Kvůli tomu má na hlavě čepičku.“

„Jak říkám, je prostě slepý.“

Sarah se na Case usmála, ale on jí úsměv nevrátil.

Vlastně ji to ani nepřekvapilo, ani nerozčílilo. Už si pomalu zvykla, že se skoro nesměje, ani neusmívá, přestože má smysl pro humor, který nemohl získat bez milující a škádlící se rodiny.

Nejdřív se domnívala, že mu v úsměvech brání bolestivá zranění. Ale jak se zvolna uzdravoval, pochopila, že smích mu vzaly horší rány než ty střelné.

Vůbec netušila, co v něm dokázalo zabít všechnu radost a veselí. Mohla jen předpokládat, že to má hodně společného s lidmi, jejichž jména volal v horečnatých snech – Emily a Ted, Belinda a Hunter.

Nejčastěji volával Emily. Sarah ničila všechna ta bolest, vztek a zoufalství, jež mu přitom zaznívaly v hlase.

Sama dobře věděla, jaké je ztratit vše, co člověk miloval, všechnu lásku a lidské teplo, a zůstat osamělá, opuštěná a třesoucí se s malým dítětem, o něž se musela postarat, aby přežilo.

„Když vám nasadím taky čepičku, zůstanete, kde máte?“ nadhodila lehce.

„Když mi zavážete oči, dostanete mě, kde mě chcete mít. Ale ještě lepší bude, když na mě Ute přitom bude mířit pistolí.“

Podívala se na něj. Nepohnul se mu ani koutek úst, takže viděla, že nežertuje. Povzdechla si.

„Conner vám vyřezal berli,“ ozvala se po chvíli. „Půjdu a přinesu vám ji.“

„Přineste mi taky šaty.“

„Ne.“

Case sevřel rty. Nespokojeně na ni zíral a četl z její tváře odhodlání, jež si nezadalo s tím jeho. Nakonec ale, lak jako skoro vždycky, ho rozrušily její oči. Jejich tajemná barva se měnila z šedivé s modrými záblesky přes mihotavě stříbřitou až k temné, jako bývají bouřkové mraky, podle toho, jakou měla náladu.

„Vy prostě chcete, abych tu před vámi běhal nahatý,“ podotkl nevzrušeně. „Tím to všechno je.“

Hlas mu ale nezněl tak drsně, jak chtěl. Představa, že by byl nahý s touhle malou odvážnou ženou s ostrým jazykem, mu připadala víc než přitažlivá. „Vždyť nejste nahý,“ odporovala mu. „A jste si jistá? Možná byste se měla radši kouknout a pořádně přesvědčit! Člověk nikdy neví, co se stane, když se takhle belhá po domě.“

Sarah na tvářích vyrazily rudé skvrny, ale přesto vydržela jeho pohled a neodvrátila zrak.

„Problém je v tom,“ spustila srdnatě, „že zkrátka ještě nejste dost silný na to, abyste tady poskakoval, ať už nahatý, nebo nastrojený jako pán na bále.“

„Problém je v tom, milá paninko, že dokud zůstanu tady u vás, nejste bezpeční před Abem Culpepperem.“

„Jednak nejsem milá, a jednak nebudu o nic víc v bezpečí, pokud odtud odejdete.“

„Slyšel jsem, co Ab říkal. Přišel sem ke Ztracené řece kvůli mně, ne kvůli vám.“

„Jenže to jste neslyšel všechno,“ odsekla příkře. „Taky hrozil, že vykastruje Connera.“

Case jen sykl. „Prokristapána. Proč?“

„To nevím, můžu jenom hádat.“

„Poslouchám,“ řekl jen.

„Můj bratr je… řekněme impulzivní.“ Case čekal.

„Řekla bych, že se vkradl do jejich tábora, smíchal jim tam cukr se solí, do fazolí jim zamíchal čerstvé kravské lejno a odvázal koně, aby podupali zem a překryli tak jeho stopy.“

„Bývalo by mnohem užitečnější, kdyby byl podřízl pár krků, když už tam jednou byl.“

Sarah se pohoršené nadechla. „To ne! Nechci, aby Conner vedl takový život.“

„Tak to potom žijete na špatném místě.“

„Já ne. Ale on ano. Proto bych ho chtěla poslat na Východ do škol.“

Case na to neřekl nic, jen se rozhlédl kolem sebe. Stavení s ubohým nábytkem a špinavou prašnou podlahou prozrazovalo, že na ranči u Ztracené řeky jsou peníze řídkým hostem.

„Z Connera už brzy bude hotový chlap,“ podotkl pak neutrálně. „Sám si pak řekne, kam by chtěl jít a co dělat, a co ne.“

„Na světě je toho mnohem víc než jen řeka plynoucí skrz pustinu z červeného kamení,“ pronesla přiškrceně. „To říkáte vy nebo váš bratr?“

„Já od světa nechci víc než ranč u Ztracené řeky. Život zde naplňuje mou duši po všech stránkách.“

Naléhavost hlasu ještě předčil výraz v jejích očích, planoucích stříbřitými odlesky.

„Jenže Conner je jiný,“ pokračovala odhodlaně. „Mohl by se z něj stát doktor. Nebo právník, nebo učitel. Mohl by odjet za moře a vidět krále. Mohl by být přece čímkoli!“

„A on si to také přeje?“

„Jak by Conner mohl vědět, co vlastně chce?“ odsekla zvýšeným hlasem. „Jediné, co zná, je tenhle úzký kaňon kolem nás. Kdyby se mohl porozhlédnout po světě a pak se chtěl vrátit zpátky sem, bylo by to v pořádku. Ale musí mít šanci to zkusit! Tak ať mi Bůh pomůže, abych mu mohla dát tu možnost rozhodnout se.“

Case, který se při rozhovoru stále ještě opíral o Saražino rameno, cítil, jak se chvěje po celém těle. Připadalo mu to, jako když příliš natažená struna vibruje napětím. A takové struny pak velmi často prasknou…

„Jen klid, maličká,“ zamumlal a přitáhl ji sobě. „Těch posledních deset dní vám dalo pořádně zabrat.“

„Houby těch posledních deset dní! Já jen… já jen chci…!“

Konec slov, vyrážených s vášnivým odhodláním, už křičela do jeho prsou. S něžností, nečekanou u tak silného muže, ji hladil po vlasech a po zádech. Bylo však vidět, jak ztuhla.

Teprve po chvíli ucítil, že se trošku uvolnila.

„Jak jste byla stará, když vám umřeli rodiče?“ zeptal se tiše.

„Bylo mi třináct.“

Case jen zavřel oči. Uměl si představit ten obrázek, viděl už hodně dívek, jež za války osiřely. Některé z nich, ty šťastnější, měly nějaké blízké příbuzné, kteří se o ně postarali. Jiní sirotci přežívali, jak se dalo – se psy se tahali o zbytky jídla. A hodně takových dětí zemřelo.

Case měl podezření, že Sarah nepatřila k těm šťastným, kteří našli útočiště u vlastních příbuzných.

„A kolik let bylo Connerovi?“ pokračoval v otázkách. „Devět.“

„Nejmladší v rodině, že?“ hádal. „Ano.“

„A pěkně rozmazlený, to se vsadím.“

„Conner není rozmazlený!“ protestovala okamžitě.

„Pche. A z čeho má teda ten svůj úsměv? To nebude od přírody, ale spíš od zbožňující starší sestry, která pro něj udělá první poslední.“

Sarah konečně zvedla oči a setkala se s Caseovým pronikavým pohledem. I když byla bledá, neplakala.

„Byla jsem druhá nejstarší z pěti sourozenců,“ začala. „A jediné děvče. Matka se po Connerově narození dlouho nemohla postavit na nohy. Houpala jsem ho, krmila, zpívala jsem mu, aby spal, dávala mu pusinky na dobrou noc…“

Náhle už dál nedokázala snést Caseův upřený pohled. Připadala si, že jí teď vidí až na dno do duše.

Odvrátila zrak a chtěla odstoupit. Case ji však s nesmírnou něhou přitiskl tváří na svou hruď. Zaváhala, ale to gesto přijala.

Ani si nepamatovala, kdy naposledy cítila, že se může o někoho opřít. Od smrti rodičů vždycky musela být ta silná, která si ví rady v každé situaci, která rozhodne, co se má dělat, a také to sama udělat, ať už se blíží žár pekla, nebo ledové spousty vod.

„Byla jste pro Connera v každém slova smyslu pravou matkou,“ promluvil Case po chvíli.

Jenom přikývla.

„Ostatní se utopili,“ hlesla po chvíli. „A když se dům začal hroutit, chytila jsem Connera a držela ho, dokud jsme se nedostali k dost velkému stromu, aby nás udržel nad vodou.“

„Váš bratr měl pořádný kus štěstí,“ kývl Case. „Hýčkaný tolik, aby věděl, že ho někdo miluje, ale zase ne tak, aby ho to zkazilo.“

„On není rozmazlený,“ namítla znovu.

„Haha. Tak proto asi včera stopoval toho jelena a zapomněl kvůli tomu přinést dříví na zátop.“

Pokusila se zvednout hlavu a podívat se Caseovi do tváře, ale shledala, že to nejde. Ruka, kterou ji tak něžně hladil po vlasech, ji držela pevně. Mohla proti jeho něze bojovat, nebo se jí poddat a vychutnat ji stejně, jako člověk vychutnává lehkost nečekaného letního deště.

Nabrala vzduch, zhluboka si povzdechla a uvolnila se v jeho objetí. Nos jí naplnila směs mýdla a mužné vůně. Jeho teplo a hebký tmavý porost na jeho hrudi jí připomněl, že Case je skoro nahý.

Mužská kůže ji fascinovala. Ještě nikdy se neocitla tak blízko nahé mužské hrudi. Když po ní Hal vyžadoval svá manželská práva, měl na sobě vždy dlouhou zmačkanou košili a smrděl alkoholem a starým potem.

„Vy… voníte jako růže,“ špitla po chvilce. „Jenom… trochu jinak.“

Caseova velká ruka se zastavila, ale hned zase pokračovala v hlazení jejích vlasů.

„To je vina toho vašeho mýdla.“

„Vina mýdla?“ podivila se.

Zuřivě zatřepala hlavou, až se jí dlouhé copy zatřásly a lehce ho pohladily po holé kůži.

„Mně se ta vaše vůně líbí,“ podotkla odhodlaně. „Vám to snad vadí?“

„Cvrček by se nejspíš divil, co se to se mnou děje, ale musím říct, že ne. Nevadí mi to.“

„To je dobře. Jediné jiné mýdlo, co máme, je totiž louh. Ten by sloupal i kůru ze stromu.“

Znovu si povzdechla a zavrtala se tváří do jeho prsou jako mazlivé kotě.

Casem projela žhavá vlna, ačkoliv věděl, že v jejím pohybu nebylo nic vyzývavého. Sarah prostě jen přijala útěchu, kterou jí nabídl.

Dotknout se skořicové záplavy jejích nespoutaných vlasů si přál od první chvíle, co je viděl.

Třeba by nic nenamítala, říkal si. To přece neznamená, že ji chci svést. Jen bych se chtěl dotknout těch nádherných vlasů.

Pohladit, nic víc. Pro útěchu. Pro nás oba.

Rukou, jíž se stále opíral o pažbu pušky, Case pomalu zatáhl za šňůrku, která poutala Saražiny svázané copy. Prsty jí opatrně pročesával dlouhé kadeře, dokud se jednotlivé prameny, konečně volné a nespoutané, neslily do jednolité záplavy jako medový závoj, halící je oba. Prsty bloudil v tom vodopádu, vonícím po růžích. Omámeně vdechoval tu vůni a pomalu se probíral hedvábnou záplavou.

„Taky se mi líbí, jak voníte, Sarah Kennedyová.“

Drsný zvuk jeho hlasu, mužný, a přece tak něžný, ji těšil stejně jako dotek jeho ruky v jejích vlasech.

„Aspoň teď vím, co asi cítí můj jestřáb,“ hlesla.

Case reagoval tichým, nesrozumitelným zvukem, znamenajícím otázku.

„Hýčkání,“ vysvětlila a vzdechla. „Je to moc hezké.“

Ani nevěděl jak, Case jí tiše přiložil rty do vlasů. Tak lehce, že o tom ani nevěděla. Nechápal, kde se v něm bere tolik téměř bolestné něhy, již k ní v té chvíli pociťoval. Věděl jen, že ve válce viděl příliš mnoho trpících žen a dětí, kterým nemohl nijak pomoci zmírnit bolest, ať se snažil, jak chtěl.

„Conner má velké štěstí, že má takovou sestru, jako jste vy,“ odkašlal si rozpačitě.

„A já bych zase potřebovala takového velkého bratra, jako jste vy,“ usmála se na něj plaše. „Nechtěl byste mě adoptovat?“

Obličejem mu přeběhl stín bolesti, ale ruka, něžně ji hladící po vlasech, ani nezaváhala.

„Děti potřebují lásku,“ pronesl po chvíli ticha. „A ve mně už žádná nezůstala.“

„Ale určitě ano! Jste jemný a laskavý.“

„To by Culpepperovy chlapy jistě dost překvapilo.“

„Ty by asi překvapilo ledacos. Mají míň vzdělání než ty jejich muly.“

Case ji opatrně vzal za bradu a jemně jí pozvedl hlavu, až se mu musela podívat do očí.

„Nedělejte si marné naděje, Sarah Kennedyová,“ podotkl tiše. „Nemám v sobě žádné city. Nechci je mít. Už nikdy nechci někoho milovat, protože každý může umřít.“

Chtěla odvrátit oči od chladné jistoty, naplňující jeho pohled, ale neudělala to. Nechala jeho slova, aby jí padla do duše jako těžké studené balvany. Překvapilo ji, jak moc to bolelo, až k slzám. Až do této chvíle netušila, jak moc ze sebe už Caseovi odevzdala.

Caseovi, muži, který od ní nic nechtěl.

Byl jako ti divocí ptáci, kteří dovolili, aby je léčila, ale nikdy s ní nezůstali.

Jenže to je přirozenost divokých zvířat, připomněla si. Case přece takhle neodejde.

Co ho přivedlo k tomu, že se tak vyhýbá lásce?

Nahlas se ale nezeptala, nemělo to smysl. Přineslo by mu to jen žal a bolest.

„Věříte mi,“ ozval se, a nebyla to otázka. To, že pochopila, si mohl přečíst v pohaslém svitu očí a náhlé strnulosti těla, jako by jí srdce najednou přestalo tlouct.

„Věřím vám,“ zašeptala Sarah bezkrevnými rty.

Přikývl. „To je dobře. Nechtěl bych, aby mezi námi bylo něco falešného.“

„Copak na tom záleží?“ vybuchla s nečekaným hněvem. „Jste prostě jenom dalším z řady divokých tvorů, co je ke mně přivede zranění a nemoc, a kteří zase odtáhnou pryč, jak jen to jenom jde.“

„Ute přece neodešel!“

„Říkáte to, jako by vám to dělalo starosti.“

„To by mohlo. Vaše léčení působí… jako kouzlo.“

Sarah několikrát poskočilo srdce, než dokázala odpovědět. Podívala se mu do očí, očí, jež měly nyní barvu první nesmělé zeleně jara. Ale naděje hned pohasla. Takové jaro pro něj už nikdy nepřijde.

Nechce ho.

Odmítá přijmout život tak, jak většina lidí odmítá přijmout smrt.

Úsměv, který mu věnovala, byl stejně bolestný jako její myšlenky.

„Tak si nedělejte starosti,“ promluvila konečně. „Nejsem žádná čarodějnice, co míchá v kotli ropuchy a měsíční kámen. Jsem prostě jednom vdova, která se naučila používat osvědčené způsoby, jak léčit zlomeniny, pořezání a střelné rány.“

Napětí v jeho tváři poněkud povolilo. Většina lidí by si toho ani nevšimla, a jen málo bylo těch, kdo poznali, že je to jeho způsob, jak se usmívá.

„Takže žádné ropuchy?“ zeptal se.

„Ani jedna.“

„Tak to mi spadl kámen ze srdce.“

Váhavě vyprostil ruku ze Saražiných vlasů, obrátil se, opřel o pušku a pustil se znovu do bolestivé obchůzky po místnosti. Sarah ho následovala a podpírala ho z druhé strany.

Neochotně přijal její pomoc.

„Musíte si ale uvědomit, že za Lolu a její masti a lektvary mluvit nemůžu,“ ozvala se s předstíranou lehkostí. „Tam by se občas dal najít i nějaký ten had. A v těch jejích guláších koneckonců zrovna tak.“

„Velká Lola,“ zavrtěl hlavou. „Jak to přišlo, že jste skončily spolu? Vy a taková stará štět… – ehm, taková tulačka?“

„Prostě sem jednou přišla, tamhle od těch skal. Bylo to asi měsíc nato, co jsem našla Uteho. Byl skoro mrtvý, postřelený u skal zvaných Prsty úsvitu.“

„Kde to je? To neznám, nikdy jsem o tom místu neslyšel.“

Pokrčila rameny. „To nenajdete ani na armádních mapách. Pojmenovala jsem to tam sama. Je tam spousta kamenů všech možných tvarů. Dávám jim jména, abych měla přehled, kde už jsem pátrala po pokladu a kde ještě ne.“

Case neohrabaně kulhal po místnosti a přitom se nutil poslouchat, co Sarah vypráví. Pomáhalo to zapomenout na horký nával krve v žilách.

„Řekla bych, že máte dost,“ podotkla. „Vypadáte zničeně.“

Case jen prostě zavrtěl hlavou. To nebyla bolest, co mu zúžilo pohled a zrychlilo dech, byl to čistý chtíč.

Paží ho celou dobu objímala kolem pasu, prsty položené na holé kůži na břiše, jen pár centimetrů od kusu látky, který měl obtočený kolem pasu. Celou pravou polovinou těla – ňadrem, bokem a stehnem – se tiskla k němu a s každým krokem, při němž ho podpírala, ji cítil s větší naléhavostí.

Ty pohyby Caseovi neustále připomínaly překvapivě hebkou měkkost jejích křivek, ukrytých pod Saražiným hrubým mužským oblečením.

Dělá to snad schválně, napadlo ho dokonce s divokou urputností. Ale už jen zběžný pohled do její tváře mu řekl, že Sarah vůbec nemá ponětí, co s ním dělá její tělesná blízkost.

Na to, že je vdova, je tedy dost naivní. Nebo to prostě opravdu mínila přesně tak, jak to před chvílí řekla. Že chce bratra, a ne milence. „Hezky opatrně,“ připomněla mu. „Jak se vlastně Lola dozvěděla, že je Ute tady?“ zeptal se, rozhodnut soustředit myšlenky na něco jiného.

„Slyšela zvěsti, že někde tady zahynul, tak se ho vydala hledat. No, a pak, když zjistila, že není mrtvý, tu prostě zůstala.“

„Protože Ute byl tady taky?“

Sarah přikývla a její vlasy ho přitom pohladily po nahé kůži jako milostný dotek. Polkl a těžce dýchal.

„Znala jste Uteho pověst?“ pokusil se pokračovat v hovoru jakoby nic.

„Uměla jsem si to představit,“ odpověděla. „Bylo mi jasné, že to není žádný svatoušek.“

„To by vám každý podepsal. I v bance.“

„Vy jste ho přišel chytit?“ zeptala se zpříma.

„Proč bych to dělal?“

„Pro peníze. Mohl byste si pak dojít do banky pro odměnu za jeho hlavu.“

„Tak tohle si tedy myslíte?“ poznamenal Case chladně. „Že sháním odměny za dopadení lidí?“

„Za Uteho? To ne.“

Case se ušklíbl. „Tak to je další věc, kterou by vám každý podepsal.“

„Ale na hlavy Culpepperových je vypsáno jako odměna spousta peněz,“ připomněla Sarah.

„Já po nich nejdu kvůli penězům.“

„Tak proč?“

Case neodpověděl a ona se znovu nezeptala.

Mlčky pak absolvovali dalších několik koleček po místnosti. Tam, kde se ho dotýkala rukou, měl kůži horkou a napjatou.

„Nemyslíte, že byste si už měl odpočinout?“ zeptala se ho, aby konečně přerušila mlčení. „Připadá mi, že zase začínáte dostávat horečku.“

Horečku, pomyslel si ponuře. I tak by se tomu dalo říkat. Nebo taky rozpálený a nažhavený.

Ale nejblíž pravdě by zřejmě bylo nadržený jako los v říji.

Case z toho neměl radost. Vůbec se mu to nehodilo. Jestliže se mu vrátila touha po sexu a hodlala zůstat, pak to pro něj bude znamenat zatracené potíže.

Hlavně vedle téhle drobné hubaté ženské, která je tak blízko.

„Nechte mě,“ procedil přes zaťaté zuby. „Můžu jít sám.“

„Nemluvte nesmysly.“

„Myslím to vážně.“

„Nesmysl,“ odsekla mu. „Jestli upadnete, budu vás muset zase umývat. Měl byste trochu… vychladnout, nebo tak něco…“

Case na Sarah vrhl postranní pohled. Tváře měla zrůžovělé ještě něčím jiným než jen úsilím, s nímž mu pomáhala belhat se po místnosti.

Vzpomínka na sladké uvolnění, která se mu vracela ve chvílích snění, se vynořila s jasnou naléhavostí.

Třeba to nebyl jen sen.

„Tak si to zkuste!“ zvolala a pustila ho.

Se zaklením odhodil pušku a plnou vahou padl ke zdi. Musel se o ni opřít oběma rukama a Sarah zůstala stát mezi ním a hrubými prkny.

„Uf, jste dost těžký,“ zlobila se.

„A vy jste hebká. Tak hebká! Zatraceně, tohle jsem nechtěl!“

Sklonil se k ní a z úst mu vyšel drsný, chtivý zvuk. Saražiny rty, růžové a horké, se otevřely překvapením, jež jí čirým úžasem rozšířilo oči.

Jejich první polibek byl něžný a žhavý, ale ten druhý byl spalující, hluboký a zničující. Sarah se pod vahou Caseova těla nemohla ani nadechnout. A nemohla ani promluvit, protože jí ústa zaplnil jeho naléhavý, podmaňující jazyk.

Nemohla se ani pohnout, aby ho odstrčila. Pochmurně se začala připravovat na to, co bude muset přetrpět, jako se to naučila přetrpět s manželem.

Jen kdyby Case nebyl tak velký – tam dole, pomyslela si, tak by to nebylo tak zlé. A kdyby byl jemný…

S divokým zavrčením Case náhle odstoupil, jak se mu podařilo potlačit divokou a nečekanou touhu. Zvedl hlavu a shledal, jak na Saražině zbledlém obličeji krvavě vystupují rty, zrudlé drsností jeho polibků. Zorničky měla rozšířené, až se jí z očí staly dva temné kruhy, zářící stříbřitými odlesky.

Vypadala jako vyděšená dívka, a ne jako rozvášněná žena.

„Omlouvám se,“ zachraptěl, sám sebou pořádně znechucený. „Překvapivě jste mě dostala.“

„Jjá že… jsem vás dostala?“ vydechla nevěřícně. „Neudělala jsem vůbec nic, abych…“

Zavřel oči, protože nemohl snést stíny zklamání a výčitek, zračící se jí ve tváři.

„Odřel jsem vám pusu,“ podotkl tiše. „To se mi ještě nikdy nestalo. Nikdy jsem nebýval k ženám hrubý, ani tehdy, když jsem je ještě chtěl.“

Otevřel oči, ale teď už mu v nich neplála touha. Byly smutné a unavené. Zvolna opět svěsil hlavu.

Sarah přerývaně, zhluboka vydechla, zčásti úlevou. Cítila dosud, jak jí špičkou jazyka jemně a horce přejíždí po rtech a hledá cestu dovnitř jejích úst. Překvapilo ji to. Bylo to víc než ten první něžný polibek, jenž jí sevřel žaludek a rozechvěl všechny nervy.

„Casi?“ zašeptala.

„Je mi líto. Moc se omlouvám, nemělo to být nic…“ Tam, kde ji hladil jazykem, jí pak něžně přejel i zuby…

„Bolí to?“ zahučel provinile.

Zavrtěla hlavou. Dotek jeho rtů na jejích ústech. Naléhání celého jeho těla. Ucukla před ním tak prudce, až se uhodila hlavou o zeď.

„Jen klid,“ promluvil znovu. „Už vám neublížím.“

„Ale já…,“ začala překotně, ale zmatek v jeho očích jí nedovolil pokračovat. „Casi? Já… já nechci…“

„K čertu, já přece vím, že mě nechcete. A nemůžu říct, že bych se vám divil. Kdo by se taky chtěl milovat s někým, kdo má chování jako grizzly,“ vybuchl a odvrátil se od ní.

Celá omámená a nejistá, váhající mezi strachem a něžností, na něj hleděla, jak se po jedné noze belhá podél zdi. Nejisté hmatal po ležící pušce, kterou používal jako berlu. Sklonil se pro ni, aby se vyhnul Saražinu pohledu.

Podíval se na ni až tehdy, když mu chtěla přiskočit na pomoc, aby se dostal zpět do postele. Ten pohled ji zastavil. Něha, touha a pokora z něj vyprchaly a zůstal jen čirý chlad. I led má víc citů, než měl Case.

„Co skončila válka, po žádné ženě jsem nezatoužil,“ pronesl hluše. „Ale vás chci, Sarah Kennedyová.“

„Já… já…“

„Nemusíte mít strach, že bych vás k něčemu nutil. Nebudu naléhat. Máte na to moje slovo.“

Sarah pomalu přikývla. Kdyby patřil k takovému typu mužů, byl by to udělal hned.

„Věřím vám,“ podotkla tiše.

„Tak taky věřte tomu,“ dodal zvolna, hlas stejně chladný jako pohled, „že nenávidím to, že po vás toužím. Protože to znamená, že ve mně ještě všechno neumřelo, jak jsem doufal.“

* 8

„Měl by si dát parní lázeň,“ řekl. Ute. „Parní lázeň udělá chlapovi dycky dobře, dyž mu něco schází.“

Sarah dál házela kukuřici slepicím, které se batolily a pípaly kolem jejích nohou, a neřekla nic.

Zbytků od večeře, jež hodila do nedalekého vrbového houští, si hejno ani nevšimlo. Vykukoval odtud Strašák, hubený, napůl divoký pastevecký pes. Když nemusel hlídat Loliny kozy, dohlížel aspoň na slepice.

Jako skoro všichni ostatní obyvatelé ranče u Ztracené řeky, i Strašák sem dorazil víc mrtvý než živý. A stejně jako Ute se rozhodl zůstat.

„Tak co, Sarah?“ připomněl jí otázku Conner. „Nech mě, přemýšlím.“

Nebyla to pravda, alespoň napůl ne. Sarah hleděla přes kvokající hejno dál ke Ztracené řece, kde její čisté a průzračné vody zurčely přes splav, vybudovaný z narudlých kusů kamení a štěrku.

Slepice nejraději hrabaly mezi vrbovým houštím a pod topoly, rostoucími na říčním břehu. Každý rok tak přišla o několik kuřat nebo i dospělých ptáků, které odnesli kojoti nebo jestřábi. A kdyby nebylo Strašáka, možná by neměla žádné.

Snad budu mít jednou aspoň tolik peněz, abych jim mohla postavit kurník, říkala si. Sáhla do kbelíku pro další hrst kukuřice. Zrnka byla hladká, tvrdá a chladná jako malé škleble. V sytém, zlatistém slunečním světle se leskla jako pravé zlato.

Indiánskou kukuřici pěstovala na úrodném kousku země kolem potoka, zavlažovaném každoročními záplavami. Tykvím a fazolím se tam také dobře dařilo, ale nejlépe se letos vyvedla kukuřice. Sarah ji dávala slepicím, aby se pořádně vykrmily proti zimnímu chladu.

„Tak co teda bude?“ naléhal znovu Conner.

Opět hodila trochu kukuřice mezi zobající ptáky a nepromluvila.

„Přece tady nemůžeš držet Case jako v kurníku navěky,“ pokračoval bratr. „Vždyť i ty slepice mají víc volnosti než on.“

„A víc voblečený jsou taky,“ přisadil si Ute.

„Už začíná mrznout,“ poznamenala konečně s přehnaným důrazem.

„No jo, jako každej rok,“ přikývl Ute významně.

„Vždyť to ještě nejsou ani tři týdny, cos ho sem polomrtvého přivezl,“ odbyla ho zkrátka.

„No, ale teď už vypadá zatraceně živej,“ podotkl opět Ute. „Už skáče jako blecha. Určitě ho už svrbí nohy, furt sedět v baráku.“

„No tak, sestřičko. Lola hlídkuje nahoře na kopci a Culpepperovi se tu neukázali od tý doby, co Case střelil Parnella do p… do zadku.“

„Šikovnej zásah,“ poznamenal Ute, aniž by se obracel k někomu konkrétnímu. „Vopravdu moc dobrej. Dřívejc, dyž sem byl mladší, to bych věděl, jak tohodle hocha využít.“

Sarah se jen ušklíbla.

Uteho odpověď představoval široký úsměv, odhalující tabákem do hněda zbarvené zuby.

„Ani se nebojím, že by sem teď ti fešáci z Jarního kaňonu přišli vobtěžovat,“ řekl Ute. „Ti se teď bojej vopustit tábor.“

„To bych si nemyslela,“ namítla Sarah. „Pokaždé, když vytáhnou paty, něco se jim přihodí,“ prohodil Conner a nenápadně pozoroval oblohu.

„Kolikrát ani nemusej, a stejně se na ně tak ňák lepí smůla,“ přidal se Ute. „Slyšel jsem, že se tý chátře ztratila spousta střeliva. Teď aby si dělali patrony sami.“

Conner se zatvářil významně.

Sarah se po očku podívala na Uteho. Se svými dlouhými šedivými rovnými vlasy, přivřenýma tmavýma očima a vysedlými lícními kostmi vypadal jako prorok nebo kněz. Po pravdě řečeno to však byl starý kriminálník, ochotný kdykoliv kopnout do včelího úlu jen pro ten rozruch, který to vyvolá.

„Jestli už musíš chodit otravovat Culpepperovy,“ obrátila se k němu, „tak s sebou, prosím, neber Connera.“

Ute se podíval dolů na své nohy v zaprášených mokasínech. Na celém světě měla nad ním jedině Sarah tu moc, že se cítil provinile. V jeho očích byla andělem milosrdenství s šedivýma očima, seslaným Bohem na zem, aby poučila takové hříšníky jako on o tom, co je špatné a co dobré.

„Ano, paní,“ zahučel.

„Myslím to vážně, Ute.“

„Ano, paní.“

„Ale sestřičko, vždyť oni jsou…,“ začal Conner, ale Sarah ho rychle přerušila:

„Kuš. Budete mě poslouchat, oba dva. Zkrátka se držte dál od Jarního kaňonu.“

„Jenže oni hledají Halův poklad,“ nedal se Conner. „Opravdu po něm pátrají. Prohledávají kaňony jeden po druhém stejně jako ty.“

Sarah pocítila závan úzkosti.

To španělské stříbro představuje celou Connerovu budoucnost, pomyslela si. Musím ho najít dřív než oni.

Zprudka rozhodila zbytek kukuřičných zrnek po zemi. Obrátila se a dlouhými, ráznými kroky zamířila k domu, pryč od hejna kvokajících a hrabajících slepic.

Bratr i Ute pospíchali za ní.

„Sarah?“ ozval se Conner.

„Nech tu chátru hledat,“ řekla unaveně. „Ten poklad nenajdou. Neznají kaňony tak jako já.“

V hlase jí znělo víc naděje než skutečné jistoty. Od chvíle, co se Culpepperovi a Moodyho parta vydali sem mezi hory kamení a bludiště skal, aby poklad našli, věděla, že běží o závod s časem. A když teď měla na starosti Caseovu léčbu, na hledání jí vůbec nezbýval čas. Mezi péčí o něj, občasným dohlédnutím na Connera a Uteho a všemi ostatními povinnostmi běžného dne měla pořád práce pro tři.

„Nějaká vejce?“ optala se Connera.

„Šest čerstvých. Z těch ostatních už budou kuřata.“

„Přes zimu je ale kvočny nevysedí. Měl bys radši pořádně sbírat vejce, abychom měli co jíst, místo abys prováděl lumpárny těm kriminálníkům.“

„Strašák se o ty kuřata stará líp než kvočna,“ odmlouval Conner.

Sarah se na bratra přísně podívala, ale Conner dělal, že si ničeho nevšiml. Mlčky došli ke stavení. „Tak co teda bude?“ zeptal se jí obezřetně. „Co bude s čím?“ podivila se.

„S Casem,“ vysvětlil Conner znechuceně. „Udělalo by mu to dobře.“

„Ne.“

„Ale běž, prosím tě, nebuď jako…“

„Ne,“ přerušila ho zkrátka.

„Proč na mě vůbec nedáš?“ zlobil se Conner. „Jsem na to už dost starý!“

Vtom Sarah vyjekla a rozběhla se ke dveřím. Na zápraží stál Case, úplně oblečený od bot po klobouk, a u opasku na úzkých bocích se mu houpal jeho šestiraňák. Po berli nikde nebylo ani stopy.

A vypadal nebezpečně.

„Vy jste našel svoje šaty,“ vydechla chabě. Nic jiného, co by mohla říct, ji prostě nenapadlo.

„Děkuji, že jste mi je vyčistila a vyspravila,“ promluvil svým hlubokým hlasem. „Skoro jsem ani nenašel, kudy proletěly kulky.“

„Není zač. Ale jestli chcete to, co říkají Ute a Conner, tak je nebudete potřebovat.“

„Díry po kulkách přece nikdo nepotřebuje,“ odpověděl s typickým suchým humorem.

Conner se rozesmál, ale hned začal předstírat, že ho popadl kašel, aby smích zamaskoval.

Sarah zrudla. Od té chvíle, kdy ji Case přitiskl ke zdi, dal jí pocítit hrubý mužský chtíč a pak se omluvil způsobem, který si stále připomínala, se k ní choval, jako by opravdu byli sourozenci, jak po něm žádala.

Přála bych si mít staršího bratra, jako jste vy. Nechcete mě adoptovat?

Někdy byla za jeho zdvořilé chování vděčná, ale mnohem častěji ji dráždilo, aniž by věděla proč.

Jen občas, když si myslel, že je zabraná do práce s vyměňováním jeho obvazů a ničeho si nevšimne, na ni vrhal záhadné pohledy, z nichž jí zrudly tváře.

Tak jako právě teď.

Co to se mnou jenom je? napomínala se v duchu rozzlobeně. Přála jsem si mít staršího bratra, tak ho tedy mám. To bude legrace, hurá!

Jenže se z toho nijak neradovala.

„Myslela jsem vaše šaty, a ne ty prostřelené díry,“ podotkla slabě.

„Chcete mi je zase ukrást?“ zeptal se Case s bezvýraznou tváří. „Jestli ano, tak vás musím varovat, že tentokrát si dám pozor.“

„Kde máte hůl?“ všimla si.

„Hodil jsem ji do ohně.“

„Pro lásku boží,“ vykřikla a rozhodila bezmocně rukama. „Tak dobře. Běžte si s Utem a Connerem do parní lázně, klidně si zrudněte jako rak a pak se stavte třeba na hlavu! Ale oberte si trochu tu srst na obličeji!“

Case si velkou rukou zamyšleně přejel po tvářích a uvažoval, kdy se vlastně naposled holil. To snad muselo být ještě na Hunterově a Elyssině svatbě, uvědomil si.

„Rozbilo se mi zrcátko na holení,“ vysvětlil.

Case se podíval na Uteho a pak na Connera. Od nich se asi pomoci nedočká. Ani jeden z těch dvou neměl dost vousů, aby to stálo za oholení. A v celém domě nebylo ani jedno skleněné okno, které by mohlo posloužit místo zrcadla. Pohlédl na Sarah.

„Já taky nemám zrcátko. A Lola taky ne,“ odpověděla na nevyslovenou otázku.

„Jak si tedy dokážete tak úhledně zaplést copy?“

„To je praxe.“

Na Lolu se ptát nemusel. Bylo jasné, že ta si svoje copy plete jen tehdy, když si vlasy myje, což, jak bylo rovněž jasné, nebývá příliš často.

„A jak to tedy dělal váš mazel?“

Než se Sarah stačila nadechnout, Conner vyhrkl: „Nechával se holit od ní.“

Sarah skepticky pohlédla na Caseovo houští na bradě.

„Na vás bych si ale ztupila břitvu,“ namítla.

„Já ji pak nabrousím.“

„Jak chcete. Je to vaše kůže,“ pokrčila rameny.

„Já se nebojím. Co uříznete, to přece zase zašijete. Staráte se o mě jako matka kvočna o svoje kuřátko.“

Hlas přitom prozrazoval, že se mu vlastně líbí, když se o něj někdo stará.

Radši se dívala jinam, aby se nemusela opět červenat.

Nejdřív říká, že nenávidí, jak po mně touží, a teď to zase vypadá, jako by se nemohl dočkat, až na sobě ucítí moje ruce, divila se v duchu.

Nebo mě tak jenom škádlí, jako to starší bratři dělávají?

Ti muži jsou přece tak nevyzpytatelní! Úplný div, že je matky prostě neutopí rovnou po narození.

„S dovolením,“ řekla Sarah, která se chtěla kolem Case protáhnout dveřmi. „Musím jít pustit toho jestřába, už se nemůže dočkat, až bude na svobodě.“

Case ve dveřích ustoupil kousek stranou, ale ne dost rychle, jak očekávala. Pořádně do něj strčila.

„Promiňte,“ omluvila se přiškrceně. Sotva se do dveří vedle něj vešla, skoro se nemohla ani nadechnout.

„Pane jo, vás je teda kus,“ zamumlala.

V koutcích očí mu trochu cuklo a v příštím okamžiku Sarah zvedl do vzduchu lehce jako pírko a přenesl ji dovnitř. Instinktivně se ho chytila za ramena. Pružná síla jeho svalů měla zvláštní účinek na její žaludek a konečky nervů.

Ale strach to nebyl, to si byla Sarah jistá.

Strach z muže znala až příliš dobře.

„Jste opravdu velký,“ řekla teď tiše, aby to nemohl slyšet nikdo jiný než on.

Opatrně ji postavil na zem a rukama jí přitom sjel po ramenou pohybem, který neměl daleko k pohlazení. Pak se otočil k ostatním.

„Sarah má pravdu,“ prohlásil. „Nejsem ještě dost ve formě, abych mohl jít do parní lázně a pak se namáčel v ledovém potoce.“

Conner už už otvíral pusu, že mu to bude rozmlouvat, ale Ute byl rychlejší.

„Jasně,“ souhlasil. „Aspoň vohlídáte Sarah, ta když má vypouštět jestřába, nekouká nalevo napravo.“

„Mohl by kolem ní projít celý vojenský pluk i s dechovou kapelou, a ona by si vůbec ničeho nevšimla,“ přidal se hned Conner.

„To není pravda,“ zaprotestovala.

„Hm, je,“ zabručel Ute. Bratr se jenom zasmál. „Jednou jsem přijel až k ní na mustangovi, kterého jsem se zrovna snažil zkrotit. Dupal a vyhazoval, dělal rámus, že by to vzbudilo mrtvého,“ obrátil se Conner ke Caseovi, „a když konečně spustila oči z jestřába, leknutím vyskočila, jako bych i s koněm před ní vyrostl rovnou ze země.“

„To máš štěstí, že tě rovnou nezastřelila,“ poznamenal Case.

„To bylo ještě předtím, než se ti zkur…,“ začal Conner. Pod Saražiným varovným pohledem ale radši pokračoval jinak: „Než se ti lotři usídlili v Jarním kaňonu. To jsme ještě neměli prsty pořád na spoušti.“

Case pohlédl na mladíka. V pouzdře u opasku se mu houpal starý velký Colt Dragoon, původně perkusní zbraň, která, jak si všiml, byla předělaná na kovové nábojnice. Vůbec nepochyboval, že mistrem zbrojířem byl v tomto případě Ute.

Doufám, že Conner je ve střílení aspoň z půlky tak dobrý, jak si o sobě myslí, uvažoval Case. Jinak by se mu mohlo stát, že si z Culpepperových ukousne větší kus, než pak dokáže spolknout.

„Neboj se, já na tvou sestru dohlédnu,“ řekl Connerovi přes její hlavu.

„Sarah?“ Conner náhle znejistěl. „Jen se běž vypotit, ty trdlo. To je v pořádku,“ uklidnila ho.

Bratr však dál váhal. Pohledem, který působil překvapivě dospěle, si změřil Case.

„Nic se jí nestane,“ ujistil ho Case. „Máš moje slovo.“

Conner se na něj znovu pátravě podíval, a pak přikývl. S Utem se vydali do parní lázně, jež se nacházela asi dvě stě metrů odtud. Malý domek stál na břehu hlubokého jezírka, které zůstalo ve skalním podloží po každoročních záplavách.

Conner se celou cestu ohlížel přes rameno a Sarah mu pokaždé povzbudivě zamávala. Konečně i s Utem zmizeli za ohbím potoka.

„Ten si vás ale hlídá,“ podotkl Case.

Výraz v její tváři se změnil. Nechtěla myslet na to, proč se Conner tvářil tak dospěle a proč o ni měl takové obavy. Dvakrát se stalo, že ji našel ležet schoulenou na zemi, celou zničenou po dalším z Halových opileckých záchvatů.

Potřetí už k ničemu takovému nedojde. „Je to hodný kluk,“ usmála se něžně. „Je to skoro dospělý chlap.“

„Je mu terpve patnáct.“

„Dost na to, aby mohl někoho zabít,“ poznamenal suše Case.

Hodila po něm pohledem. To, co spatřila v jeho očích, ji jen utvrdilo v odhodlání dál bratra chránit a hýčkat.

„Tolik bylo vám, když jste šel do války?“ vyhrkla bez přemýšlení.

„Ano.“

V jeho odpovědi nebylo nic, co by povzbuzovalo k dalším dotazům na toto téma, ale Sarah se nedokázala přemoci.

„Byl jste sám?“ vyzvídala tedy dále. „Ne. Přemluvil jsem svého staršího bratra Huntera a vytáhl jsem ho s sebou.“

„On snad… je tedy…“

„Hunter to přežil,“ odpověděl Case krátce. „Jeho rodina ne.“

„To zní, jako byste si za to dával vinu.…“

„Dávám.“

„Vždyť jste byl tehdy ještě pouhý chlapec.“

Podíval se na ni očima, starýma a chladnýma jako led, a zhruba stejně přívětivýma.

„Mám na tu výpravu osedlat Cvrčka, nebo toho jestřába budete vypouštět přímo tady?“ zeptal se bezvýrazně.

„Obvykle se vyšplhám tamhle na jižní svah a jdu s ním asi míli proti proudu. Tak aspoň nejsou moje kuřata a slepice tím prvním, co vzbudí jestřábův zájem a pozornost.“

„Tak to ho osedlám.“

„Nemusíte se mnou chodit, jsem si jistá, že žádné nebezpečí nehrozí. Po Culpepperových a Moodyho partě tu nebylo ani stopy už asi…“

Sarah si pozdechla a zmlkla. Mluvila do vzduchu, Case už tu nebyl. Mířil k zaprášenému přístavku, kam ukládali uzdy, sedla a další podobné věci potřebné k životu na ranči.

Přesně takový je i Conner, jak nechce něco slyšet, jde pryč, zlobila se pro sebe. Příšerní tvorové!

„Tihle muži,“ dodala polohlasně, když za sebou zavřela dveře. „Na co Bůh myslel, když je stvořil?“

Zavrtěla hlavou a přistoupila k jestřábovi. Hned na něj začala mluvit, aby se pták uklidnil. Roztahoval křídla a třepotal jimi, ale protože byl šňůrkami připoután k bidýlku, uletět nemohl. Jen si tak procvičoval křídla a zlobil se na všechno, co se ocitlo dost blízko.

„Dobrý den, příteli s krásným peřím,“ oslovila ho přívětivě. „Vidíš, jak už máš křídla silná. Určitě se jen otočíš, vylétneš vzhůru k nebi a poletíš pryč.“

Pták sebou divoce zazmítal, jako by už cítil vůni svobody a volnosti.

„Už, už,“ konejšila ho něžně. „Už si budeš chytat myši a hady k jídlu sám. Nikdo tě nebude krmit a strkat ti kousky masa do krku, ať chceš, nebo nechceš.“

Zatímco na něj mluvila, natáhla jestřábovi na hlavu koženou čepičku. Jakmile přestal vidět, okamžitě se zklidnil.

Pak si vzala na sebe kabát, klobouk a koženou rukavici, kterou jí ušil Ute. Než vyšla zase ven, Cvrček už přicválal před dům.

„Sarah,“ volal na ni Case. „Radši si pospěšte, nebo zapadne slunce dřív, než se dostaneme nahoru na kopec.“

„Už běžím,“ odpověděla, ale v jejích pohybech, jimiž uchopila jestřába, nebyl žádný spěch ani netrpělivost. Dobře věděla, že divocí ptáci dokáží instinktivně vycítit její náladu a rozpoložení.

Odvázala kožené tkanice, které ptáka poutaly k jeho bidýlku, a jemně ho vzala do ruky.

„No tak, no tak, jen hezky klidně, není proč se bát,“ mumlala tiše. „Vždyť už jsem tě držela víckrát.“

Opatrně s ním pak vyšla ven. Jestřáb i přes čepičku na hlavě poznal rozdíl mezi uzavřeným prostorem uvnitř domu a otevřeným nebem venku. Žlutý zobák se otevřel a pták vydal vysoký, divoký výkřik.

Cvrček zafrkal a uskočil.

„No, jen klid, ty troubo,“ snažil se ho upokojit jezdec v sedle. „Na to, aby tě jestřáb ulovil k večeři, jsi přece moc velký.“

Sarah se podívala na vysokého hřebce a na tváři se jí zračily pochyby.

Case seskočil. Jen drobné zaváhání, když dopadl a přenesl váhu na poraněnou nohu, prozradilo, že před třemi týdny se potácel na pokraji života a smrti.

„Pojedete vpředu,“ oznámil. „Připravená?“

„Na co?“ divila se.

„Položte ruku nahoru. Vlastně obě ruce. Levou dejte na sedlovou hrušku a levou nohou se odrazte od mých rukou.“

„Ale co vaše zranění?“ namítla, ale přesto už plnila jeho instrukce.

„Tak šup nahoru.“

Case pomohl Sarah do sedla tak lehce, že si jestřáb ničeho nevšiml – ani nezatřepotal křídly.

„Nedávejte si teď nohy do třmenů,“ radil Case hlasem tichým a měkkým jako světlo svíčky. „Nelekněte se, teď sáhnu na sedlo a posadím se dozadu. Hotovo?“

Než se Sarah stačila podivit, že ten uklidňující, sametový hlas může také patřit Caseovi, už se vyhoupl na Cvrčkova záda za ni.

„Umíte jezdit bez třmenů?“ zeptal se, stále tím tichým, medovým hlasem.

„Většinou jezdím úplně bez sedla.“

„To je dobře,“ poznamenal. „Dám si nohu do třmenů, je to po tom zranění pro mě lepší.“

„Kdepak jste se naučil takhle mluvit?“

„Jak takhle?“

„Jako když másla ukrajuje.“

„Když jsem cvičil koně,“ odpověděl. „Uklidňuje je to.“

„Ptáky také.“

„A co lidi?“

„Ještě jsem vzhůru,“ odpověděla líbezným tónem, „ale už se mi zavírají oči.“ V koutcích úst mu cuklo.

Byli od sebe tak blízko, že když se nadechl, nos mu znovu naplnila opojná vůně růží, slunce a čerstvého vzduchu. Ta směs mu připadala mnohem delikátnější a úchvatnější než jakýkoliv parfém ze skleněného flakonu.

Chce mít staršího bratra, a ne milence, připomínal si v duchu. A já to přece chci také!

Věděl, že se sám přistihl při lži. Jenže je to jinak. Zatraceně, přál bych si, abych to dokázal, být jako bratr.

Takhle nadržený jsem nebyl od doby, kdy jsem zjistil, že tu věc nemám jenom na čurání.

Přenesl váhu v sedle, aby se od ní odtáhl a nedal jí pocítit své rostoucí vzrušení. Snažil se nemyslet na okamžik, kdy ji zvedl ve dveřích do domu a jak mu přitom její tělo pod rukama připadalo pružné a poddajné.

Je právě tak akorát, říkal si zaujatě. Ne tak malá, aby ji chlap musel v posteli hledat, ale zase ne velká jako vrata od stodoly, jako je třeba Lola.

Lola by zvládla dva takové, jako je Ute.

Hm, to musí být ale zajímavé noci tam v té staré drnové chajdě…

„Vidíte tamhle tu soutěsku mezi skálami napravo?“ přerušil Saražin dotaz tok jeho hříšných myšlenek. „Jo.“

„Tak tam právě míříme. Vede tudy stezka až na vrcholek.“

Case otěžemi poslal Cvrčka kýženým směrem.

Zem pod nimi se začínala zvolna zvedat. Čím dále od řeky je kůň nesl, tím sušší a prašnější byla půda pod nohama. Melodické zurčení potoka a řeky a pípání ptáků ve vrbovém houští nyní nahradilo jen občasné zavrzání třmenů.

Vysoké topoly vystřídalo rozježené křoví s úzkými listy. Tam, kde byla půda příliš suchá nebo chudá, aby na ní rostla tráva, se občas objevila opuncie nebo jiné kaktusy. V kosých slunečních paprscích ostny rostliny lemovala zlatavá záře.

Jezdce nyní ovanul studeněji vzduch, který se táhl seshora z kopce do údolí. Přinášel s sebou závan přicházející noci, chladný a ostrý a tajemný.

Vrzání kůže a hřebcovo pravidelné dýchání se staly jedinými zvuky, naplňujícími klid blížícího se stmívání.

Caseovy oči stejně jako vždy přejížděly po okolí sem a tam a hledaly známky nebezpečí. Nenacházely však nic jiného než jen tvrdou a divokou krásu podivné krajiny, kde kameny na sebe vzaly barvy duhy a tvary nejdivočejších lidských fantazií.

Za vrcholkem kopce se stoupání zmírnilo, ale jen asi na vzdálenost jedné míle. Odtud se země opět zvedala jako stěna narezlých kamenných útesů a rudých skalních věží, až se točila hlava. Vyschlá koryta potoků se rýsovala na podkladu kamenných valů jako světlé a tmavé stuhy.

„Jak je to ještě daleko?“ ozval se Case.

„Tam, jak je ten pahrbek, vidíte ho? Vždycky tam hodně fouká, je to pěkně vysoko.“

Cvrček se obratně pohyboval mezi velkými balvany, překračoval kameny a skákal přes místa plná drobného ostrého štěrku. I když nesl váhu dvou jezdců, dýchal rovnoměrně a nepotil se.

„Je to ještě dost daleko,“ podotkla Sarah.

Místo odpovědi Case seskočil a natáhl ruku k Sarah, aby jí také pomohl dolů z Cvrčkova hřbetu. Podívala se na něj a zář zapadajícího slunce jí proměnila oči ve dva zlatošedé plamínky, připomínají svíčky hořící za oknem v mlhavém dni. Totéž světlo vytvořilo z jejích skořicových vlasů planoucí oheň, žhavý a svůdný.

Měl co dělat, aby se ovládl, nestrhl jí pomačkaný sklopený klobouk, nerozpletl copy a nezabořil prsty do hedvábných pramenů.

Jeho žádost ještě vzrostla a její naléhavost Case rozzuřovala. Pomohl Sarah ze sedla, postavil ji na zem a rychle od ní odstoupil. Že přitom kulhal, mu náladu rozhodně nijak nevylepšilo.

„Co až vám ten jestřáb odnese nějaká kuřata?“ podotkl záměrně neutrálním tónem.

Po očku na něj pohlédla. I když vypadal tak chladně, připadalo jí, že v sobě skrývá víc pocitů, než dává najevo.

„S tím Connerovým systémem sbírání vajec, kdy jich půlku nechá ležet, budeme mít kuřat spousty,“ odpověděla zlehka.

Case pokrčil rameny.

„Počkejte tady, než jestřába vypustím,“ požádala ho. „Potřebuju na to volný prostor.“

Tiše ptákovi něco mumlala a šla s ním dál až k místu, kde se kamenitý pahrbek lámal v ostrý okraj skal a spadal srázně dolů.

Ze vzdálených štítů hor doléhal chladný vítr, ale v údolí hluboko dole se drželo teplo, stoupající zvolna vzhůru. Neviditelné vlny zahřátého vzduchu se zvedaly ze dna kaňonu a lámaly se na jeho okraji, kde právě stáli. Odtud teplý proud mizel k nebi.

Jestřáb zatřepetal křídly a dychtivě se otočil k vlahému větru.

Sarah mu lehce poklepala na hruď a znovu promluvila tichým, uklidňujícím tónem:

„Pššt, pššt, ty jeden. Žaludek máš plný, křídlo už je zdravé a všude kolem je spousta míst, kde se můžeš bezpečně uhnízdit. Teď už se jenom potřebuješ vydat na cestu.“

Pták se jejími slovy opět uklidnil. Jeho celé tělo se však přesto dál chvělo dychtivostí, jako by věděl, že svoboda je už na dosah.

Saražiny pohyby byly tak rychlé, že si je Case ani nestačil uvědomit. Levou rukou ptákovi obratně stáhla čepičku z hlavy a zároveň ho pravicí vyhodila do vzduchu, dopředu a zároveň vzhůru.

Jestřáb divoce zatřepetal křídly v zlatooranžové záři zapadajícího slunce, propadl se do hloubky pod útesy a zmizel.

Case se na chvíli lekl, že pták nedokáže létat. V příští chvíli se však nad okrajem srázu objevil černý stín a jako černá kometa zamířil vzhůru. Každým mávnutím mohutných křídel stoupal výš a výš, až ho v barevné záři oblohy přestalo být vidět.

K muži a ženě, stojícím na kraji skal, dolehl jen jeho křik, divoký a svobodný.

Case se kulhavě vydal blíž ke srázu. Nedbal na bolest, jíž se ozývala jeho zranění. Dokázal už vydržet i horší věci a nepochyboval, že budoucnost má pro něj přichystány ještě větší zkoušky.

V tuto chvíli však vnímal jedinou bolest – tu, jež se zableskla v Saražiných očích.

Tiše došel až k ní a postavil se jí po bok. „Jestřábovi bude dobře,“ promluvil tiše. „Létá nádherně.“

„Já vím,“ odpověděla ochraptěle. „Jenomže já…“

„Copak?“

„Dala bych duši za to, kdybych mohla létat s ním.“

Žal v jejím hlase jím projel jako bodnutí jehlou. Rozuměl jejím pocitům tak hluboce, až ho to zabolelo.

Dojímala ho tak silně, až se toho polekal. Pro pevnost, kterou kolem sebe vybudoval proti všem lidským citům, byl pocit sounáležitosti se Sarah mnohem nebezpečnější než jen pouhá fyzická touha.

Prudce se od ní odvrátil a zahleděl se na pustou, podivuhodnou zemi pod jejich nohama.

Zasněžené hroty vzdálených zástupů hor se na severozápadě vypínaly nad náhorními plošinami, ležícími vysoko mezi nebem a zemí. Vrcholky kopců odrážely syté, nažloutlé sluneční světlo. Jen jejich špičky vystupovaly z nekonečně se táhnoucích plošin, obnažených na kámen a bičovaných větry, jež vanuly všemi směry.

Slunce se zvolna nořilo pod obzor, až z něj zbyl jen úzký proužek zlaté záře. Zdola rychle stoupala tma.

V rozlehlé prázdnotě byl pahorek, kde Case se Sarah stáli, bezvýznamnější než zrnko písku.

Je čas se vrátit, pomyslel si váhavě.

Obrátil se ke zpáteční cestě. Mihotavá zář posledních slunečních paprsků přes horizont dopadala na kamenné kvádry a stěny a zbarvovala je do žhnoucího odstínu nachové červeně. Z úzkých údolí a kaňonů stoupala čerň a ovíjela hory připomínkou půlnoci. Temnota se šířila a rostla jako nezadržitelná tichá vlna. Srázné kopce se proměnily v oheň, planoucí proti přílivu noci.

Na celé zemi jako by nebylo ani živáčka. Nikde žádné cesty. Nikde koleje. Žádná zář luceren. K neposkvrněnému nebi nestoupal dokonce ani žádný kouř z lidských obydlí.

Tady by člověk mohl žít, napadlo Case. Opravdu žít.

Žádné zástupy sousedů. Žádná města, kde vám kdekdo strká obě ruce do kapes a přitom vás obloudí falešným úsměvem.

Žádné vzpomínky.

Nikde není druhé takové místo jako tohle.

Ať si ostatní lidé hledají zelené kopce a široká úrodná údolí. Tohle je pro mě to pravé. Divoké a čisté, kam nedoléhá minulost.

Zavalil ho neznámý pocit touhy. Pomalu a zhluboka se nadechl, pak znovu a pak ještě jednou. Naplnila ho nezkrotná, drsná krása krajiny.

Dole pod nimi, na dně největšího kaňonu, se proti tmavé zemi rýsovaly dvě zvlněné řady topolů a vrb, mezi nimiž se někde ztrácela řeka.

Ztracená řeka, uvědomil si. Kaňon u Ztracené řeky.

Voda.

Sáhl do kapsy kabátu, který kdysi býval částí konfederační uniformy, ale z něhož už před dávnou dobou odstranil všechny prýmky a knoflíky. Do ruky mu vklouzla známá, chladná tíže dalekohledu. Přiložil ho k levému oku a prohlížel si krajinu.

Ale ať se díval sebepozorněji, spatřil jen málo známek přítomnosti vody. Ve skalních rozsedlinách vyrůstaly ojedinělé topoly, ale jinak zde byla jen jediná souvislá řada stromů a keřů, značících vodní tok.

Na dlouhou vzdálenost ve všech směrech je ranč u Ztracené řeky jediným místem, kde se dá najít dost vody, uvědomil si.

Bez přístupu k vodě by zde ranč vůbec nemohl existovat. A zdroj vody už je obsazený.

Case však přesto vnitřně věděl, že patří právě sem, k této zemi. Byl si tím jistý jako málokdy v životě.

Aspoň by na mě něco čekalo, až skoncuju s Culpepperovými, řekl si. Tahle zem, tahle půda.

Zem, kterou lidé nemohou pokořit ani zničit a zavraždit.

Zem, kde se dá volně dýchat, volně žít, volně pohybovat. Kde se dá postavit nový dům. Ranč. Nová zem, bez vzpomínek.

Země, ale bez vody. Pouze ranč u Ztracené řeky má dost vody, aby to stálo za zmínku.

A ranč u Ztracené řeky patří Sarah Kennedyové. Nepřítomně spustil dalekohled a znovu ho ukryl v kapse kabátu.

Myslím, že bych se s ní kvůli tomu ranči dokázal oženit.

Stejně rychle jako tato myšlenka mu však mozkem proletěl ledový záchvěv, který zmrazil všechny nesmělé výhonky naděje pro budoucnost, jež právě pocítil.

Manželství znamená děti.

A děti znamenají noční můry ze zmučených, bezmocných těl.

Ne, pomyslel si zuřivě. Nikdy víc.

Už nikdy!

Musí přece existovat nějaká jiná cesta, jak získat ranč u Ztracené řeky. Bezpečnější cesta.

Cesta, kde nebudou city hrát vůbec žádnou roli.

Celou zpáteční cestu Case mlčel. Ani chvějivý, stříbřitý úsměv měsíce nenarušil temnotu, jež naplňovala jeho duši.

* 9

Druhý den se Case vzbudil, když byla ještě tma. Jako vždy zůstal tiše bez pohybu ležet a snažil se co nejrychleji zorientovat.

Co mě to probudilo!

Odpověď přišla s dotekem látky na jeho ramenou, lehkým jako motýlí křídla, a pak mu někdo urovnal přikrývky.

Sarah, věděl okamžitě. Pořád se o mě stará.

Teplo, jež se mu rozlilo tělem, mělo sexuální původ jen zčásti.

Ještě než upadl znovu do spánku, rozhodl se, že zítra ráno odtud odjede. Musí.

Jinak jeho mužská žádost převáží nad zdravým rozumem.

Nebylo by to poprvé, co někoho zavedl chtíč na špatnou cestu, uvažoval ospale. Zrovna třeba Huntera, abychom nechodili pro příklad daleko. Krev se mu žhavila tak, až se oženil s naprosto nevhodnou ženou.

Case ovanul lehký, sladce vonící dech.

Snažil se nemyslet na Sarah, vonící po růžích a teple. Jenže to nešlo, stejně jako nešlo ignorovat pulzující, naléhavou touhu po jejím těle.

Touhu, kterou ona nesdílela.

Chce, abych byl jejím starším bratrem, připomněl si znovu, pobaveně, zneklidněně i s úlevou naráz.

Neuvažoval o tom, že by Sarah mohl opatrně naznačit, že s ní nikterak netouží po příbuzenských vazbách. Že nechce být ani bratr, ani bratránek, ani strýček.

Zvlášť ne strýc.

To, co v Caseovi nestačila zničit válka, to dokázal nález těl jeho neteře a synovce.

Ještě dlouho potom nevěděl, jak se zase naučit spát, jak jíst a jak vůbec žít bez všech pocitů.

Kromě zuřivosti.

Pro jeho těžce vybojovaný klid a vyrovnanost byla Sarah mnohem nebezpečnější než ostře nabitá a odjištěná pistole, mířící mu rovnou do obličeje.

Vzduch se pohnul a lehce zavlnil, jak se zase odtáhla od jeho lůžka. Chvilku nato bylo slyšet tiché zvuky, jak se kousek od něj zavrtávala do své postele, a brzy se začalo ozývat už jen pomalé, hluboké oddychování.

Kolikrát jen za noc asi musí vstávat, aby zkontrolovala všechny ty tvory, o něž se stará? pomyslel si s údivem.

Představa jejích bosých nohou, přecházejících po holé studené zemi, Case zneklidnila.

Já tu její péči nepotřebuju. Jsem v pořádku. Copak nikdy neslyšela o tom, že spící pes se má nechat spát?

Kdesi venku zahoukala sova.

Case odhodil deku a v jediném okamžiku už byl na nohou a rukou sahal po své pušce, která stála opřená o zeď místnosti. Tíha zbraně ho ujistila, že je plně nabitá.

Když natáhl kohoutek, Sarah i Conner se okamžitě vzbudili.

„Co se to…,“ spustil Conner, ale Case ho hned přerušil ostrým syknutím. „Ticho!“

Conner okamžitě poslechl a zmlknul. „Houkala sova,“ vysvětlil tiše Case. „A co má být?“ divil se Conner. „Tady máme spoustu sov.“

„Takový zvuk jsem tu ještě neslyšel. Máš u sebe pistoli?“

„Držím ji v ruce.“

„Dobrá. Tak ohlídej Sarah.“

„Já se umím ohlídat sama,“ ozvala se šeptem, a jako by chtěla dokázat pravdivost svých slov, také natáhla kohoutek pistole, již držela v ruce.

„Stejně tady zůstaň,“ nařídil Case Connerovi.

„Ale…,“ chtěl odmlouvat Conner.

„Čím méně lidí se bude motat venku,“ přerušil mladíkovy námitky Case, „tím bude menší pravděpodobnost, že se v té tmě navzájem omylem postřílíme. Ale zůstaň připravený.“

„Udělej, co ti říká,“ řekla Sarah bratrovi. „Kdo má teď hlídku na kopci?“ zeptal se Case. „Ute,“ odpověděl Conner.

„Dobrá. Žádný z Culpepperových není tak stavěný jako Lola, takže si je nemůžu splést ani ve tmě.“ Conner se potichu zasmál.

Case si klekl a vyhlížel z domku skrze jednu z mnoha mezer mezi špatně sroubenými kládami. Měsíční světlo venku zalévalo krajinu průzračným světlem a na nebi tiše pluly hvězdy, blýskající se tajuplnou, mihotavou září.

Nikde se nehýbal žádný stín, křoví nezašustilo. Nekřupl žádný kamínek, neozvalo se ani ospalé zapípání ptáka, vyrušeného lidskou přítomností. Ani kojot nezavyl do noci.

Case se rychle oblékl. V černých vlněných kalhotách a košili se ve tmě úplně ztrácel. Místo jezdeckých bot si natáhl vysoké měkké mokasíny. Vedle pistole si k opasku připnul nůž s osmipalcovým ostřím. Pušku v koženém pouzdře si zavěsil na levé rameno, aby ji měl na dosah, ale aby mu zároveň nepřekážela v pohybu.

„Nestřílejte, dokud nebudete vědět, kdo to je,“ připomenul ostatním. „Až se budu vracet, zavolám jako jestřáb.“

„Casi,“ zašeptala Sarah.

Okamžitě se obrátil přímo k ní, ačkoliv nebyla ničím víc než jen nezřetelným stínem v temnotě. „Ano?“ zeptal se měkce.

„Já… Buďte opatrný.“

„Nemějte strach. Za války jsem to dělal mnohokrát, jsem na to zvyklý. Kdybych neuměl být dost opatrný, byl bych už mrtvý.“

„Mohl bych vám krýt záda,“ navrhl Conner.

Case se po paměti otočil směrem, kde tiše čekal mladík s pistolí v ruce.

Sarah bratra moc nerozmazlila, přiznal jí v duchu. Je už víc chlap, než jak to podle vzhledu vypadá.

„Nejvíc mi pomůžeš, když dohlédneš na to, aby se tady nemluvilo a nic se nepohnulo,“ vysvětlil mu. „Jdu to obhlédnout zvenku. Kdyby se začalo střílet, nedovol sestře, aby chodila ven, i kdyby sis přitom na ni musel sednout. Rozuměls?“

„Rozuměl, ale vůbec se mi to nelíbí,“ odpověděl Conner. Také Sarah něco podotkla, ale ani jeden z mužů se nenamáhal zjistit, co to bylo.

Dveře tiše vrzly, jak je Case otevřel a vyklouzl ven do tmy. Hned je zase za sebou zavřel a na okamžik zůstal bez pohnutí stát. Zády ke srubu naslouchal noci nejen sluchem, ale všemi dalšími instinkty zkušeného lovce a stopaře.

Všude panovalo naprosté ticho, nenarušované sebemenším zvukem. Mlčenlivě nekonečno se vznášelo nad hlavou jako hvězdy, jen místo záře vysílalo temnotu. Ve vzduchu už bylo cítit hluboký chlad jako připomínku místa a času, k němuž se zvolna blížila zima.

Ticho bylo absolutní.

Někdo tam je, věděl Case. Noc nikdy nebývá tak klidná, jedině když kolem slídí člověk.

Přikrčeně se dostal až k rohu stavení a rozhlédl se kolem. Na této straně se žádný lidský stín neplížil. Neslyšně se přemístil podél zdi, opět přikrčený, a naslouchal.

Ticho. Ticho a klid.

Case vyčkával a v duchu přitom počítal vteřiny.

Minuly víc než čtyři minuty. Zatímco číhal na známky lidské přítomnosti, tmou se znovu postupně začaly ozývat tiché zvuky. Noční tvorové se zvolna vraceli ke své obvyklé činnosti, sháněli potravu a ukrývali se před chladem přicházející zimy.

Pár vodních krys přeběhlo přes otevřené prostranství mezi vysokým pelyňkovým houštím a nižšími keři, rostoucími asi deset stop od něj. Nad nimi přeletěla na svých neslyšných perutích sova. Ozval se tichý, krátký křik a tlukot křídel o zem a pak se sova opět zvedla k nočnímu nebi. Proti měsíčnímu světlu bylo vidět, jak z jejích opeřených pařátů bezvládně visí jeden člen krysí smečky.

Z křoví za srubem se ozvalo zahoukání. Jiná sova na něj odpověděla.

Ticho se vrátilo, hluboké jako sama noc. Zvířata se tímhle houkáním také nedají ošálit, stejně jako já, pomyslel si Case.

Odhadoval, že zvuk se nyní ozval asi o deset yardů blíže, než když zaslechl první falešné houkání.

Náhle se proti hvězdnému nebi objevila silueta muže. Byl to jen okamžik, ale Caseovi stačil, aby ho spatřil a určil jeho polohu.

Sto yardů odtud se vynořila další postava. Takže jsou nejméně dva, řekl si v duchu Case. A nejsou to Culpepperovi, ledaže by se ti hoši najednou rozhodli nosit mexikánské klobouky.

To bych rád věděl, kdepak asi nechali koně? Na vzdálenost aspoň tisíc yardů od ranče bylo jen málo míst, kde by se dala zvířata ukrýt.

Vsadil bych se, že se spustili dolů z kopce pár stop za latrínou, pomyslel si. Jsou tak zatraceně líní, že neudělají ani krok navíc, když nemusí.

Znovu se shýbl a přikrčeně se potichu přemístil k volnému prostoru za domem. Proplétal se mezi keři a travou, dokud neminul budku latríny.

Vzpřímil se, venkovní přístavky nechával mezi sebou a místem, kde prve zahlédl obrys muže, a prosmýkl se k úzké průrvě, do níž se zužovala rovina kolem srubu.

K holému zbytku uschlého jalovce tam stáli připoutaní tři koně.

K sakru, pomyslel si. Koně.

Doufal, že tam přece jenom najde muly. Ve tmě by bylo jednodušší dostat Culpepperovy pěkně jednoho po druhém než při střelbě v přímém souboji tehdy ve Španělském kostele.

A taky méně nebezpečné.

Ab se očividně naučil být trpělivější, než býval dřív. To je špatně. Bude teď nebezpečnější.

Rychlý, ale důkladný pohled po úzkém prostoru průrvy Caseovi prozradil, že vetřelci neponechali u zvířat nikoho na hlídce.

Pod zkroucenými, holými větvemi suchého jalovce se v měsíčním světle zableskla prázdná láhev od whisky. Kousek od ní se povalovaly ohlodané kosti z králíka.

Vypadá to, že tihle hoši tady pobyli hezkou chvíli, uvědomil si. Doufejme, že byla dost dlouhá na to, aby začali ztrácet trpělivost.

Netrpěliví lidé dělají chyby.

Pár minut tichého hovoru a pomalých pohybů koně přesvědčilo, že i když jeho pach neznají, ten cizí člověk jim nehodlá ublížit. Stáli klidně, i když jim odřízl otěže a svázal jim s nimi nohy a pak uvolnil uzdy.

Až pak jejich jezdci budou chtít do sedla, zabere jim spoustu času, než budou moci odjet.

A teď, rozhodl Case, je právě čas zjistit, jak moc opilí ti chlapi jsou.

Vracel se zpátky k domu a nenadělal přitom o nic víc hluku než předtím – takže žádný. Choval se tak tiše, až skoro zakopl o prvního z nezvaných návštěvníků.

„Rusty?“ ozval se muž šeptem. „Co tady, k sakru, máš co dělat? Však na tebe dojde řada, až tu holku pořádně…“

Jeho řeč přerušilo náhlé zablýsknutí ostří nože, jak ho Case vytrhl z pochvy. Chytil mrtvého muže, dřív než stačil upadnout, a tiše ho položil na zem.

Přikrčený k zemi pak Case pozorně naslouchal. Noc byla až příliš klidná.

Zaplavila ho vlna vzpomínek, černějších než všechny noci.

Vzduch je moc suchý, napadlo ho okamžitě. Chybí tu šumění stromů, nikde žádná zeleň. Necítím kouř z táborových ohňů, hořících nedaleko.

Jen jedna věc se nezměnila. Pach smrti byl stále stejný jako za války Severu proti Jihu.

Zleva se opět ozvalo soví houkání.

Napravo panoval naprostý klid.

Case se ani nepohnul. Předtím slyšel signály, jimiž se domlouvali dva lidé – jedno zahoukání, jedna odpověď. Domníval se, že mrtvý muž nebyl jedním z těchto dvou houkajících lumpů.

Zleva se opět ozval hlas sovy.

Zatraceně, uvědomil si, měl bych raději odpovědět.

Pokusil se napodobit houkání stejně špatně, jako to dělali Moodyho muži.

Zleva se nyní ozval nezřetelný šramot.

Větvička škrábla o jelenici, rozeznal Case neomylně zvuk. Ten člověk musí být někde vlevo od mohutného trsu pelyňku.

Zvolna a neomylně se Case plížil směrem k místu, odkud vycházelo soví volání.

Vysokým pelyňkovým křovím se prosmýkl stín, v němž jen ostřílený noční stopař dokázal rozeznat lidskou postavu, a zastavil se na jeho okraji.

Case muže spatřil okamžitě.

Vidíš ho, Connere? pomyslel si. Jestli ho minu, dostane se rovnou k domu!

Ale Case neměl vůbec v úmyslu ho minout. Ještě mu znělo v uších, co stačil říct ten mrtvý, než ho zabil.

Však na tebe dojde řada, až tu holku pořádně…

A Case si byl naprosto jistý, že ten muž určitě neměl na mysli Velkou Lolu.

Kde se ale skrývá ten třetí muž? napadlo Case. A jak to, že je tak potichu?

Pro tuto chvíli však problém třetího z jezdců musel odsunout stranou.

Muž u vysokého pelyňku se znovu pohnul a mířil k domu.

Case se neslyšně přemístil blíž.

Snad Conner ví, jak jsme se dohodli, doufal. Jestli teď do toho chlapa vyprázdní zásobník, dostane mě do průšvihu.

Byl od něj dobrých pět metrů, když muž poznal, že něco není v pořádku. Otočil se a sáhl po zbrani, ale to už mu na hlavu dopadla tvrdá rukojeť Caseovy pistole takovou vahou, jako by ho zavalila hora. S drsným zasténáním se muž složil a tupě dopadl na zem.

Stejně bleskově, jako když se vyřítil ze tmy na volné prostranství, nyní Case zase zmizel zpátky v pelyňkovém houští.

Muž zůstal nehybně ležet.

Znovu se rozhostilo ticho.

Case potlačil zrychlený dech, aby se neprozradil, a dychtivě naslouchal, odkud se ozve třetí muž. Neslyšel však nic, jen nepřirozené ticho noci.

Ten třetí darebák asi není tak hr jako ti druzí dva, aby si už mohl sáhnout na Sarah, řekl si.

Po pěti minutách marného vyčkávání se noc opět vrátila ke svým běžným zvukům. Case se připravil na dlouhou hlídku. Tuto smrtící hru už v životě hrál mnohokrát. Ten, kdo ztratí trpělivost jako první, také obvykle jako první zemře.

Noční zvuky za jeho zády náhle ustaly. Zavládlo ticho.

Caseovi se zježily chlupy na zátylku. Instinktivně se vrhl stranou zlomek vteřiny předtím, než ticho protrhly dva výstřely z pistole, po nichž následoval ještě další – pro jistotu.

Kulky prosvištěly přesně tam, kde měl před chvílí hlavu. Už ve chvíli, kdy padal k zemi, aby se kryl, však vytáhl svůj šestiraňák a mířil do míst, odkud se zablesklo z ústí zbraně třetího jezdce.

Case vystřelil první dávku tak rychle, že stačila překrýt mužův čtvrtý výstřel. Olověné kulky zachrastily v pelyňkovém křoví a prolétly dál do noci jako kovové krupobití.

Muž pouze dvakrát zavrčel. Pokud snad vydal ještě nějaké jiné zvuky, pak je přehlušil pohyb, jímž se Case přesouval na jinou pozici. Věděl, že záblesky z jeho zbraně teď prozradily protivníkovi, kde je.

Ale už když se válel stranou, uvědomil si, že se nemá kam ukrýt. Muž byl příliš blízko, než aby se dal znovu oklamat.

Pátá střela škrtla Caseovi o rukáv. Další rozvířila hlínu a kousky kůry ze stromu, za nímž se pokoušel nalézt lepší úkryt.

Pak se ze tmy ozval nezaměnitelný zvuk natahovaného kohoutku.

Case poslal obsah druhého zásobníku přímo za tím zvukem a sám se přitom odkutálel na opačnou stranu. Než se dotkl země, už držel v levačce znovu nabitou pistoli. Snažil se zklidnit dech a vyčkával.

Žádné další plamenné jazyky však k němu ze tmy nevylétly.

Bylo slyšet vzdechnutí, pak chrastivé zvuky, jako by se nějaké velké zvíře prodíralo podrostem, následované tupým žuchnutím.

A pak – nic…

Po čele i po žebrech Caseovi stékal ledový pot a plíce žadonily o velké doušky sladkého vzduchu místo pouhých mělkých, drobných nádechů, jež si Case povolil.

Z temnoty se nic dalšího neozývalo. Case čekal. A čekal.

Dlouho poté, co se třetí muž naposledy ozval, Case stále ležel bez jakéhokoliv pohybu, oči otevřené jen na uzoulinkou švírku. Dál čekal s veškerou trpělivostí, již si osvojil za války.

Vyčkával tak, jak čekává smrt. Trpělivě, neúprosně.

Křoví se zavlnilo a zašustilo. Neviditelné kroky mířily k jeho úkrytu.

Case se stále nehýbal.

Muž se ani nijak zvlášť nesnažil, aby nebyl slyšet. Byl si jistý, jen se chtěl přesvědčit, zda je Case doopravdy mrtvý.

Když na světlejším podkladu holého křoví spatřil temný, nehybný stín, muž pozvedl pistoli a natáhl kohoutek.

Nocí se ozvaly tři rychlé výstřely.

Všechny tři zasáhly třetího muže.

Když tentokrát padl k zemi, obešlo se to bez teatrálního vzdychání a sténání. Darebák zkrátka jen padl tváří rovnou k zemi a zůstal ležet.

Se zbraní stále namířenou a nataženou Case vstal, přešel těch pár metrů a špičkou nohy obrátil muže k sobě.

Přestože měl místo starého konfederačního klobouku na hlavě mexické sombrero, Case ho poznal. Dlouhá vyčouhla postava, úzká tvář a slámově zbarvené vlasy byly nezaměnitelné.

Zatraceně, řekl si udiveně Case. Proč nepřijel na mule?

A který z Culpepperových to vlastně je? uvažoval dál.

Stejně je to jedno. Ti neřádi jsou jeden jako druhý.

Až na Aba, napomenul se. Ten starý ničema by mohl vyučovat samotné ďábly v pekle.

Case se znovu ukryl zajeden z pelyňkových keřů. Pro jistotu znovu nabil obě zbraně, pistoli i pušku, a dal si záležet, aby náboje vklouzly do zásobníků beze zvuku, jako po másle.

Znovu vyčkával.

Tentokrát se neozvalo nic, ať naslouchal do noci sebevíc.

Konečně se pořádně nadechl. Poprvé si uvědomil, jaká je zima, a pocítil, jak mu škube v ráně na stehně, která se ještě nestačila pořádně zahojit. Čelo mu cukalo, jak se o něj otřela kulka a vytrhla mu kus kůže.

Musel si dvakrát olíznout rty, než z úst dokázal vyloudit volání jestřába, smluvený signál pro ostatní v domě, že se vrací zpátky.

Odpověď přišla okamžitě.

S kulháním zamířil ke srubu, který byl ve tmě vidět jen jako černý obdélník. Nečekal sice, že by se kolem potloukali ještě nějací další útočníci, ale stále se měl na pozoru a kryl se, aby zůstal neviditelný.

Než se dotkl dveří, pro jistotu ještě hvízdl.

Zevnitř mu odpovědělo lehké jestřábí volání. Dveře se otevřely. Blednoucí svit měsíce ozářil Connera, stojícího na prahu.

Jeho starodávná pistole mířila přímo na Case.

„Vidíš?“ poznamenal jen mladík, zajistil zbraň a ustoupil dovnitř. „Říkal jsem ti přece, že to ohlídám.“

Ze tmy uvnitř vyběhla Sarah.

„Casi?“ vydechla chraptivě. „Jste raněný?“

Hlas se jí třásl, tak jako ruce, jimiž mu začala přejíždět po těle, aby objevila nová zranění.

„Unavený, špinavý a trochu odřený,“ odpověděl, zatímco zavíral dveře. „Nic hrozného, abyste si musela dělat starosti.“

„Rozsviť lampu,“ poručila Sarah bratrovi.

Conner pohlédl na Case a ten přikývl.

„Co se tam dělo?“ chtěl vědět Conner, ale Case zavrtěl hlavou.

„Blíží se svítání, máme tam nějakou práci s lopatou,“ odbyl ho.

Sirka škrtla o kovovou třínožku. Vyskočily ohnivé plamínky, brzy následované mírnější září knotu v olejové lampě. Skleněný cylindr jemně cinkl o měděný podstavec, jak Conner postavil lampu na místo.

„Tak práci s lopatou, jo?“ vyzvídal na Caseovi.

Ten se jen zeptal: „Dělo se mezitím něco nahoře na skalách? Nějaké potíže?“

„Kolik jsi jich zabil?“ naléhal však mladík. „Jak jsi je dostal a jak to, že tě vůbec neobjevili? A kde…“

„Tak dost,“ přerušila ho Sarah zkrátka. „Jsou to tři týdny, co Case málem umřel, a teď musel tvrdě bojovat, aby nám zachránil život. Musí být úplně vyčerpaný, a ty ho otravuješ.“

„Ale…“

Sestřin ostrý pohled Connera konečně umlčel. „K sakru,“ bručel nespokojeně. „Ty si myslíš, že snad pořád ještě nosím plínky.“

Sarah bratrovy stížnosti ignorovala. „Sedněte si,“ nařídila Caseovi. „Vždyť krvácíte!“

„To nic není, abyste si musela…“ Sarah toho už měla dost. „Mohl byste si sednout a mlčet?“ vybuchla. „Už mě k smrti otravuje pořád se dohadovat s mužskými, co jsou tak zatraceně pyšní a tak zatraceně tvrdohlaví.“

Case se na ni překvapeně podíval a pak se usadil na jedné ze dvou židlí, které ve srubu měli. Topolové dřevo, z něhož byly vyrobené, pod jeho vahou jenom zapraštělo.

Sarah se teď zaměřila na bratra, očividně hledala nový cíl, na němž by si zchladila žáhu. „No,“ ozval se spěšně Conner. „Myslím, že je nejvyšší čas, abych šel Uteho odvolat z hlídky na skále.“

„Jen běž,“ pobídl ho Case. „Ale měj pořád oči otevřené.“

„Myslíš, že se objeví ještě nějací další jezdci?“ vyhrkl Conner s těžko potlačovanou dychtivostí.

„Těžko, pokud by nejeli dva na jednom koni, ale o tom pochybuju. Tihle malí mustangové by takový náklad neunesli.“

„Ute už bude celý divý, aby se dozvěděl, co to tu bylo za přestřelku. Co mu mám říct?“

„Aby si přinesl lopatu,“ uťala ho opět Sarah.

Conner otevřel pusu, pak dveře a bez dalších otázek zmizel.

„Díky, žes udržel sestru uvnitř,“ zavolal za ním Case.

„Bylo mi potěšením!“ odpověděl už zvenku mladík a za ním následoval výbuch smíchu.

„Měl bys ji slyšet, jak vyváděla, když jsem na ní seděl!“ zavolal zdálky. „Ani bych nevěřil, kolik umí sprostých slov! K čertu, vsadil bych se, že ani Lola by…“

„Connere Lawsone!“ zvolala Sarah výhružným hlasem.

Zvenčí se opět ozval chechtot, což ji ještě víc podráždilo.

„Taky bych to byl rád slyšel,“ podotkl Case neutrálním tónem.

Na jinak bledé tváři jí vyrazily rudé skvrny. Pak si ale všimla, že jeden koutek Caseových úst se trochu zvedl vzhůru. Náhle zjistila, že se bláznivě směje, nejspíš úlevou, že se Connerovi nic nestalo.

Aspoň pro tuto chvíli jim žádné nebezpečí nehrozí.

„Já jsem to taky nevěděla, že umím tak dobře nadávat,“ přiznala.

V koutích mu cuklo.

Trochu pokřiveně se usmála. „To asi musel být pohled,“ podotkla, „když jsem klela jako starý námořník a ten kluk mi seděl rovnou na hlavě.“

„Když se chová jako muž, už to žádný kluk není.“ Úsměv jí zmizel z tváře. Představila si, jaké to asi pro Case muselo být, když šel v patnácti letech do války. Představila si i dnešní noc, kdy pro ně ve tmě vybojoval jiný druh války.

Máme tam nějakou práci s lopatou, řekl pouze, ale jeho oči říkaly víc. Prozradily, že smrt si vybírá svou cenu i na těch, kdo zvítězili.

Sarah se obrátila, plechovým hrnkem nabrala vodu z kbelíku a nalila ji do plechového umyvadla. Z rákosového košíku vzala čistý kus látky, namočila ji a důkladně vyždímala. S vlhkou utěrkou se pak blížila ke Caseovi.

Sledoval ji pohledem, v němž mihotavé světlo olejové lampy proměnilo jeho oči ve dva zelené kameny.

Z mělkého škrábance na čele mu pomalu odkapávala krev. Drobné, jasně červené krůpěje se mu zachycovaly v levém obočí, obešly oko a stékaly po tváři dolů jako nachově zbarvené slzy.

„Nemusíte mě…,“ spustil jako obyčejně.

„Rozhodně musím,“ opáčila zkrátka.

Mohl se jen otočit stranou a snadno tak odmítnout tu malou službu, kterou mu nabízela. Ale on to neudělal. Zůstal sedět a nechal ji o sebe pečovat, jako by to bylo jeho právo.

A její vlastně také.

Tiše a jemně mu omyla tvář chladivou vodou, smývala všechen prach, nečistoty i rudé slzy.

Stíny v jeho očích však zůstávaly.

Jestlipak existuje na světě něco, co by mu je dokázalo smýt, pomyslela si nešťastně.

„Víte určitě, že nemáte nikde žádné zranění?“

„Naprosto určitě.“

„Byla jsem hrozně vyděšená, když jsem slyšela to druhé kolo střelby, a pak ještě jedno. A to ticho potom! Trvalo tak dlouho, zdálo se mi nekonečné. Jako smrt…“

„Sarah…“

Jiná slova Case nenašel, aby jimi odstranil připomínku prožitých hrůz ze Saražiných očí.

Bála se o něj, jako by byl členem rodiny, a nikoli jen zraněným cizincem, kterého náhoda zavála k jejímu domu.

Lehce si ji přitáhl na klín. „Vaše zranění,“ protestovala.

Posadil ji tak, aby vahou spočívala na jeho pravém, nezraněném stehně. Přitáhl si ji blíž a položil ruku do jejích rozpuštěných vlasů.

Zoufale vzdychla a přitiskla se k němu. Zápasila se záplavou zážitků a vzpomínek, až se jí stáhlo hrdlo a oči ji začaly pálit. Nějakou dobu odolávala, ale pak se náhle tiše rozvzlykala, jak v sobě uvolnila tak dlouho potlačované emoce.

Case natáhl ruku, špičkami prstů slzy zachytil a osušil jí je. Prach, který se mu na ně nachytal u pelyňkového křoví při zápase na život a smrt, je zbarvil do červena, a zanechával stopy jeho prstů na jejích tvářích.

Vzal hadřík, jímž ho předtím omývala, opatrně ho roztřásl, a když našel poněkud čistší růžek, otřel jí obličej.

Saražiny slzy však tekly rychleji, než je stačil sušit.

„Omlouvám se,“ vzlykla konečně.

„Za co?“

„Že… že nemůžu… přestat plakat.“

„Nikdo to od vás nechce.“

„Jenže… já nikdy… nikdy nebrečím.“

„Já to na vás nikomu nepovím.“ Ozval se zvuk, který mohl být stejně dobře smíchem jako vzlykem, ale nejspíš byl obojím dohromady. A pak už jen plakala.

„To… to nebylo… nebylo správné,“ promluvila po dlouhé chvíli.

„Co nebylo správné?“ nechápal Case.

„Že jste musel jít tam ven a… a…“

„Lepší já než Conner,“ odpověděl. „Ten ještě nemá tu trpělivost.“

„Jak to – trpělivost?“

„To právě znamenalo to ticho. Jeden z Culpepperových pokoušel moji trpělivost.“

„Nebyl to Ab?“ Sarah se marně snažila potlačit dychtivost v hlase.

„Ne. Ale stejně byl dost dobrý. Tihle Culpepperové možná nejsou nic moc, pokud se týká slušnosti a laskavosti, ale když dojde na boj, jsou pekelně nebezpeční.“

Sarah se celá zachvěla.

„Conner,“ zašeptala. „Ab ho chce zabít. Ach, proboha, co si jenom počnu?“

„Vezměte bratra a odejděte z ranče,“ odpověděl Case pomalu a zřetelně.

„Nemám žádné…,“ došel jí dech a chvíli trvalo, než zase našla hlas.

„Nemám žádné peníze, abych mohla Connera poslat odtud pryč,“ dokončila pak zoufale.

„Je už dost starý na to, aby se o sebe mohl postarat sám.“

Po tvářích jí tekly slzy a umíněně zavrtěla hlavou. Když znovu promluvila, hlas měla stejně vyrovnaný, jako byl vytrvalý proud jejích slz.

„Conner by nikdy neodešel a nenechal mě tady samotnou,“ vysvětlila. „Už jsem se o to pokoušela.“

„Tak jděte s ním.“

„A co bych tam dělala? Převzala živnost po Lole?“ Zamrkal víčky a zvedl koutek. „Jsou snad i jiné druhy práce.“

Smutně se zasmála. „Ne pro někoho, kdo nemá nic víc než šaty na sobě.“

„Mohla byste se vdát a…“

„Ne,“ přerušila ho vášnivě. „Už nikdy vedle sebe nestrpím žádného manžela. Nikdy.“

Case se chystal vysvětlovat, že s ostatními muži nemusí být tak těžký život, jak očividně vedla se svým zemřelým manželem, ale pak se rozhodl, že to nemá smysl.

Mělo by to asi stejný účinek, jako kdyby jemu někdo chtěl říkat, aby se honem oženil a pořídil si děti, protože přece všechny děti neskončí jako zmrzačené a zabité oběti krutých násilníků.

Byla to sice pravda, ale existovaly výjimky. A on s vědomím jedné z těch výjimek musel žít.

Některé děti zemřou.

„Dobře,“ prohlásil. „Tak prostě jen pošlete Connera pryč ze svého ranče.“

„To nemůžu udělat.“

„Tím chcete říct, že to nechcete udělat.“

Unaveně si třela čelo. Nechtělo se jí vysvětlovat, že Connerovi darovala půlku ranče u Ztracené řeky, když mu bylo třináct.

Case by se určitě ptal proč.

A to právě bylo něco, o čem nikdy s nikým nemluvila a nechtěla mluvit ani teď. Nikdy.

Proboha, říkala si v duchu. To je ale hrozná situace. Proč se jen ti proklatí lupiči museli usadit právě tady?

Na to samozřejmě neexistovala odpověď a Sarah ji ve skutečnosti ani neočekávala. Stejně jako se nikdy nedozvěděla, proč vlastně ona s bratrem přežili strašlivé záplavy, v nichž zahynul celý zbytek jejich rodiny.

Takové otázky nemají cenu, připomněla si jako už tolikrát předtím. Jediné, co je důležité, je teď a tady, a ne co by mohlo nebo mělo být.

„Miluji kaňon u Ztracené řeky víc než cokoliv na božím světě, samozřejmě kromě bratra,“ podotkla vyrovnaně. „Hned, jak najdu španělské stříbro a pošlu Connera někam na Východ do školy, všechno se změní.“

Case zaváhal. Jen těžko si dokázal toho vytáhlého mládence se starodávnou pistolí představit, jak někde sedí ve školní lavici, opakuje nepravidelná latinská slovesa a učí se nazpaměť násobilku.

„Co si o tom myslí Conner?“ nadhodil opatrně.

„To je úplně jedno. Pojede.“

Case otevřel pusu, aby začal s přednáškou o tom, že Conner je už dost velký, aby o sobě mohl rozhodovat sám, ale pak pokrčil rameny. Však na to Sarah jistě přijde sama, až ho bude tlačit do něčeho, co sám nechce dělat.

„Co když se vám ale nepodaří najít ten poklad?“ zeptal se místo toho. „Já ho najdu.“

Způsob, jak paličatě vystrčila bradu, ho přesvědčil o tom, že by se na tohle téma mohli dohadovat od večera do rána a od rána zase do večera, a stejně by se na tom nic nezměnilo.

Jen lehce potřásl hlavou, povzdechl a pohladil ji po skořicově zbarveném hedvábí jejích vlasů.

„Kdyby aspoň Conner s Utem ty lumpy z Jarního kaňonu pořád nepokoušeli,“ ozvala se po chvilce. „Třeba by nám dali pokoj.“

„Možná, ale já o tom pochybuji.“

„Proč?“

„Moodyho chlapi jsou moc líní na to, aby jezdili otravovat někoho dál odtud.“

„A co Culpepperovi?“ zeptala se.

„Ti se dřív taky nepřetrhli, ale podle všeho se v poslední době poučili, že není moc dobrý nápad rozkopat si půdu tam, kde berou vodu na pití. Radši jezdí řádit jinam.“

„Do pekla s nimi.“

„Amen.“

Sarah zavřela oči a nějakou dobu mlčela.

Pak oči otevřela a začala mluvit o svém nápadu, který jí už nějakou dobu rašil v hlavě. Mluvila zprudka, rychle, protože se jí o něm ve skutečnosti moc mluvit nechtělo. Jenže neměla jinou možnost, pokud pak nechtěla lomit rukama nad mrtvolou Connera, kterého zabili lumpové mnohem starší a mazanější, než je její horkokrevný bratr.

„Pokud mi pomůžete ubránit se, dám vám půlku toho stříbra, až ho najdu,“ vyhrkla překotně.

„Ne,“ odmítl prostě.

„Tak vy nevěříte, že bych ten poklad objevila,“ konstatovala.

„I kdybyste ho našla, je to jedno. Stříbro, zlato, papírové peníze – nic nestojí za to, aby pro to člověk umřel.“

„A co by vám za to stálo?“ zeptala se útočně.

„Půl ranče u Ztracené řeky.“

Sarah cítila, jak se jí krev ztrácí z tváří. Zbledla jako stěna.

Půlka ranče u Ztracené řeky.

Náhle si představila Connerovo mrtvé tělo, jak leží někde ve skalách, kde padl do léčky.

Pokusila se promluvit, ale nešlo to. Bolestivě polykala, než ze sebe dokázala vypravit slovo.

„Půlku ranče,“ souhlasila, hlas drsný a chraptivý. „Ale musíte mi slíbit, že to Connerovi neřeknete. Slibte mi to.“

„Dohodnuto.“

Sarah zůstala tiše sedět a v duchu si opakovala slova, jimiž uzavřela nejtěžší obchod svého života. Teď byla ráda, že předtím tolik plakala. Aspoň jí už nezbyly žádné slzy.

Jen ona sama věděla, jak moc ji tíží ztráta půlky milovaného ranče.

10

Teplý koňský dech se v chladu srážel a visel ve studeném vzduchu jako stříbrný opar. Obloha už sice hrála všemi barvami od jemně broskvové po světle modrou, ale slunce ještě nevyšlo.

„To ještě pořád tancujete kolem toho svého koně?“ zeptala se Sarah netrpělivě.

Case vzhlédl od sedlového řemenu, který právě zapínal Cvrčkovi pod břichem s pěknou lesklou srstí. Sarah seděla zpříma na jednom z mustangů, které Case poprvé uviděl ve Španělském kostele.

Obvykle jezdila přímo na koňském hřbetě, ale dnes Case trval na tom, aby malému koni, jemuž říkala Shaker, nasadila jedno ze sedel, které už mrtví útočníci nebudou potřebovat. Tvrdil totiž, že jezdit bez sedla po tak kamenité půdě je víc než nebezpečné.

Ostatní mustangové, již dřív patřili vyvrhelům, teď byli ukryti v křoví u potoka poblíž ranče a vesele se popásali mezi ostatními Saražinými zvířaty. Rychle si uvědomili, že šťavnatá tráva kolem ranče u Ztracené řeky je mnohem lepší než chudá pastva uprostřed kamenitého Jarního kaňonu.

„No?“ pobídla Sarah Case znovu. „To stříbro se ztratilo už před staletími, tak to snad ještě moment vydrží,“ podotkl vyrovnaně. „Ještě chvilku, než to tady zapnu,“ dodal.

Bylo vidět, jak Sarah s obtížemi polyká další projevy netrpělivosti. Se sevřenými rty se rozhlížela po okraji srázu nad nimi. Lolu sice nebylo vidět, ale Sarah věděla, že starší žena tam někde určitě sedí s nabitou puškou položenou přes široký klín.

Ute a Conner ještě spali, aby dohnali několik krušných nocí přetrhaného spánku. Někdo však vždycky držel hlídku, i když to byly už čtyři dny, co se útočníci objevili naposledy. Ovšem to jim Case názorně předvedl, že slídit kolem malého srubu je poměrně rychlá cesta, jak se rozloučit s tímto světem.

Konečně se napřímil, lehce vsunul nohu do třmenu a sebejistým pohybem se vyhoupl na Cvrčkův hřbet.

„Opravdu jste si jistý, že je vám tak dobře, abyste mohl být celý den v sedle nebo na nohou?“ zeptala se ho už nejméně po třetí. „Občas je to opravdu docela úmorné.“

„Jo, jsem si jistý,“ zabručel Case také po třetí. „A taky jsem si zatraceně jistý, že bychom radši měli sbírat dříví na zátop, místo abychom ztráceli čas marným pátráním po ztraceném pokladu.“

„Vy si sbírejte dřevo, jak se vám líbí, a já zatím budu hledat stříbro,“ odsekla mu a pobídla svého malého hnědého mustanga. Klisna Shaker zamířila klusem k vzdálenému ústí úzkého kaňonu u Ztracené řeky.

„Jen klid, Cvrčku,“ prohlásil Case a rovněž pobídl svého koně. „Nemusíme se tak honit, dneska je dost zima.“

Posunul si klobouk do čela, pak si zkontroloval pistoli i pušku ve zvláštním vaku pod sedlem. Věděl sice dobře, že všechno je v pořádku a na svém místě, ale poskytl si tak trochu času, aby se ovládl.

Sarah je už dlouho sama, až příliš dlouho, uvažoval. Umí zatraceně dobře rozdávat rozkazy a příkazy, ale proklatě špatně je umí přijímat.

Je to čirý zázrak, že si Conner nechává tak poroučet. Měl si na sestru sednout už dávno, a pořádně!

Rychlým pohybem vytáhl pušku z obalu. Jakmile pustil otěže, Cvrček okamžitě vyrazil vpřed, celý dychtivý dohnat a předehnat malou klisnu.

„Pomalu, ty troubo,“ bručel Case, „však ona ti nikam neuteče, stejně bys ji dohonil, kdykoli si vzpomeneš.“

Hřebec sice zvolnil krok, ale ne o moc. Neměl rád, když byl nějaký kůň rychlejší než on. Malý hnědý mustang klusal podél břehu Ztracené řeky. Klisna se držela nezřetelné stezky, kterou po sobě zanechali lovci kožešin a indiáni dávno předtím, než si tady Hal Kennedy postavil svůj dům z roubených klád a začal pátrat po ztraceném španělském stříbře.

Sarah se občas musela shýbnout a přitisknout ke koňské šíji, když se chránila před příliš nízkou větví některého z topolů. Další překážkou byly spadané kmeny ležící přes cestu. Malá klisna je překračovala s jistotou a bez otálení, takže bylo znát, že téměř neviditelnou stezku dobře zná. Klusala rychle a vytrvale.

Sarah se občas podívala, zda už se slunce přehouplo přes okraj srázu kaňonu. Zatím stále zůstávalo skryté za jeho linií, ale jeho záře prozrazovala, že co nevidět zasvítí i do hlubokého údolí.

Už jsem měla být aspoň hodinu na cestě, pomyslela si podrážděně.

Case ji však odmítl pustit ven, dokud byla ještě tma, i když by jel s ní. Zkoušela se s ním hádat, přemlouvat ho a vyvětlovat mu, proč by se mělo vyrazit co nejdřív. Nic z toho na něj nezabralo. Když Case řekl ne, myslel to obvykle naprosto vážně.

Paličatý, protivný chlap, říkala si v duchu. Jako všichni muži.

Pod tvrdými kopyty Shaker uběhla jedna míle, pak dvě, pak tři, a drobná klisna se ani nezadýchala. Dokázala by tak rychle běžet třeba celý den.

Občas se Sarah ohlédla za sebe, aby se přesvědčila, jak si vedou Case s Cvrčkem. Pokaždé to bylo stejné – udržovali si za ní odstup asi stovku stop. Hřebec také nejevil žádné známky únavy, třebaže nesl na zádech náklad zhruba dvakrát tak těžký než malý mustang.

Ti muži jsou tak nepříjemní, opakovala si nemilosrdně. Co jim Pánbůh přidal na síle, to jim zase ubral na rozumu.

Ale tváří v tvář zlatému slunci, které už začalo svými paprsky laskat celou zemi, se Saražina špatná nálada postupně rozplývala. Okouzleně hleděla na růžové obláčky a bledou modř nebe, jež se klenulo nad krajinou jako zářivá skleněná báň.

Jak bych jenom odtud mohla odejít a opustit tuhle zem? ptala se sama sebe.

Tato otázka ji často napadala v posledních dnech od té chvíle, co s Casem uzavřela svou dohodu. Jediná odpověď, kterou našla, byla stejná jako ta, jíž si dodávala odvahy v době, kdy zahynuli její rodiče.

Udělám, co budu muset. Už kvůli Connerovi. Zaslouží si od života něco lepšího.

Naučila se nikdy nelitovat svých rozhodnutí, k nimž dospěla pod tíhou vnějších okolností. Byla vděčná už za to, že se jí s Connerem podařilo přežít, zatímco tolik jiných lidí zemřelo.

Když se slunce konečně překutálelo přes ostrý okraj okolních skal, krajina se proměnila jako mávnutím kouzelného proutku ve směs nespočetných odstínů okru, mědi, červeně a zlata. Sarah zvolnila tempo, až když musela překonávat průrvy jednotlivých menších bočních kaňonů, ústících do kaňonu u Ztracené řeky. Pak nechala klisnu, aby si sama vybírala bezpečnou cestu mezi štěrkem, oblázky, balvany a vyschlými koryty, jež lemovaly vstup do menších kaňonů.

Caseovy zelené oči neustále prověřovaly každou píď krajiny, jíž projížděli. Nehledal jen známky nebezpečí. Vtiskoval si do paměti všechno do posledního puntíku, aby se dokázal zorientovat a vrátit se zase zpátky i bez průvodce.

Zatímco si vrýval do hlavy podrobnosti, všímal si letu orlů a jestřábů, divokého spěchu králíka, vystřídaného náhlou strnulostí, četných stop jelena. Jednou si byl dokonce jistý, že v suchém blátě u ústí jedné ze skalních průrev spatřil otisk tlapy skalního lva – pumy.

A půlka toho všeho je moje.

Uvědomoval si to s každým dalším projevem života, s každou další úchvatnou skalní vyhlídkou. A pokaždé, když na to pomyslel, se mu rozlil klid v duši, která od války nepoznala nic jiného než zmatek a nebezpečí.

Jistota, že patří právě sem, k této zemi, v něm rostla s každým okamžikem, s každým novým douškem vzduchu, jenž nabral do plic.

Sám může zemřít, ale ta zem tu bude stále. Pořád. Krajina zůstane věčná a neměnná i přes veškeré zlo, které na ní napáchají lidé.

Pro Case neměnnost země ztělesňovala představu klidu, zasahujícího do nejhlubších zákoutí jeho osobnosti. Skrze své pouto k této zemi se cítil být součástí něčeho, co ho přesahovalo a co převážilo součet všech špatností, které lidstvo vykonalo.

Pomyšlení na velkolepost krajiny působilo jako balzám na Caseovu bolest, jež trvala už tak dlouho, že ji téměř přestal vnímat. Neopouštěla ho nikdy, nikdy se nezmírnila, až si na ni zvykl tak, jako si člověk, který přišel o končetiny, zvykne žít bez nich.

Když Sarah konečně klisnu zpomalila do pouhého kroku, dovolil Case Cvrčkovi, aby malou Shaker dohnal a kráčel jí po boku.

„Nic člověku tak nespraví náladu jako malý běh hned po ránu, že,“ podotkl jakoby nic.

Sarah na něj hodila kosý pohled, ale nepromluvila. „Potřebujete ještě pár mil?“ zeptal se sladce. „Tentokrát byste si ale měla dát na záda sedlo vy.“

Caseův smysl pro humor jako vždycky zahnal její špatnou náladu a podráždění a Sarah se musela zasmát. „No jo, vy a Conner,“ potřásla hlavou. „Co je s námi?“ nechápal Case. „Oba mě vždycky hned dostanete.“

„Protože jste málo drsná pro tento svět,“ zabručel Case.

Ušklíbla se. „To vy taky.“

„Cože?“ nevěřil vlastním uším.

„Ute si myslí, že jsem anděl,“ změnila téma. Case nevypadal nijak překvapeně. „No vážně,“ opakovala Sarah. „Opravdu je o tom přesvědčený.“

„Člověk přijde k vědomí, celý zbitý a poraněný, a nad sebou vidí světlo z lucerny, jak vám září ve vlasech jako svatozář. A pak cítí na těle vaše ruce, tak jemné a něžné…“ Case se odmlčel a pokrčil rameny.

„To se pak Uteovi nemůže nikdo divit, že vás považoval za milosrdného anděla, který se nad ním skláněl,“ poznamenal jakoby nezúčastněně.

Sarah celá zrůžověla.

„Já rozhodně nejsem žádný anděl,“ zavrtěla hlavou. „Jen se zeptejte mého bratra.“

„Ach, já o tom ale vůbec nepochybuju. To Ute potřebuje přesvědčit.“

„Já už jsem to zkoušela, ale nebylo to nic platné. To je stejné jako recitovat Shakespeara tamhle tomu balvanu.“

„Musíte si uvědomit, že Ute vás prostě jen srovnává s ostáními ženami, které poznal,“ připomněl jí Case suše.

Sarah sebou trhla.

„Moment, Lola je hodná ženská,“ řekla. „Trošku drsnější, to ano, ale jinak moc hodná a slušná.“

„Hm. Z půlky můžete mít pravdu.“

„Cože?“

„No, že sice může být hodná, ale stejně je v určitých kruzích legendou.“

„To bylo dřív,“ odbyla ho zprudka Sarah. „Od té doby, co přišla k nám na ranč u Ztracené řeky, neudělala vůbec nic, co by potřebovalo omluvu. Tedy kromě klení, ale to se nedá počítat, že.“

V koutcích úst mu opět zacukalo.

„Klení a nadávání že se nepočítá?“ nadhodil neutrálně. „No, tak tím se to všechno vysvětluje.“

„Co se tím vysvětluje?“ okamžitě chtěla vědět.

„Existence milosrdného anděla se slovníkem, před nímž by se červenalo i samo peklo. Samozřejmě já o tom nic nevím, jenom jsem o tom slyšel z druhé ruky. A může to být pouze ošklivá pomluva, že?“

Na lícních kostech se jí objevila červeň, kterou nevyvolal pouze štiplavě chladný vzduch.

„Vždyť jsem říkala, že nejsem žádný anděl,“ přiznala trochu plaše.

Caseovi se na obličeji usadil výraz, který vypadal jako příslib úsměvu. Sarah se na něj překvapeně podívala. Otáčela se pak po něm každou chvíli, ale přesto se nebyla schopná rozhodnout, zda se opravdu usmívá, nebo ne.

„Měla bych vás asi oholit,“ prohodila konečně. „Proč,“ lekl se, zmatený nečekaným obratem v rozhovoru.

„Vsadila bych se, že se pod celým tím houštím usmíváte, ale nemůžu to poznat jistě.“

„Už začíná být moc zima na to, abych shodil kožešinu,“ bránil se.

„Nebyla by vám taková zima, kdybyste spal ve srubu.“ Sarah vlastně ani nevěděla, proč jí tak vadí, že se odstěhoval ze srubu, ale prostě to tak bylo.

„Však už jsem tu vaši postel obsadil na moc dlouho,“ odpověděl neohrabaně.

Co ale neřekl vůbec, bylo, že divoké sny z jejího polštáře, vonícího růžemi z jejích vlasů, ho pronásledují i teď, kdy už spí venku. Probouzelo ho vzrušení tvrdé jako kámen, a když konečně divoká žádost opadla, nikdy to nebylo na dlouho. Touha ho zákeřně přepadala i v těch nejméně vhodných okamžicích.

Jako například teď.

S tichým zaklením se trochu posunul v sedle.

Bylo to však marné. V jeho stavu prostě neexistoval vhodný způsob, jak jezdit na koni.

„Proč nespíte vedle Connera?“ pokračovala Sarah. „Vedle ohniště je přece místa dost.“

„Ten váš bratr kope ve spánku kolem sebe jako mladý býk.“

„Ale co budete dělat, až začne sněžit?“

„To co vždycky.“

„A to je?“ vyzvídala dál.

„Přežiju to.“

To jedno prosté slovo jí projelo jako ledová dýka. „Ale v životě jde přece o něco víc než ho jen přežít.“

„Ano. O zemi. O půdu.“

„Já jsem myslela naději a smích a lásku.“

„Ty umírají společně s lidmi. Země ne. Ta přetrvá.“ Jeho výraz i tón naznačily, že téma považuje za uzavřené.

Sarah se na chvíli odmlčela. Pak ale zvítězila její zvědavost.

„Co se stalo?“

„Kdy?“

„Proč nevěříte v naději, smích a lásku?“ Case neodpověděl.

„Má to něco společného s Emily?“ naléhala Sarah. „Utekla vám s jiným mužem a zlomila vám srdce?“

Zprudka otočil hlavou a zahleděl se přímo na ni. Jeho oči metaly hrozivé blesky.

„Co jste to řekla?“

V ústech jí vyschlo. Proklínala se, že zapomněla na zdravý rozum, a přála si, aby ta slova nikdy nevypustila z úst. Několikrát polkla a pak zkusila promluvit.

„Volal jste její jméno,“ vyrazila pak ze sebe nejistým hlasem. „Když jste byl v bezvědomí z horečky, volal jste ji. Pořád dokola – Emily, Emily, Em –“

„Už přede mnou to jméno nikdy nevyslovujte,“ přerušil ji zuřivě.

Ticho mezi nimi se rozrůstalo jako vítr, který jedním rázem smete celou zemi.

„Je mrtvá?“ hlesla Sarah konečně.

Žádná odpověď nepřišla. Case se dokonce ani nepodíval jejím směrem.

Bolest, jež jí sevřela srdce, Sarah překvapila.

No, pomyslela si v duchu, řekla bych, že to vlastně odpovídá na moji otázku. Case miloval Emily, a ona ho podvedla.

„Všechny ženy takové nejsou,“ řekla opatrně. Ticho narůstalo dál.

Sarah teď byla vlastně ráda, že Case neoholila. Aspoň si tak nemusela na jeho tváři bez vousů zřetelněji přečíst, co si vlastně myslí.

„Dobře,“ prohlásila konečně. „Tak si nechte pusu sklapnutou jako past na medvědy. Copak vám ale nikdo neřekl, že člověku pomáhá, když si o své bolesti s někým promluví?“

Ostře se na ni podíval.

„Tak mi tedy řekněte něco o svém manželství, paní Kennedyová,“ podotkl uštěpačně. „Copak na něm bylo tak odporné, že byste už znova nestrpěla, jak jste sama řekla, muže vedle sebe?“

„To není vaše…,“ spustila, ale hned zase zmlkla.

„… není moje věc?“ dokončil líbezně, ale zlostně se přitom ušklíbl. „Tak proč se teda vy zajímáte o to, co se přihodilo nebo nepřihodilo mně?“

Ticho opět soutěžilo s větrem, co vyplní prostor krajiny víc. Ticho ovšem zvítězilo…

Sarah uvažovala, zda se Caseovi honí v hlavě stejně černé myšlenky jako jí, ale dost o tom pochybovala. Konečně pak zabočila do jednoho z postranních kaňonů.

„Předpokládám, že máte nějaký důvod, proč jste si vybrala právě tenhle, když už jsme minuli tolik jiných,“ prolomil Case nekonečné ticho mezi nimi.

„Ano.“

„A mohla byste mi laskavě říct proč, nebo to také není moje věc?“

Po očku na něj pohlédla. Oči měl chladné jako ocel a tón jeho hlasu nebyl o nic vstřícnější.

„Protože tamhle na jižní straně jsou asi v půlce kopce zbytky nějakých staveb,“ odpověděla neutrálně. „A také tam jsou rudé skály, odkud se stěny kaňonu zvedají do výšky.“

„Jaké zbytky staveb?“

„Něco jako hrady, ale trochu jiné.“

„Aha, no tak to mi opravdu říká hodně. Teď teda vím úplně přesně, co vlastně potřebuju najít,“ zabručel jen do vousů.

„Vy byste nejspíš potřeboval pořádné kázání,“ podotkla zlostně.

Pouze otočil hlavu a zadíval se na ni očima, jež byly příliš prázdné na člověka, který jinak nevypadal o mnoho starší než Sarah.

Náhle pocítila v duši nezměrnou, všudypřítomnou únavu. Hloupá otázka, kterou mu bezmyšlenkovitě položila, proměnila Case v chladného cizince. Po zajímavém muži, jehož zachránila vlastníma rukama, nocemi bez spánku a modlitbami před smrtí, jako by nezbyla ani památka. Po tom muži, jehož suchý humor a jemné způsoby naznačovaly možnosti, jimž ještě ani sama nedala jméno.

Ale cítila, že existují.

Cítila je stejně jasně, jako vnímala jeho mužskou touhu po sobě.

Stejně je to jedno, řekla si pro sebe. Je přece jedno, kdo Emily byla a co mu provedla. To není důležité.

Jediné, na čem záleží, je nalézt stříbro a zachránit Connera. Ten ještě ví, co je to smích, láska a naděje.

„Hal měl takovou starou mapu,“ promluvila Sarah.

„Jak starou?“

Pokrčila rameny. „To nevím. Neříkal, a já jsem se neptala.“

„Byla jenom nakreslená, nebo tam byly i nějaké názvy a jména?“

„Pár jich tam bylo, sem tam. A také nějaký text.“

„A co v něm bylo?“ zeptal se Case, v němž se probudila zvědavost.

„Že se při záplavách ztratil náklad stříbrných křížů, mincí, prutů, nádob, talířů, svícnů a růženců.“

„Celý náklad?“

Přikývla. „Většinu těch stříbrných věcí už dávno objevili Španělé,“ vysvětlila. „Ale deset pytlů stříbrných mincí se dosud nenašlo. A nikdo taky od té doby neviděl kolem stovky liber stříbrných prutů.“

Tiše hvízdl. Pak zkoumavým pohledem přeběhl nesmírnou, rozervanou zemi okolo a okamžitě si začal připadat jako blázen, že se o tenhle podnik vůbec začal zajímat.

Tři tisíce nebo také tři sta tisíc liber stříbra mohlo klidně zmizet v některém z tisíců bezejmenných malých kaňonů a průrev, a nezůstala by po nich ani památka. Tahle země nepočítala s člověkem, byla věčná a neměnná.

„Bylo to psáno latinsky, španělsky, anglicky nebo francouzsky?“ zeptal se, protože byl přece jen zvědavý.

„Většinou latinsky,“ odpověděla, „ale některá slova byla ve španělštině.“

„Jste si jistá?“

„Ten člověk, co to psal, byl jezuitský kněz,“ odpověděla přesvědčivě. „Pro církevní dokumenty se užívala hlavně latina, ale některé dopisy bývaly psány starou formou španělštiny.“

Zvedl tmavé obočí. „Ten váš manžel musel být pravý učenec, když to dokázal přeložit.“

„Hal neuměl číst ani psát ani v angličtině, natož v nějakém jiném jazyce.“

„Tak kdo tedy ten dokument přeložil?“

„Já.“

Case se uznale zašklebil, jako by se teď konečně všechno vysvětlilo.

„Takže vy umíte latinsky,“ konstatoval.

„Ano.“

„Řecky?“

„Taky.“ Podívala se na něj. „Překvapuje vás to?“

„Jenom tím, že jste zůstala u Ztracené řeky.“

„Jak to myslíte?“

„S vaším vzděláním byste mohla dostat zaměstnání jako učitelka třeba v Denveru nebo v Santa Fe, nebo dokonce v San Francisku.“

Sarah cítila, jak se jí stahuje hrdlo, a obličej jí ztuhl.

Nechtěla žít ve městě, kde by její znalosti mohly dojít ocenění. Toužila jedině po tom, aby mohla zůstat na svém ranči, kde se řeka prodírá mezi červenými skalami a vítr zpívá nekonečnou píseň, která tak lahodí její duši.

Jenomže moje tahle krajina zůstane jen do té chvíle, kdy najdu španělské stříbro, připomněla si, a pak moje půlka ranče připadne Caseovi.

„To bych mohla,“ přiznala. Tón však prozrazoval, že by raději shnila v pekle.

„A kde je ta mapa teď?“ zeptal se Case.

„To nevím.“

„Takže tajemství, hm?“

„Ne. Prostě doopravdy nevím,“ podotkla klidně. „Naposled jsem ji viděla – stejně jako Hala – před pár lety na podzim, když odešel zase pátrat po pokladu.“

„A už se nikdy nevrátil?“

„Ne.“

„Jak vlastně zemřel?“

„To nevím.“

„A jste si jistá, že je opravdu mrtvý?“

„Ano. Bratr šel v jeho stopách a nakonec ho našel. Umíral, tak ho pohřbil přímo na místě.“

„To vypadá trochu divně, když chlap v nejlepších letech jen tak vstane, někam jde a tam umře,“ prohodil Case jakoby nic, ale vrhl po ní postranní pohled.

„Hal byl víc než třikrát starší než já.“

Case na ni opět po straně pohlédl. Představoval si, jak to asi muselo vypadat, když se někdo s takovou vyřídilkou a s takovým darem humoru a smíchu jako ona provdal za člověka, který mohl být jejím dědečkem.

Není divu, že o tom nechce mluvit, pomyslel si pro sebe. Pochybuji, že by tak starý muž mohl mít dost pochopení pro tak mladou dívku.

„Aha. Jen mě překvapuje, že váš bratr nepřinesl zpátky aspoň tu mapu,“ řekl po chvíli.

„Přivezl všechno, co jsme potřebovali, abychom přežili – koně, kabát, zásoby a zbraně.“

Case si v duchu vybavil Kennedyův srub. Deset stop na čtrnáct, nepořádně udělané. Ani jedno skleněné okno. Žádná podlaha, jen udupaná hlína, na kterou Sarah mohla proutkem malovat různé ornamenty. Pokud jí na to ovšem zbyl čas po vaření, praní, spřádání kozí srsti a opečovávání různých tvorů.

Bez všech těch milých drobností, které do srubu přinesla – sušících se bylinek v koutě, voňavých větviček jalovce ve slamnících, bez vůně kukuřičného chleba a čerstvě vypraného prádla – bez toho všeho by byl srub asi stejně přívětivý jako otevřený hrob.

„Muselo to pro vás být dost těžké, když jste vychovávala malého kluka a nebyl tam žádný muž, aby vám pomáhal.“

„Z Connera se stal dobrý lovec a já sama jsem taky dost dobrý střelec.“

„A co váš manžel?“

„Hal býval většinou pryč, honil se za pokladem. A když se vrátil, očekával, že bude mít na stole připravené jídlo.“

Ovšem to pochopitelně nebylo všechno, co od ní manžel chtěl. Nikdy na to nevzpomínala, jedině když se občas probudila uprostřed noci, strachem celá zalitá studeným potem.

„Jak dlouho Hal to stříbro hledal, než zemřel?“ zeptal se Case.

Pokrčila rameny. „Celou dobu, co jsem ho znala, a nejspíš ještě nějaký ten rok předtím, myslím.“

„Ta mapa mu musela být platná jako mrtvému zimník.“

„Proč myslíte?“

„Že nic nenašel.“

„Hal hodně pil.“

Ta tři prostá slova Caseovi řekla víc, než mu o něm Sarah dosud prozradila.

„A když vystřízlivěl, nic si nepamatoval,“ dodala.

„Chcete snad říct, že ten poklad nakonec našel, a pak zapomněl, kde je?“

„Ano.“

„Člověk by musel být zatraceně opilý, aby zapomněl, kde našel poklad.“

„Když Hal pil, byl hluchý, slepý a tupý jako kláda,“ poznamenala ponuře.

Case ji pozoroval koutkem oka. Podle toho, co se o ní zatím dozvěděl, nemohla být starší než dvacet let, a možná dokonce méně.

Když ale začala mluvit o svém manželovi, vypadala jako vdova nejméně dvojnásobného věku.

„Jestli tedy Hal poklad našel, a pak zase ztratil, tak ta mapa stejně nemohla být moc dobrá,“ ozval se Case po chvíli.

„Tady není žádné když. Já vím jistě, že Hal to stříbro našel.“

Jistota v jejím hlase na Case zapůsobila tak, že zastavil koně, otočil se v sedle a překvapeně se na ni zadíval.

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se nechápavě.

Místo odpovědi si sundala jednu jelenicovou rukavici a sáhla do kapsy od kalhot. Něco tam našla a natáhla ruku ke Caseovi.

Na její dlani ležely dva hrubě ražené stříbrné reály. I přes patinu, způsobenou stářím, se v černi blýskaly jasné odlesky stříbra, jak kdosi vyleštil část každé mince.

„Tak co, nerozmyslíte si to a nebudete chtít raději půlku pokladu místo půlky ranče?“ zeptala se.

Pohledem přeletěl od starodávných mincí do dálky, do divoké, netknuté krajiny kolem nich.

„Ne,“ odpověděl prostě. „Tahle zem je něco, co se nedá vyvážit penězi. Stříbro si nechte.“

Já ho ale nechci, zaprotestovala Sarah v duchu. Stejně jako ty chci jen tuhle půdu.

Jenže půlka ranče, který tak milovala, patří Connerovi.

A ta druhá polovina může už brzy patřit muži, jenž nevěří ve smích, naději a lásku.

* 11

Kaňonem protahoval studený, čerstvý vítr. Koryto říčky, jež Sarah a Casem na koních využívali namísto stezky, bylo téměř suché, až na malé mělké rybníčky. Přesto kolem vyschlého toku bujela tráva a nízké křoviny, které však končily tam, kde už začínaly pouhé skály.

„Byla by tu docela dobrá pastva pro dobytek,“ prohlásil. „Je to dost překvapivé, když tu neteče žádná voda.“ Trochu se usmála.

„Tahle krajina je plná takových překvapení,“ odpověděla. „Je tu třeba taky několik pramenů a spousta zřídel, odkud tryská voda rovnou z praskliny ve skále.“

Case se přimhouřenýma očima podíval až k zubatým okrajům skal na horním okraji kaňonu. Opravdu tam spatřil místa, kde vyrůstaly řídké keře. Občas se dokonce vyskytla i ojedinělá borovice, přitisknutá k balvanu, jenž jí poskytoval ochranu před vichry a pomáhal zadržovat vláhu.

Sedí si tam jako prachy v bance, pomyslel si. Malé výspy vody a výživy, skryté před světem.

Není divu, že je tu všude tolik stop po divoké zvěři.

„V Západním Texasu je to jinak,“ pokračoval. „Tam, když je sucho, tak je opravdu naprosté sucho, až do morku kostí.“

„Níž v kaňonu u Ztracené řeky je to také tak,“ přikývla. „Kaňon se rozšiřuje a ústí do širokého údolí. Řeka chvíli teče klidně, ale pak se krajina zase změní. Půda ustupuje balvanům a kamení a voda se nakonec ztrácí ve spleti rudých skal a kamenných stěn.“

„A kam tedy teče Ztracená řeka?“

„Podle Uteho vlastně nikam. Jen je prostě menší a menší, až nakonec vyschne a ztratí se docela.“

Case se zatvářil zamyšleně, jako by se snažil představit si tak podivný úkaz.

„Ztracená řeka tedy neústí do žádného jiného vodního toku?“ zeptal se.

„Ne.“

„Nevlévá se ani do jezera?“

Sarah zavrtěla hlavou. Dalšími slovy jen potvrdila to, co už Case stejně přepokládal.

„Během období sucha je Ztracená řeka jediným pořádným zdrojem vody široko daleko.“

„A už někdy řeka vyschla dřív, než dosáhla až k ranči?“

„Za těch šest let, co jsem tady, se to nestalo.“

„A co o tom říká Ute?“

„Podle něj nikdo ani neslyšel, že by Ztracená řeka byla bez vody a v údolí nastalo sucho.“

„To je tedy taky dost podivné.“

„Proto bych byla radši, kdybych měla dost času – a kdybych to taky uměla – a postavila pár hrází a třeba i rybník. Abychom měli zásobu na horší časy,“ souhlasila. „A taky by bylo dobré mít studnu.“

„Tak na tom zapracujeme, až vás ten váš systém dovede k pokladu.“

Sarah se zaleskly oči. Až najdou stříbro, ona už na ranči nebude. Nepromluvila, odvrátila hlavu, aby si ničeho nevšiml, a pohledem sledovala orla, kroužícího jim vysoko nad hlavami. Zprvu vypadal jako černý stín, ale jak změnil směr letu a slunce se opřelo do jeho peří z jiného úhlu, proměnil se v bronzově zářící siluetu.

Case čekal její reakci, ale Sarah stále neříkala nic k tomu, co se bude dít, až mu bude patřit půlka ranče u Ztracené řeky.

„Nebo to plánujete tak, že půdu rozdělíte a mě necháte na opačném břehu řeky?“ pokračoval tedy.

Opět trvalo dost dlouho, než promluvila. I potom však sledovala orlův let, místo aby se mu podívala do tváře.

„Ne,“ promluvila chraptivě. „Myslím, že bude lepší nechat celý pozemek pohromadě. Jedině kdybyste ho chtěl rozdělit sám…“

Zavrtěl hlavou, ale Sarah to neviděla. „Já moc nejsem na předení, tkaní, zahradničení a takové ty věci,“ mluvil dál. „Zato se vyznám ve vedení ranče. Myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom se dál všichni dělili o své schopnosti tak, jak jste to dosud dělali s Utem a s Lolou.“

Sarah se žalem tak svíralo hrdlo, že vůbec nedokázala promluvit. A tak místo toho raději jen přikývla. Celou duší toužila být tak svobodná, jako byl orel v oblacích.

Case se rozhlížel kolem sebe. Skalní stěny se přiblížily k sobě, kaňon byl stále užší. Půda pod Cvrčkovými kopyty byla samý kámen a postupně se zvedala do prudkého srázu. Nahoře nad jejich hlavami se ve výšce šesti stop zachytilo ve skalních rozsedlinách pár odraných kmenů, spláchnutých přívaly vod.

„Tady bych tedy nechtěl být, když přijdou záplavy,“ podotkl.

„Je to… hrozivé,“ souhlasila.

Case zachytil stopy hrůzy v jejím hlase. Přitáhl koni uzdu a zahleděl se jí do obličeje. Pak si uvědomil, že právě tak zahynula celá její rodina.

„Omlouvám se,“ odkašlal si rozpačitě. „Nechtěl jsem ve vás vyvolávat špatné vzpomínky.“

„Já jsem zvyklá.“

„To ale člověku občas nepomůže.“

„Ne, někdy opravdu ne,“ přitakala a poprvé po dlouhé době se na něj podívala. „Bylo to… příšerné.“

Case vtáhl dech. Když se teď dívali do očí, připadal si, jako by hleděl do zrcadla. Kdesi dole, dobře ukryté, se v pohledu odrážely stíny prožitých hrůz, utrpení, žalu a bolesti.

Navenek však nedala znát nic. Vůbec nic.

Case pochopil, že Sarah je životem stejně hluboce zraněná jako on. Přežila, a přesto nezavřela dveře před všemi city. Na rozdíl od něj.

Jak se naučila znovu smát? divil se v duchu.

Pak ho napadla otázka, jakou sám sobě ještě nikdy nepoložil.

Proč?

A proč se vlastně chce vystavovat dalšímu utrpení? Smích a naděje a láska… Cesta do pekla je jimi přece lemovaná!

On sám si přísahal, že už se nikdy nechce ocitnout v tom mučivém očistci. Vždyť chybělo jen málo, aby to tehdy nepřežil.

Sarah ale přece není hloupá. Určitě ví stejně dobře jako já, že city člověka zraňují.

A přesto se umí usmívat, smát i křičet a plakat.

Umí i milovat.

A právě proto v ní Ute zřejmě vidí anděla. Ať už se jí přihodilo cokoliv, neuzavřela své srdce a dokáže dbát o druhé.

Taková odvaha až bere dech.

„Kdy jste poprvé u manžela viděla ty mince?“ zeptal se zprudka, sám zaskočený a zmatený svými myšlenkami.

Sarah přijala změnu ve směru hovoru s úlevou, již však nedala znát.

„Až když Hal umřel,“ odpověděla s nezměněným výrazem.

„A kde jste je objevila?“

„V pytlíku na tabák, co měl v kapse.“

„Myslíte, že ten poklad našel těsně předtím, než zemřel?“

Sarah chvíli neodpovídala. Rytmický klapot koňských podkov, křik vyplašeného ptáka a neustálé hvízdání větru byly jedinými zvuky, které vyplňovaly okolní prostor.

„Ne,“ odpověděla konečně. „Proč myslíte?“

„Protože šel teprve od ranče, a ne cestou zpět.“ Case se zatvářil pochybovačně. „A kde váš manžel zemřel?“

„To nevím.“

„Říkala jste přece, že Conner šel po jeho stopách.“

„Bratrovi bylo tehdy teprve dvanáct a šel pěšky,“ pokrčila rameny. „Conner předtím nikdy nebyl tak daleko sám beze mě. Kdyby Halův kůň sám nenašel cestu domů, tak nevím…“

Hlas jí odumřel. Zavrtěla hlavou, aniž by dokončila větu.

Case se chtěl zeptat, co dělal Conner sám v takové dálce a bez koně, ale pohled na Saražinu tvář ho zastavil stejně spolehlivě jako kamenná zeď.

„Snažila jsem se pak podle koňských stop dojít co nejdál,“ vyprávěla dál. „Jenomže začalo pršet, jako by se moře obrátilo dnem vzhůru. Všechna koryta a průrvy naplnila voda, Ztracená řeka se rozbahnila a byla tak široká a hluboká, že bylo nebezpečné jet už jenom po jejím břehu, natož ji chtít přebrodit.“

„Takže všechny stopy vzala voda.“

„Ano.“

„Jaký teda má smysl pokoušet se dál pátrat?“ povzdechl si. „A co to vlastně hledáme teď?“

„Jak jsem říkala. Zříceninu a rudý skalní sloup v úzkém kaňonu. To je všechno, co si Conner pamatuje.“

„Víte aspoň, kolik takových míst, která odpovídají tomuhle popisu, se nachází do vzdálenosti jednoho dne cesty?“

„To nevím.“

„Tak to zkuste odhadnout.“

„Řekla bych, že stovky.“

Case vydal neurčitý zvuk. „A kolik jste jich už prohledala?“

„Kolik jsme jich už minuli cestou?“ opáčila ironicky. Neřekla mu však, jak hrozně se bojí, že v jednom z těch kaňonů najde manželovy vybělené kosti. Už jen pomyšlení na takový pohled jí sevřelo hrdlo ledovou rukou. Jen kdyby věděla, který kaňon to je.

Connere, pomyslela si bezmocně. Jak se ti jen budu moci odvděčit? Jak to jenom všechno dopadne?

„Není divu, že máte tak malý srub a žádné dříví na topení,“ podotkl Case, „když se pořád tak bláznivě honíte za chimérou pokladu.“

„To je jenom moje věc.“

„Není, protože se pak na vás každé ráno musím koukat, jak se celá klepete zimou,“ podotkl suše.

Když jeho poznámku ignorovala, Case se vrátil k mlčenlivému pozorování stěn kaňonu. Stříbřité kostry vyschlých borovic, pelyňků a jalovců se ostře rýsovaly na podkladu narezavělých skalních útesů. Kmeny, polámané a smetené přívalem vod při posledních záplavách, ležely rozházené na skalních římsách strmých úbočí. Část dřeva by stále ještě dobře posloužila k rozdělání ohně.

„Příště bychom si s sebou mohli vzít nákladní koně,“ poznamenal. „Při tom hledání pokladu aspoň najdeme a nasbíráme dříví na topení.“

„Příště s sebou vezmu Connera. Ten si aspoň nestěžuje na každém metru cesty,“ odsekla podrážděně.

„Leda houby.“

Zprudka se otočila v sedle a probodávala Case vzteklým pohledem.

„Jsem dospělá, a dokonce jsem už vdova. Když budu chtít někam jít, půjdu, s kým budu chtít. Třeba i sama!“

„Tak takový blázen zase nejste.“

Ani se neobtěžovala mu odpovědět.

„Víte přece stejně dobře jako já, že Ab tam neustále někoho má, aby pozoroval ranč,“ připomněl jí Case.

„Já jsem tedy nikoho neviděla.“

„Však jste taky nebyla nahoře.“

„Ale –“

„Jestli nevěříte mně,“ přerušil ji a ztrácel trpělivost, „zeptejte se bratra.“

„Proč by to on měl vědět líp než já?“

„Proklatě pitomá otázka.“

„Co to má znamenat?“

„To znamená,“ spustil nevzrušeným hlasem, „že jste si Connera připoutala tak pevně k té své zástěře, že si nemůže sám ani… ani vydechnout.“

V první chvíli ani nedokázala vztekem promluvit. Jakmile ale našla svou obvyklou výřečnost, našla také lepší schopnost, jak se ovládnout.

„Conner je moje starost,“ vypravila ze sebe ledově, „a vy se mi do toho nebudete míchat.“

Case se na ni úkosem podíval.

„Co budete dělat, až se váš bratr bude chtít oženit a odstěhovat odtud pryč?“ zeptal se neomaleně.

Překvapený výraz její tváře mu řekl, že tímto způsobem o bratrovi ještě neuvažovala.

„Vždyť je to ještě kluk,“ protestovala.

„Starou belu,“ znechuceně si odfrkl Case. „Kdypak mu bude šestnáct?“

„Až… až za pár měsíců.“

„Znám pár chlapů v tomhle věku se ženou a děckem.“

„Ne, Conner musí dostat nějaké vzdělání.“

„No, tak to si vezměte do jedné ruky to, co si přejete, a do té druhé si můžete plivnout. A uvidíte, čeho bude víc,“ poradil jí ironicky.

„To bych radši plivla do ruky vám.“

V koutcích očí se mu zajiskřilo.

„O tom ani v nejmenším nepochybuju.“

Sarah se schválně zadívala jinam. Očima zamířila nahoru, kde se o vyčnívající kus skály kaňon dělil ve dvě soutěsky.

„Ty zříceniny jsou kus dál na jižní straně. Není to už nijak daleko.“

Tón říkal víc než slova. Sarah se už nechtěla dál hádat o Connerovi.

„Těch ruin jsem si poprvé všimla, když jsem tu byla naposledy,“ řekla. „Jenže už bylo moc pozdě a musela jsem zpátky. Věděla jsem, že se sem musím vrátit.“

Pobídla klisnu mustanga kupředu. Shaker poslechla s takovou rychlostí, až se Sarah v kapse málem rozcinkaly ukryté reály. Cvrček se za ní pustil rozvážným, ale rychlým krokem, při němž se mu ani nezatřásly uši.

Sarah předstírala, že si vůbec nevšimla rozdílu v chování obou koní, i když se rozhodně nedal přehlédnout. A dokonce ani přeslechnout. Lopata, kterou měla zezadu připevněnou k sedlu, při každém kroku klisny poskočila, zarachotila a navíc ji pleskla po zadku.

Shaker očividně dostala své jméno plným právem, protože se při každém kroku natřásala.

Kolem vyčnívající špičky skály se vinulo vyschlé koryto potoka. Pár set stop před nimi se vpředu ukázala další vystupující skála, tentokrát na opačném boku. Dno kaňonu se zužovalo a čím stoupalo výš, tím bylo strmější. Nakonec mezi oběma stranami skal, jež ohraničovaly kaňon, nezůstalo víc než třicet stop.

Obrovské bloky pískovce vystupovaly vzhůru nad hlínu a štěrk, které tiše připomínaly skutečnost, že i nezměrné skalní útesy dokáže porazit déšť, sníh a vítr a zvolna je proměnit v obyčejnou drť.

Koně se prodírali mezi překážkami z balvanů a řídkého křoví. Malému mustangovi to činilo menší potíže než velkému hřebci, ale potili se a hlasitě oddechovali oba. Konečně Sarah zastavila.

„Tak, tady to je,“ podotkla a ukázala rukou směrem k jižnímu svahu kaňonu. „Vidíte ten zámek?“

Caseovi chvíli trvalo, než rozeznal polorozbořené zdi, přitisknuté k hlubokému výklenku ve skalní stěně. Přestože je stínilo křoví a půlka jich chyběla, bylo patrné, že se jedná o dílo lidských rukou.

Zůstaly z něj však už jen zbytky pouhých čtyř nebo pěti místností a pár kamenných přístěnků u jedné strany.

„Zámek?“ zeptal se posměšně. „Vypadá to spíš jako stáj.“

„Ať už tam bydlel kdokoliv, rozhodně si žil lépe než my na ranči,“ opáčila suše.

„Zkuste radši pořádně ucpat škvíry mezi kládami místo hledání pokladu.“

„To ale neudělá srub o nic větší.“

„No, ale tepleji by v něm každopádně bylo. A přistavět další místnost na spaní by taky nebylo špatné.“

„Conner ji potřebovat nebude. Půjde studovat.“

„A co já? Slušná dívka by neměla sdílet ložnici s každým obejdou, co jde náhodou kolem. Soukromí je přece pravý poklad. Nestál by vám snad taky za to?“

Sarah neodpověděla.

Podíval se na její umíněně vystrčenou bradu, posunul si klobouk do týla a v duchu pořádně zaklel.

„Tak, když jsme teď u toho takzvaného zámku,“ podotkl, „co budeme dělat teď?“

„Budeme hledat to stříbro.“

„Neříkala jste mi, že ten poklad má ležet pod vysokou skálou?“

„To jsem předtím předpokládala. Nevím, kde může být teď.“

„No, možná, že váš manžel pil tak, až zapomněl, kde ho našel. Ale jestli má ten poklad vážit pár stovek liber, tak ho nejspíš ani nemohl nikam odnést na zádech.“

Sarah to taky napadlo, už mnohokrát. Ale na druhou stranu – možné je všechno.

„Už jsem kopala kolem všech balvanů v tomhle kaňonu,“ podotkla přísně. „Takže teď je čas vylézt k té zřícenině a začít kopat tam.“

„A když tam poklad nenajdete, co pak?“

„Pak to zkusím v jiném kaňonu.“

„A pak?“

„V tom dalším. A pak v dalším a v dalším a v dalším, dokud nedojdou kaňony nebo dokud to zatracené stříbro neobjevím.“

Case se podíval na odřenou a obroušenou lopatu u jejího sedla.

„No, v nejhorším si pak aspoň budeme mít čím vykopat hrob.“

Přetáhl si řemen pušky přes rameno, seskočil z koně a přehodil uzdu Cvrčkovi kolem krku. Pušku vytáhl z vaku a otočil se k Sarah.

„Až po vás,“ vybídl ji.

„Plánujete zahájit válku?“ zeptala se a také sesedla.

„Nerad bych zklamal nějakého Culpeppera, který sem zabrousí, a připravil ho o jeho porci olova,“ podotkl žertovně, ale v jeho tváři nic veselého nebylo. Tvářil se stejně, jako když se vrátil zpátky do srubu po útoku neznámých jezdců.

Sarah beze slova sáhla po své pušce, kterou měla Shaker připevněnou vedle lopaty. Obojí vzala a vydala se strmou stezkou ke zřícenině. Při každém kroku myslela na to, jak hrozivé to bylo, když s Connerem čekali ve srubu a nevěděli, zdaje Case živý, mrtvý nebo zda právě sám v temnotě umírá.

Dvakrát už už sahala po dveřích. Na to, aby ji zastavil, poprvé Connerovi stačilo jen to, že jí položil ruku na paži.

Podruhé už ji ale musel povalit na zem a doslova si na ni sednout. Jen tak jí zabránil, aby nevyběhla ven.

Následující okamžiky pak mohly bratrovi možná připadat jako kdovíjaká zábava, ale ona ještě teď cítila onu směsici zuřivosti a strachu, která ji zaplavila při představě, jak Case leží bezmocně venku ve tmě a možná umírá, zatímco ona nemůže jít a zachránit mu život.

S puškou a lopatou přes rameno šplhala vzhůru do kopce. Díky Uteho zručnosti měla nové mokasíny, ale jelenicová kůže se na ostrých kamenech brzy proděravěla.

Než vystoupala po poslední strmé zatáčce mezi štěrkovou drtí, která vedla k ruině, zastavila se, aby nabrala dech.

„Dejte mi tu lopatu,“ vybídl ji Case.

„Nepotřebuju, abyste za mě nosil…,“ vyhrkla a obrátila se k němu, ale hned přestala protestovat. Bylo vidět, že s Casem tentokrát nebudou žádné žerty.

A tak mu ji podala a nechala si jen pušku. Bez těžké lopaty se jí šplhalo mnohem lehčeji. A jestli Caseovi dělala lopata s dlouhou násadou nebo jeho nedávno zraněná noha nějaké potíže, nedal to najevo a nijak se neopožďoval. Držel se pořád těsně za ní, i když překonala poslední metry srázu. Konečně dorazili na rovnou plochu s pozůstatky staré stavby.

Sarah si přemýšlivě obhlížela stržené zdi a zřícené hromady kamení.

„Tak, kde chcete, abych začal kopat?“ připomněl se Case.

„Počkejte. Nejdřív se tady trochu porozhlédneme. Třeba budeme mít štěstí.“

„Myslíte, že se jako najednou ve slunci zalesknou stříbrné odlesky?“

„Spíš shnilé pytle od mincí a stříbrných prutů, zničené tím, jak si tu pár století poležely,“ odsekla.

Otočila se na podpatku a rázovala si to rovnou k jedné ze zničených místností.

„Držte se radši dál od zdí,“ varoval ji.

„Já vím.“

„Zkrátka k těm zdem vůbec nechoďte. Vypadají, že by je sfoukl větříček.“

Protáhla obličej, ale poslechla. Vzpomínka na to, jak snadno ji dokázal zastavit bratr, dokonce mladší než ona, byla stále živá.

Protivní, otravní tvorové, řekla si v duchu. Proč mě prostě nenechají? Proč se musí pořád do všeho plést?

Ale dávala si záležet, aby bylo vidět, jak daleko stojí od každé zdi, když nahlížela postupně do všech rozbořených místností.

Jakmile si byl Case jistý, že Sarah se při obhlídce zříceniny hodlá chovat rozumně, soustředil část své pozornosti na to, aby v okolí pohledem pátral, zda se k nim neblíží tlupa cizích jezdců.

Dívat se na Sarah bylo však o mnoho zajímavější. Její ženské pohyby mu připomněly, jak to bylo pěkné, když se skláněla a dotýkala se ho svými ňadry, když mu měnila obvaz na nemocné noze. Představa, že by stejné potěšení zakusil znovu, jen bez svého zranění a překážky jejích šatů, měla vcelku předvídatelné následky na to, jak mu padly kalhoty.

Zatraceně, zaklel v duchu. Radši si vzpomeň, jak umí být protivná a jak tě umí dožrat. To jí jde snadno, je tak proklatě nezávislá!

Jenže stále musel myslet na to, jak by si přál líbat její zaoblené ženské tělo, až by roztála a chutnala jako sladký med.

Mysli na něco jiného, nabádal se v duchu.

Šlo to těžko, i když ji neviděl. A teď ji spatřil: právě udýchaně vyšplhala z poslední rozbořené místnosti, kabát rozepnutý, klobouk posunutý dozadu a na jelenicové košili měla rozvázané všechny tkanice, aby se trochu ochladila.

Case si byl jistý, že skrze rozhalenou košili zahlédl sametový stín mezi jejími ňadry. Nic si nepřál víc než zabořit tvář do toho sladkého, vlahého údolí.

„No?“ vyštěkl drsně.

„Žádné stříbro.“

„To jsem si myslel. Objevila jste tam nějakou známku, že tam někdo byl od té doby, co odtud odešli indiáni?“

„Je tam pár míst, kde si někdo nedávno rozdělal oheň,“ odpověděla. „Jenže to nemusí nic znamenat. Ute a Conner sem občas chodí na lov a Hal tady určitě také hledal…“

Pokrčila rameny a hlas se jí vytratil.

„Tak mi ukažte, kde chcete, abych začal s kopáním.“

„To byste neměl dělat. Vaše noha se sotva zahojila.“

„Moje noha si vedla docela dobře už při té poslední práci s lopatou, co jsem dělal,“ namítl klidně.

Sarah se ušklíbla. Tenhle argument jí nevyšel, protože Case se o svůj díl práce při pohřbívání mrtvých útočníků nedal Utem a Connerem připravit.

„Tak prosím,“ podotkla upjatě. „Klidně se prokopejte až do Číny, mně je to jedno.“

„Pochybuji, že by ti kněží ukryli svůj poklad tak hluboko. To by se báli, že dřív narazí na peklo než na nějaké nové pohany, jejichž duše by chtěli zachránit.“

Na rtech se jí objevil úsměv, ale schválně se otočila, aby to neviděl.

„Tak já vám ukážu, kde kopat,“ zamumlala.

Kopání však postupovalo mnohem pomaleji než hledání správného místa. Půda byla buď důkladně udusaná, nebo plná zbytků kamení ze zdí, popřípadě obojí najednou.

Case si brzy sundal klobouk a odhodil kabát. Chvíli zase kopal, ale pořád mu bylo horko, a tak si rozepnul černou vlněnou košili, kterou měl na sobě, až k pasu. Když ji začal vytahovat z kalhot, zarazil se a podíval se na Sarah.

„Jen klidně pokračujte,“ přikývla. „Já neomdlím.“

Mohla mu klidně říct, že už ho přece viděla nejen bez košile, ale úplně bez všeho, dokonce i bez obvazu, ale pak si to raději rozmyslela. Věděli to přece oba, a ten fakt mezi nimi nevysloveně visel jako zvon, na který se právě někdo chystá sáhnout.

A tak si Case svlékl i košili a pověsil ji na uschlou větev jedné borovice. Dál pokračoval v kopání do půl těla nahý a jeho kůži halil jen černý porost, zužující se od široké hrudi směrem k opasku.

Sarah věděla i to, co je pod ním. Dokonce to také viděla.

Při té vzpomínce se trochu zadýchala a radši honem odvrátila oči. Žaludek jí provedl malý přemet a tělem jí proběhl teplý chvějivý pocit.

Co to se mnou je? říkala si horečnatě. Přece nejsem jako ty vyjevené holky, co málem omdlí, když vidí holá mužská prsa.

Ale i když byla vdova, Caseovo polonahé tělo ji zneklidňovalo. Fascinovalo ji natolik, že se nevydržela dívat jinam a hltala ho očima.

Caseovy zdánlivě lehké pohyby působily jako kombinace síly a krásy. Připomínal jí tím orla, kroužícího nad její hlavou, bytostně vyrovnaného a silného, že mu mohla jeho schopnosti jen závidět.

Jednoho dne bude i Conner takový, napadlo ji náhle. Silný, rychlý, ohebný.

Úplně dospělý.

Úplný muž –

Ta představa ji naplnila bolestí i radostí najednou. Bolestí proto, že Conner dorůstal příliš rychle, a radostí proto, že z něj vyrůstal tak pěkný mládenec.

Ale žádný muž není tak hezký jako Case, pomyslela si. Není sice pro mě, ale Case je prostě… jedinečný.

Tato myšlenka ji znepokojila mnohem víc, než když si uvědomila, že z jejího mladšího bratra bude už brzy muž.

„Nic tu není, jen další svinstvo,“ hlásil Case.

„Zkuste to tady,“ promluvila tak zostra, že prudce zvedl hlavu. Sarah se však už mezitím dívala dolů do kaňonu na oba koně.

„Jen se nebojte,“ uklidnil ji. „Cvrček by nikam neodešel, i když není přivázaný.“

Zprudka přikývla, aniž se na něj podívala. Zavřela oči, zvedla hlavu a nastavila rozpálené tváře chladivému větru. Ani si neuvědomila, že přitom vypnula hruď a prsa se jí teď zřetelně rýsovala pod rozvázanou košilí.

Case zůstal zírat na ty něžné, nepochybně ženské křivky, napínající jemnou jelenici. Krev mu vzkypěla a jeho tělo reagovalo způsobem, na který si už začal zvykat.

Což vůbec neznamenalo, že by se mu to líbilo. Naopak. Že na něj takto působily ženy všeobecně, byla jedna věc.

Ale pouze přítomnost Sarah na něj měla tak okamžitý účinek.

Beze slova se přesunul o patnáct stop dál a zkusil kopat zase tam.

Další dávka smetí, kamení a zdiva.

Kopal dál, vděčný za účinek fyzické práce. Pomáhala mu zahnat neustálý, pronásledující sexuální hlad po téhle mladé vdově, která ho pozorovala záhadnýma šedivýma očima.

Ostří lopaty náhle narazilo na cosi, co nebylo ani kámen, ani kus zdi. Nevšímal si bolesti ve zraněném stehně, poklekl na zem a začal odhazovat obdélníkové úlomky, které vypadaly jako z vepřovicových cihel. Pod rukama se mu objevily kusy keramiky. Podíval se najeden z nich a odložil ho stranou.

„Co to je?“ ozvala se dychtivě Sarah.

„Ještě nevím.“

Vyskočila a přiběhla k místu, kde kopal. „Zůstaňte stát,“ varoval ji. „Nechci, abyste chodila blízko k těm zdem.“

„Vždyť vy tam jste pořád.“

„To je ale něco jiného.“

Na tak nelogický argument se neobtěžovala odpovědět. Zůstala tam, kde byla, a zvědavě nahlížela, co se objeví pod lopatou.

Ale i teď si nedokázala pomoci a očima pořád sklouzávala na Caseovo tělo, pružné a ohebné, jak neúnavně lopatou dobýval nepoddajnou hlínu. Jeho pohyby jí připomínaly čerstvou vodu, přeskakující kameny, tak byly vláčné a rychlé, a přitom prozrazovaly sílu. Hladkost jeho kůže v ní vzbudila touhu přejet po ní dlaněmi odshora až dolů.

Už téměř natahovala paži k jeho rameni, aby se ho dotkla, když tu si v náhlém úleku uvědomila, co to vlastně chce udělat. Ucukla rukou zpět, jako by se bála, že se spálí.

Co to jenom, proboha, provádím? polekala se. Já jsem přece nikdy netoužila hladit nějakého muže. Kromě Case.

Nechápala, čím ji tak přitahuje, věděla jenom, že to tak prostě je. Měl v sobě něco, co ji k němu bytostně přitahovalo stejným způsobem, jakým obdivovala let divokého orla.

Stejně jistě, jako byl on přitahován k ní, bez ohledu na to, jak usilovně se snažil tuto touhu v sobě potlačit.

Nenávidím se za to, že po vás toužím. Protože to znamená, že ve mně ještě všechno neumřelo, jak jsem doufal.

Sarah chtěla zjistit, zda schopnost milovat je jednou z těch věcí, jež v něm válka nedokázala úplně zničit.

Ten nápad byl stejný jako ten muž sám – rozčilující a zároveň tolik lákavý!

Case odstranil další hromádku sutě a opatrně sáhl do jámy, která teď už byla hluboká na délku paže.

„Mám to,“ oznámil triumfálně.

„Stříbro?“ vydechla.

Neodpověděl.

„Tak co je to?“ naléhala rozrušeně. „Nechte si na sobě košili.“

„Proč? Vy ji taky nemáte.“

Bleskově po ní šlehl pohledem. Okamžitě viděl, že se mu vůbec nedívala pod ruce, ale na hruď, a že to byl stejný pohled, jakým dítě sleduje napůl rozbalený vánoční dárek.

Rázem ho napadlo, že by si nic nepřál víc, než aby ho rozbalila…

Nebuď větší pitomec, než jakého tě Bůh stvořil, nadával si zuřivě. Svedeš ji, a ona si hned začne spřádat sny o teple domova a dětech…

Děti…

Ledové prsty mu přeběhly po zátylku a důkladně ho zchladily.

Se Sarah si život tvrdě zahrál už tak dost. Nechtěl jí ublížit ještě víc. A pokud by vyhověl své touze po jejím těle, dříve či později by jí to ublížilo. To bylo jasné jako slunce na obloze.

Prostě v sobě neměl to, co by ona potřebovala. Měl v sobě jedině chtíč, a ten by představoval nebezpečí pro oba dva.

Možná, že má Sarah pravdu. Možná bych prostě měl popadnout půlku toho stříbra a utéct co nejdál.

Možná, že bych měl utéct pryč – a hned, tečka.

Dřív než se mu tato myšlenka plně zformovala v hlavě, okamžitě ji zavrhl se vší konečností, vyvěrající z jeho duše.

Ano, je těžké dát ruce pryč od nejsvůdnější ženy, kterou kdy potkal.

Ale vzdát se půdy bylo nemyslitelné. „Pozor!“ vzkřikla vylekaně Sarah.

Jedna ze stěn vzniklé jámy se začala hroutit. Ve snaze tomu zabránit Sarah skočila vedle něj, padla na kolena a rukama se pokoušela zadržet padající zem. Samozřejmě, že přitom do Case důkladně strčila, ale on pod náhlým náporem její váhy necouvl ani o kousek.

I přes její úsilí se však kus jámy propadl.

„Omlouvám se,“ vyhrkla. „Bála jsem se, že vás to zavalí až po ramena.“

„No, tak místo toho jsme teď oba zavalení až po lokty,“ zabručel suše.

Podívala se na svá předloktí, jež vězela v hromadě sesypané hlíny. Stejně jako ta jeho. Z nějakého důvodu jí ten pohled připadal tak zábavný, že se rozesmála nahlas.

Nečekaný zvuk, tak krásný a opojný, téměř bolestivě zasáhl jeho smysly, jako by se díval na zvlášť nádherný východ slunce.

Otočil hlavu k Sarah, stále ležící vedle něj, jak se pokoušela zabránit sesuvu hlíny do jámy, kterou právě kopal. Její tvář teď byla jen pár centimetrů od něj. Šedivé oči, jimiž ho pozorovala, byly plné života a veselí, které nenadálá situace přinesla.

Jak se jen může ještě smát? ptal se v duchu sám sebe. Viděla přece umírat svou rodinu. Zemřel jí manžel. Je chudá jako kostelní myš. Ze všech stran ji ohrožují útočníci, kteří se jen třesou, aby jí mohli ublížit.

A ona se směje!

„Jste v pořádku?“ zeptala se, když se dosyta vysmála a konečně popadla dech. „Samozřejmě.“

„Chvíli se mi zdálo, že vás něco bolí.“

„Chvíli se mi zdálo, že jste se zbláznila,“ odsekl. „Smála jste se, jako když se chechtá kojot.“

„To mi jen připadlo směšné, jak tu hloupě trčíme s rukama po lokty zabořenýma jako děti v pískovišti.“

Skoro nemohl snést veselí, jímž jí jiskřily plamínky v očích. Pohledem sklouzl níž k jejím ústům. Rty měla pootevřené a dosud rozechvělé smíchem.

Uvědomil si, že se k ní přisunul blíž, až mohl cítit teplý dech vycházející z jejích úst.

Tohle bych neměl dělat, blesklo mu hlavou. Ale udělal to.

Smích jí odumřel na rtech, když se jí dotkl jeho horký dech. V příštím okamžiku pocítila jeho ústa na svých, jak je přikrývají polibkem. Instinktivně ztuhla v očekávání, že využije svou sílu, aby ji přemohl.

Místo toho ji jemně ochutnával s něžností, která Sarah udivovala svou ovládanou intenzitou.

Z hrdla se jí vydral zvláštní zvuk. Špičkou jazyka mu oplatila jeho lehký, zkoumavý dotek.

Záchvěv, jenž proběhl jeho tělem, pocítili oba. Rychlým pohybem se od ní odtáhl.

„Omlouvám se,“ promluvil zprudka. „Neměl jsem to dělat.“

Zaskočeně na něj hleděla překvapenýma šedivýma očima.

„Nechápejte to nijak špatně,“ odkašlal si. „Já jsem jenom… k čertu… jenom jsem chtěl vyzkoušet, jak chutná smích.“

Sarah se musela několikrát nadechnout. Podivné chvění okolo žaludku bylo odpovědí na jeho slova i na jeho polibek.

„No, tak jak tedy chutná smích?“ zeptala se zastřeným hlasem.

„Jako vy. Ještě něco?“ odbyl ji drsně.

„Já jsem zase myslela, že chutná jako vy.“

Case něco zahučel. Když se k ní znovu obrátil, jeho pohled byl stejně odtažitý jako jeho hlas.

„Chcete tady takhle trčet dál, nebo vytáhnete ty ruce?“ zeptal se.

Podívala se na něj a odtáhla se.

Nenávidím se za to, že po vás toužím. Protože to znamená, že ve mně ještě všechno neumřelo, jak jsem doufal.

Tentokrát Case tato slova nahlas nevyslovil. Ani nemusel. Měl je vepsána v každém rysu tváře.

Pohnula rty spíš jako ve výrazu rezignace než v náznaku úsměvu. Beze slova se narovnala a vytáhla ruce z hlíny. Jenom sykla, když jí ostrý úlomek kamene bolestivě škrábl do zápěstí.

„Jste v pořádku?“ zavrčel neochotně.

„Jistě. A vy?“ odpověděla chladně a rychlými pohyby vyprášila rukavice jednu o druhou.

Neodpověděl a jen k ní natáhl paže. Držel je u sebe, dlaně podivně sevřené, jako by ho bolely. „Vy jste zraněný!“ vykřikla poděšeně. Zavrtěl hlavou. Zvedl sevřené dlaně, vytvořil z nich misku a zvolna zvedl prsty.

Na kožených rukavicích mu jako v hnízdě ležel zvláštní miniaturní kousek keramiky, představovaný dvěma drobnými hrnečky spojenými za ouška. Byly tak malé, že určitě nebyly určeny k běžnému používání.

„To vypadá jako kousek z nádobíčka pro panenky, s jakým si hrají holčičky,“ řekla. Case zbělel ve tváři. „Dejte to pryč,“ obořil se na ni drsně. Jediný pohled na jeho výraz stačil, aby přestala s jakýmikoliv protesty, a tak od něj vzala starodávný hrneček a schovala ho do kapsy.

Case rázně vstal a dlouhými kroky se vzdálil. „Kam jdete?“ zavolala k jeho zádům. „Jdu se podívat na Cvrčka.“

„Vždyť se pase tam dole, jak je na severní straně to husté křoví.“

Jestli ji Case slyšel, rozhodně to nezměnilo nic na jeho směru ani rychlosti. Za chvíli zmizel z dohledu.

Sarah sáhla do kapsy a vytáhla ten zvláštní dvojitý hrneček. Přemítala, jak může tak malý kousek nádobí přimět dospělého muže, aby utekl.

* 12

„Určitě je to na hraní,“ prohlásil Conner, rozradostněný jako dítě. „Koukni! Vejdou se mi dovnitř jednom špičky prstů!“ Sarah se jen usmála.

„Opatrně,“ připomněla bratrovi. „Je to hodně staré.“

Také Lola obdivovala drobounké černobílé hrnečky spojené oušky, ležící na Saražině dlani.

„Nic tak roztomilýho sem neviděla vod tý doby, co mi můj bratránek vyřezal ze dřeva mrňavou panenku. Vešla se akorát do kolíbky z kačeního vejce,“ zahihňala se Lola. „Propáníčka, propáníčka, to už je ale pěkná řádka let!“

Ute obhlížel starobylé miniaturní nádobíčko ze všech stran, něco si bručel a pak pronesl jediné slovo:

„Svatba.“

„Cože?“ podivila se Sarah.

„To je jako na…“ Ute marně hledal správné slovo. „Na obřad?“ snažila se mu pomoci Sarah. „Užívá se jen při nějaké zvláštní příležitosti?“ Ute horlivě přikývl.

„Lidi vod mýho bratra z matčiny strany todlenc používali, když se dva zasnoubili,“ vysvětlil po svém. „Někerý Apačové to dělaj taky tak, sem slyšel. Ale používaj jiný vzory, myslim.“

„Ale bývají ty hrnečky takhle malé?“ chtěla vědět Sarah.

„To teda k čertu ne,“ odfrkl si znechuceně. „Dyť do takovýho náprstku člověk nemůže strčit ani špičku jazyka!“

„Už jsi o něčem takovém někdy slyšel?“ obrátil se Conner na Case, stojícího zády k ostatním.

Ten jen zavrtěl hlavou a ani se nenamáhal obrátit.

Conner, zklamaný nedostatkem jeho zájmu, obrátil svou pozornost zpátky na Sarah.

„Bylo jich tam takových víc?“ zeptal se dychtivě sestry.

„No jen se poslechni,“ zasmála se. „Podle toho, jak se chováš, by člověk řekl, že je to ten španělský poklad!“

„Obojí je hezké,“ trval na svém Conner.

Ute se zachechtal. „Jen to, chlapče, zkus prodat, a hned uvidíš ten rozdíl mezi střepama a kovem!“

Conner po Utem střelil znechuceným pohledem.

„Myslel jsem to tak,“ vysvětlil staršímu muži, „že jak hrnečky, tak španělské stříbro jsou cenné, protože patří k… no, k historii, řekl bych. Můžeme si tak představit, jak lidé žili před dávnými časy.“

„To je pravda,“ přikývla Sarah. „Je to sice trochu záhadné, ale přesto zajímavé.“

Její bratr dál hleděl na drobounké nádobí, očividně velice zaujat.

„Kdybychom našli víc takovýchhle věcí,“ uvažoval, „určitě bychom si mohli líp představit, jak žili lidé, co je vyrobili. Lip bychom rozuměli, kdo vlastně byli, co si mysleli a cítili a o čem snili.“

„Teď jsi mi připomněl otce,“ zašeptala. „Ten také ze všeho nejvíc miloval staré věci.“

„Na co bys potřeboval víc takovejhle serepetiček?“ ozvala se Lola. „Dyť přece víš, jaký ty lidi sou.“

„Jak to myslíš?“ nechápal Conner. „Jako že Ute pochází od nich?“

„K čertu, chlapče. Ute je víc kříženej než to psisko, co se tu vochomejtá a předstírá, že hlídá slepice.“ Ute se zachechtal.

„Jaký ty lidi byli,“ bručela Lola pod vousy a prstem nesouhlasně šťouchala do malinkého nádobí. „Jaký by asi měli bejt? Hodný, zlý, chamtivý, štědrý, hloupý, chytrý, zkrátka všechno možný a všechno mezi tím. Prostě lidi jako my.“

„Jenže my nevyrábíme takovéhle hrnečky,“ namítl Conner.

„Ale jo. Dyť přece nepijeme z ruky, dyž máme žízeň,“ opáčila Lola.

„Lidé dělají hračky pro děti, které jsou zmenšeninami věcí, jež dospělí každý den užívají,“ dodala Sarah na vysvětlenou.

„Třeba malé vozíky místo velkých?“ napadlo Connera. „Taky, nebo panenky místo miminek, malé nádobíčko místo…“

Dveře bouchly, a pořádně, jak Case vyrazil ze srubu ven.

„Panečku,“ ušklíbla se Lola. „To teda budu ráda, až tomudle chlápkovi uvidím záda, že mašíruje zas pryč. Mít ho v baráku, to jak dybysme si pozvali na večeři grizzlyho s tím jeho kyselým ksichtem.“

„Někerý lidi nemaj rádi starý záhadný věci,“ prohodil Ute.

„Hm,“ ozval se Conner. „Tím jako myslíš, že se bojí takového malého…“

„Má z toho obavy,“ upřesnila Sarah.

„Má strach z hračky pro holčičky?“

„Nemít něco rád není přece to samý jako mít z něčeho strach,“ nechápal Ute. „Já třeba nemám rád ryby ani za mák, ale můžu říct určitě, že se jich nebojím.“

„Ty ale jíš hady,“ připomněl Conner.

„Ty aspoň nejsou slizký. Ryby sou slizký jako sopel.“

Sarah několikrát polkla a pak si musela odkašlat.

„Tak pardon,“ zabručel Ute. „No, já pudu rači sehnat ňáký dříví na votop.“

„No, to je opravdu dobrý nápad,“ podotkla významně a dívala se přitom na bratra. „Vezmi si na to toho grošovaného mustanga. Umí nosit takové neforemné náklady a nic nerozsype.“

„Však já vím,“ mrzutě odpověděl Conner. „Kdo myslíš, že ho to naučil, aby nosil dříví na zádech jako nějaký osel?“

Sarah spolkla břitkou odpověď, která ji už pálila na jazyku. Bratr měl vlastně pravdu. To on vycvičil malou klisnu mustanga k tomu, aby si přibrala jako druhou povinnost posloužit příležitostně jako nákladní zvíře.

Jenže bylo těžké odvyknout si dávat mladšímu bratrovi příkazy.

Připoutala jste si Connera tak pevně k té své zástěře, že si nemůže sám ani… ani vydechnout.

„Omlouvám se,“ pronesla Sarah tiše.

Conner se překvapeně otočil a zíral na sestru.

„Neměla bych ti pořád říkat, co už stejně dávno dobře víš, a možná líp než já,“ přiznala. „Pokusím se polepšit.“

Oči se mu rozsvítily a radostně se na ni usmál.

„To nic,“ broukl, „však já někdy potřebuju trochu postrčit, i když si třeba myslím, že nepotřebuju.“

Sarah se také usmála, pak skočila k bratrovi a políbila ho na tvář. I když mu ještě do úplné dospělosti chyběly nějaké ty svaly, už teď byl velký tak, že mu Sarah sahala sotva pod bradu.

„Pořád zapomínám, jak už jsi velký,“ řekla něžně.

„To von ale taky,“ žalovala Lola. „Pořád někde zakopává vo věci těma svejma přerostlejma kopytama.“

„Hele, že ti přinesu další vlnu, abys měla co příst,“ vyhrožoval žertem.

„Až zas upadneš, vomotám ti ty tvý velký nohy,“ odsekla mu břitce.

Conner se smíchem vyběhl ze srubu, aby pomohl sbírat dřevo.

„Co bude k večeři?“ zavolal už za dveřmi. „Fazole!“ vykřikly Lola i Sarah současně. „Páni, to bude hostina!“ ozvalo se zvenčí. „Však už jsem fazole neměl dvě, nebo dokonce tři hodiny!“

„Taky tam jsou pečení tetřívci,“ dodala Sarah potichu. Dveře se rázem otevřely.

„Cože? Tetřívci? Pečení?“ ptal se mlsně Conner. „Ulovil je Case,“ vysvětlila.

„No, tak tentokrát aspoň nebudeme muset nikde hledat nábojnice. Najdeme je v puse,“ povzdechl si Conner s přehnanou odevzdaností.

„On je ale nestřelil z pušky.“ Conner vykulil oči. „A jak je teda dostal?“

„Pistolí,“ odpověděla lakonicky. „Takový plejtvání dobrým olovem,“ zabručela Lola. „Každého na první ránu. Tři tetřívci, tři výstřely. Nejrychlejší záležitost, co jsem viděla.“

Lola vytáhla obočí a Conner jenom obdivem hvízdl. „No, tak to je teda vopravdu fajnovej střelec. Vopravdu fajnovej,“ pochvalovala si Lola. „Žádnej div, že přežil tu přestřelku s Culpepperovejma.“

„Skoro ji nepřežil,“ poznamenala Sarah. „Holka, eště sem neslyšela vo nikom, kdo by vodešel po svejch ze střílečky s Culpepperovejma, takže s takovejma řečma di do háje.“

„Hm,“ uvažoval Conner. „A já jsem si myslel, že Case není kdovíjak dobrý s tou svou pistolí.“

„Proč, proboha?“ užasla Sarah. „Protože ho postřelili?“

„To ne. Ale protože nemá upilovanou mušku, nezkrátil si hlaveň a nenabrousil si ani úderník, ani nepředělal spoušť, aby šla hladčeji.“

„Salonní triky,“ podotkla nezúčastněně Lola. „To je možné, ale tyhle triky rozhodně Culpepperovým pomáhají, že můžou střílet hned, jak tasí.“

„Tak tohle tě Ute učí, když se máte věnovat domácím pracem?“ dotazovala se Sarah.

„Adios!“ zvolal bratr a rychle za sebou zavíral dveře. „Vrátíme se se dřevem, než bude tma!“

„Connere Lawsone!“ zvýšila Sarah hlas. „Odpověz mi!“ Odpovědělo jí jenom ticho, ale prozradilo jí víc než všechna slova. Sarah se otočila k Lole.

„Nechci, aby ho Ute učil takové věci. Copak je nějaký pistolník?“ zlobila se Sarah.

„No na mě nekoukej. A rači si to vyříkej s bráchou. To von pořád chodí a votravuje s těma šetiraňákama a tak.“

Sarah se kousla do rtu a nechala věc být. Velice opatrně vzala maličké spojené hrnečky a vložila je do výklenku, který se udělal v jedné srubové kládě.

Musím najít ten poklad, umínila si znovu v duchu. Prostě ho musím najít.

Dnes se ale k cíli nijak nepřiblížila. Case vykopal ještě několik dalších jam. Našli však jen úlomky keramických nádob a pozůstatky starých ohnišť. Kromě toho objevil už jen plechovku, v níž si někdo ohříval nad táborákem fazole, a přetrženou vysušenou koženou smyčku. Až na tyto poklady půda kolem zříceniny nejevila žádné další stopy lidské přítomnosti. „Tak posloucháš mě?“ zahučela Lola netrpělivě. Sarah překvapeně vzhlédla, vyrušená ze svých neveselých myšlenek.

„Tys něco říkala?“ zeptala se.

„To teda, k sakru, jo.“

„Promiň, já jsem se… zamyslela.“

„Tak teda teďko poslouchej pořádně,“ spustila zase Lola. „Měla bys bejt jedině ráda, že tvůj brácha má bystrý voko, rychlý ruce a je schopnej toho všeho použít v boji. Tyhlencti Culpepperovic nejsou žádný žáčci z nedělní školy. Je to čistokrevnej zatracenej šmejd až do morku kostí. Jeden vedle druhýho.“

Sarah vzhlédla. Naléhavou jistotu, s níž starší žena mluvila, ještě podtrhoval zachmuřený výraz obličeje.

„Ty jsi Culpepperovy znala už dřív, viď?“ zeptala se Sarah poněkud váhavě. „Myslím, nejenom Aba, že? Ale celý ten jejich klan.“

„Vyrostla jsem kousek vod nich. Moje máma postřelila jednoho Abovýho strejdu ze zálohy za to, že mě znásilnil, dyž mi bylo teprve dvanáct. Bohužel ho nezastřelila.“ Sarah vypadala stejně šokované, jako se cítila. „Nebyl první ani poslední,“ pokračovala Lola. „Máma mě dala na řemeslo už jako hodně mladou.“ Pokrčila rameny a v úsměvu odhalila díru mezi zuby.

„Říkám to jenom proto,“ vyprávěla dál Lola, „abys nenadávala Connerovi za to, že se chce naučit chránit sám sebe.“

„Já ale nechci, aby bratr takhle žil,“ namítla Sarah s tichým zoufalstvím.

„Chlap dělá, co musí, a ženská to, co je potřeba, aby mu pomohla.“

Sarah protáhla obličej. Chtěla se začít dohadovat, ale uvědomila si, že musí přesvědčit sama sebe, a ne Lolu.

K čertu s tím dřevem, pomyslela si Sarah drsně. Zítra vyrazím hledat španělské stříbro a den nato taky a pak zas a zas.

Najdu ho.

Musím ho najít.

„Jo, dyž už tak mluvíme vo tom, co dělá chlap a co ženská,“ vzpomněla si Lola, „koukám a zdá se mi, že jsi nějaká tlustší a že to není z toho, cos snědla.“

„Cože, promiň?“ nechápala Sarah, celá zmatená.

„Víš přece, jak se dělaj děcka, ne?“

„Ale samozřejmě, že vím.“

„No, takže chceš nějaký malý, nebo děláš něco, abys do toho nevlítla?“

„S tím nemám problém. Chybí mi přesně půlka toho, co je potřeba k tomu, abych otěhotněla.“

„Leda prd,“ mávla Lola znechuceně rukou. „Case má přesně to, co je k tomu zapotřebí, a Pánbůh mu toho dal tolik, že bys mohla bejt v tom pokaždý, dyž se na tebe jenom koukne.“

Sarah polila červeň, když si vzpomněla, jak Case omývala, zatímco spal.

Bezesporu měl všechny předpoklady k tomu, aby s ním žena otěhotněla.

„On mě k ničemu nenutil,“ odpověděla Sarah škrobeně.

„Dyť by ani nemusel. Nebo sis toho eště ani nevšimla?“

„A čeho?“

Starší žena spráskla ruce a obrátila oči vzhůru.

„Takhle to vypadá, když ženský moc čtou. Furt ležej v knížkách, místo aby ležely na tom,“ odfrkla si znechuceně.

Sarah ani nedutala.

„Ty Case chceš, to ti vidím na nose a je to jasný jako facka,“ durdila se Lola.

„Ať už je to pravda, nebo ne,“ odpověděla Sarah vyrovnaným tónem, „tak Case nechce mě.“

„Prdlajs.“

„Prosím, neužívej takové…“

„Hele, neštvi mě takovejma nesmyslnejma řečma,“ přerušila ji rozohněná Lola. „Ty si nech, pokud chceš nosit Caseovo děcko. Chceš?“

„To je úplně jedno, co já chci. On o mě takhle nestojí.“

„Kecy, holka, zatracený kecy! To přece říkaj všichni, a přitom se ti pořád snažej dostat pod sukně.“

„Case se nenávidí za to, že mě chce,“ postěžovala si Sarah. „Sám mi to řekl.“

Lola zamrkala. „Có? Co to má bejt?“

„On nechce k nikomu nic cítit.“

„Člověk, kterej nemá žádný city, je mrtvej.“

Sarah se unaveně usmála, ale byl to přece jenom úsměv.

„Caseovi nevadí, když cítí něco ke krajině,“ vysvětlila. „S lidmi ale nechce mít nic společného.“

„Hm,“ zahučela Lola. Našpulila odulé svraštělé rty a sáhla do kapsy pro žvanec žvýkacího tabáku. Hned si ale uvědomila, s kým je, a tak bago zase schovala. Povzdechla si.

„No, vono je totiž úplně jedno, co ta mužská hlava s vobouma vočima chce. Stejně má nakonec poslední slovo ta jednovoká hlava,“ pokývala stará žena vědoucně hlavou.

Když Sarah pochopila, co tím chce Lola říct, neubránila se smíchu.

„Copak si nevěděla, že se tomu tak říká?“ zeptala se Lola a vesele se na ni zašklebila.

Sarah jen zavrtěla hlavou.

„Na vdovu si teda docela zelenáč,“ podotkla rozhodně Lola. „Jak se ti povedlo nemít velký břicho, když byl tvůj manžel eště živej? Nebo na to byl už moc starej?“

„To taky. Ale obvykle byl jenom moc opilý, aby mě dohonil.“

Lolina rozložitá ramena se začala otřásat tichým smíchem. Pak strčila ruku do kapsy od kalhot, vyndala odtud malý kožený váček a podala jí ho.

Sarah po něm instinktivně sáhla. Když ho vzala do ruky, zjistila, že neváží skoro nic.

„Co v něm je?“ podivila se.

„Kousky houbičky. Case není ani vožrala, ani tak starej, aby ti nemohl udělat děcko.“

Sarah váhavě hleděla na váček. „A co s tím?“

„Takže až se s ním budeš chtít vyspat, vem jeden ten kousek houbičky a namoč ho do vocta. Pak si ho strč tam, odkud dou měsíčky. A zastrč ho co nejdál. No a pak můžeš jít na to.“

„Chceš tím říct, že pak nemůžu otěhotnět?“

„Ježíš, do jinače přece můžeš spadnout pokaždý. Vono to záleží hlavně na tom, jak často roztáhneš nohy.“

Sarah hleděla na malý váček a doufala, že nemá tváře tak rudé, jak jí připadalo.

„To přeci není nic, za co by ses měla stydět,“ pokračovala Lola. „Někerý ženský říkaly, že to maj rády.“ Sarah se otřásla odporem. „Já tedy ne,“ prohlásila přesvědčivě. „Mně to teda taky nic moc neříkalo, dokavaď nepřišel Ute. Dyž máš toho chlapa ráda, tak se to dá docela vydržet. Čím ho máš radějc, tím lepší to je.“

Sarah dál držela v napřažené ruce váček a vyjeveně na něj hleděla. „Vezmi si ho zpátky. Já ho nebudu potřebovat,“ zavrtěla nakonec hlavou.

„Jo, to Conner říkal taky, dyž si mu tuhle před pár tejdnama připomínala, aby si vzal kabát. A jak to dopadlo?“

„Nevzal si ho,“ odpověděla Sarah. „Jo, jenže pak přitáhl domů s vocasem staženým mezi nohama a zmrzlej na kost.“

„Já ale nejsem Conner.“

„K čertu, holka, samozřejmě, že nejsi. Von taky nemůže mít v břiše žádný dítě!“

Sarah popadla Lolu za ruku, vtiskla jí do dlaně malý kožený váček a otočila se k odchodu.

Stará žena pokrčila rameny a zastrčila ho zpět do kapsy.

„Však ty si to eště rozmyslíš. Stačí pak říct!“ Sarah zavrtěla hlavou, ale přitom ji napadlo, že na světě jsou horší věci než mít dítě s Casem. Mnohem horší.

„Sarah, ste vzhůru?“

Uteho tichý hlas ji probudil zprudka, až se jí rozbušilo srdce.

„Co se děje?“ zašeptala. „Jsou tu zase ti lumpové?“

„Ne. Jde vo Case.“

„Co je s ním?“

„Kope a hází sebou ze spaní a naříká, že by to probudilo mrtvýho.“

Sarah rychle přemýšlela. Neviděla Case vlastně od té doby, co včera odpoledne vyrazil pryč ze srubu, kde všichni ostatní obdivovali malé hrnečky.

„Je mu zle?“

„Ne, paní. Jenom je neklidnej. Křičí pořád ňáký ména a tak.“

Tak jako když sebou zmítal v horečkách, napadlo ji okamžitě. Jestlipak zase volá svoji milovanou Emily? „Tak ho probuď,“ pobídla ho.

„Kdepak, paní. Posledně, dyž sem chtěl vzbudit takovýho pistolníka, co sebou házel a kopal ze spaní, tak sem málem přišel vo krk, dřív než byl úplně vzhůru. Vám by ale Case nezkřivil ani vlásek na hlavě, ať byste mu provedla cokoliv.“

„Tak dobře,“ prohlásila a odhodila přikrývku. „Je Conner nahoře na hlídce?“

„Jo, paní, je. Takhle sem právě na Case přišel. Předávali sme si s Connerem hlídku, a když sem se vracel, šel sem vokolo místa, kde spává. A slyšel sem ho.“

„Tak si běž lehnout. Já se na Case podívám.“

„Hmmm, no, pani…“

„Copak?“

„No, že byste na něj měla prve promluvit, hezky potichoučku, dřív než mu šáhnete třeba na rameno.“

„Já jsem zvyklá na divoká zvířata,“ připomněla mu věcně.

Uteho smích zněl, jako když se oběma rukama nabere štěrk a srazí se dohromady.

Sarah si na sebe natáhla šaty, vzala kabát a pospíchala ven do noci.

Nebe nad její hlavou překypovalo směsicí černě a stříbra. Na několik okamžiků se zastavila, aby vychutnala tu krásu. Vydechla obdivem a její dech se proměnil ve stříbrný obláček, stoupající vzhůru k zářivé klenbě nebes.

Chlad jí přes kabát a košili i kalhoty z jelenice pronikl až k tělu. Zachvěla se a vydala se k pelyňkovému houští, kde si Case rozbil svůj „tábor“.

Ute měl pravdu.

Case sebou házel, kopal a převracel se sem a tam a přitom mumlal nezřetelná slova. Nesouvislé zvuky se mísily s praskáním a vrzáním plachty, na níž ležel.

Přesto se Sarah zdálo, že mezi nimi často rozeznává Emilyno jméno.

Opatrně se přiblížila. Toužila sevřít ho ve svých pažích, ukonejšit ho a zahnat všechny noční můry, ať už je způsobilo cokoliv. Však už to dokázala mnohokrát s Connerem v době po strašných záplavách, které zahubily jejich rodinu.

Case se však zatím ani nedotkla, jen se posadila na bobek kousek od něj, tak aby na ni nedosáhl. Byl to pistolník, který usnul venku a sám. Kdyby na něj někdo sáhl, sotva by předpokládal, že se jedná o přítele.

„Casi,“ oslovila ho jemně. „To jsem já, Sarah. Už je to dobré, jsem tady. Jsi v bezpečí, Casi. Všechno je v pořádku.“

Opakovala to mnohokrát co nejněžnějším tónem, o němž Case nedávno mluvil jako o „sladkém a medovém“.

Po nějaké době sebou přestal pod pokrývkami házet. I když spal stále tak neklidně, už sebou nezmítal jako divoké zvíře, když uvízne v pasti.

„Tak, už je dobře,“ mumlala tiše dál. „Jsi v pořádku. Nikdo ti neublíží. Já jim to nedovolím!“

Posunula se blíž k němu a celou dobu na něj tiše hovořila. To, co říkala, bylo směsicí něžných slůvek i nesmyslů, přicházející k němu jako neustálý proud zvuků, jenž ho zklidňoval víc, než by dokázal jen obsah její řeči.

Když se dotkla jeho ruky, přerývaně zavzdychal. Natáhl paži, chytil ji a přitáhl k sobě.

„Emily,“ ozval se zastřeným hlasem. „Já jsem věděl, že jsi tady. Pojď, zavrtej se tady u mě a hezky spi. Strejda Case zažene všechny bubáky.“

Sarah byla tak zaskočená, že se ani nebránila, když ji začal něžně hladit po vlasech, přitiskl si její hlavu na prsa a přetáhl přes ně oba svou přikrývku.

V jeho počínání nebylo nic sexuálního. Bylo to, jako by si spíš myslel, že má vedle sebe nějaké dítě než dospělou ženu.

Strejda Case? opakovala si užasle. Znamená to, že milovaná ztracená Emily byla jeho neteří?

Sarah se snažila ho vzbudit a říct mu, že není Emily. Pak ucítila, jak je jeho tělo naprosto uvolněné, a radši svůj úmysl vzdala. Už nemumlal ze spaní, nekopal a neházel sebou v zuřivém zápase s čímsi, co viděl jen on ve svých hrozných snech. Tělo měl uvolněné a vláčné.

Zhluboka a dlouze vzdechl a přitulil si ji k sobě. Jeho dech se postupně zklidnil, až byl hluboký a pomalý, a Sarah tak poznala, že konečně tvrdě spí.

Dlouhou dobu s hlavou přitisknutou k jeho hrudi naslouchala pravidelnému tlukotu jeho srdce a pod cípkem odhrnuté deky se dívala na hvězdnaté nebe nad sebou. Chlad noci k ní nemohl, bránilo mu v tom příjemné teplo Caseova těla. Bylo to jako mít vedle sebe hřejivý oheň, na nějž ale nebylo třeba přikládat.

Když se pořádně nadechla, do nosu jí vstoupila hořká vůně pelyňku, vlny a muže. Vzdychla si a zakutala se ještě hlouběji do jeho objetí. Líbilo se jí hovět si u něj v náruči, tvář položenou do jeho dlaně, a cítit ve vlasech jeho teplý dech.

Teplo z Caseova těla bylo uklidňující. Prostupovalo ji celou, až ji zvolna začal přemáhat spánek. Od chvíle, co hurikán a povodně zabily její rodinu, se ještě nikdy necítila tak vyrovnaná s celým světem.

Měla bych jít zpátky do srubu, pomyslela si ospale.

Caseovi je už dobře.

Opatrně se začala soukat ven z klidného a bezpečného hnízdečka pod přikrývkou.

Ruka, kterou ji objímal, však zesílila stisk a přidržela ji tam, kde byla.

„Casi?“ zašeptala. „Spíš?“

Neodpověděl. Nezměnil se ani jeho dech, ani zvuk tepu jeho srdce.

Chvíli počkala, až jeho paže zase ochabla. Pak se znovu začala zvedat.

Ruka ji znovu sevřela. Něco zamumlal a neklidně sebou zavrtěl.

„Pššt,“ zašeptala mu konejšivě. „Všechno je v pořádku. Nikam nejdu, jsem tu s tebou.“

Jen na chvíli, napomenula se v duchu.

S povzdechem se opět zavrtala pod přikrývku, přitiskla se k němu a zpod odhrnutého cípu deky hleděla na nádheru nočního nebe.

Potřetí už odejít nezkusila. Usnula stejně tvrdě jako Case.

* 13

Case se vzbudil podle svého zvyku před rozbřeskem. Bylo to pro něj ale zvláštní probuzení, pomalé a líné, místo rychlé a okamžité reakce na nebezpečí jako jindy. Někde hluboko v srdci cítil klid a vyrovnanost.

Páni, pomyslel si ospale, to už je hodně dlouho, co mě Emily takhle objímala ručičkama, až usnula.

Copak asi dělá jindy, když na ni přijdou noční můry a strejda Case tu není?

Náhle si uvědomil, že to, co tíží jeho ruce, není váha dětského těla.

Je to pružná hebkost ženy, která se tiskne k jeho hrudi. Jsou to dlouhé, husté ženské vlasy, jež mu ovíjejí paže. Je to omamná vůně ženského tepla, která mu s každým nádechem naplňuje plíce.

Teplo a růže.

Sarah.

Okamžitě otevřel oči. Nad hlavou spatřil inkoustově černé obrysy větví pelyňkového křoví, mezi nimiž probleskovaly hvězdy. Měsíc už zašel. Na východě se bledou růžovou září hlásily první známky svítání.

Co tady, kruci, dělá se mnou v křoví? blesklo mu hlavou.

Nejrychlejší cestou, jak to zjistit, by bylo vzbudit ji a zeptat se na to. Ve svém úmyslu se dostal jen tak daleko, že stáhl deku z jejích ramenou, a pak už zapomněl na všechny důvody, proč ji v tak bláznivém spěchu budit.

Hvězdy skrápěly Saražinu tvář jemným světlem. Bez zlatých paprsků slunce zhasla měděná zář jejích vlasů, ale zůstal v nich hedvábný lesk hluboké lesní tůně. Řasy měla tak dlouhé, že jí spočívaly na hladkých tvářích. Plné rty se jemně vlnily, jako by i ve spánku nalezly důvod k úsměvu.

Rozhodně však byly důvodem k pokušení. Neměl bych to dělat, uvědomoval si, když se k ní sklonil. Zarazil se.

Přinejmenším se pokusil zarazit. Pak už se ale nedokázal ovládnout, stejně jako můra nedokáže odolat vábení žhnoucího plamene.

Je jako oheň uprostřed zimy, napadlo Case. Bože, už mi byla tak dlouho zima…

Přitiskl rty na její ústa a jemně jimi přejížděl po lince jejího ospalého úsměvu. Prsty jí zajel do vlasů, jako by v jejich teple hledal ochranu před venkovním chladem. Když už se jich dost nabažil, vzal jí obličej do dlaní a hřál se o její hřejivé tváře.

Sarah zavzdychala a pohnula hlavou. Mazlivě se přitom otřela o jeho ruce, jako by si chtěla vychutnat jeho dotyk.

Tělem mu proběhl záchvěv, jenž neměl nic společného s chladem končící noci. Byla to žádost, touha a ještě něco víc, cosi děsivého, co po celé roky kypělo pod hladinou prázdného odmítání.

Žádost byla však jediným pocitem, který si Case dovolil přiznat.

Žádost, kterou znal tak dobře po celou dobu, co přišel na ranč u Ztracené řeky.

Pomalu, jemně se přesunul tak, až Sarah ležela napůl pod ním. Přikrývka přitom sklouzla stranou, a tak ji Case uchopil do zubů a přetáhl ji přes ně oba, aby Sarah nebyla zima a neprobudila se. Teď k ní nemohl ani sebemenší závan chladu zimního svítání.

Její vůně, teplo a chuť v něm zažehly spalující plamen. Prsty zabloudil ke šněrování na její jelenicové košili. Nejdřív protáhl dírkou jednu tkanici, pak druhou.

To bych neměl, pokoušel si připomenout přes nával pulzující krve v hlavě.

Nedokázal však odolat, a proto protáhl tkanici ještě další dírkou.

Ve směsici světla hvězd a prvních paprsků svítání se zaleskla její kůže jako perla.

K čertu s tím, co bych měl nebo neměl, blesklo mu hlavou. Kdyby to nechtěla tak moc jako já, určitě by tady nebyla.

Je vdova, a tak musí dobře vědět, s čím se ráno chlap probouzí.

Proto sem přece přišla a vklouzla mi pod deku, když jsem spal. Dobře věděla, že já bych ten první krok neudělal, a proto ho udělala potajmu sama.

Já jen plním její přání.

Case překvapilo, když zjistil, že jelenicová košile už je rozšněrovaná odshoda až k Saražinu pupíku, ale rozhodně si nestěžoval. Opatrně odtáhl cípy košile a nadzvedl se, aby na ni lépe viděl.

Jenom se na ni podívám. To je všechno. To přece ničemu nevadí, když se na ni podívám.

V přítmí sříbřitě probleskovaly křivky jejích ňader, mezi nimiž se lehce rýsoval stín temnějšího údolí. Sametové temno vyznačovalo místa na jejich hrotech, reagujících na závan studeného vzduchu. Case potlačil sten divoké žádosti. Panebože. Dal bych duši za to, kdybych se na ni mohl jenom takhle dívat.

Nedokázal odtrhnout pohled, stejně jako nedokázal zapudit touhu dotknout se Sarah a ochutnat tu hebkost, již právě odhalil.

Ponořil obličej mezi její ňadra a zhluboka se nadechl. Připadalo mu, že do sebe vdechl hedvábný oheň. Tváří se přitiskl nejdřív k pevné oblině jednoho ňadra, pak druhého. Zvedl hlavu, když se přiblížil k sametové vyvýšenině bradavky. Otevřel rty a jeho dech ji obklopil jako teplý vítr.

S divokou touhou, již ještě povzbudilo dlouhé předchozí odmítání, vtáhl špičku bradavky do úst. Ochutnával, sál a lízal ji, až ztvrdla do sametově tuhého výčnělku, narážejícího do jeho jazyku v prosbě o víc.

Měl bych toho nechat, projelo mu znovu myslí. Nemůžu jí dát to, co by kromě sexu určitě chtěla.

Srdce, domov, děti.

Zvedl hlavu a jediné, co viděl, byla její ňadra, vzrušená a napjatá.

Ale Bůh ví, že jí můžu dát své tělo, po němž to její tolik hladoví.

A Bůh ví, že jsem dost velký blázen na to, abych na to přišel.

Ani netušil, jak velký blázen opravdu je, dokud se k ní znovu nesklonil blíž a neochutnal její bradavku. Zahříval tu sladkou ženskost, ohledával ji rty i jazykem a cítil, jak dál tvrdne pod jeho stále naléhavějším laskáním.

Žádost jím pronikala jako blesk, zasahující každou část jeho těla. Když se skláněl k jejímu druhému prsu, věděl, že už ji nedokáže zastavit. Zvala ho ještě sladší a žhavější zákoutí, která čekala, až je objeví, pohladí a polaská.

Musel ji mít. Musel ji mít víc a naléhavěji, než musel dýchat.

Sarah se ozvala měkkým, ospalým hrdelním zvukem. Pohnula se ke Caseovi a prohnula se v bocích, jako by se mu najednou odevzdávala i žadonila o další mazlení.

Ten pohyb byl vyzývavý a jednoznačný, ale Sarah o tom vůbec nevěděla. Cítila se, jako by ležela pod horkým, nádherným sluncem, jehož tekuté paprsky ji celou líně obtékají a hladí.

Ta představa neměla žádný smysl, ale to se ve snech stává…

Věděla jedině, jak bezpečně a nádherně se cítí v objetí svého smyslného snu. Byla si tím jistá tím víc, jak jejím tělem prostupovala rozkoš v pomalu se rozšiřujících kruzích.

Náhle jí bez varování projel horký déšť slasti. V primitivním reflexu se prohnula vstříc nádheře prostupujícího, laskajícího slunečního žáru.

Náhle si uvědomila, že je jí zima na ramena, že má odhalená a vlhká prsa a že někdo blízko ní dýchá rychlými, přerývanými nádechy. Zkusila se vrátit od opojného snu…

… a v tu chvíli se zpříma posadila.

Právě jí došlo, že to není slunce, co jí hřeje mezi nohama. Je to ruka.

Mužská ruka.

Case umlčel její pokus začít křičet, jak nejrychleji dokázal. Přitiskl rty na její ústa, takže jí unikl jen lehký výkřik.

Myslel si, že jakmile se Sarah probere a uvědomí si, kde je a kdo a proč ji líbá, přestane s ním zápasit. Koneckonců, to ona přece přišla za ním!

Místo toho však po něm šla zuřivě jako divoká kočka, kopající a škrábající ze všech sil.

Převrátil se, ztěžka na ni dolehl a přitiskl jí nohy k zemi. Popadl ji za ruce a přitáhl je k sobě. Chytil ji jednou rukou za obě zápěstí, nepouštěl je, a druhou jí přitiskl na ústa.

„Sarah, to jsem já, Case,“ promluvil tiše. Vztekem blýskající se pohled mu řekl, že čerta dbá o to, kdo je.

„Sarah!“ ozval se od zápraží srubu Conner. „Co se děje?“

Zazmítala se pod Caseovou vahou, ale nepohnula s ním ani o centimetr. Tížil ji stejně, jako když se prvně setkali ve skalním výklenku nad místem schůzky Culpepperových s Moodyho partou.

„Jsi v pořádku?“ volal dál její bratr. „Sarah!“

„Jenom nějaký zlý sen,“ odpověděl mu Case potichu. „Nemusíš kvůli tomu řvát, že bys vzbudil mrtvého.“

„Co tam vlastně dělá?“ zeptal se Conner už tišeji.

Sarah a Case se dívali jeden na druhého. „Jestli začnete křičet,“ řekl jí polohlasně, „tak budeme mít dost co vysvětlovat – a začneme už tím, proč jste sem vlastně přišla a vlezla ke mně do postele, pokud jste nechtěla to, co jsem vám právě dal.“

Zůstala zticha. Mlhavě si uvědomovala, kde je a proč.

„Sestřičko?“ ozval se znovu tiše Conner. „Určitě jsi v pořádku?“

Case uvolnil ruku, jíž jí kryl ústa.

„Nic se neděje,“ zašeptala.

„Cože?“ nerozuměl bratr.

„Jsem v pořádku,“ opakovala Sarah už hlasitěji.

„Co tam venku vlastně děláš? Je Caseovi zle?“

Caseovo černé obočí vylétlo vzhůru v ironické otázce.

„Hmmm, tak co, je mi zle?“ zeptal se polohlasně.

„Když se Ute vracel z hlídky, všiml si, že Case sebou nějak hází a naříká, tak mě za ním poslal,“ promluvila znovu Sarah. „Šla jsem se na něho jenom podívat.“

Caseovým obličejem přeběhl výraz překvapení. Pak jeho rysy ztvrdly jako kameny vystupující z ranního příšeří.

„To už je ale kolik hodin,“ divil se dál bratr. „Já už jsem se taky vrátil z hlídky.“

„Asi jsem tady usnula,“ honem spěchala s vysvětlením Sarah.

„Aha…,“ stále váhal Conner. „A půjdeš teďka zpátky dovnitř?“

Hned si s hrůzou představila, jak asi musí vypadat s rozvázanou košilí a kalhotami spuštěnými ke kolenům. „Jdi sám napřed,“ procedila skrz zuby. „Určitě?“ naléhal pořád bratr.

„Connere, prokristapána! Chceš mě osobně vyprovázet až na záchod, nebo se můžu vyčurat sama v soukromí?“

„Jejda, no jistě. Promiň, já jsem jenom…“

„Já vím,“ zavolala Sarah už zase přívětivě. „Nemusela jsem hned tak štěkat. Ale však víš, jaká bývám po probuzení…“

„Zvlášť, když se ti zdá něco škaredýho,“ souhlasil Conner.

Sarah se nenamáhala opravit bratrovy představy o tom, kdo tady měl noční můry.

„Tak už běž,“ pobídla ho. „Budu tam za minutku.“

„Mám rozdělat oheň?“

„Není třeba. Jen jdi hezky spát. Já se pak ráno o všechno postarám.“

Chvíli bylo ticho a pak Conner konečně zmizel uvnitř srubu.

Když bylo jasné, že bratr se už nevrátí, Sarah se tvrdě podívala Caseovi rovnou do očí.

„Slezte ze mě,“ procedila skrz zuby.

Beze slova se odvalil stranou. Ostražitě ji pozoroval, jako by si nebyl jistý, co může provést v příští chvíli.

Pod okem měl škrábenec, z něhož mu tekla krev.

„Mějte, prosím, aspoň tolik slušnosti a otočte se, abych se mohla obléct,“ podotkla ledově.

„A vy buďte tak hodná a laskavě se přestaňte vytahovat,“ opáčil Case vyrovnaně. „Já jsem vám do vaší postele nevlezl.“

Přesto se však poslušně otočil a zůstal k ní zády. „Já jsem do té vaší taky nevlezla,“ odpověděla zuřivě. „Měl jste noční můru.“

„Já si žádný sen nepamatuju.“

„Škubal jste se a házel a mlátil sebou jako vlk v pasti.“

„To nezní tak, že by to ke mně mohlo někoho lákat.“

„Ute si to taky říkal.“

„No, ale vy jste ke mně přece jenom vlezla.“

„Ne,“ odsekla Sarah a zavazovala si poslední tkanici na jelenicové košili. „Vy jste mě k sobě přitáhl.“

„Předpokládám, že to Ute viděl taky.“

Začala si natahovat spodní prádlo a kalhoty. Při prvním pohledu si myslela, že dostala měsíčky dřív. Jenže to nebyla tmavá skvrna od krve. Jen lehká, čímsi zvláštně vonící vlhkost.

„Co jste mi to udělal?“ zeptala se poplašeně. Case se ohlédl přes rameno. Spatřil záblesk hustých zlatohnědých kudrlin a perleťové zbarvené kůže, spěšně mizící v záhybech jelenice jejích kalhot.

Žádost ho znovu opanovala takovou silou, že se nemohl ani nadechnout.

„Byla jste přece vdaná,“ promluvil drsně, „tak co asi myslíte, že jsem vám mohl dělat?“

„Kdybych to věděla, tak se asi neptám, ne?“ vyjela na něj zprudka. Zapínala si přitom kalhoty a vypadala, jako by její tělo patřilo naprosto cizímu člověku.

Na okamžik si pomyslel, že si dělá legraci. Když ale viděl její nechápavý výraz, změnil názor. Vůbec nevěděl, co na to říct.

„No, to je vlastně jedno,“ zlobila se dál. „Neměla jsem se nechat objímat a hladit jako nějaké dítě. Pak jsem usnula a prostě jsem vás nechala dělat, co jste chtěl.“ Case jenom otevřel ústa, ale žádný zvuk z nich nevyšel. Sarah se zvedla na nohy, vzala svůj kabát a začala si ho oblékat. Jak se přitom pohnula, překvapením klopýtla. Její bradavky byly stále ztuhlé a citlivé. Zatvářila se překvapeně a Case také. Nepřítomně si třel škrábanec pod okem. Drobné kapky krve, jež mu zůstaly na špičkách prstů, dosvědčovaly rychlost a přesnost zásahu jejích nehtů.

V očích se mu zajiskřilo a koutky úst sebou cukly. „Vy jste s těmi nehty učiněná fúrie,“ poznamenal.

„Cvičení dělá umění,“ odbyla ho ledově. Přivřel oči.

„Až příště budete mít zase nějaké noční můry o své neteři,“ podotkla odměřeně, „tak si je laskavě nechejte pro sebe.“

„O své neteři?“ podivil se Case. „O čem to tu mluvíte?“

„Hmm, to půjde asi dost těžko,“ ušklíbla se sarkasticky, „když jste mi tuhle zakázal ještě někdy vyslovit její jméno.“

„Emily?“

„To je ono,“ ukázala na něj prstem a zamířila k latríně. „Jak víte, že se mi zdálo zrovna o ní?“ zavolal na Sarah. Zastavila se a ohlédla přes rameno.

„Mám to brát jako povolení, že smím vyslovit to posvátné jméno?“

„Sakra, říkejte si, co chcete.“

„Božínku, vy ale víte, jak jít na ženskou!“

„Jen si plivněte.“ Na okamžik byla v pokušení ho poslechnout, ale když viděla jeho ledový výraz, radši si to rozmyslela. „Házel jste sebou…,“ začala.

„… kopal kolem sebe a něco mumlal,“ přerušil ji zhurta. „Tak dál, tohle už všichni známe.“

„Tak kdo tady má vyprávět pohádku, vy nebo já?“

„Nejspíš nikdo, jestli mohu chtít.“

Spolkla další ostré slovo, které se jí dralo na jazyk. Obvykleji nedělalo takové potíže, aby zkrotila svůj temperament, ale tenhle chlap se jí dostal pod kůži víc, než čekala.

„Chvíli jsem na vás mluvila,“ pokračovala upjatě, „abych vás ukonejšila.“

„Tím svým sladkým medovým hláskem,“ poznamenal s bezvýraznou tváří. Přikývla.

„Když jste se pak trochu uklidnil,“ pokračovala, „přiblížila jsem se tak, abych na vás mohla sáhnout. Chtěla jsem vás zlehka probudit.“

„Jste si jistá, že se vám to všechno jenom nezdálo? Já si teda nic takového nepamatuju.“

„Však jste taky spal,“ opáčila okamžitě.

„Hm, to jo.“

„I když jsem se vás dotkla, nevzbudil jste se, aspoň ne úplně,“ odsekávala jednotlivá slova. „Jenom jste pořád mumlal Emilyno jméno a pak něco jako že jste si myslel, že… odešla.“

Case se ani nepohnul, jen se schoulil do sebe. „Mluvte dál,“ vybídl ji nerudně.

„Objal jste mě rukou, přitáhl si mě k sobě pod deku a řekl jste: Neboj se, strejda Case zažene všechny bubáky.“

Několikrát zamrkal, a to byla jediná známka, že slyšel, co vyprávěla.

„Pak jste si mě přitáhl blíž, vzal jste mi obličej do dlaní a konečně usnul. Pořádně, hluboce a klidně usnul.“

Čekala na odpověď, ale jediné, co přišlo, bylo: „Ještě něco dál?“

„Když jsem se pak pokoušela odejít, chytil jste mě ještě pevněji a začal se neklidně budit. Chvíli jsem počkala a pak to zkusila znovu, ale bylo to stejné.“

Case se díval někam stranou, ale bylo znát, že napjatě poslouchá.

„Pak jsem usnula taky,“ řekla prostě. „Bylo to tak příjemné, být v teple a v něčí náruči. Ani se Emily nedivím, že za vámi chodila, když ji trápily zlé sny.“

Tváří mu přeběhl stín bolesti jako černý blesk.

Sarah zatajila dech. Ať už se stalo předtím cokoliv, toužila teď jít k němu, vzít ho do náruče a nechat se také objímat.

Jsou chvíle, kdy je život příliš těžký na to, aby ho člověk snášel sám.

„Emily je mrtvá, že?“ hlesla.

Odpovědí jí bylo pouze ticho.

„Tak proto jdete po Culpepperových?“

„Chci je vidět do jednoho v pekle.“

Jeho hlas byl jako mráz – tichý, ledový a nezadržitelný.

Zachvěla se a rukama si třela paže. „O tom nepochybuji,“ promluvila po chvíli. „Jenže co když oni zabijí dřív vás?“

„Nikdo by nenosil černou pásku, kdybych umřel.“

„Já ano.“

Case pomalu vzhlédl. „Nedělejte to,“ podotkl hluše. „Co nemám dělat?“

„Nedělejte si o mě starosti. Přinese vám to jenom bolest.“

Sarah se usmála hořkosladkým úsměvem. „Jenže tak aspoň víme, že jsme naživu, Casi. Když něco cítíme. Třeba i bolest.“

Pak už předjitřní ticho nenarušilo nic jiného než zvuk jejích kroků, jak odcházela pryč.

Case vstoupil do srubu s náručí dřeva. Posadil se na paty a začal ho úhledně srovnávat poblíž ohniště.

Sarah vzhlédla od svého tkaní. I když byla dost unavená na to, že by mohla padnout rovnou do postele po celém dni, kdy s Lolou přebíraly kukuřici, vyvářely prádlo a vyráběly mýdlo, předení nepočkalo. Látky, které pak vyrobila, potřebovali nejenom pro sebe na šaty, ale představovaly zároveň jeden z mála zdrojů hotových peněz, které měli.

Ani únava jí však bohužel nezabránila v tom, aby se červenala pokaždé, když si vzpomněla, co se odehrálo ráno, ještě než vyšlo slunce. Pořád musela myslet na to, jak měla kalhoty až u kolen a tělo plné divoké touhy. Spěšně odvrátila oči od Case. Dřevo, které přinesl, bylo očividně odjinud než z kaňonu u Ztracené řeky.

Mezi větvemi z jalovce a drobných borovic ležely i kusy sosny.

„Děkuju vám,“ promluvila. „Vidím, že vám to opravdu jde s tou sekerou, co Ute – no, hm, – našel.“

Měla podezření, že Ute „našel“ sekeru i pár dalších věcí v kriminálnickém táboře v Jarním kaňonu.

„Nemusíte mi děkovat,“ mávl Case rukou. „Přece jím jídlo, které se na tom ohni uvaří, stejně jako Conner.“

Ten, o kom mluvil, právě otevřel dveře srubu a nakoukl dovnitř.

„Jestli už jsi s tou prací hotov,“ řekl Caseovi, „tak bych potřeboval s něčím píchnout.“

Sarah rychle zvedla oči od tkaní. „Co budeš dělat?“

„Nic, o co by ses musela starat,“ odbyl ji bratr.

„Tak to se o to nemusí starat ani Case,“ sekla po něm. „Dřel celý den jako kůň, aby přitáhl tolik dřeva.“

„Nebude to na dlouho,“ naléhal Conner.

Case pohlédl na vytáhlého hocha a zvolna vstal. Něco takového vlastně očekával už od rána, kdy se Conner jen neochotně vzdálil, když objevil svou sestru v jeho posteli. „Hned jsem tam,“ kývl hlavou.

Connerova hlava zmizela, ale dveře za sebou nechal významně otevřené.

„Ten kluk,“ povzdechla si Sarah a odsunula tkaní. „Člověk by řekl, že snad vyrostl ve stodole.“

„Já ty dveře za sebou zavřu.“

Když Case vyšel před srub, Conner už na něj čekal u pelyňkového houští. Ve ztrácejícím se denním světle vrhal dlouhý úzký stín. U opasku se mu houpal jeho starodávný šestiraňák.

Nechal si slunce pěkně za zády, ocenil Case, aby mi svítilo rovnou do očí. Ten mládenec má talent.

Jenom doufám, že do něj taky stačí dorůst.

„Co se to tady dneska ráno dělo?“ spustil Conner hned, jak se Case trochu přiblížil.

„Slyšels, co ti řekla sestra.“

„A co to máš pod okem?“

„Co tě to popadlo? Snědl jsi snad něco špatného?“

„Hele, nech Sarah na pokoji.“

Case si klidně zastrčil palce za opasek a pohodlně se rozkročil.

„Jestlipak víš, kdo spává v křoví a kdo má být ve srubu?“ promluvil tiše. „Nenapadlo tě třeba, že se vozíš po nesprávné osobě?“

Conner vystrčil bradu. Jeho tmavozelené oči byly mnohem starší než na patnáct let.

„Sarah by neodbyla nikoho, kdo je v nouzi. Ute jí řekl, že ji potřebuješ. Přišla k tobě a ty ses jí zmocnil.“

„Tvoje sestra za mnou přišla, to ano, ale já jsem se jí nezmocnil. A víc už tě zajímat nemusí. Jestli mi nevěříš, tak se zeptej jí. Neřekne ti nic jiného než já.“

Conner si staršího muže změřil ostrým pohledem.

„Sestra by mi neřekla nic jiného, i kdybys ji znásilnil,“ odpověděl zpříma. „Bála by se totiž, že tě vyzvu na souboj a ty mě přitom zabiješ.“

„Ale ty z toho strach nemáš.“

„Tak pitoměj zase nejsem. Nemůžu tě porazit v přímém souboji o nic víc, než by tě ona mohla přemoct ve tmě na zemi.“

Case pokýval hlavou, ale rozhodně nebyl tak klidný, jak se tvářil. Napůl čekal, že Conner přece jenom vytáhne svou obrovskou bouchačku a on po něm bude muset skočit.

„Takže já neplánuju fér souboj,“ pokračoval Conner ledově. „Počkám si na tebe ze zálohy. Tohle je poslední varování: nech Sarah být.“

Case na okamžik uvažoval.

„A co když za mnou přijde zase?“ zeptal se pak.

„Pokud ano, tak určitě ne kvůli sexu.“

Caseovo tmavé obočí vylétlo vzhůru.

„To, že je tvoje sestra, ještě neznamená, že nemá ženské touhy,“ podotkl vyrovnaně.

„To myslíš sex?“ vyjel Conner posměšně.

„Myslím sex,“ potvrdil Case klidně.

„Něco, po čem ženská zůstane celá v krvi a ubrečená, nemůže být nic, o co by stála. Sarah tedy určitě ne. Kdykoliv to šlo, utíkala jako o život.“

Case ztuhl. „Cože?“

„Slyšels.“

„Ty si myslíš, že tohle je sex?“

„No a není snad?“

„Ne.“

„Tak proč za to chlapi ženskejm platí?“ uštěpačně se zeptal Conner.

„Všichni ne.“

Mladík pokrčil rameny. „Tak se kvůli tomu s nimi ožení. Nakonec je to totéž. Manžel platí bydlení a stravu a manželka mu výměnou za to dává, co on chce.“

Case nasál vzduch a neslyšně vydechl. Vůbec netušil, kde má začít, aby trochu poopravil Connerův pohled na to, jaké vztahy mezi sebou muži a ženy mají – včetně sexu.

„Velká Lola možná není ten nejlepší zdroj informací o tom, co si ženy všeobecně myslí o sexu.“

„Zato má ale zatraceně dost zkušeností.“

„Svého druhu, to ano. Jenže existují i jiné způsoby.“

„Manželství?“

Case si vzpomněl na Huntera a Elyssu. Z duše obdivoval jejich vzájemný láskyplný vztah, třebaže se sám lakovému citu vyhýbal.

„Láska to umí změnit,“ našel konečně něco, co mohl říct.

„Hmmm, to jo,“ protáhl Conner výsměšně.

„Je to tak! Když žena muže miluje, tak ho taky chce. Fyzicky. Nejsou v tom pak žádné hrozby, žádné násilí, žádné výměnné obchody. Prostě jen láska, s níž slunce hned líp svítí.“

„Nic takového jsem nikdy neviděl.“

„Já jsem zase ještě nikdy neviděl Paříž, a přesto to neznamená, že neexistuje.“

„Chceš snad říct, že moje sestra tě miluje!“

Přímá otázka na Case zapůsobila tak, že si přál, aby tento rozhovor nikdy nezačal.

„Nic takového jsem neřekl.“

„Ale vyznělo to tak.“

Case se opět pořádně nadechl a zkusil to znovu.

„Je hodně lidí, kteří takový druh lásky – ten, co s ním slunce líp svítí – nikdy nepoznají,“ vysvětloval. „Jenže to neznamená, že by si nemohli užít sex s někým, koho mají rádi.“

Conner na staršího muže dlouho beze slova zíral. Bylo vidět, že se trochu zklidnil.

„Takže tys Sarah k ničemu nenutil?“ zeptal se už přátelštěji.

„Ne. A jestli o tom ještě jednou začneš, tak z tebe osobně vymlátím duši.“

Conner se kupodivu zasmál.

„Tak to ti věřím,“ souhlasil mladík. „Omlouvám se, jestli jsem tě urazil. Jen jsem si chtěl být jistý, že nějaký chlap zase Sarah neubližuje.“

„Tys byl ještě moc mladý, když měla manžela. Možná jsi jenom špatně pochopil, co všechno, to, ehm, no… vzdychání a sténání znamená.“

„Každý malý děcko pozná rozdíl mezi pohlazení a fackou.“

Case přemýšlel, jak by opatrně zformuloval svou další otázku. Nic moc ho ale nenapadlo.

„Copak mezi Sarah a manželem nebyly žádné něžnosti?“ zeptal se nakonec rovnou.

„Něžnosti?“ nechápal Conner.

„Jako třeba líbání nebo tak.“

„Teda pokud já vím, Sarah dostala první pusu ten večer, cos ji sem přivezl na Cvrčkovi.“

„Proboha,“ vyjekl Case. „Tak proč si vzala toho starého… no nic. To není moje starost.“

Connerova tvář potemněla a ztvrdla. Patřila teď muži, jaký z něj už brzy měl být, čestný, silný a přímý rovným dílem.

„Co bys řekl, proč si ho vzala?“

„Z nouze.“

„Přesně tak, zatraceně. Bylo jí necelých čtrnáct a mně devět. Po záplavách nám nezbyli žádní příbuzní. Měli jsme hlad. Tak odpověděla na inzerát v novinách.“

„A provdala se za Hala?“

Conner přikývl. „Ten starej zkurvysyn si neuměl sehnat ani indiánskou squaw, aby tu s ním byla.“

„Jak jsi Hala zabil?“

Nenadálá otázka Connera zaskočila. Rychle se rozhlédl kolem. Nikdo tu nebyl, jen oni dva. „Jak ses to dozvěděl?“

„Nevěděl jsem to až doteď.“

„Tak to neříkej sestře,“ prosil naléhavě. „Dej mi na to svoje slovo.“

Tak ode mě se chce, abych před Connerem udržel v tajnosti dohodu o půlce ranče, pomyslel si Case netrpělivě, a už tu mám zase další tajemství, které pro změnu nemám prozradit Sarah.

„Jsi si jistý, že to už dávno neví?“

„Ano.“

„Jak se to stalo?“ Conner tvrdě mávl rukou.

„Co na tom záleží? Prostě je po něm.“

„Zastřelil jsi ho ze zálohy?“

„Ne. K čertu, já jsem toho starýho bastarda přece vůhec nechtěl zabít.“

Case jen zvedl obočí a čekal.

Conner si povzdechl, pak si rukama prohrábl vlasy, postrčil si klobouk a začal vyprávět.

„Ten večer předtím po ní šel. Byla to jedna z těch příležitostí, kdy ji dostal.“

Case jenom zamrkal. Hnusila se mu představa, jak na Sarah sahá stařec tak krutý, že s ním nechtěla žít ani opuštěná indiánská žena.

Teda pokud já vím, Sarah dostala první pusu ten večer, cos ji sem přivezl na Cvrčkovi.

„Byl tehdy úplně namol,“ pokračoval Conner. „Pil ještě druhý den ráno, když vyjel hledat poklad. Šel jsem za ním.“

„Pěšky?“

„Jo, ten Halův kůň nebyl o moc mladší než on. Ale stejně jsem ho dohnal až někdy odpoledne.“

Case pozoroval mládence přivřenýma očima.

„Řekl jsem Hálovi, aby přestal mou sestru týrat,“ vyprávěl dál Conner. „Začal mě mlátit pistolí. Nebylo to poprvý, ale rozhodně to bylo naposled.“

„Tys ho zastřelil?“

„Chvíli jsme se tahali o zbraň, pak vyšla rána a Hal se prostě složil.“

Třebaže Conner mluvil klidně a věcně, Case rozeznával stopy starého strachu a vzteku v jeho pohledu i v křivce přísně stažených úst.

„Myslel jsem, že se pak budu cítit provinile,“ dodal Conner tiše, „ale po pravdě řečeno jsem se cítil mnohem hůř, když jsem musel jednou zastřelit mustanga, co si zlomil nohu.“

„Kolik ti tehdy bylo, když Hal umřel?“

„Dvanáct.“

„Tvrdý způsob, jak dospět.“

„Já jsem musel dospět, už když mi bylo devět,“ podotkl Conner. „A od té doby mi záleží jedině na Sarah.“

„Jí na tobě taky.“

„Jo, na mně a taky na ranči. A teď ještě na tobě.“

Case to radši nechtěl rozebírat.

„A co Ute s Lolou?“ zeptal se místo toho.

„To není stejný. Jo, my spolu sice všichni vycházíme moc dobře, a Ute by se pro Sarah dal třeba zabít, jenže…,“ Conner pokrčil rameny. „O ně se nebojí tolik jako o mě nebo o tebe.“

„Myslím, že ty pro ni máš mnohem větší cenu než já,“ namítl Case.

Conner chvíli váhal, pak pokrčil rameny: „Možná, nevím.“

Mladíkovy zelené oči však říkaly, že o tvrzení staršího muže má své pochyby.

Měl jsem odtud utéct, dokud to šlo, spílal si Case v duchu.

Připomněl si však zdejší zem a věděl, že utéct nemůže. Jakmile si to uvědomil, začal si připadat jako vlk chycený v pasti.

Nemůže utéct.

Nejde to.

Může bojovat jen sám proti sobě. Hodně vlků takhle taky zemře, když si uhryžou vlastní tlapu v zoufalé snaze dostat se na svobodu.

* 14

Case se předklonil a znechuceně se zahleděl do studené jámy, kterou právě kopal pod výčnělkem rudě zbarvené skály. Vypadala velice podobně jako všechny ostatní jámy, které vykopal během posledních čtrnácti dnů. Čili byla prázdná.

Než začal s kopáním, všiml si, že země nese známky toho, že v minulosti posloužila jako tábořiště. Jenže bylo těžké poznat, zda kámen zčernal dýmem z ohně před třemi, třiceti nebo třemi stovkami let.

Nebo třeba třemi tisíci let. Suchý vzduch kamenité pouště zachoval všechno od dřeva po kosti a proměnil je v křehkou keramiku.

Jsem zatracený blázen, když se tu plahočím a kopu díry do země, místo abych si stavěl svůj vlastní srub, kde budu žít.

Kvílení ledového vichru, jenž se proháněl jedním z bezejmenných kaňonů, znělo jako souhlas s jeho nevyslovenými slovy.

Je prostě blázen.

Nahý do půl těla a celý zpocený i přes neustálý vítr znovu uchopil lopatu a pustil se zase do práce. Kovové ostří se zakouslo do směsi bláta, písku, kamínků a suti. Ta vyplňovala každé místo, které nebylo tvrdou skálou, ať mělo velikost mince nebo vzducholodi.

Měl bych si pro sebe chytit pár mustangů, uvažoval dál. Běhá tady volně spousta slibných zvířat.

Cvrček by byl chovný hřebec a s pár novými klisnami z Kalifornie nebo z Virginie by si tu člověk mohl založit hodně dobrý chov.

Směr Caseových myšlenek narušil nějaký zvuk. Znělo to, jako když někdo táhne něco hodně těžkého. Narovnal se a obhlédl kaňon.

„Zatraceně, Sarah!“ vykřikl. „Říkal jsem vám přece, abyste ty velké kusy nechala na mně.“

„Tak to byste… měl teprve… vidět, co jsem… ještě nechala nahoře,“ odpověděla zadýchaně.

I když bylo tak větrno a ve stínu skal se na severní straně stále držela jinovatka, měla na sobě jen jelenicové kalhoty a košili a vespod tenký živůtek. Skvrny a pomačkaná místa na látce prozrazovaly hodiny těžké a marné práce.

Kabát si pověsila na nízký keř asi o sto yardů níže, tam, kde Case v kaňonu vykopal svou dnešní první jámu. Nad kabát si zavěsila ještě klobouk, takže z dálky keř působil jako shrbený člověk. Case ten pohled už dvakrát přiměl sáhnout k opasku po pistoli.

Pokaždé, když zavadil koutkem oka o ten podivný tvar, se zarazil, i když věděl, že je to jen zdání.

Sarah přitáhla svou kořist k velké hromadě dřeva, kterou nasbírala, zatímco Case kopal. Chvíli jen seděla, oddechovala a spokojeně hleděla na kupu dřeva.

„Tak, to už bude asi stačit, víc by ti dva koně a můj malý mustang ani neuvezli,“ pochvalovala si.

„Shaker je lepší kůň pro náklady než pro jízdu. Když se rozběhne, člověk by si vyrazil zuby.“

„No a proč si myslíte, že jsem jí dala to jméno?“ Podíval se na hromadu dřeva. Poslední kus, který tam přihodila, nebyla jen větev, byl to celý kmen.

„Měla jste nechat tu kládu nahoře, byl bych ji přitáhl sám i s těmi ostatními velkými poleny.“

Jako by neřekl nic. Ani ho to už nepřekvapilo. Během posledních dvou týdnů měl mnoho příležitostí zjistit, že Sarah dokáže velice dobře ignorovat témata, o nichž se nechce bavit.

A na tomhle seznamu byl číslem jedna sex.

Možná bych ji měl prostě chytit, sednout si na ni jako tuhle Conner a přinutit ji, aby mě poslouchala, říkal si v duchu. Kdybych to udělal hned teď, aspoň by se nemusela bát, že jí umažu oblečení.

Byla špinavá od hlavy k patě, stejně jako on. Buď prohrabávala hromady hlíny z každé jámy, kterou vykopal, nebo tahala dřevo z horní části kaňonu dolů, kde nechali pást koně.

Sarah se protáhla v zádech, povzdechla si a natáhla se po pile, kterou Ute „našel“ zároveň se sekerou.

„Ten poslední kus ale nařežu já,“ upozornil ji Case.

„Vy kopejte. Já nařežu, kolik budu moct.“

Zavrtěl hlavou. Podle jeho soudu pracovala za dva muže.

„Co takhle nějaký oddech?“

„A co jako s ním?“

„Jsem unavený.“

Její chování se okamžitě změnilo. Odložila pilu a spěchala k němu.

„Omlouvám se,“ zvolala. „Pořád zapomínám na vaše zranění.“

To Case také, ale nepovažoval za nutné se o tom zmínit. Líbilo se mu, jak se v jejích očích objevila starost a jak k němu spěchala. Líbila se mu štíhlost a síla jejího těla a pohyb jejích boků, když šla. Líbila se mu prostě celá až příliš. Pořád vzpomínal na to, jaká byla na dotek i na ochutnání toho rána – jako horké hedvábí pod jeho rukama a jako med na jeho jazyku. A taková žena zůstává sama.

Hned však takovou myšlenku odehnal jako dotěrný hmyz. Jak to tahle mladá vdova má nebo nemá s muži a se sexem, není přece jeho starost.

Teď ještě aby se mi povedlo o tom přesvědčit taky tu svoji „horší polovinu“, pomyslel si suše.

Dost o tom pochyboval. Došlo to už tak daleko, stačilo, aby prošla kolem něj. Jediná věc, která činila situaci o něco snesitelnější, byl fakt, že si nikdy nevšimla, jaký efekt to na jeho těle vyvolalo.

A nebo pokud si všimla, nedala to znát.

„Casi? Je vám dobře?“

Podíval se do jejích krásných, mlhově šedivých očí a teprve teď si uvědomil, že na něj celou dobu mluvila, ale on byl duchem někde jinde.

V kalhotách.

„Položte tu lopatu,“ nakázala přísně. „Je čas si odpočinout. Dáme si už oběd. Jen si sedněte tady pod tu…“

Svist kulek, otřásající celým kaňonem, přetrhl zbytek jejích slov.

Case sáhl po Sarah a skočil s ní mezi dva vysoké balvany, dřív než dozněla ozvěna výstřelů.

„Mám pistoli tam…,“ začala, ale Case jí okamžitě přikryl ústa dlaní.

Tak už je to tady zase, ležím obličejem na špinavé zemi a koušu do jeho drsné kožené rukavice, napadlo ji okamžitě. Jak to, že vždycky skončím na zemi?

Tentokrát to však byla úplně jiná situace, toho si byla vědoma až do morku kostí. Teď ji jeho tělo chránilo jako štít, místo aby se ji snažilo znehybnit.

Společně bez pohnutí čekali a naslouchali. Po větru k nim dolehl vzdálený klapot kopyt kdesi nahoře na okraji kaňonu.

„Tak pět set yardů odtud,“ zašeptal jí do ucha. „Jedna mula, možná ještě jeden další kůň. Nevím.“

„Jak to můžete… jo, aha, už chápu. Moody svoje mustangy nedává okovat.“

Case si v duchu představoval obraz spodní části kaňonu. Nacházeli se v horní části, kde se jeho hlavní větev dělila jako strom do sítě mnoha malých suchých kaňonů. Kaňon u Ztracené řeky představoval kmen. A tam, kde se malý boční kaňon, v němž teď byli, ohýbal k jihu a ústil do jiné, větší větve, se nad jeho okrajem dalo najít několik míst, kde mohl číhat v záloze střelec.

Další zvuky už vítr k Sarah s Casem nepřinesl. Když ale chtěla zkusit promluvit, znovu jí překryl rukou ústa. Kousla ho do zápěstí. Jemně.

Horkost jím projela jako blesk.

Proboha, táhlo mu hlavou. Že si vybrala zrovna takovouhle chvilku na dovádění!

Se zaťatými zuby se snažil soustředit na přicházející zvuky místo na něžný dech ženy, ležící tak těsně vedle něho.

Zaslechl přesně to, co slyšet vůbec nechtěl. Zvuk koňských kopyt a chřestění kamenů, jak mustangové nebo muly sestupovali se svými jezdci dolů z příkrého srázu.

Odkutálel se kousek stranou.

„Zůstaňte tady a hlavně ležte, ať se děje cokoliv,“ nařídil jí tiše.

„Kam chcete jít?“ zeptala se stejně tichým hlasem. „Pro pušku.“

„A kde ji máte?“

„Tamhle pod tou skálou,“ ukázal prstem. „Já tam pro ni dolezu po břiše,“ oznámila mu a hned se do toho pustila.

Těžká, silná ruka jí přistála vzadu na pravém stehně a přidržela ji na místě.

„Co to, k sakru, chcete provádět?“ vyjel na ni tichým, zuřivým hlasem.

„Jak jsem říkala jenom vám jdu pro pušku.“

„Zůstanete tady.“

„Já nemám poraněnou nohu, ale vy ano,“ namítla. Case na Sarah vrhl pohled, že by jím provrtal ocel. „Zůstanete tady“ procedil mezi zuby tiše. Protáhla obličej, ale přece jenom poslechla. „Ať se stane cokoliv, neukazujte se. První, kdo vystrčí hlavu, obyčejně dostane kulku mezi oči. Je to hra na trpělivost,“ vysvětlil jí polohlasně.

„Chápu,“ přikývla poslušně. „Ani se odtud nehnu.“

„Slibte mi to.“

„Slibuju.“

Do dlaně pravé ruky se jí zarylo něco těžkého. Pohled jí řekl, že je to jeho šestiraňák.

„Jestli uvidíte něco, co se vám nebude zdát, střílejte,“ podotkl. „Na víc než sto stop zbraň zanáší trochu doleva. Nad dvě stě stop posuňte hlaveň asi palec doprava. Co by bylo ještě dál, na to se vykašlete. Rozumíte?“

Sarah jen přikývla.

„Zásobník je plný. Snažte se, abyste nezastřelila omylem mě,“ dodal ještě Case šeptem.

„Já nestřílím, když nevím na co.“

„To je docela útěcha, když aspoň vím, že na mě nejste naštvaná tak, abyste z mé kůže chtěla mít předložku.“

Ve špinavém obličeji jí zasvítily v širokém úsměvu zuby.

„No, myslím, že už mám dost té hliněné podlahy. Z vás bude pěkná velká předložka.“

„Jestli mě nezastřelíte, nařežu vám pak nahoře v horách nějaká prkna na podlahu.“

„Tak jsme domluvení.“

Do tváře mu neviděla, ale vycítila, že je pobavený.

Jednou se k němu připlížím, když to nebude čekat, a přistihnu ho při úsměvu, přísahala si v duchu.

Úkryt pod rudou skálou opustil jako kočka na lovu – po břiše. Pomocí bříšek prstů na nohou, loktů a síly celého těla se sunul zvolna kupředu.

Ani jednou nezvedl hlavu nad výšku okolních keřů a kamení. Zaprášené oblečení i tvář dokonale splývaly s krajinou.

Sarah mhouřila oči, aby se ujistila, že to, na co se dívá, je opravdu Case, a ne pouze nějaká hra stínů, vytvářená větrem ve větvích křoví.

Není divu, že je tak skvělý lovec, pomyslela si. Umí se připlížit jako had až ke zvěři a pak ji chytit rovnou pod krkem.

Case byl pryč.

Otřásla jí zima. Zamrkala, pak znovu, ale neviděla vůbec nic.

Case zmizel tak dokonale, jako když někdo sfoukne plamen svíčky.

Až teď s ledovou jistotou porozuměla tomu, jak mohl přežít ten noční útok, zatímco tři útočníci ho nepřežili.

Jenže i přes své dokonalé stopařské umění mohl tehdy snadno zemřít. I ti tři byli jistě stejně dobří jako on.

Na zádech jí vyvstal studený pot. Zčásti to bylo strachem o Case, zčásti o vlastní život. Vůbec se jí nelíbila představa, že se kdesi nad ní plíží jakýsi stín, jenž by ji mohl zabít dřív, než by dokázala jen vykřiknout.

Pomalu zvedala pistoli podél boku, až měla hlaveň před očima. Zbraň byla příliš těžká na to, aby ji dokázala udržet dlouho. Poslepu hmatala druhou rukou kolem sebe a sbírala kusy kamene. Když jich bylo dost, naskládala je na sebe do hromádky, o niž pistoli hlavní opřela. Přes mušku pak pozorovala okolí a čekala.

Dlouhé ticho přetrhla rána z pušky. Na ni okamžitě odpověděl výstřel ze směru, jímž před chvílí zmizel Case. Kulky hvízdaly mezi skalami a v úzkém kaňonu se několikrát odrážel jejich zvuk.

Sarah sebou sice trhla, ale dál mířila pistolí do spodní části kaňonu a jen se modlila, aby Case nebyl zraněn.

Shora se ozval dupot pádícího koně. Kamenné stěny odrážely a proměnily každý úder kopyta v sérii překrývajících se zvuků, takže si nemohla být jistá, kde kůň právě je.

Náhle se v dálce mezi křovím na okamžik objevila Caseova hlava a hlaveň jeho pušky. Vystřelil a vždycky znovu nabil třikrát za sebou tak rychle, že se výstřely slily v jediný záblesk ohně.

Klapot koňských kopyt se zpomalil a pak ustal.

Kulky nyní zahvízdaly z opačného směru.

Čekala. Tentokrát však Case palbu neopětoval.

Tehdy při útoku nočních jezdců to bylo také tak. V nastalém tichu jen čekala a naslouchala, srdce jí přitom tlouklo jako polapený pták a břicho jí svírala ledová ruka strachu.

Není zraněný? přemítala vyděšeně.

Zůstat ležet a jen čekat a strachovat se bylo naprosto proti její povaze. Chtělo se jí okamžitě zvednout a vyrazit za Casem, a nikde tu nebyl Conner, aby si na ni sedl a přiměl ji tak vydržet to nekonečné čekání.

Přesto se ani nepohnula.

Dala Caseovi slovo, že se odtud nehne. Nechtěla, aby ji přistihl, jak porušila slib. Pokud je naživu, mohla by mu svým pohybem uškodit. Pokud je mrtvý, tak by zase bezhlavě prozradili nepříteli svou pozici. A pokud je zraněný…

Ta představa byla nesnesitelná.

Zahryzla se do rtu, sevřela pistoli ještě pevněji a modlila se, aby se k ní Case vrátil. Pak se ozval křik jestřába. Chvějícími rty mu odpověděla.

O pár minut později se Case prosmýkl houštím a vrhl se do jejich úkrytu pod balvany. Byl celý zpocený, špinavý a poškrábaný, ale jeho puška byla čistá a připravená znovu vypálit.

„Kolik jich bylo?“ vydechla Sarah.

„Tři.“

„Kde?“

„Dva prchají pryč horem.“

„A kde je ten třetí?“

„Na cestě do pekla.“ Jenom zavřela oči.

„Moc ho nelitujte,“ podotkl Case. „Než jsem ho dostal, pálil do vašeho kabátu tak rychle, jak jen dokázal.“

V ústech měla náhle úplně sucho. „On… myslel si, že jsem to já?“

„Bylo mu jedno, jestli jste to vy, já nebo Conner.“ Myšlenka, že jejího bratra mohli v jediném okamžiku zabít, změnila výraz v Saražině tváři. „Doufám, že se mu bude v pekle líbit.“

„A já zas doufám, že ne.“

Chladná rozhodnost Caseova tónu vyvolala další vlnu mrazení na jejích zádech.

„Co bude teď?“ zašeptala po chvilce.

„Teď budeme čekat.“

„Na co?“

„To uvidíme.“

„Co když Ute s Connerem slyšeli ty výstřely? V kaňonech se někdy zvuky nesou nečekaně daleko.“

„Ute není tak hloupý, aby se naslepo vydal do nějaké přestřelky.“

„Conner,“ zmohla se na jediné slovo, hrůzou celá bez sebe.

Case neodpověděl. Pozvedl pušku, zatajil dech a pečlivě zamířil. Pak lehce zmáčkl kohoutek. Vyšla rána a hluk výstřelu projel Sarah hlavou jako nůž.

Teprve teď si všimla muže, jak sestupuje po skalní stěně na opačné straně kaňonu. Zarazil se, zapotácel a začal klouzat dolů, dokud jeho pád nezastavila kamenná římsa.

Bezvládný obraz mužova těla prozrazoval, že je buď v bezvědomí, nebo mrtvý.

„Nějaký Culpepper?“ hlesla s nadějí. „Ne. Je moc malý. A moc tmavý.“ V kaňonu se opět rozhostilo ticho, v němž znělo jen svištění větru, slídícího v každé rýze a puklině.

Po patnácti minutách nehybného čekání se začala třást zimou. Jelenicová košile a kalhoty ji stačily hřát, dokud se pohybovala a běhala s dřívím nahoru dolů. Jenže při ležení na zemi ji studená skála severní strany kaňonu s každou další vteřinou odebírala tolik potřebné teplo z těla.

Po očku se podívala na Case, který byl od pasu nahoru úplně nahý. Pohledem stále pátral po okolí, pozorný a soustředěný, oči přivřené. Zima mu zřejmě nevadila nebo si jí aspoň nevšímal.

Snažila se ovládnout svůj třes, ale bylo to marné. Zaťala zuby, aby jí nedrkotaly a nerušily ho tak v jeho soustředění.

Po dalších deseti minutách se už ale třásla tak, že dál nedokázala udržet těžkou pistoli. Case jí vytáhl pistoli ze ztuhlých prstů a zastrčil ji do pouzdra.

„Přitiskněte se ke mně. Jsem teplejší než kámen.“

Přisunula se k jeho tělu, až ležela podél jeho boku. Přetočil se trochu na bok, přitáhl si ji blíž, a pak se na ni přitiskl, aby ji chránil.

„Tak, teď si můžete příst jako kotě,“ zabručel polohlasně.

„Tto vvám ale bbudu překážet,“ strachovala se. „Kdybych sebou nějak cuknul, tak si radši zacpěte uši,“ prohlásil jakoby nic. Čekali dál.

Teprve po dlouhých minutách se ozval zvuk koňských kopyt, rychle mizející vzhůru kaňonem. Bylo zřejmé, že je to jen jedno zvíře, každý úder kopyta o skálu byl slyšet zřetelně a zvlášť. Znělo to, jako by do skály bušilo kladivo.

„Je okovaný,“ podotkl Case.

„Mně by bylo jedno, i kdyby byl okřídlený, hlavně když bude pryč i s jezdcem,“ odpověděla Sarah s hlavou přitisknutou k jeho klíční kosti.

„Tak už se přestaňte třást,“ chlácholil ji.

Vzdechla si tak zhluboka, až zčeřila černý porost na jeho hrudi, a konečně se uklidnila.

Case dál čekal. Soustředil se na okolní krajinu, jako by necítil její hlavu opřenou o svá prsa.

Vítr byl tím jediným, co se hýbalo, jediným, co vydávalo nějaké zvuky, jediným, co jevilo známky života. Trvalo to dlouho.

Jsou pryč, rozhodl se konečně. Byl si tím jistý. Instinkt, který reagoval na každé ohrožení, ho nikdy nezklamal. Vzadu za krkem už necítil žádné nebezpečí.

Důkladně a pomalu se nadechl. Společně s čistým vzduchem nasál i znamení Saražiny přítomnosti. Zrovna teď byla sice cítit víc prachem než růžemi, ale to nehrálo roli. Ztuhl jako skály kolem nich.

„Casi?“ ozvala se.

„Co?“

„Jsou pryč?“

„Myslím, že ano.“

Začala se sbírat, že vstane. Než si Case uvědomil, co vlastně dělá, chytil ji a zadržel tam, kde byla. Blízko sebe.

Z představy, jak z jejího kabátu létají cáry vyrvané kulkami, ho zamrazilo do morku kostí. Snadno se mohlo stát, že by to nebyl kabát, ale její tělo…

Vůbec nevěděl, co dělá, a nechtěl o tom ani uvažovat. Věděl jen to, že ji prostě nedokáže nechat jít. Ještě ne.

„Počkáme ještě chvilku, abychom si byli jistí,“ podotkl.

„No, za pokus to stálo,“ zamumlala tak nezřetelně, že jí nerozuměl.

„Cože?“ zeptal se tedy.

Povzdechla si. „Ale nic. Jsem celá nadšená, že tu musím ležet jako plátek masa, z obou stran obložený v kamenném sendviči.“

„Já nejsem z kamene.“

„Já bych si vás teda klidně spletla. Jste tvrdý jako kámen.“

Cukání jeho levého koutku bylo vidět i přes houštinu vousů, které mu ještě nestačila oholit.

„Něčeho takového by si dáma vůbec neměla všimnout,“ zašeptal jí do ucha.

„Proč by ne? Já sama jsem taky zimou ztuhlá jako kámen… aha.“ Konečně jí došlo, jak to vlastně myslel.

„Vsadím se, že by vás ten, ehm, kámen dokázal rychle rozehřát,“ podotkl.

„Tak pozor! Ať vás zas nekousnu.“ Casem projel záchvěv čiré touhy. „Jestli budete takhle mluvit dál,“ sklonil se k jejímu uchu, „zapomenu na culpepperovský zlozvyk nechávat za sebou jednoho muže, aby dodělal raněné.“

„Jak takhle mluvit?“

„O tom, že mě kousnete,“ řekl a jemně vzal do zubů lalůček jejího ucha.

Zachvěla se a z úst jí vyšel slabý zvuk. „Zima?“ zašeptal. „Nne.“

„Ale celá se chvějete.“

„Ještě nikdy mě nikdo takhle nekousnul.“

„Jak?“

Místo odpovědi se Sarah zlehka zakousla do svalu na jeho hrudi, až se mu zrychlil tep.

„Takhle,“ dodala. „Jemně a dráždivě.“

„Já ano. Jen si to nepamatujete.“

„Kdy?“

„Před čtrnácti dny, když jste mi vlezla do postele.“

Sarah sebou cukla.

„Já jsem ale nemyslela to…“

„Sex?“

„Ano.“

„Sarah,“ začal a hledal správná slova. „Miláčku, sex může být něžný a dráždivý a žhavý a divoký a všechno tohle dohromady.“

„Možná pro muže. Ale pro ženy ne.“

„Copak tobě se nelíbilo, jak jsem tě tehdy kousnul?“

Otřela se tváří o hustý porost na jeho prsou.

„Líbilo,“ přiznala.

„Copak se ti tehdy nelíbilo, jak jsem ti hladil a líbal prsa?“

„Casi!“ vyjela káravě.

„Tak líbilo nebo nelíbilo?“

„Jak to mám vědět? Přece jsem spala!“

„A jaké jsi přitom měla sny?“

Sarah se rozechvěla, když si na to vzpomněla.

„Ležela jsem na slunci,“ vyprávěla, „a byla jsem celá… celá horká, jako by… jako by – já nevím. Nic takového jsem předtím nezažila.“

„Tak to se ti to líbilo.“

„Jak ty to víš?“ odbyla ho. „Tys přece nebyl v mém snu.“

„Ne, ale zato jsem byl ve tvém těle a mohl jsem cítit, jak se ti líbí, co s ním dělají moje ústa a ruce.“ Projel jí horký, divoký záchvěv. Byl jsem ve tvém těle.

Nikdy neměla nic s žádným mužem kromě nebožtíka manžela. Jediné, co si však z Hala pamatovala, byl strach a bolest a zuřivý vztek, že musí přetrpět týraní a modřiny výměnou za to, že mají s Connerem co jíst a střechu nad hlavou.

„V mém těle?“ špitla nešťastně.

„Ne tak, jak si myslíš. Jenom…,“ zmlknul v půlce věty.

Jak jí mám, proboha, popsat, co všechno muži mohou s ženami dělat pomocí rukou a prstů, když je tak zatraceně nevinná? zoufal si v duchu.

„Jenom jsem se mazlil,“ řekl konečně. „To bylo celé.“

„Vevnitř?“ zeptala se šokované.

„Vevnitř,“ potvrdil. „Ale nebolelo to, že ne?“

„Nevím,“ procedila přes zaťaté zuby.

„Ale víš. Nakonec jsi už přece byla vzhůru.“

„Já už o tom nechci mluvit.“

„Proč?“

„Prostě nechci.“

„Dokázala ses postavit útočníkům s pistolí v ruce a nedokážeš mluvit o tom, jestli tě něco bolelo? Vždyť jsou to jenom slova, ne kulky,“ snažil se ji přesvědčit.

Neříkala nic.

„Tvůj manžel byl pěkný bastard,“ podotkl Case věcně. „Muži se většinou ke svým ženám chovají jinak!“

„To určitě,“ ušklíbla se ironicky. „Tak proto jim asi platí, aby s nimi byly. No, na světě se nenajde tolik stříbra, abych s někým ještě někdy takhle byla.“

„A co ten sen, jak ležíš nahá na slunci, které tě celou laská?“

„A co jako?“

„To jsem byl já.“

„Cože?“

„Byl jsem jako to slunce. Hladil jsem tě všude a tobě se to líbilo, Sarah. Vím to. Cítil jsem to na prstech jako horký med.“

Mlčela, sotva dýchala.

„Když ses mě pak ráno ptala, co jsem ti to udělal, myslel jsem si, že si děláš legraci,“ pokračoval Case. Pomalu zavrtěla hlavou. „Nedělala. Já jsem… nevěděla… neznala jsem… něco takového…,“ odmlčela se a schovala si obličej na jeho prsou.

„Připadám si jako úplný hlupák,“ posteskla si.

„Úplný hlupák byl tvůj manžel.“

„Jak to?“

„Ty v sobě máš pravou vášeň,“ vysvětlil Case, „a on ji nikdy nedokázal objevit.“

Sarah zvedla hlavu tak rychle, až ho praštila čelem do brady.

„Vášeň,“ zopakovala nevěřícně. „Myslíš, že jako… že se mi líbí sex?“

„To, co si z něj měla se mnou, se ti líbilo.“

„Jenže jsem s tebou neměla… ehm, no, všechno. Utekla jsem dřív, než bys mi ublížil.“

Case zvedl obočí.

„Proč si myslíš, že bych ti ublížil?“ zeptal se něžně. „Vždyť do té doby tě to přece nebolelo?“

I když jí tváře jenom hořely a srdce bušilo, Sarah byla rozhodnutá mluvit stejně věcně jako Case. Musí mu přece vysvětlit, že se v ní náramně plete. Ona přece sex nesnáší a tečka.

„Viděla jsem tě nahého,“ začala tedy odhodlaně, „a tak vím, jak jsi tam dole velký. Hal nebyl ani zdaleka tak velký, a stejně mě to bolelo.“

Case sklopil černé řasy. Doufal, že se nečervená tak strašně jako ona, ale moc peněz by na to nevsadil.

Mluvit o sexu bylo o hodně těžší než ho prostě jen dělat…

„Bolelo tě to, protože jsi na něj nebyla připravená,“ řekl konečně.

Pochybovačně si odfrkla. „Připravená? Jak to myslíš?“

„No, víš, ženě se tělo… změní, když je připravené pro svého muže.“

„Lola ale nikdy neříkala, že by žena musela být připravená. Muž ano, ten musí být připravený, když chce sex.“

„Lola byla prostitutka,“ poznamenal bez okolků. „Když k ní přišel nějaký muž, chtěl jenom sex a platil za to, aby ho dostal rychle a hned.“

„No a co?“

Case otevřel ústa, nadechl se a zase je zavřel. Chvíli trvalo, než zase našel vhodné výrazy.

„Bavily jste se někdy s Lolou o… svádění?“

„Samozřejmě. Je to způsob, jak muži chtějí ženy oklamat, že to bolet nebude.“

„Ale ono to přece nebolí!“

„Chlapy ne,“ odsekla.

Case konečně opatrně spustil pušku a položil ji na zem. Vzal jí obličej do dlaní a zašeptal: „Mohl bych tě teď políbit?“

„Jenom políbit?“ váhala.

„Jenom políbit,“ potvrdil.

„Nic jiného!“ varovala ho tiše.

„Nic jiného,“ slíbil a přiložil rty k jejím. Zadíval se jí do šedivých očí plných obav, aby viděl, co si o tom myslí.

Náhle se na něj stydlivě usmála. „Tak jo, líbilo se mi, když jsi mě líbal,“ přiznala. Case se musel téměř usmát, když si představil hloubku její erotické neznalosti.

Jenom líbat se dá přece nejen na rty…

* 15

Sarah viděla, jak Case zavřel oči s dlouhými černými řasami a přiblížil k ní tvář. Drsné teplo jeho rtů na svých pocítila až do konečků prstů na nohou. Vzdechla a zachvěla se najednou.

„Je ti pořád zima?“ zeptal se ochraptěle. „Přinesu ti ten tvůj kabát.“

„Mně není zima.“

„Vždyť se celá třeseš.“

„To není zimou. Jenom se… cítím po celém těle tak divně a hezky najednou,“ vysvětlila. Hned viděla i slyšela, jak se mu z toho zrychlil dech. „Tak to zkusím ještě jednou,“ navrhl. Když se rty opět dotkl jejích, zachvěla se znovu. Přejížděl po koutcích jejích úst, po okraji čelisti i po něžné prohlubenině pod jejím uchem. Pak se přisál k místu na hrdle, kde pulzoval její zrychlený tep.

Při každém pohybuji po kůži pohladily jeho vousy jako měkký kartáč, probouzející k chvějivému, divokému životu každý nerv v jejím těle.

„Určitě ti už není zima?“ šeptal do polibků.

Zavrtěla hlavou a jemně zapředla jako kočka.

„Líbí se ti to?“ zadíval se na ni.

„Ano,“ zašeptala.

„To je dobře. Pojď ke mně trochu blíž, obejmi mě taky.“

„Mně ale vážně není zima.“

„Ale mně ano,“ zalhal.

„Ach, to mě nenapadlo,“ přiznala. „Ty jsi vždycky tak teploučký…“

Objala ho rukama kolem krku a přitiskla se blíž. Ňadry se dotkla jeho hrudi a překvapeně vzhlédla. Bradavky měla zase tak citlivé! Ne, že by to bolelo, jen… je cítila.

Jak se k němu tiskla, tělem jí probíhal zvláštní, chvějivý pocit od hrudi až ke kolenům. Byl tak příjemný, až se prohnula a zavlnila v bocích.

„Ale copak, máš snad pod zadkem kámen?“ poškádlil ji.

„Ne, jenom…,“ nevěděla, jak to říct. „Co by se ti teď líbilo?“ zašeptal. Olízla si náhle úplně suché rty.

„Podle toho, jak se červenáš, si myslím, že vím co. Tak mi pomoz.“

Překvapeně se na Case podívala.

„Nejdřív si sundám rukavice a dám ruku sem,“ řekl a položil jí dlaň mezi lopatky na zádech. Pod jejím tlakem se znovu prohnula a otřela se o jeho boky. Zalilo ji horko.

„Ach,“ vydechla překvapeně.

„Je to moc tvrdé?“ zažertoval zase. Sarah teď pochopila, že jeho pohyby rozhodně nebyly náhodné. Zvědavě na něj pohlédla.

„Kočičko?“ oslovil ji něžně. „Byl jsem na tebe moc drsný?“

Zavrtěla hlavou a nespouštěla z něj pohled.

„Bože,“ šeptl uchváceně. „Ty máš tak nádherné oči!“

„Vážně?“ chtěla vědět.

Věděl, že to není vyzývavost, tu v sobě vůbec neměla.

„Jsou překrásné,“ ujistil ji znovu. „Někdy jsou jako mlha, někdy jako bouřkový mrak a jindy stříbrné jako hluboké moře.“

Tvářil se přitom tak, že Sarah vyschlo v ústech ještě víc. Znovu si olízla rty. Pohledem sledoval špičku jejího jazyka.

„Máš pravdu,“ vydechl. „Je čas na něco víc.“

„Na co?“ okamžitě zpozorněla.

„Nic, čeho by ses musela obávat. Jen další polibky.“

„Ach, proboha.“

„Taky se mi to líbí,“ přiznal.

„Cože…“

Horký dotek jeho jazyka na jejích rtech jí přetrhl další myšlenku. Zapomněla, na co se to vlastně chtěla zeptat Dokázala myslet jedině na své rty, horké a citlivé všude tam, kde je hladil a zkoumal.

Objala ho silněji, až k němu přilnula celým tělem. Caseovy hřejivé ruce na jejích zádech zvýšily svůj tlak, se prohnula a ještě víc se přitlačila ňadry k jeho hrudi.

Dýchala teď přerývaně, s otevřenými ústy. Caseův jazyk okamžitě zamířil dovnitř a jemně tam zkoumal, hladil a kroužil. Zuby uchopil její spodní ret a jemně za ně zatáhl.

Sarah nevěděla, že jí unikl hlasitý sten a rty se jí rozevřely doširoka. Dokázala vnímat pouze jeho horký jazyk v ústech a chuť polibků, sladkých až k zešílení.

Toužila mu říct, jak moc se jí to líbí, ale nechtěla pře rušit do úchvatné spojení. Začala mu vracet polibky stejným způsobem, jazykem klouzala dovnitř jeho úst. Ochutnala sůl v koutcích, otřela se mu o jazyk a zlehounka chytila jeho špičku mezi zuby.

Chraptivě zasténal.

Okamžitě ho pustila.

„Promiň,“ omlouvala se zadýchaně. „Já toho moc neznám. Jsi jediný, s kým jsem se líbala, kromě lidí z rodiny, a to je něco úplně jiného.“

Conner měl pravdu, blesklo mu hlavou. Kolik let byla vdaná, a nikdy se s nikým nelíbala.

V srdci pocítil zvláštní bolest, v níž se snoubil smutek a žádost. Nad všemi pocity pak převládla touha ji hýčkat.

„Nebolí to?“ zeptala se nešťastně. „Nechtěla jsem ti ublížit.“

„Vždyť jsi mi neublížila.“

Hlas měl chraptivý a pohled zelených očí pod dlouhými černými řasami byl zastřený. „Ale sténal jsi.“

„To ty taky, tehdy před dvěma týdny.“

„O tom ale nevím.“

„Tentokrát si to zapamatuješ.“

Sarah se zarazila. Připomněla si, jak to tehdy ráno dopadlo – s kalhotami u kolen a s jeho rukou mezi nohama. „Jenže tehdy jsme se jenom nelíbali,“ pronesla váhavě. „Ty jsi mě nelíbala vůbec. To já jsem tě líbal.“

„Ale…“

„Pššt,“ konejšil ji Case a znovu přiložil rty k jejím. „Je to jenom líbání.“

„Mmm,“ ozvala se jako mazlivé kotě a za pár okamžiků už zase pustila z hlavy všechny námitky a připomínky, co je a co už není líbání. To, co cítila, byla prostě čirá nádhera, stejně jako chuť Caseových úst, teplo jeho těla, doteky jeho rukou, rtů, vousů a zubů i jazyka.

Tělo měla teď tak vláčné, že Case už nemusel pochybovat, zda se ještě bojí toho, co přijde. Francouzské polibky mu vracela sice váhavě a ostýchavě, ale přece s tak vášnivou oddaností, až se mu roztočila hlava.

Nemyslel na ostrý kámen, zarývající se mu do boku, ani na studený vítr, chladící jeho nahá záda. Zapomněl na celý svět s jedinou výjimkou – horký dotek Saražiných úst.

Přesto mu kdesi vzadu v mozku blikalo varovné světýlko, že by se měl začít mírnit, dokud mu situace nepřeroste přes hlavu. Už velmi, velmi dlouho neměl ženu. A tahle zvláštní žena ho přitahovala natolik, až mu narušila jeho tak těžce vybojovaný klid mysli.

Vyléčila mi rány, napadlo ho. Bude jen správné, když já na oplátku vyléčím ty její.

Pokud to dokážu.

Pokud mi to dovolí.

Ponořil se do jejích úst stejně hladově, jako se toužil ponořit do jejího těla. Pomalu. Něžně. Úplně.

Sarah mu vracela vzdechy, polibky i doteky, až všechno kolem něj zmizelo a zůstala jedině ona. Ani nevěděl jak a sáhl na tkanice u její jelenicové košile. Okamžitě zpozorněla a odtrhla rty z jeho úst. „Říkal jsi jenom líbat,“ vyčetla mu. „Přes tu jelenici se dá líbat těžko.“ Pochopila a oči se jí rozšířily. Vedle zrudlých rtů a tváří jí oči zářily jako čisté, blyštivé stříbro.

„Na puse ale jelenici nemám,“ vydechla přerývaně. „Však já taky nemluvím o líbání na rty.“ S obavami k němu vzhlédla. Zelené oči se mu leskly a ve tváři potemněl. S každým pohybem hlavy se mu ve tmavých vousech zaleskl odraz slunce. Rty měl po polibcích otlačené a rudé.

„Ty se už chceš přestat líbat, že?“ špitla nervózně. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Chci tě líbat a líbat a líbat, až budeš jako tekutý med a roztaješ a změkneš tak, jak já jsem ztvrdl, a pak.“

Case sykl a raději zkrotil neposedný jazyk. Sarah čekala a pozorovala ho rozšířenýma očima. V jejím výrazu byla vášeň i ostražitost najednou. Vášeň brzy nabyla vrchu.

Hleděla mu víc na rty než do očí. „To je nápad,“ podotkl zastřeným hlasem. „Dívej se. Dívej se, jak se… líbáme.“

Rty a bradkou jí hebce přejížděl kolem ucha, po krku a líbal zběsile tepající žilku pod kůží. Když se jazykem dotkl jamky pod krkem, zatajila dech. Ochutnal sametovou pokožku, jemně se do ní zahryzl a dočkal se žhavé odpovědi jejího těla.

Košili už měla rozvázanou, ani nevěděla, jak se to stalo. Jen si uvědomila, že má odhalená prsa. Přes jemnou látku živůtku jí vyvstávaly bradavky jako pevná růžová poupata.

Sledovala Caseovu hlavu, jak se k nim sklání a rty přejíždí přes jednu z těch sametových vyvýšenin. „Casi?“ hlesla nejisté. „Jenom líbat,“ slíbil hrdelním hlasem. „Ale já tě nelíbám.“

„Je víc způsobů, jak se dá líbat. Koukej.“ Pohled na něj, jemně přisátého k jejímu prsu, Sarah podivně roztřásl od hlavy k patě. Tvrdý kontrast mužné bradky a tenoučkého plátna čímsi prohluboval naléhavost jeho laskání.

Se záměrnou pomalostí sál jemnou látku, jež oddělovala jeho rty od jejího napjatého ňadra.

Uvnitř v ní bouřilo tolik pocitů! Očarovaně, ale s rozpaky si hověla v líbezném hnízdě rozkoše a pozorovala, jak tenká látka pod jeho jazykem tmavne.

Než se nadála, špička prsu jí zmizela v jeho ústech. Tak, jak předtím dobýval a sváděl její rty, teď dobýval a sváděl její ňadra dotyky jazyka a zubů.

Podvědomě se prohnula a ještě víc tak vystavila bradavky dotyku jeho úst. Odpověděl silnějším sáním, až začala naříkat a přitiskla si jeho hlavu k prsu.

Když Case po chvíli zvedl hlavu, živůtek jako by úplně zmizel a zanechal její ňadra nahá a zcela vydaná na pospas Caseovým laskajícím dotekům. Sarah věděla, že by měla být v rozpacích a stydět se za to, zvlášť když ji takhle vidí i on, ale červeň na jejích tvářích pocházela víc z rostoucí vášně než ze studu. Chtěla se dál dívat na to, jak ji laská. Znovu a znovu líbal tuhá růžová poupata a pak je vzal do zubů v něžném, dráždivém sevření. Zachvěla se a hlasitě vykřikla. Zvedl hlavu. „To bolí?“ polekal se.

Zavrtěla hlavou a vpíjela se do jeho pohledu. „Máš oči velké jako stříbrné dolary,“ zašeptal uchváceně, ale Sarah obrátila pohled dolů na svá ňadra.

„Co jsi to udělal?“ užasla. „Takhle jsem nikdy nevypadala, ani za nejstudenějšího rána.“

„Takhle?“ zeptal se a znovu se dotkl špičkou jazyka její bradavky.

„Ano,“ vydechla.

„To mi takhle tvoje tělo říká, jak se mu líbí, když ho líbám, a vrací mi moje polibky.“

„Je to jenom… líbání?“ Souhlasně něco zabručel.

„Ale pokud ti to nebude vadit,“ pokračoval poněkud přiškrceným hlasem, „tak bych ty tvoje nádherná prsa samozřejmě rád nejen líbal, ale taky hladil.“

Otřásla se, když spatřila jeho pohled. Oči napůl přivřené, víčka ztěžklá, hleděl na její ňadra jako hladový poutník na bohatou tabuli.

„Jenom… hladil?“

„Jenom hladil,“ potvrdil.

„Nebude to pak vidět?“

Ostře vzhlédl: „On ti někdy udělal modřiny?“

„Jenom když jsem nechtěla držet. To pak…“ Sarah větu nedokončila.

„Co ti pak dělal?“ naléhal Case. Říkal si, že možná jen nepoznala projevy vášně ani násilí. „Já ti přece neublížím.“

„Prostě mě popadl za prsa a drápal mě nehty, dokud jsem se nepřestala bránit.“

Case nebyl na chvíli vůbec mocen slova.

Dobře, že Conner Hala zabil. A že to byla jen nešťastná náhoda. Vsadím se, že by ho někdy tak jako tak zavraždil záměrně, a pak by za to ještě visel.

„Já bych ti něco takového nikdy neudělal,“ řekl jen nakonec.

Zaváhala, pak přerývaně vydechla. „Tak dobře,“ vypravila ze sebe překotně. „Tak dělej, co… co chceš dělat.“

„Bylo by to lepší bez toho živůtku. Pro nás oba.“

„To nebudu mít na sobě nic?“ polekala se. „Jen moje ústa. A ruce.“

Zachvěla se, když si představila, že mu odevzdá něco tak intimního, jako je spodní prádlo.

„Dobře,“ hlesla. V ústech měla tak vyschlo, že nic víc nedokázala vyslovit.

Svlékl jí jelenicovou košili a položil ji pod ni. Dlaněmi zajel po žebrech pod živůtek a palci nadzvedl jemnou látku, halící její vzrušená ňadra.

A pak se na ně jenom díval.

„Panebože. Jsi tak krásná,“ jenom vydechl.

Sarah zalila červeň od prsou až po čelo. Sklonil se a třel se o ni tváří, líbal a hladil každý kousek těla mezi klíční kostí a oběma ňadry. Pomyšlení, že tolik něžné krásy mohl tak surově zneužívat nějaký muž, třebaže to byl její právoplatný manžel, v Caseovi vzbudilo touhu polibky, mazlením a něhou zaplašit každou vzpomínku na prožitou bolest.

Vzepřel se na loktech a zabořil se jí obličejem mezi ňadra. Při tom sametovém doteku v něm srdce usedalo lítostí nad vší trýzní, kterou musela zakusit.

Jen kdyby tu bolest mohl vzít na sebe. Byl by z ní rád sňal neblahé vzpomínky a zanechal v ní jen radost.

Představa, že by mohlo dojít k takové léčbě, ho téměř zbavila rozumu. Roztřásl se a laskal ji ještě něžněji, víc, naléhavěji.

Sarah si připadala, jako by se opět ocitla ve svém snu, v němž jí žhavé slunce pronikalo nahou kůží a hýčkalo každý kout těla. Pod hedvábnou drsností jeho vousů se její prsa proměnila v naběhlé bochánky, vzrušené a dychtivé. Laskání jeho jazyka, dlaní i špiček prstů v nich poprvé v životě pobudilo život…

Když jí vtáhl bradavku dovnitř úst, Sarah sebou škubla a vykřikla.

„Tohle jsem s žádnou ženou nedělal,“ zašeptal uchváceně Case. „Musíš mi říct, kdybych udělal něco, co by se ti nelíbilo.“

Nejdřív ho ani neslyšela, jak byla ponořená do rozkoše, zaplavující ji tak, že nedokázala vnímat nic jiného.

„Nikdy jsi nic takového nedělal?“ došlo jí konečně.

„Ne takhle.“

„V čem je to jiné?“

„Chtěl bych z tebe sejmout všechnu bolest a nechat v tobě jen radost a potěšení. Až doteď jsem vždycky chtěl jen…,“ nedomluvil a znovu líbal jemnou pleť jejích prsou a jazykem dráždil bradavky. Její chvění i sevření prstů, jimiž mu divoce zajela do vlasů, mu prozradilo, jak ji jeho laskání rozpaluje.

„K čertu,“ ozval se ochraptěle. „Já už vlastně ani nevím, jaké to bylo dřív. Vím jenom, že s tebou je to jiné.“

Znovu sklonil hlavu a vpil se do jejích ňader, přejížděl jazykem po tvrdých růžových špičkách.

„Je toho na tobě ale ještě víc, co bych chtěl pohladit a potěšit,“ zašeptal. „Dovolíš mi to?“

Jedinou odpovědí byl neurčitý zvuk a její prsty, jimiž si přitáhla jeho hlavu zpět k toužícím ňadrům.

„Bude se ti to líbit ještě víc než to, co jsme dělali doteď,“ zaprosil. „Nech mě, abych tě mohl hladit celou. Dovol mi to!“

„Nebude to… bolet?“

„Cítila jsi někdy něco tak krásného, že to téměř bolelo?“ zašeptal.

„Myslíš, jako když na jaře poprvé zazpívá skřivánek?“ zamyslela se.

Caseovi se srdce sevřelo bolestí i radostí najednou. Nikdy by ho nenapadlo, že existuje někdo jiný, v kom skřivánci zpěv po dlouhém ledovém tichu strašné zimy vzbuzuje stejné pocity jako v něm. Až doteď je však držel pevně zasuté uvnitř své poraněné duše.

„Ano,“ přitakal nejisté. „Je to nádhera, která bere duši. Ale doopravdy to přece nebolí, že ne?“

„Ne, je to moc hezké. Silné, a přesto něžné, jako jsi i ty…“

Case Sarah políbil.

„Dal bych duši, abych mohl odčinit všechno, co ti ten starý krutý dědek prováděl,“ vyrazil ze sebe.

Do očí jí vstoupily slzy. Prsty zabloudila k jeho ústům a přejela po nich.

„Nemysli na to, co bylo,“ zašeptala. „Můžeš jít jen dopředu.“

S hrdelním výkřikem položil hlavu k jejímu srdci a nechal jeho tlukot pronikat až do hloubi své duše. Pomalu, velmi pomalu jí sjížděl ústy po těle až k pupíku. Když jí do citlivého otvoru zajel jazykem, jen překvapěním polkla a poddala se slasti, která odtud vyzařovala. Vzal jí prsa do dlaní a třel naběhlé konečky a znovu hebce zkoumal její pupík. Prohnula se jako luk a tiše sténala.

V odpověď ho zalila vlna touhy, stahující ho do hlubin. Vědomí, že s ním Sarah poprvé v životě zažívá rozkoš, pro něj bylo jako omamná droga, a tak ji lízal, sál, hladil a líbal dál a dál, znovu, něžně, neústupně.

Nechtěl přestat, a ani se o to už nepokoušel.

Třesoucíma se rukama jí rozepnul kalhoty a stáhl je z boků. Pod jelenicovou kůží a jemným plátnem zachytil známou vůni růží, spojenou s vůní ženského vzrušení do opojné směsi. Omámeně a zhluboka vdechoval smyslný příslib jejího těla.

„Casi?“ ozvala se roztřeseně.

„Ani slunce, ani hvězdy, ani měsíc – nic na světě není krásnější než ty,“ podotkl přesvědčivě.

Stravující oheň v jeho očích ji lekal, ale plamínky jeho něžných doteků ji zase znovu rozpálily. Rozechvělá rozpaky a žárem, jaký zažila předtím pouze jednou ve svém snu o pronikajícím slunci, sledovala Caseovy pohyby. Nic nenamítala, když jí stáhl kalhoty úplně a rozprostřel je pod jejich těla. Nic nenamítala, ani když jí položil hlavu do klína a laskal jí bříško jazykem, zuby i rukama najednou, stejně jako předtím ňadra.

Brzy se jeho obličej přesunul ještě níž a za ním následovala i naléhavá ústa a citlivé ruce. Sladkost jeho doteků ještě dál prohlubovalo lehké hryzání. Znovu se poddala jeho svádění a zapomněla na obavy, jež v ní vzbuzovala jeho síla, o tolik větší než její. Zapomněla na chladný vítr i na tvrdou skálu. Zapomněla na všechno, kromě slasti, vyvěrající z hloubi s každým jeho polibkem, s každým dotekem i s každým mazlivě zachraptěným slovem, jímž ocenil její krásu.

Obavy, s nimiž úzkostlivě svírala nohy, roztály dřív, než začal něžně naléhat. Opožděně si uvědomila, že ji líbá a hladí na kolenou, na stehnech, na… „Casi!“

Odpověděl tázavým, toužebným, zvláštně konejšivým zvukem.

„Ty jsi uvnitř mě!“

„Ach, proboha, ano! Jsi tam jako med…“

Jeho dlaň ji hladila zvolna, dlouze, něžně. Horkost ji zaplavila ještě víc.

„Med a tolik žáru, že by dokázal rozpustit i zimní led!“ mumlal uchváceně.

Chtěla něco říct, ale nemohla. Vlna intenzivní slasti stoupala výš, až ji přiměla prohnout záda jako napjatý luk.

Ztěžklými víčky Case pozoroval, jak se Sarah poddává smyslným prožitkům. Už se nebránila jeho rukám, pronikajícím do nejintimnějších částí jejího těla. Naopak, oddala se jeho mazlení s důvěrou, jež ho najednou dojímala a vzrušovala k závrati.

Dlaněmi postupoval dál jejím tělem, zkoumal všechny smyslné možnosti tohoto sladkého teritoria.

Ozvala se přerývaným hrdelním zvukem.

„Bolí to?“ trhnul sebou.

Nedokázala mu odpovědět, ale tělo to udělalo za ni. Žhavá vlhkost její reakce pro něj byla ještě neodolatelnější než první jarní zpěv skřivánka po zimním tichu. Sklouzl níž, až klečel mezi jejíma rozevřenýma nohama, a znovu ji hebce laskal, dál, víc, hlouběji.

Tehdy si Sarah uvědomila, že se vydala naprosto do jeho vůle. Chtěla protestovat proti své bezbrannosti, ale s jeho dalším pohybem se jí slova slila do ochraptělého výkřiku slasti. Vnikl znovu daleko dovnitř a prsty přitom klouzal přes horký, chvějivý pahrbek, který odhalila rostoucí vášeň.

Slast, šokující svou intenzitou, ji zaplavila novou žhavou vlhkostí.

Case se znovu pohnul, převalil se přes ni jako něžná, uchvacující vlna. Horkost jeho síly a něžného laskání cítila všude.

„Řekni, kdyby tě to bolelo,“ připomněl jí znova. Vůbec ho nevnímala. Cítila jen žár mezi svými stehny a stále silnější napětí – nádherné, strašlivé, nekonečné a smyslné až k nesnesení.

Case přiškrceně zasténal, když ucítil nový příliv sladkého teplého vlhka a pohyb, jímž se proti němu vzepjala a zároveň ho zvala, aby pronikl hlouběji.

„Sarah?“ vydechl. „Nebolí to?“

„Je mi tak… zvláštně.“

Celá se třásla. Cítil ty drobné pohyby, svírající se kolem nejcitlivějšího kusu jeho vzrušeného těla, jako by to byla ústa, která ho líbají a sají.

„Nebolí to,“ zašeptala. „Doopravdy to nebolí.“

Překulil se na záda a ji přitom vzal s sebou. Překvapeně vykřikla, když zjistila, že se náhle ocitla obkročmo na jeho bocích.

„Co to děláš?“ nechápala.

„Jsi tak sladká a úzká,“ vysvětlil něžně. „Takhle si budeš moci sama rozhodnout, kolik mě tam chceš.“

„Nerozumím…“

Jeden koutek jeho úst se zvedl v náznaku úsměvu. „Podívej se dolů,“ vybídl ji.

Sarah poslechla a oči se jí rozšířily údivem. Shledala, že jejich těla jsou spojená v nejzákladnějším smyslu tohoto slova.

„My už…“ Hlas jí odumřel.

„To tedy ano! Vlastně – jen tak napůl. Další je už na tobě…“

„Jak to mám dělat?“

„Jestli chceš víc, tak si na mě sedni, pak se zase trošku nadzvedni a pak zase dolů.“ Váhavě začala pohybovat boky.

Cítil, jak se pod ní šíří hedvábná vlhkost. Zaťal zuby, aby odolal pokušení dosáhnout konečné rozkoše hned teď.

„Jaké to je?“ procedil přes zaťaté zuby. „Myslím, že… že se mi to líbí.“ Znovu se pohnula a pak zase. Zhluboka zasténal. Sarah ztuhla. „Tebe to bolí?“ lekla se.

„Jako když duši zasáhne jarní zpěv skřivana.“ Trochu zaváhala, ale hned Case pochopila a roztouženě se usmála.

„Tak tobě se to taky líbí,“ zamumlala. „Nejsem si úplně jistý,“ ozval se přiškrceně. „Zkus to radši ještě párkrát.“

Pomalu se zvedla a dosedla a pak znovu. Natáhl ruku. Konečky prstů bloudil hebkou, kaštanově zbarvenou houštinou, dokud nenalezl rozkoší naběhlý uzlík. Zakroužil po něm špičkami prstů a zase je vzdálil, pak znovu zakroužil a opět se vzdálil, až se mezi ně rozestřel tekutý žár její odpovědi.

Sarah zavřela oči. Celá se chvěla a při každém dechu zanaříkala, jak se snažila dostat ještě blíž k jeho šíleně vzrušujícím prstům. Pohyby jejích boků už našly jistotu, jak klouzat po tuhém kusu jeho těla mezi jejíma nohama. Plně a do hloubky cítila jeho rozměry a tvrdost, ale už ji vůbec nelekaly, vůbec nebolely…

Byl neuvěřitelně vzrušený. Pozoroval ji dychtivýma, vyhladovělýma očima a prsty ji hladil uprostřed těla, až byli oba celí mokří. A pak přestal.

Sarah divoce přirazila a pojala ho tak hluboko, až mu uvěznila ruku mezi jejich spojenými těly. Case jí dal, po čem prahla. Dráždil ji a učil rozkoši s každým ovládaným pohybem svých boků.

Divoká nádhera zalévala jejich horká spojená těla. Sarah se rozšířily oči, až v nich nebyla vidět žádná barva a zůstaly jen tmavé zorničky, zvětšené šílenou rozkoší.

Celá se třásla a hladově sebou zmítala, jak z Case chtěla mít co nejvíc. Toužila, aby z něj cítila každý kousek, a tak hluboko, jak to jen bude možné.

Najednou celý ztuhl a s opakovanými hrdelními výkřiky vytryskl do jejího hebkého horka.

Když zvuky uslyšela a pocítila žhavé, pulzující záchvěvy, zarazila se v obavách, že mu nějak ublížila. Úzkostlivě se mu zadívala do tváře, stažené jakoby v bolesti. Pot Caseovi vyvstával na čele.

„Je to tím zraněním?“ zeptala se polekaně.

Case její slova nevnímal, jen cítil, jak se od něj odpoutává. Nechtěl to, přál si zůstat v těsném, rozpáleném sevření jejího těla ještě o chvíli déle.

„Nehýbej se,“ zamumlal nezřetelně.

„Určitě to je tím zraněním,“ provinile zašeptala.

S chraptivým zasténáním ji popadl za boky a znovu do ní vstoupil. Převalil se nad ni a z výšky pronikl do jejího těla.

Tvrdě a hluboko.

Zalila ji nová vlna rozkoše. Pod jeho vahou sice nemohla hýbat boky, ale brzy zjistila, že se může hýbat tajně uvnitř, tisknout ho a svírat při každém hlubokém vniknutí.

Neuvěřitelná slast byla ještě prudší. Znovu a znovu se Sarah svírala kolem něho a jen lapala po dechu, jak se tím násobila její vlastní rozkoš. Bylo to, jako by ji žár spaloval zevnitř.

Zanaříkala a stiskla ho, aby jí neunikl, v divoké touze po něčem, co sice neuměla pojmenovat, ale stejně jako spoutaný jestřáb tušila, že je tu, že ji k sobě volá, že to něco má na dosah ruky. Musela to mít.

Zavzlykala, Case ji sevřel v bocích, prudce ji přitiskl k sobě a strnul.

Divoké záchvěvy otřásaly Saražiným tělem, jako když jestřáb tloukl křídly.

A pak konečně i ona vzlétla volně vzhůru.

Každý přerývaný dech se stal výkřikem extáze, která nesla jeho jméno.

Case to slyšel, cítil záchvěvy hluboko uvnitř ní a cítil horkou záplavu, která odtud vytryskla. Už nemohl dál odolávat, stejně jako nemohl přestat dýchat. Znovu ztuhl a pak jím projela rozkoš tak nesmírná, že svět kolem něj zmizel a zbyla jen Sarah a nekonečný, prudký tepot extáze, kterou s ní znovu prožil.

Teprve když z něj dostala všechnu slast do poslední kapky, uvědomil si, co provedl.

Co když bude těhotná?

Ta představa na něj zapůsobila, jako by nahý skočil do závěje.

Prudce vystoupil z jejího klína.

Pozdě honit bycha, pomyslel si zuřivě, a stejně vztekle Sarah odmrštil stranou. „Casi?“ ozvala se vyděšeně.

„Radši se oblékněte, než se tu nastydnete,“ zchladil ji přísně.

Sarah se otřásla, ale ne chladem pofukujícího větru. Jeho oči byly ledové jako zimní měsíc.

* 16

To bych teda rád věděl, proč si to najednou rozmysleli?“ přemítal nahlas Conner. Jeho hlas zněl nezvykle hlasitě. Možná proto, že ve srubu panovalo nezvyklé ticho.

Ticho se tu rozhostilo už před několika hodinami, když se Sarah s Casem vrátili z odpoledního hledání pokladu. Oba se tvářili zaraženě a nedali se přimět k mluvení. Conner si říkal, že po takovém útoku neznámých jezdců se není čemu divit. „Sarah?“ připomněl se. „Promiň. Tys na mě mluvil?“

„K čertu – teda, kruci, ne, to jsem asi mluvil tady k tomu dušenému králičímu guláši, co mám před sebou. Divil jsem se, proč si to rozmysleli?“

Zamrkala, očividně zmatená.

„Proč po vás ti chlapi šli?“ zeptal se Conner pomalu a pečlivě oddělil každé slovo. „Už dlouho nám přece dali pokoj.“

„Já bych řekl, že ráno v Jarním kaňonu mají pořádnou zimu,“ ozval se Case.

„Copak to je důvod, aby jeli zabít ze zálohy ženskou?“ nevěřícně se zeptal Conner.

„Nakonec je to lepší důvod než mnoho jiných, o nichž jsem slyšel,“ odpověděl Case. Mluvil chladně a odmítavě a dával i pohledem najevo, že by si přál změnit téma hovoru.

Conner si však ničeho nevšiml.

„Vypadá to, že Ab začíná mít potíže se svýma lidma i s tou Moodyho partou,“ pokračoval zamyšleně.

Case jen přežvykoval večeři a neřekl nic.

„Jak to myslíš?“ podivila se Sarah.

„Říkala jsi přece, že jsi slyšela, jak Ab Moodymu kázal, aby blíž než tři dny cesty od Jarního kaňonu neprováděl žádné lumpárny.“

Přikývla a čekala, co z něj vypadne dál.

„No, a ten kaňon, ve kterém jste dneska byli, odtud tak daleko není,“ uvažoval bratr. „A náš srub taky ne. Přesto mezi těmi útočníky byl vždycky aspoň jeden z Culpepperových.“

„No a co?“ nechápala stále Sarah.

Conner na sestru vrhl znechucený pohled.

„To, že je vidět stejně dobře jako bradavice na okurce, že Aba už neposlouchají ani jeho příbuzní, a tím míň Moodyho chlapi.“

Zatímco mluvil, sáhl Conner po plechu s kukuřičným chlebem, ležícím vedle Caseova lokte. Židle z topolových větví a srnčí kůže přitom pod mladíkem varovně zavrzala.

„Máš si říct, aby se ti ten chleba podal,“ ostře ho napomenula Sarah.

„Proč? Vždyť jsem se nijak moc nenakláněl!“ bránil se bratr.

„To je prostě slušnost.“

„No, mně teda tohle připadá slušnější než rušit a otravovat někoho, kdo zrovna jí,“ odsekl Conner.

„Podej mi pak ten chleba taky,“ procedila Sarah přes sevřené zuby.

„Nezapomněla jsi na něco? Na kouzelné slovíčko?“

„Prosím,“ zasyčela na něj.

Case se na mládence podíval. „Přestaň sestru popichovat. Už tak měla dneska dost těžký den.“

Sarah zadoufala, že v mihotavém světle lampy není vidět, jak zrudla.

Conner se zatvářil kajícně.

„Tak promiň, sestřičko,“ začal, ale hlas se mu zlomil v půlce věty. „Určitě není nic hezkého objímat celé odpoledne ledovou skálu a přitom…“

„Podej mi ten chleba,“ skočila mu do řeči Sarah. „Prosím!“

Na Case se přitom ani nepodívala. Nepodívala se na něj ani jednou od té chvíle, kdy jí dal odpoledne najevo, že ho něčím znechutila. Nevěděla, co mu provedla, a rozhodně se jí nechtělo se ptát.

Úplně stačilo vědět, že on se na ni také nechce ani podívat.

„Děkuji ti,“ podotkla upjatě, když si od bratra vzala chleba.

„Není zač,“ usmál se Conner a hned se zase vrátil k hovoru. „Myslíš, že na vás střílel Ab s Moodym?“

Jen pokrčila rameny a dál se rýpala v porci, která před ní ležela na talíři.

„A co ty, Casi, co ty bys řekl?“ obrátil se mládenec na staršího muže.

„Já bych řekl, že by Ab mohl postavit svoje lidi zase do latě, kdyby jim přivedl nějaké ženské. Pak by ti jeho chlapi nebyli tak neklidní.“

Neklidní, zopakovala si v duchu zamyšleně Sarah. Takže celé dnešní odpoledne to bylo jenom o tomhle?

Co tím chce Case říct? A co to vlastně říkal předtím? Něco o tom, jak už je to dlouho, co nebyl s žádnou ženou.

Vlastně bych mu ještě měla být vděčná, že na mě byl tak něžný.

Povzdechla si a nabodla další sousto, ale vidlička stejně zůstala uprostřed cesty do úst.

Jenom bych si přála, pomyslela si toužebně, abych bývala udělala správně to, co jsem udělala špatně – ať už to bylo cokoliv.

Místo aby si ukousla chleba, zahryzla se do spodního rtu.

„Ženské?“ poznamenal pochybovačně Conner do rostoucího ticha. „S těmi jsou přece samé problémy!“

„Jo, na to je užije,“ ušklíbl se Case ironicky. „Ale jsou situace, kdy nic jiného nepomáhá.“

„Hm,“ nespokojeně zabručel Conner. „Co tomu říkáš?“ obrátil se na sestru.

„Řekla bych, že mám dost,“ odpověděla a vstala. Conner pohlédl na její talíř.

„Dost?“ divil se. „Vždyť sis sotva jednou kousla chleba a guláš jsi nechala skoro celý! A to máš dost?“

„Ano.“

Sarah zmačkala kus plátna, který měla místo ubrousku, a hodila ho na stůl. Popadla kabát a zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zavolal na ni Conner.

„Ven,“ odpověděla jednoslabičně.

„A kdy se vrátíš?“ nedal se bratr odbýt.

Tentokrát bylo jedinou odpovědí bouchnutí dveří, jak vyrazila ven.

Conner zavrtěl hlavou a obrátil se na Case. Starší z obou mužů hleděl na zavírající se dveře s nevyzpytatelným výrazem, jen v zelených očích se mu blýskalo.

„Co to s ní je?“ zeptal se ho Conner.

„Měla toho dneska nějak moc.“

„To má přece pořád, ale takhle se ještě nikdy nechovala.“

„Když nemůžeš najít poklad, který pořád hledáš, dá to člověku asi pěkně zabrat,“ prohodil Case.

„K čertu, ona přece hledá ráda! Aspoň má dobrou výmluvu, proč se dostat ven a potulovat se po kraji.“

Case se ještě chvilku vrtal ve své porci večeře, pak položil vidličku ke straně a opřel se dozadu.

„Tak ty taky?“ poznamenal Conner.

„Co já taky?“

„Že ti taky nechutná. Hernajs, vždyť to je králík, ne had! Sám jsem ho vařil!“

„Už jsem hada jedl, a ne jednou. Nebylo to tak zlý, když jsi na to nemyslel.“

Conner se jen příšerně zašklebil.

Case si připnul zpátky opasek, rázně zapnul sponu a vydal se také ven. Když se za ním dveře zabouchly, začal si lámat hlavu. Jak má Sarah vysvětlit, aby to pochopila, že nemohou být milenci?

Tohle už se nesmí nikdy opakovat. Ani jednou, připomínal si ponuře. Je to moje chyba.

Nikdy jsem se jí neměl dotknout.

Vůbec nechápal, jak se mu mohlo stát, že nad sebou úplně ztratil vládu. Ani ve svých nejdivočejších časech sebou nikdy nenechal zmítat chtíčem.

Panebože, může být těhotná.

Z té představy ho zamrazilo po celém těle. Nechtěl nést odpovědnost za žádný nový život. Už nikdy znovu. „Casi?“

Otočil se, pistoli okamžitě v ruce. Ještě než dokončil svůj pohyb, uvědomil si, že je to jenom Conner, zatočil se zbraní a ta zase zmizela v pouzdře.

Mládenec uznale hvízdl. „Ty jsi ale rychlý!“

„Promiň,“ zahučel Case drsně. „Neslyšel jsem, žes otevřel dveře, takže… Dneska jsem prostě trochu nedůtklivý.“

„Naučíš mě, jak se to dělá?“

„S touhletou tvojí prasečí kýtou, co nosíš, to nepůjde. Na tu bys skoro potřeboval obě ruce.“

„A co ty pistole, co zbyly po těch útočnících?“

Case se ostražitě rozhlédl. Sarah nebylo nikde vidět.

„Nejspíš šla do Divokého kaňonu,“ podotkl Saražin bratr. „To je její druhé nejmilejší místo.“

„A které je to první?“

„Tamten převis s pramenem vody, kde jste se prvně setkali.“

„Pročpak chodí právě tam?“

„Uklidní se tam. Říká, že jí to dělá dobře na duši.“ Case zacukal víčky.

„Ale po tom útoku už tam nechodí,“ vysvětloval dál Conner. „Od té doby se uklidňuje v Divokém kaňonu. Jestli tam šla i teď, tak to ji to dnešní přepadení muselo rozrušit víc, než dává najevo.“

Přepadení nebo to, k čemu došlo pak, pomyslel si hořce Case.

Proboha, proč jsem to jen udělal? Mohl jsem ji přece pomilovat od hlavy k patě, ale neriskovat přitom, že bude mít dítě.

Na to nebyla samozřejmě žádná odpověď, kromě svíravého pocitu uvnitř, který se dostavil vždycky, když pomyslel na vášnivou a žhavou odpověď Saražina těla. Prostěji dostal a chtěl ji tak, až se touhou celý třásl. „Přines tu bouchačku,“ prohlásil úsečně. Conner se zarazil, ale jenom na okamžik. Už se skoro rozloučil s představou, že si Case na něj udělá čas, aby ho naučil, jak zacházet s pistolí. Buď hledal stříbrný poklad, nebo nosil vodu a dřevo, držel hlídku, opravoval srub nebo hledal v kopcích vhodné dřevo na prkna na novou podlahu – zkrátka měl pořád tolik práce, že jí bylo dost pro tři, a ne pro jednoho.

„Budu zpátky dřív, než si všimneš, že jsem byl pryč!“ zazubil se Conner dychtivě.

Case neodpověděl. Díval se směrem k Divokému kaňonu. V šikmém podvečerním světle se zřetelně rýsovala každá větev, každé houští i každé stéblo trávy. A také drobný obrys Saražiny postavy, rychle šplhající po kamenné suti srázu vedlejšího kaňonu.

Díval se za ní, ještě když se Conner vrátil. „Nedělej si starosti,“ podotkl mládenec, zatímco za sebou zavíral dveře. „Tam nevede žádná jiná cesta, leda okolo srubu. Takže tam na ni zaútočit nemůžou.“

Case sice přikývl, ale přesto ze Sarah nespustil oči, dokud nezmizela ve stínu pod jednou skalní stěnou. Pak se neochotně obrátil k mládenci, jehož úsměv mu tolik připomínal Sarah.

„Tak co, kterou sis vybral?“ zeptal se Connera. „Tuhle. Spoušť na ní jde jako po másle.“ Case nebyl překvapený, když zjistil, že si Conner přinesl i opasek. Nedivil se ani tomu, kterou zbraň si vybral.

„Jo, jde hezky hladce,“ poznamenal bez nadšení. „Ale v zimní bouři ti nebude platná víc než prd.“

Conner se zamračil a nejisté pohlížel na šestiraňák ve své ruce.

„Proč myslíš?“ zeptal se pochybovačně.

„Už jsi z ní zkusil vystřelit?“

„Ute by mě skalpoval, že plýtvám kulkami.“

„Učení není plýtvání,“ připomněl Case. „Pojď za mnou. Tady bychom jedině poplašili slepice.“

„No, mně by teda vůbec nevadilo, kdybych si ji vyzkoušel na tom velkém oranžovém kohoutovi,“ zabručel Conner.

„Je to lotr,“ souhlasil starší muž. „Jenže jsou po něm dobrá kuřata, dost silná a odolná, aby tady v tomhle kraji přežila.“

„Však já vím,“ zasmál se Conner. „Už mě jich pár klovlo a já jsem jich na oplátku taky pár sezobnul!“

Case zvedl koutek v dalším náznaku úsměvu. Connerův vtip a břitká mysl se mu zamlouvaly, připomínaly mu mužskou verzi Saražina ostrého jazyku a výřečnosti.

„Doběhni za Utem, ať se nelekne, až začneme střílet. Já zatím nachystám terče,“ nařídil Case.

Conner se rozběhl k hliněné chatrči a ve vteřině byl na svých dlouhých nohách zase zpátky.

Páni, být zase takhle mladý, říkal si Case, když se vracel s terči. Celý nadšený a natěšený z pouhé vyhlídky, že si můžu trochu zastřílet.

Doufám, že ten kluk zůstane dost dlouho naživu, aby začal brát střelbu s chladnou hlavou, asi jako když jde člověk vykopat latrínu…

„Hotovo!“ volal už Conner zvesela a důkladně si narazil klobouk na blond hlavu. „Kam mám střílet nejdřív?“

„Tamhle na ten malý kámen, co leží na tom velkém kameni, asi sto stop od nás.“

Conner rychlým pohybem vytáhl zbraň, zamířil, vypálil a minul oba kameny. Po pravdě řečeno si málem ustřelil špičky bot, než aby trefil cokoliv kamenného.

„Zatracený krám!“ užasl s pohledem na pistoli. „Teda, ta spoušť sebou mele jako hadí jazyk!“

„Jo a je asi tak stejně spolehlivá,“ zabručel Case. „Jen se koukni. Ten kousek železa je upilovaný a přizpůsobený tak, aby šel co nejhladčeji. Spustí při sebemenším doteku, aby se s tou pistolí dalo střílet co nejrychleji.“

Přitom vytáhl svůj vlastní šestiraňák a podal ho Connerovi pažbou do dlaně.

„Podívej se na ten rozdíl,“ poradil mladšímu muži.

Conner si pistoli vzal a začal ji porovnávat s tou, kterou si nechal po zabitém útočníkovi.

„Hm. Ta tvoje má delší hlaveň, aspoň o celý palec,“ řekl pak.

Case přikývl. „Tak. A při zmáčknutí je o chlup pomalejší, ale na co vystřelím, to taky trefím.“

„Ale tady tahle pistole má taky upilovanou mušku.“

„To máš to samé,“ vysvětlil Case. „Rychlost proti přesnosti.“

„Můžu si teda vystřelit z té tvojí?“ dychtil mladík. „Zatím ji dej do pouzdra. A pak zkus trefit ten malý kámen.“

Zdálo se, že Conner napodruhé zamířil a vystřelil stejně rychle jako při prvním pokusu, ale Case dobře poznal, že to tak nebylo. Aspoň ne docela.

Z velkého balvanu odlétl úlomek kamene.

„Zase vedle,“ zavrtěl Case znechuceně hlavou.

„Ale nebylo to o víc než o nějaké tři palce. A to úplně stačí, abych tím zastavil každého lotra,“ dodal povzbudivě.

Mládenec jen zavrtěl hlavou a zastrčil pistoli do pouzdra.

„Zastavit útočníka je skoro stejně účinné jako ho zabít,“ poznamenal Case věcně. „Získáš tak čas, abys mohl vystřelit další kulku, zvlášť pokud musíš čelit více mužům.“

„Takhle to bylo i ve Španělském kostele?“

„Částečně. Ti Culpepperové jsou s pistolemi obvykle hodně dobří a zatraceně rychlí. Jenže tentokrát začali střílet moc brzy. Stejně jako ty, a taky ze stejného důvodu. Měli prostě moc citlivé zbraně.“

„A tys jim nedal další šanci?“

Case hodil po Connerovi chladný pohled svých nazelenalých očí.

„Kdybych jim dal druhou šanci, tak bych už byl pod drnem místo nich.“

„Jak jste byli od sebe daleko?“ vyzvídal mládenec.

„Nějakých dvacet stop,“ odhadoval Case. „Kdyby to bylo o deset míň, dostali by mě.“

„Ty ale nevypadáš, že by tě ta představa nějak děsila,“ poznamenal Conner.

„Hazardní hráči říkají, že kdo se bojí, ten nevyhraje. A to samé platí i o střílení. Jak se začneš bát, tak radši sundej opasek s pistolemi a už si ho nikdy neber.“

„Chceš říct, že ses nikdy nebál?“

„Když už došlo na střílení, tak ne. Ale předtím jo. A potom taky.“

Conner znovu porovnával obě pistole.

„Půjč mi tu zbraň,“ ukázal Case na útočníkovu pistoli. Conner mu ji podal pažbou napřed.

„Vidím, že tě Ute naučil dobrým způsobům,“ poznamenal Case suše.

„S pistolí se dobré způsoby hodí,“ pohotově opáčil Conner. „Ale při jídle spíš překážejí!“

Case zastrčil pistoli do pouzdra. Pak po ní znovu sáhl a tasil s rychlostí, jež proměnila všechny pohyby v jediný tah. Vypálil tři rány, které zazněly jako jeden dunící zvuk.

Odštěpky kamene se rozlétly po okolí. Conner zase obdivné hvízdl. „Tak to bylo teda fakt skvělý. Proč si taky neupiluješ mušku na své pistoli?“

„Jeden z těch tří nebyl moc dobrý.“

„Proč myslíš?“

„Ten malý kámen jsem trefil jen jednou kulkou. Kdyby proti mně stáli tři chlapi, už bych byl jako řešeto.“

„Aha,“ protáhl Conner. „Vidíš tam tu hromadu dřeva vpravo?“ Mládenec přikývl.

„Vezmi si moji bouchačku a vystřel, až ti povím.“ Conner poslechl a s očekáváním se zadíval na Case. „Kdy tě Ute začal učit střílet?“ zeptal se starší muž. „Hned jak se uzdravil po těch svých zraněních. Měl šest průstřelů. Je to tvrdý chlapík,“ mrknul Conner. „Musel jsi ho hodně přemlouvat?“

„Ani ne, on říká, že chlap, co používá bouchačku a neumí to s ní dobře, je vlastně už mrtvej chlap. A když viděl, jak se Sarah o mě pořád bojí, tak si asi myslel, že…“

„Tas!“

Conner sice povel nečekal, ale přesto nezaváhal. Tasil a vypálil.

Kupa dřeva nadskočila a rozprskla se v hromadu třísek.

„Dobrá rána,“ poznamenal uznale Case.

„Moc pomalá,“ řekl Conner otráveně.

Case zavrtěl hlavou. „Už jsi dost velký na to, abys mohl schytat nějaké to olovo, kdyby přišlo na věc. Lepší je být poslední, kdo vystřelí, než první.“

„Nejlepší by bylo, kdybych byl první i poslední najednou.“

Caseovi se opět zajiskřilo v očích.

„To by chtěl každý,“ podotkl. „Ale i když budeš hodně dobrý, vždycky se najde někdo, kdo je ještě lepší. Nejlepší souboj je ten, kterému se vyhneš.“

„Jako bych slyšel Sarah.“

„V tom případě je to ženská s neobyčejně dobrým rozumem.“

„Pořád se mnou jedná jako s malým děckem.“

„Vychovala tě. Chvíli to trvá, než z toho vyrostete. Oba dva.“

Conner se tvářil zarytě. Pusu měl našpulenou a víc než jindy se podobal své sestře, až Case skoro nemohl ten pohled snést.

Neměl jsem na ni ani sáhnout, uvědomil si znovu. Když už se to ale stalo, bude zatraceně těžké na ni zase zapomenout.

Netušil jsem, že to může být tak sladké a úžasné. A tak žhavé.

Panebože, já snad umřu, jestli budu pořád myslet na to, jak byla nevinná a vášnivá najednou. Jak chutnala. Jak jsem úplně zapomněl na…

Ostré klapnutí, jak Conner znovu nabíjel svou pistoli, Caseovi připomenulo, kde je a co dělá. Teď slíbil Saražinu mladšímu bratrovi, že ho naučí střílet, aby přežil v té drsné zemi kolem nich.

„Ute má pravdu,“ poznamenal. „Tvoje sestra se v tobě jenom vidí.“

Conner nečekaně vzhlédl. Slunce se odrazilo v jeho očích a proměnilo je v lesklou zeleň.

„Já bych pro ni klidně umřel,“ prohlásil odhodlaně.

Case o tom nepochyboval.

„Bude určitě radši, když zůstaneš naživu,“ připomněl mu.

„To si taky plánuju,“ usmál se mládenec.

„To je jedině dobře. Takže se nebudeš dohadovat, když tě teď pošlu pro tu třetí pistoli, co nemá upilovanou hlaveň ani mušku.“

Chvilku to vypadalo, že Conner přece jen chce něco namítnout, ale pak si to rozmyslel.

„Ute říkal, že když tě přemluvím, abys mě něco naučil, že mám dobře poslouchat,“ smál se.

Case v němé otázce povytáhl obočí.

„Říkal, že jsi jediný chlap, co dokázal odejít po svých z přestřelky s Culpepperovými.“

„No, málem se mi to taky nepodařilo. A proto bych tě teď chtěl naučit něco víc než jenom to, jak se střílí. Naučím tě taky něco o Culpepperových. Povím ti všechno o jejich špinavých tricích, o jejich lstivosti, o tom, jak střílí ze zálohy a jak berou rukojmí, aby je pak prodali Mexikáncům jako otroky.“

„Ty už jsi je znal dřív?“

„Já a můj bratr je pronásledujeme už od konce války.“ Conner se chtěl zeptat proč, ale když viděl, jak se Case tváří, zase si to rozmyslel. „Kolik jste jich už dostali?“

„Ještě ne dost.“

Conner se už radši neptal na nic.

* 17

Nechtěla bys mu to odnést nahoru?“ zeptala se Velká Lola. Sarah se podívala na talíř s kusem kukuřičného chleba a dušenou zvěřinou, který jí starší žena podávala. Ráda by si vymyslela nějakou výmluvu, aby nemusela odnést Caseovi večeři.

Právě držel hlídku nahoře na kopci. Sám.

Za poslední tři dny se Sarah dokonale vycvičila v umění, jak se s Casem neocitnout nikde o samotě. Předevčírem dokonce vyrazila sama hledat poklad. Ještě teď jí hořely uši, když si připomněla, jak reagoval na její sólovou akci.

Být umíněný je jedna věc. Ale být zatracený neopatrný blázen, to už je něco jiného. Jestli ještě jednou půjdete někam sama, tak vás vystopuju a přivezu vás zpátky přehozenou přes koně a přivázanou k sedlu.

Sarah nesměla jít znovu sama hledat poklad. Ale Case s sebou vzít prostě také nemohla. Když si vzpomněla, jak to posledně dopadlo, ještě teď ji střídavě polévalo horko a zima.

Říkala si, že jsou to rozpaky, ale sama tomu moc nevěřila.

„Ztratila se mi jedna koza,“ vysvětlovala Lola. „Ta malá černobílá, co má tak fajnovou srst.“

Sarah hned zapomněla na vlastní myšlenky: „Kdy jsi ji viděla naposledy?“

„Když teďkonc Strašák přihnal celý stádo domů, nebyla s nima.“ Sarah vzala talíř.

„Odnesu Caseovi večeři a ty jdi hledat tu kozu. Je to naše nejlepší.“

Lola se na Sarah usmála svým děravým úsměvem a pospíchala ven.

„Ale jestli mi Case vynadá, že jdu nahoru sama, pošlu ho na tebe,“ hudrovala Sarah, ale Lola se jenom chraplavě zasmála.

Sarah se nechtěla zdržovat tím, že by si na cestu na kopec vzala mustanga. Jednodušší i rychlejší bylo jít pěšky. Lákala ji také nesmírná krása země, klidně odpočívající pod krátícími se slunečními paprsky. Zastavila se a dlouho nehybně stála, aby vychutnala pohled na nekonečnou pavučinu kaňonů, do nichž už vstoupilo šero, a vypínajících se obrysů hor, kopců a kamenných stěn nad nimi.

Ostré linie zdejší země lahodily jejímu srdci víc, než by mohly mírně zalesněné kopečky v zelené krajině. Bohatství nejrůznějších odstínů barev kamenité pouště a neustálé šumění větru, vonícího chladem a tajemstvím, jí vždycky pozvedly náladu.

Kousek od ní se ze strmého útesu, lemujícího údolí Ztracené řeky, vznesl jestřáb. Pták zdánlivě bez jakéhokoliv úsilí mával mocnými křídly, až Sarah nad tou divokou nádherou začalo srdce radostí zpívat tichou píseň.

S napůl zavřenýma očima a s úsměvem na tváři zvolna vstřebávala klid a půvab okamžiku.

Case ji pozoroval za keřem, oči přivřené jakoby v bolesti. Toužil po tajemství jejího úsměvu. Jen železná disciplína, vypěstovaná ve válce a na jeho soukromé válečné stezce, mu zabránila, že ji nepopadl a nepomiloval znovu.

Proč sem přišla? podivil se v duchu. Za poslední tři dny by snad vyšplhala i na strom, jenom aby se mi vyhnula.

Třeba už ví, že je těhotná.

Srdce se mu tou představou málem zastavilo.

„Co tu děláte?“ spustil. Tón hlasu připadal drsný dokonce i jeho vlastním uším.

Otočila se a hleděla na něj, jako by byl nějaké divoké zvíře.

Nebo nějaký Culpepper.

„Lole se ztratila jedna koza ze stáda, tak ji šla hledat,“ promluvila upjatě. „Proto mě požádala, abych vám přinesla večeři. Conner i Ute teď oba spí.“

„Děkuju,“ zahučel temně.

„Není zač.“

Case se ušklíbl. „Nemusíte se na mě tvářit jako na cizího,“ vyrazil ze sebe neomaleně. „Přece jsme se už docela sblížili, že?“

Sarah nejdřív zrudla a pak zbledla.

„Kam vám mám to jídlo dát?“ zeptala se slabě.

„No, hlavně ne na hlavu,“ odsekl.

Sarah se podívala na talíř ve své ruce a všimla si, že ho opravdu drží tak, jako by ho po něm chtěla mrsknout, hned jak bude na dosah.

„Promiňte,“ zamumlala nevrle. „Vylekal jste mě. Myslela jsem, že jsem tady sama.“

„Jste těhotná?“

Otázka přišla tak nečekaně, že Sarah úplně spadla čelist.

„Promiňte, cože? Co jste to řekl?“

„Však jste mě slyšela.“

„Tedy, ze všech nezdvořilých a…“

„Prostě mi jenom dejte odpověď,“ přerušil ji, „a ty přednášky si nechte pro Connera.“

„Nevím.“

„Co nevíte?“

„Já. Prostě. Nevím,“ vyplivla Sarah každé slovo zvlášť, jako by chtěla stejným způsobem roztrhat na kousky i Case. „Stačí vám to?“

„Tak před třemi dny by mi to bývalo stačilo,“ odpověděl Case na půl úst, „ale jen tak asi na deset minut.“

„Pokud ode mě očekáváte, že s vámi dál povedu konverzaci,“ zašveholila Sarah sladce, „tak si laskavě přestaňte brumlat pod vousy.“

„Myslel jsem, že se vám moje vousy zamlouvají, zvlášť mezi stehny.“

Trhla sebou, jako by ji uhodil.

„Zatraceně,“ vykřikl divoce. „Omlouvám se. To jsem nechtěl, to jsem neměl. Jenomže když si vzpomenu, jak…“

Ať už chtěl říct cokoliv, zbytek věty přetrhl dusot koňských kopyt. Caseovo chování se okamžitě změnilo. Ztuhl, zpozorněl a hned ovládl situaci.

„Pojďte sem,“ nařídil. „Potichu a rychle.“

Než to stačil doříct, Sarah už byla vedle něj schovaná v křoví.

„Vzala jste si s sebou zbraň?“ zašeptal.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Je mi líto, nemyslela jsem si, že…,“ začala.

„Prostě jste nemyslela a tečka,“ dokončil za ni pohněvaně větu.

Ani se nesnažila něco namítat. Case měl pravdu a oba to věděli. Nikdo – nikdo – neměl co chodit bez pistole dál než deset stop od srubu.

Jenže Sarah byla tak rozrušená představou, že se opět ocitne s Casem o samotě, že nedokázala myslet na nic jiného. A tak prostě vyrazila ven, aby už tu povinnost měla za sebou.

„Běžte tamhle dozadu,“ promluvil potichu. „Asi patnáct stop za mnou je taková trhlina ve skále, kde na vás nebude vidět. Schovejte se tam a čekejte, dokud na vás nezavolám.“

Sarah přikrčeně spěchala do skrýše, jen cestou sáhla po pistoli, kterou jí podal.

Neotočil se, aby viděl, zda se schovala. Podle tichých zvuků, jež vydávaly větvičky křoví škrábající o její jelenicovou košili, poznal i tak, že dělá, co jí řekl.

Aspoň pro jednou, napadlo ho a ironicky se ušklíbl.

Klapot kopyt ztichl.

Shora vedla dolů do kaňonu jen jediná stezka. Case ji kryl namířenou puškou.

Schoval se pod husté křoví stejně jako Sarah. Ani na okamžik nespouštěl pohled z místa, kde se co nevidět museli objevit jezdci.

Z levé strany se ozval skřivan. A zprava mu odpověděl druhý.

Case úlevou vydechl a také napodobil skřivánci zpěv. Ticho, jež nastalo, působilo jako úder hromu, tak bylo ohlušující.

„Vy tam v tom křoví, ať jste kdokoliv, nechceme dělat žádné potíže,“ ozval se konečně čísi hlas.

„Tak to jsi na úplně špatném místě, Huntere. Tady jsou totiž jenom potíže.“

Okamžik nato se z úkrytu vynořil vysoký, dobře stavěný muž s puškou v ruce.

„Casi?“ promluvil tázavě, jako by nemohl uvěřit tomu, co slyší a vidí.

„Jako vždycky,“ odpověděl Case a rovněž vystoupil ze své skrýše. „Ten, co se tam schovává s tebou, je Morgan, Huntere?“

„Panebože,“ vykřikl jen Hunter. Popadl Case do náruče a objal ho tak silně, že menšímu člověku by přitom jistě zlámal žebra.

Case chvíli vypadal ohromeně, ale okamžitě bratrovi vrátil objetí se stejnou silou.

„Díkybohu,“ opakoval Hunter znovu a znovu. „Morgane!“ zavolal pak na třetího muže. „Vylez už! Case je naživu!“

„Samozřejmě, že jsem,“ odpověděl klidně Case. „Zase jsi přebral Morganovy pálenky?“

Hunter ho místo odpovědi praštil do zad, odstrčil od sebe, aby si ho mohl pořádně prohlédnout, a pak ho znovu objal. Celý postup zopakoval aspoň třikrát.

Konečně se objevil i Morgan, šlachovitý muž s puškou nedbale přehozenou přes rameno.

„Zdravíčko, Casi,“ pozdravil. „To jsem teda moc rád, že tě zase vidím, ty stará vojno. Moc, moc rád!“

Case mu důkladně potřásl rukou a pak se na důkaz mužské náklonnosti vzájemně poklepávali po ramenou.

„Na takový dva otrapy vypadáte dost dobře,“ dával Case průchod své radosti.

Morgan se zasmál a zatahal se za svůj hustý kučeravý plnovous.

„Komu tady říkáš otrapa, chlapče?“ naoko se rozzlobil na Case. „Jen se podívej na sebe. Jsi už stejně zarostlý jako já. Chceš se snad proměnit v grizzlyho?“

Case jen zavrtěl hlavou a otočil se zpátky k bratrovi.

„A co tady vlastně vy dva děláte?“ zeptal se.

„V Rubínových horách se povídalo, že tě zabili Culpepperovi,“ řekl Hunter prostě. Unavené, ztrhané rysy jeho tváře však vydaly za všechna slova.

„No, neměl jsem k tomu daleko.“

„Jak daleko to přesně bylo?“

„Reginald a Quincy byli nejrychlejší ze všech Culpepperových, na které jsem kdy střílel.“

Hunter tiše hvízdl. „Co se teda stalo?“

„Oba stihli vystřelit, každý dvakrát, než jsem je vyřídil. Schytal jsem přitom nějaké olovo.“

„Vypadáš ale zdravě.“

„Měl jsem dobrou ošetřovatelku,“ pronesl Case hlasitěji. „Sarah, pojďte ven. Seznámím vás s přáteli.“

Trvalo to pár okamžiků, než se objevila. Talíř s večeří vidět nebyl, zato byl dobře vidět šestiraňák, který třímala v ruce.

Tvářila se ostražitě, dokud nespatřila Huntera.

„Podle velikosti a střihu bych řekla, že jste Caseův blízký příbuzný,“ usmála se přívětivě.

„Paní Kennedyová,“ promluvil Case zdvořile, „dovolte, abych vám představil svého bratra Huntera Maxwella a našeho společného přítele Nuecese Morgana.“

„Madam,“ uklonil se Morgan a uctivě zvedl klobouk, „nesmírně mě těší.“

Také Hunter smekl klobouk a uklonil se před Sarah.

„Díky, že jste bratrovi zachránila život,“ řekl s úsměvem. „Až budete něco potřebovat, vzkažte k nám do Rubínových hor a já okamžitě přijedu.“

„Nic mi nedlužíte,“ zavrtěla hlavou. „Už jsem zachránila víc takových neužitečných tvorů, jako je váš bratr.“

„No, ale počítám, že ten jeden navíc se hodil, ne?“ poznamenal Morgan suše a Sarah se zasmála. Šlachovitý muž se jí zamlouval.

„Zvu vás oba na večeři,“ obrátila se k oběma příchozím mužům. „Máme dušenou zvěřinu a kukuřičný chleba, tedy hned jak připravím další dávku.“

„To je od vás moc laskavé, paní Kennedyová,“ poděkoval Hunter.

„Děkuju, madam,“ připojil se i Morgan. „Živíme se sucharama a vodou už tak dlouho, že si můj žaludek už říká, že jsem na něj docela zapomněl.“

„Jenom suchary a voda?“ podivila se.

„Odjížděli jsme ve velkém spěchu,“ vysvětlil Hunter. „Jeden potulný lovec k nám přišel se zprávou, že je Case po smrti.“

Sarah zamrkala a hrdlo se jí stáhlo, když si představila, čím asi Hunter po takové zprávě musel projít.

„Chudáci,“ podotkla soucitně. „To se pak vůbec nedivím, že vypadáte tak zničeně. Sama vím, jaké to je, když člověk ztratí někoho blízkého.“

Huntera dojal soucit a pochopení, které četl v Saražiných šedivých očích.

„Jste moc milá a laskavá dáma, paní Kennedyová,“ prohodil s pravou jižanskou dvorností.

„Jsem si jistá, že by s vámi váš bratr nesouhlasil,“ poznamenala uštěpačně. „A prosím, říkejte mi jenom Sarah. Jsem vdova už mnohem déle, než jsem byla vdaná, a navíc – to Kennedyovo jméno jsem nenosila s nijak velkým nadšením.“

„Tak dobrá, Sarah,“ usmál se Caseův bratr, „a vy mi zas musíte říkat Huntere!“

Usmála se na oplátku. Její úsměv byl stejný jako její hlas – milý, přívětivý a ženský, aniž by obsahoval stopy koketerie.

„Schovejte si ty svoje dívčí naděje pro někoho jiného,“ ozval se Case kysele. „Hunter je šťastně ženatý.“

Sarah na něj úkosem pohlédla. „Dívčích nadějí mám ještě méně, než vy máte dobrých způsobů,“ hodila po něm důstojnou poznámku. „Což by tak právě stačilo mravenci k snídani.“

Hunter s Morganem se nahlas zasmáli a Case si bručel něco pod vousy.

Sarah se opět zvesela obrátila na Huntera: „Vy jste jeho starší bratr, že?“ Přikývl.

„Zdá se, že jste měl stejně malý úspěch s jeho výchovou k dobrému chování, jako mám já se svým mladším bratrem,“ vysvětlila mu.

Hunter byl rád, že tentokrát může svůj úsměv skrýt pod hustým knírem.

„No, pravda je, že jsme se párkrát porvali.“

„To bych řekla,“ pokračovala Sarah. „Ale aspoň jste dost velký na to, abyste bratříčkovi pořádně vyprášil kožich. Connerovi je teprve patnáct, a už by z něj byli dva takoví, jako jsem já.“

„Možná spíš tři,“ připojil se Case. „Ten kluk baští jako hejno kobylek.“

„Ovšem vy, samozřejmě, papáte jako slečinka,“ rýpla si opět Sarah.

Morgan zakašlal. Hunter se ale nijak nerozpakoval dát najevo, jak se mu hubatá mladá vdova líbí. Prostě zaklonil hlavu a propukl v hlasitý smích.

„Vidím, že se už dál nemusím unavovat a držet hlídku,“ ironicky podotkl Case. „To vaše hýkaní už vyplašilo Culpepperovy muly na dálku.“

Hunter se stále ještě smál, když vzal Case kolem ramen a znovu ho objal. Case se sice na oplátku neusmál, ale obličej mu přece jenom zlaskavěl a také bratra objal.

Vzájemné city obou bratrů Sarah potěšily, ačkoliv měla hrdlo sevřené smutkem, který ji náhle přepadl. Jednoho dne Conner odjede a bude si žit vlastní život, uvědomila si. Společně se smutkem však cítila i vyrovnaný klid.

Tak to přece na světě chodí a tak to také má být. Nevychovala jsem ho přece proto, aby žil pořád jen se mnou.

Ale, panebože, jak hrozně budu bez něj osamělá.

„Mám přivést koně, plukovníku?“ vzpomněl si Morgan.

„Ne, půjdeme společně,“ odpověděl Hunter. „Šest už je docela hodně pro jednoho.“

„Šest?“ užasla Sarah, celá rozrušená představou, jak nakrmí tolik mužů. „Chcete říct, že je vás víc?“

„Kdepak, madam,“ přispěchal s vysvětlením Morgan. „Nechtěli jsme po cestě ztrhat koně, tak jsme si radši vzali tři pro každého.“

Užasle se zadívala na oba muže.

„Vy jste po cestě vůbec nespali?“ zeptala se.

„Jenom v sedle,“ přiznal Hunter. „To je starý vojenský trik.“

„A jak dlouho vám cesta trvala?“

„Já ani nevím,“ přemýšlivě si třel unavenou tvář. „Hlavně jsem ale rád, že jsme nepřijeli rovnou na pohřeb.“

„No, je pravda, že jsme tady nějakou práci pro hrobníkovu lopatu taky měli. Ale zatím to vždycky byli jen Moodyho chlapi nebo Culpepperovi.“

Hunter pohlédl na bratra. Rysy jeho tváře náhle ztvrdly, až Sarah připomněl Case.

„Culpepperovi jsou někde poblíž?“ chtěl vědět Hunter vážně.

Case přikývl.

„Zatím jsme se doslechli jedině o těch dvou ve Španělském kostele,“ pokračoval Hunter. „Ab je tady taky?“

„Jenom do té chvíle, než ho dostanu na dostřel pušky,“ odpověděl Case suše. „Pak už bude na cestě do pekla.“

„A další Culpepperové jsou tu taky?“

„Všichni, až na toho dalšího, co jsem ho zastřelil před pár týdny.“

„Jak k tomu došlo?“ chtěl vědět Hunter.

„On a dva z Moodyho party si mysleli, že nás překvapí, když se připlíží zezadu od srubu těsně před tím, než zajde měsíc,“ vyprávěl Case.

Morgan jenom zavrtěl hlavou.

„Zaslechl jsem falešné soví houkání, jak si dávali znamení, a tak jsem šel ven prověřit situaci,“ pokračoval Case.

Sarah zpopelavěla. Pořád ještě nedokázala zapomenout na to, jak příšerně se o Case tehdy bála.

„Case se tehdy ještě léčil ze svých zranění,“ připomněla trochu ochraptěle. „Ten Culpepper ho málem dostal.“

„Který z nich to byl?“ zeptal se Hunter.

„Bohužel ne Ab,“ odpověděl Case. „Tomu chlapovi chyběl na ruce jeden prst. Když jsem se naposledy dostal tak blízko k Abovi, abych mu je mohl spočítat, měl ještě všech deset. Takže to byl nejspíš Parnell.“

Hunter si posunul rychlým pohybem klobouk do týla a zase nazpět.

„Dobrá,“ prohlásil zlověstně. „Až si odpočineme, postaráme se o ně, a věnujeme jim obzvláštní péči.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Sarah.

„Nic, co by vás mělo znepokojit, madam,“ přidal se do hovoru Morgan. „Jenom nějaké nevyřízené účty ještě z Texasu.“

„Jste ale jenom čtyři, a to počítám i Uteho,“ připomněla Sarah. „A jich je aspoň tucet.“

„Možná víc, možná míň,“ přikývl Case. „Ale pár chlapů z Moodyho party vzalo roha. Nějak se jim s Abem nelíbilo.“

„Kdy jsi je naposledy spočítal?“ zadíval se Hunter ostře na bratra.

„Dva dny zpátky. Našel jsem dvoje čerstvé stopy, které vedly pryč z jejich tábora. Zpátky žádné.“

„Musíme tu práci dokončit,“ podotkl temně Hunter. Tónem hlasu i výrazem tváře prokazoval, že tuto větu neříká poprvé.

Sarah těkala pohledem z jednoho muže na druhého. Už otvírala ústa, že se na něco zeptá, ale pak ji zase zavřela. Ať by řekla cokoliv, nic to nemohlo změnit na odhodlání, jež měli všichni tři vepsané v obličeji.

Ne, že by je chtěla přemlouvat, aby změnili své rozhodnutí. Mít v sousedství tábor násilnických lotrů bylo stejné jako mít chřestýši hnízdo přímo pod verandou. Dříve nebo později dojde k neštěstí…

„Snězte si tu večeři,“ připomněla Caseovi. „Přinesla byste taky pro Huntera a Morgana?“ požádal ji. „Máme toho moc, co musíme probrat.“

„Však to počká,“ usadila ho. „Víc než kupu řečí teď potřebují trochu odpočinku. Oba vypadají jako ‚ztrhaný koně‘, jak říkává Ute.“

Hunter se zase neubránil úsměvu, ale Morgan se smál na celé kolo a přitom po očku pozoroval Case.

Ten se ani neusmál, natož aby se smál nahlas. Zíral na Sarah pohledem, v němž se mísila ostražitost ještě s nějakým dalším nevysloveným pocitem.

Sarah na něj však vrhla úsměv – po pravdě řečeno to bylo spíš vycenění zubů než přívětivý výraz. Jakmile se ale obrátila na ostatní dva muže, úsměv nabyl na opravdovosti.

„Jeďte pořád po té stezce dolů,“ vysvětlila jim. „Já půjdu varovat Lolu a Uteho, aby vás nezastřelili.“

„Lolu?“ užasl Morgan. „Není to náhodou Velká Lola, o které tu mluvíte?“

„Kdysi jí tak říkali, to je pravda. Ale teď už je to prostě jen Lola.“

Usmál se. „Budu se tím řídit, madam. A ten Ute – je to takový menší chlapík, co nadělá málo slov a ještě míň nesmyslů?“

„To je on,“ potvrdila pokývnutím hlavy.

„Teda zatraceně, to je ale náhoda,“ vrtěl Morgan nevěřícně hlavou, ale okamžitě se ulekl. „Omlouvám se za to slovo, madam.“

„Nedělejte si s tím starosti,“ mávla rukou. „Salonní řeči očekávám pouze v salonu.“

„Vůbec bych nevěřil, že ty dva ještě někdy potkám živé,“ vysvětlil Morgan své překvapení. „Slyšel jsem, že Uteho zabili vládní vojáci, a že Vel… no, Lola že pak zmizela.“

„Sarah vytáhla Uteho hrobníkovi z lopaty stejně jako mě,“ přidal se do hovoru Case. „Však se v ní od té doby jenom vidí.“

„To chápu,“ přikývl Hunter. „Každý muž musí vidět v ženě, která mu zachránila život, úplného anděla!“

„Váš bratr ale ne,“ podotkla Sarah suše, „takže se o něj rozhodně nemusíte bát. Jeho pohled na svět je stále stejně ostrý a nesmiřitelný jako kdykoliv jindy.“

Na Caseovi nebylo znát podráždění, jež se ho zmocnilo po jejích slovech. Nedal nijak najevo ani touhu, která ho přepadala, kdykoliv k němu závan větru přinesl prchavou vůni růží a ženy.

Saražina vůně ho pronásledovala v myšlenkách vlastně pořád.

Nemysli na to, připomínal si vztekle pořád dokola.

Nemysli na ni.

Všechno by bylo jednodušší, kdyby aspoň nemusel dýchat a při každém nádechu si připomenout, jak…

Morgan nechápavě přejížděl zrakem z Case na Sarah a pak si odkašlal.

„Jak dlouho tu máš ještě sedět na hlídce?“ zeptal se Case.

Case spustil zrak ze Sarah s neochotou, již přece jenom nedokázal úplně zakrýt. „No, ještě pár hodin.“

„Vezmu ten zbytek za tebe,“ podotkl Morgan a protáhl se v zádech, až to luplo.

„Kdepak, jsi víc unavený než já,“ zavrtěl Case hlavou.

„A taky víc hladový,“ zašklebil se vesele Morgan. „Řekl bych, že ta večeře, co ti ji sem Sarah přinesla, bude o dost větší, než co mi Hunter nechá tam dole u stolu.“

„Stoupnu si nad něj s puškou a přinutím ho vydat spravedlivý díl,“ zavtipkovala Sarah. „V mém domě se všechno dělí spravedlivě!“

„Já jsem si dělal jenom legraci,“ zasmál se znovu Morgan. „Náš plukovník se vždycky radši obešel bez své vlastní porce, než aby kterýkoliv z jeho mužů zůstal o hladu.“

Obrátil se ke Caseovi.

„Jen jeď hezky dolů se svým bratrem,“ řekl mu rozhodně. „Zažil těžké chvíle, když si myslel, že jsi po smrti.“

Case ještě chvilku váhal, ale pak přikývl. „Díky.“

„Jaké máte domluvené znamení, kdyby se blížilo nějaké nebezpečí?“ chtěl ještě vědět Morgan.

„Stejné jako v Texasu. Jenom signál, že vzduch je čistý, je jiný – je to křik jestřába. Sarah je má moc ráda.“

„Jsou to vrahové kuřat, všichni do jednoho,“ zabručel Morgan pod vousy.

„Jen počkej, až uvidíš Saražina oranžového kohouta. To ti pak jestřábi začnou připadat jako andílci!“ vyhrožoval Case žertem. „Tak pojď, Huntere, dojdeme pro koně.“

„Já jsem ten talíř s večeří postavila na zem,“ vzpomněla si Sarah a nejisté pohlédla na Morgana. „Jídlo už bude dávno studené!“

„Madam, pokud to nebudu muset nejdřív zabít, než to budu moct sníst, tak ode mě žádný stížnosti neuslyšíte.“

Než Sarah přinesla z křoví schovanou večeři, Hunter s Casem už byli nazpět. Vedli šest koní. Na všech bylo vidět, že mají za sebou dlouhou a těžkou cestu. Na bocích jim stál zaschlý pot a vykresloval jim na hladké srsti bílé čáry.

Jeden z nich, vysoký hřebec, měl stejně čisté rysy a mohutnou hruď jako Cvrček. Ostatní byli mustangové s kapkou přimíchané krve.

Hunter se vyhoupl na hřebce se stejnou kočičí mrštností jako Case.

„Tak já už běžím, abych stihla upozornit Uteho,“ zvolala Sarah a rozběhla se po cestě.

„Nemusíte pospíchat. Bugle Boy je pravý gentleman. Nevadí mu, když ten kousek ponese dva,“ podotkl Hunter.

„Jestli pojede s někým v sedle,“ ozval se drsně Case, „tak jedině se mnou.“ Když si uvědomil, jak to vyznělo, spěšně dodal: „Bugle Boy vypadá dost utahaně.“

Hunterovo tmavé obočí jen vylétlo vzhůru. Bylo mu jasné, že jeho velký bratr chová vůči prostořeké vdově ochranitelské pocity. Někdo by je ovšem mohl snadno nazvat jako majetnické.

Case zapískal a z úkrytu kousek níž pod stezkou se vynořil Cvrček. Když k němu docválal, Case mu beze slova přehodil uzdu a obrátil se, aby pomohl Sarah nasednout.

Jenže byla pryč.

„Utekla jako opařená kočka,“ prohodil Hunter. „Vypadá to, že si jízdu ve dvou nijak zvlášť neoblíbila.“

Case pokrčil rameny a snažil se sám sebe přesvědčit, že je mu to úplně jedno.

Ale nebylo. Už se těšil, jak se opět bude moci nadechnout známé vůně a vychutná si sladkost pocitu, že má Sarah zase jednou v náruči.

Hladová touha už ho nepřekvapila, ale pocit ztráty, že před ním utekla, ano.

Tohle se musí nějak vyřešit, rozhodl se pevně. Dnes večer.

Okamžitě ho napadly všechny smyslné představy, jak by se večerní setkání mělo odehrát. Jen si promluvíme. Nic víc.

Ta slova si opakoval po celou cestu, co Cvrček s ním na hřbetě pomalu sestupoval do údolí.

Nebyl si však jistý, že ve skrytu duše nedoufá v opak…

* 18

„Bohužel, někdo bude muset zůstat stát,“ omlouvala se Sarah. „Nemáme prostě dost židlí pro všechny.“

„Však se pak nasedím až moc,“ přihlásil se Hunter. „Takže klidně postojím, však už jsem se tak najedl mockrát.“

Zatímco sestra podávala večeři, Conner jen seděl a přejížděl pohledem z Case na Huntera a opačně a nevěřícně přitom kroutil hlavou.

„Jako dva hrášky z jednoho lusku,“ zasmál se. „Hunter má sice zelenošedé oči místo zelených, ale kdyby se Case oholil a pro jednou se taky usmál, tak byste byli k nerozeznání.“

Hunter se usmál, ale byl to smutný úsměv. Jeho starší bratr se zato neusmál vůbec.

„Pozor na dobré vychování,“ upozornila svého bratra Sarah.

Conner se zašklebil.

„Ute naučil vašeho bratra dobrým mravům, pokud se jedná o pistole,“ zabručel Case neutrálně.

„No chválabohu,“ odsekla Sarah. „Po všem tom příšerném střílení, co jste provozovali tuhle odpoledne, je úplný div, že jsem ho pak nemusela zafačovat od hlavy k patě jako štěně, co čmuchalo kolem vosího hnízda.“

Connerovi na lícních kostech vyvstaly červené skvrny.

„Hele, brzděte trochu,“ zvýšil Case hlas. „Váš bratr je už chlap a podle toho se chová.“

Sarah se otočila jako na obrtlíku a zahleděla se rovnou na Case. Poprvé od té chvíle, co měl tak naspěch, aby se jí zbavil a viděl ji co nejdřív zase oblečenou.

„Conner je můj bratr, ne váš,“ začala nebezpečně tichým hlasem. „Tak se do toho nepleťte,“ vyplivla zlostně každé slovo zvlášť.

„Ne.“

Hunterovo obočí vystřelilo až do půli čela. Takhle zarytého neviděl svého bratra už kolik let, nejméně od konce války.

„Prosím?“ zeptala se Sarah s ledovou zdvořilostí.

„Však jste mě slyšela,“ odpověděl. „Conner už je velký a odvádí práci jako chlap. Nepotřebuje, aby ho někdo pořád vodil za ručičku a poučoval, kdykoli udělá něco podle svého. My tady potřebujeme muže, a ne kluky.“

Sarah zbledla. Otevřela pusu a chystala se ho rozcupovat na kousky.

„To je v pořádku,“ spěšně se vmísil do sporu Conner. „Se sestrou jsme na sebe zvyklí, jsme spolu pořád a dlouho. Ona se o mě stará a já zase o ni,“ vysvětlil Caseovi.

Sarah se teď otočila k bratrovi. Když ale spatřila v jeho očích klidné sebeovládání, její zlost opadla. Vrhla na něj úsměv, který však hrozil, že se kdykoli může proměnit ve svůj pravý opak, a pak že zase propukne peklo. Pořád to ale byl úsměv.

Hunter si oddechl úlevou a Case pro jistotu změnil téma.

„A jakpak se má Elyssa?“ zeptal se bratra.

Hunterovu tvář projasnil něžný úsměv.

„Je hezčí než jindy,“ odpověděl. „Do podzimka z tebe bude zase strejda.“

Výraz na Caseově tváři byl nepopsatelný. Mísila se v něm bolest, radost a žal, jenž pronásledoval jeho duši jako stín.

„Další děti?“ prohodil bezvýrazně. „Tak to jsi statečnější než já.“

„Nebo větší blázen,“ pokývl Hunter. „Ale ať tak, nebo jinak, jsem zatraceně šťastný. Být s Elyssou je, jako kdyby slunce zářilo dvakrát jasněji.“

Sarah si vzpomněla, jak jí Case říkal, že existuje druh lásky mezi mužem a ženou, s nímž je slunce hned jasnější.

Tak to asi mluvil o Hunterovi s Elyssou, uvědomila si. Conner se díval na oba bratry.

„Proč by chlap musel být odvážný, aby mohl mít děti?“ zeptal se konečně. „To spíš žena potřebuje odvahu, protože je musí porodit.“

„Děti umírají,“ podotkl hluše Case a nepotřeboval ani o slovo víc.

Nepromluvil ani Hunter. Sarah si odkašlala.

„Sněz radši tu večeři, než ti úplně vystydne,“ řekla a strčila talíř Connerovi až pod nos.

To se mu nemuselo říkat dvakrát, a tak do sebe začal jídlo házet s obdivuhodnou rychlostí.

Hunter si opět tiše oddechl. Byla to jedna z mála příležitostí, kdy se jeho bratr přímo zmínil o smrti svého synovce a neteře.

Sarah vložila talíř s jídlem Caseovi do ruky, a ani se na něj přitom nepodívala. Společně s Hunterem se pustili do večeře. Nehltali sice tak jako Conner, ale i tak zlikvidovali své porce dost rychle.

Sarah jim pospíchala přidat, ale sama se ani neposadila, ani nic nejedla. Case vzhlédl.

„A kde máte večeři vy?“ zeptal se.

„Já už jsem jedla předtím.“

Case jí nevěřil. Spěšně popadl svůj talíř a vtiskl jí ho zpátky do ruky.

„Jezte,“ nařídil jí úsečně. „Jestli ještě trochu zhubnete, tak ani nebudete muset otvírat dveře, abyste jimi prošla. Klidně se protáhnete dírou mezi prkny.“

Snažila se mu talíř zase vrátit.

„Už musím jít namlít kukuřici,“ bránila se.

„Já ji námelu.“

„Vy máte dost jiných povinností – držíte hlídku, učíte Connera střílet a odlévat kulky, sbíráte dřevo na zátop a…“

„Jezte,“ přikázal znovu.

Sarah otevřela ústa, aby něco namítla, ale Case jí to překazil, protože jí do pusy naložil plnou lžíci jídla. Snažila se i tak něco říct, ale místo toho vydávala jen podivné zvuky.

„Není slušné mluvit s plnými ústy,“ poučil ji klidně. „Kolikrát vám to mám opakovat?“

Connerovi z toho úplně zaskočilo. Při snídani obdržel přednášku na totéž téma, při níž padly naprosto stejné argumenty.

Case mládence plácl do zad a pak mu připomněl: „Měl bys jít radši spát. O půlnoci ti začíná hlídka na kopci.“

„Nech ho spát,“ podotkl Hunter. „Já s Morganem budeme taky držet stráž.“

„Děkuju, ale ne,“ honem se ozval Conner. „Máte za sebou těžkou cestu. O hlídky se s vámi můžeme začít dělit až od zítřka.“

Během občanské války se Hunter naučil ocenit mládence v Connerově věku, a dokonce i mladší. Byli čilí a plní energie, i když on sám už měl pod očima černé kruhy a občas se téměř cítil na konci svých sil. „Tak dobrá,“ řekl Hunter. „Děkuju ti.“

„Není zač, pane,“ zdvořile odpověděl Conner. Klukovsky se ušklíbl a po očku se podíval na sestru. „Tak co, jak si vedu?“

Se smíchem, jenž neměl daleko k pláči, se na něj podívala velkýma šedivýma očima.

„Vedeš si výborně,“ poznamenala sevřeným hlasem. „Ale to ty vždycky. Já ti to jenom zapomínám říkat.“

„Však máš na práci jiné věci než mi klepat na rameno za to, že se chovám přiměřeně svému věku,“ odpověděl vážně.

Sarah se v koutku oka objevila slza. „Nemáš pravdu,“ zašeptala. „Není nic důležitějšího než právě tohle.“

Conner se k ní vrhl a zvedl ji do výšky. Sarah překvapeně vykřikla a snažila se zachránit plný talíř, který držela v pravé ruce.

„Connere Lawsone!“

„To jsem já. Tvůj jediný malý bráška!“

„Zaplaťpánbůh! Co bychom dělali, kdybychom měli dva takové, jako jsi ty?“

„To bychom měli dvakrát tolik zábavy!“ vykřikl Conner, objal ji silněji a pořádně se s ní zatočil po srubu.

Case zachránil talíř s jídlem a pak také Sarah, když ji Conner postavil konečně na zem a jí se z toho točení pletly nohy.

„Tak dobrou noc, lidičky,“ rozloučil se Conner a mířil ke dveřím. „Řekněte Lole, ať mě nezapomene vzbudit na hlídku.“

Stejně jako Case i Conner spal v posledních dnech venku u křoví vzadu za domem. I když o tom spolu nemluvili, oba se svorně obávali, že by Culpepperovi mohli znovu přijít slídit.

„Vychovala jste ho dobře, bude z něj správný chlap,“ pochválil ji Hunter.

Sarah se smutně usmála.

„To je spíš jeho zásluha než moje.“

„To bych neřekl.“

„Jen se zeptejte Case. Myslí si, že jako matka jsem příšerná.“

Hunter zvedl obočí.

„Nic takového jsem nikdy neřekl,“ podotkl chladně Case.

„Hmmm,“ protáhla pochybovačně Sarah. „Přece pořád říkáte, jak ho mám přivázaného k zástěře!“

Case se chtěl bránit, něco huhlal a otočil se pro podporu ke svému bratrovi. Ten se ale jen pobaveně zasmál a neřekl nic.

„Heleďte,“ vzpomněl si Case a postavil talíř s jídlem zase před Sarah. „Zkoušejte si zoubky radši na tomhle.“

„Chcete snad říct, že to jídlo, co jsem uvařila, je tuhé?“

„Proboha,“ vykřikl zoufale.

Sarah se obrátila na Huntera. „Váš bratr je z nedostatku spánku nějaký nedůtklivý,“ prohlásila líbezně. „Všiml jste si toho také? Měl by mi asi věnovat důvěru a dovolit mi, abych držela hlídku sama, aby se mohl víc vyspat.“

Hunter se tahal za knír a usilovně se snažil nerozesmát. Skoro se mu to povedlo.

„Na čí straně vlastnější?“ rozčílil se Case.

„Toho, kdo drží talíř s jídlem,“ odpověděl bratr.

„Tady je,“ podala mu ho Sarah. „Jezte, kolik můžete. Já musím jít mlít kukuřici a příst vlnu.“

„Už jsem řekl, že tu kukuřici námelu,“ připomněl Case.

Hunter se znovu zasmál a pustil se radši do jídla. Viděl, že se bouřka může kdykoliv zase spustit.

„Potřebujete se vyspat,“ oznámila Sarah Caseovi. „A vy snad ne?“

„Já nejsem tak podrážděná jako vy.“

„To říká kdo?“

Case se obrátil pro podporu ke svému bratrovi, ale ten právě vyleštil talíř do posledního sousta a mířil ke dveřím. „Huntere?“

„Dobrou noc, děti,“ ozvalo se už za dveřmi. „Kde bude spát?“ zeptala se Sarah. „Venku, tam, kde my všichni.“

„Copak nějak páchnu nebo co?“ Jenom zamrkal. „Cože?“

Sarah se v očích objevily slzy. Rychlost, s níž se jí Case chtěl zbavit poté, co se spolu pomilovali, ji pořád ještě pálila v duši.

Radši se oblečte, než se tady nastydnete.

Otočila se a poslepu nahmatala kotlík s dušenou zvěřinou, který se pořád ještě hřál na ohni.

Co to se mnou je? zlobila se sama na sebe. Já jsem přece nikdy nebyla zvyklá brečet, ale teď pláču každou chvíli.

„Každý ode mě utíká, jako bych zápasila se skunkem a prohrála,“ stěžovala si plačky. Rukou hmatala po dřevěnem držátku na uchu kotlíku, ale místo toho hmátla rovnou na kovovou třínožku, na níž kotlík visel a která byla ohněm rozpálená doruda.

„Zatraceně!“ vykřikla a honem ucukla. Třepala rukou a pevně si ji tiskla, aby přehlušila bolest.

„Proč jste to udělala?“ zeptal se Case vyjeveně.

„Protože jsem hlupák, tak proto! Stačí?“ zaječela.

„K čertu, vy přece nejste hlupák o nic víc než já. Ukažte, ať se na to podívám.“

Opatrně spustila ruku, ale nepodala mu ji, aby ji mohl prohlédnout.

„To bude v pořádku,“ zamumlala. „Nic to není, jen malá spálenina.“

Case se podíval na ztrhané rysy v jejím obličeji a připadal si k ničemu, takže dostal ještě větší vztek. Natáhl ruku a popadl Sarah za zápěstí.

„Vy jste tak zatraceně paličatá, že mi neřeknete, ani kdybyste se popálila až na kost,“ vyrazil ze sebe a přitáhl si její ruku k sobě. „Radši se podívám sám.“

„Kdo vám dal právo, abyste.“

„Vy,“ přerušil ji prudce.

„A kdy?“

„Když jste mě pozvala do svého těla.“

Do krvavá zrudla a pak zbledla jako stěna. Pokusila se něco říct, ale nevyšel z ní ani hlásek.

S něhou, jež vyvolala další příval slz, jí Case rozevřel dlaň. Na bříšcích všech prstů bylo znát červené skvrny. Zasykl, jako by se popálil sám. Pak zvedl její ruku k ústům a políbil každou z těch malých ran.

Zachvěla se a z hrdla jí vyšel tichý zvuk. Jeho dech a lehounké zašimrání vousů v dlani jí připomenuly všechny sladké důvěrnosti, na něž se tak usilovně snažila zapomenout.

Hlavně na to, jak skončily, když se už na ni nechtěl ani podívat.

Radši se oblečte, než se nachladíte.

„Nechte toho,“ vyrazila ze sebe zoufale. „Nedělejte mi to.“

Vzhlédl k ní. Jeho oči byly jako zelené studánky, v nichž se kdesi dole míhají temné proudy stínů. „Bolí to?“

„Teď ne.“

„A předtím jsem udělal něco, co bolelo?“

„Ano,“ odpověděla zprudka. „Když jsem byl v tobě?“ Zavřela oči a odvrátila obličej. „Miláčku?“ naléhal. „Bolelo tě to přitom?“

„To… taky ne.“

Sklonil a znovu pokrýval její dlaň polibky. „Tak kdy jsem ti ublížil?“

„Potom. Když ses nemohl dočkat, až se mě zbavíš.“

Okamžitě zvedl hlavu. Nedívala se na něj, pohled měla sklopený k podlaze, jak se styděla.

„Nevím, co jsem udělala, že tě to tak znechutilo,“ zašeptala.

„Ty jsi…“

„Ne,“ vpadla mu do řeči. „Neříkej mi to. Už se to nikdy nebude opakovat, tak je to stejně jedno.“

„Ano, opakovat by se to nemělo,“ souhlasil váhavě, ale zároveň se v něm všechno divoce bouřilo proti představě, že by už nikdy neměl znovu ochutnat její sladký, žhavý med.

Sarah sklouzla slza po tváři a zachytila se v koutku úst. Sklonil se a slzu slíbal.

„Nedělej mi to,“ řekla rozechvěně. „Já už to znovu nesnesu.“

„Sarah,“ zašeptal do jejích rtů. „Moje sladká, vášnivá, nevinná Sarah. Tys mě vůbec neznechutila. Dal bych duši za to, abych mohl být zase v tobě.“

Začala rychle dýchat.

„Tak… proč?“

„Protože nedokážu milovat. Tak málo mi zbylo z mé duše.“

„Nerozumím ti.“

Dotkl se konečky prstů její tváře a pak ji začal líbat tak něžně a vášnivě, až se jim oběma rozbušilo srdce.

„Nevím, jak bych ti to vysvětlil.“ Neřekla nic, jen na něj hleděla obrovskýma, tázavýma očima, které odrážely jeho pocity jako zrcadlo – touhu, vášeň a hlubokou lítost.

„Šel jsem do války, když mi bylo patnáct,“ začal Case. „Přemluvil jsem Huntera, aby šel se mnou.“

Kousla se do rtu. Odpor k sobě samému byl z jeho hlasu znát tak silně, že se ho mohla téměř dotknout.

„Můj bratr byl tehdy ženatý s jednou dívkou, kterou si vzal po hloupém, bezvýznamném flirtu,“ pokračoval Case. „Měli dvě malé děti, Teda a Emily.“

I když už mluvil klidněji, Sarah dobře věděla, jak nesmírně těžké pro něj je vzpomínat na svou neteř a synovce. Chtěla ho zastavit, ale ještě víc toužila porozumět černým stínům v zákoutí jeho duše.

„Hunterovi se moc do války nechtělo, už kvůli těm dětem, ale já a Belinda jsme ho přemluvili.“

„Tvůj bratr mi ale nepřipadá jako člověk, který se dá tak snadno přimět k něčemu, co sám nechce.“

„K čertu, možná, že se jen chtěl dostat pryč od manželky, která byla celá říčná, aby dostala do postele všechny chlapy z okolí.“

Sarah sebou trhla, když zaslechla opovržení, zaznívající z jeho slov.

„Šel jsem do války, dychtivý bojovat a zachránit naši čest a vlast,“ vyprávěl dál přerývaně Case. „Ale i mladí blázni dostanou rozum, pokud ovšem přežijí. Hezky rychle jsem se poučil, jaké peklo přináší válka především ženám a dětem, a přitom právě kvůli nim jsme do té války šli.“

Sarah se mu jemně otřela tváří o prsa, aby přerušila to napětí, jímž byl celý ztuhlý.

„Při zdravém rozumu mě během všech těch hrůz držely jen vzpomínky na synovce a na neteř,“ pokračoval. „Hlavně na Emily. Byla tak milá a hezká, pořád jako sluníčko. Měla ráda každého a ze všeho se uměla radovat.“

Zaváhal, odmlčel se, ale pak přece jen mluvil dál, hlas bezvýrazný, jako by se ho to netýkalo.

„Když se pak válečná situace zhoršila a všechno vypadalo ztracené, často jsem si sedl a vytáhl z torny malinký porcelánový hrníček s talířkem, který jsem koupil pro Emily na přivítanou, až přijedu zpátky domů. Prostě jsem si jen sedl, díval se na něj a myslel na její smích a modlil se, aby ta zatracená válka už konečně skončila.“

Sarah Case objala a pevně přitiskla k sobě. Přála si, aby věděl, že se svými bolavými vzpomínkami není sám.

„Vrátil jsem se z války o pár týdnů dřív než Hunter a našel jsem… našel jsem…,“ snažil se vyprávět dál, ale hlas se mu zlomil pod přemírou emocí.

„To nevadí,“ vydechla Sarah. „Nemusíš mi to říkat.“

Objal ji a držel tak pevně, jako by pro něj představovala jediné pouto k životu. Nebránila se síle jeho stisku, protože věděla, že bolest ho svírá ještě mocněji.

„Culpepperovi,“ hlesl konečně.

Při zvuku toho jména v jeho ústech se Sarah otřásla.

„Jižani,“ podotkl. „Stejně jako já.“

„Nejsou jako ty. Nikdy!“ vyhrkla.

Zdálo se, že ji vůbec nevnímá. Očima bloudil kdesi v dálkách, které mohl vidět jen on sám.

A to, co viděl, se nedalo ani vyslovit.

„Na našem ranči řádili tři dny,“ vypravil ze sebe. „Zabili všechny muže v celém údolí, ukradli nebo pobili všechna zvířata, vypálili domy i stodoly. A když… když skončili se ženami, tak brali děti a…“ Znovu větu nedokončil.

Ticho, které nastalo, bylo ještě nesnesitelnější než prázdnota v jeho pohledu.

Sarah si vzpomněla, co jí o Culpepperových řekla Lola.

Prodávali děti Mexikáncům, ale předtím s nima prováděli věci, za který by se musel stydět i sám satan.

„Když jsem Em a Teda konečně našel, neměl jsem ani lopatu,“ šeptal Case. „Rukama jsem jim vyhrabal hrob. A pak jsem šel hledat Culpepperovy.“

Dívala se na něj a dokázala jen tiše, bezmocně plakat. Teď už věděla, jaké hrůzy ženou Case pryč od smíchu, naděje a lásky. Žije vzpomínkami, jež jsou ještě horší než ty její.

„Teď už víš, proč jsem tě odehnal?“

Němě na něj hleděla a srdce jí pro něj krvácelo.

„Smrt Teda a Emily…“ Hlas se Caseovi opět vytratil. Pokrčil rameny a po chvíli to zkusil znovu: „Něco ve mně pak… umřelo. Neumím ti dát, co by sis zasluhovala.“

„A co si zasluhuju?“ zeptala se nechápavě.

„Manžela. Děti. Lásku. Já už v sobě žádnou nemám. Umřela jako malá Em.“

„Tomu nevěřím. Někdo, kdo je tak citlivý a něžný jako ty, v sobě má určitě schopnost milovat.“

Case se jí zadíval rovnou do očí.

„Ne. Jediné, co ti můžu nabídnout, je sex,“ prohlásil drsně. „Když chce chlap ženskou dostat, udělá všechno, aby se jí co nejdřív dostal k tělu. Tys chtěla něžnost. Tak jsem ti ji dal.“

Saražin úsměv se zvolna vytrácel. To, co řekl, znělo hrozivě pravděpodobně.

„Copak jsem chtěla ještě něco jiného?“ hlesla.

„To jsi ani nemusela říkat. Máš to v očích vepsané pokaždé, když se na mě podíváš a myslíš si přitom, že tě nevidím.“

„Jako že bych ti chtěla vrazit nůž do zad?“ navrhla a usmála se přes slzy.

Koutek jeho úst se mírně zvedl, ale Caseova tvář tím vypadala ještě smutnější.

„Mě neoklameš,“ zavrtěl hlavou. „Jsi jako včela. Člověk sice dostane žihadlo, ale pak už najde jenom sladký med.“

„Jsme oba dospělí. Ty chceš něco, co já ti umím dát, a já to chci taky,“ vysoukala ze sebe. Jen zavrtěl hlavou.

„Jednou jsi mi řekl, že mě chceš,“ připomněla mu. „No, a já tě chci taky.“

Pohlédl na její zčervenalé tváře, uslzené oči a chvějící se rty.

„Sladká jako divoký med,“ řekl přerývaně. „Nepokoušej mě.“

„Proč ne?“

„Protože bych ti mohl pomoct stvořit dítě, to je ten důvod.“

„Dítě,“ špitla něžně. Pak se usmála. Case ji odstrčil.

„Nechci žádné dítě,“ pronesl zvolna. „Nikdy.“

Sarah se k němu přitiskla co nejblíž. Stoupla si na špičky a políbila ho do koutku úst, pak se jazykem dotkla jeho spodního rtu.

Uskočil, jako by dostal ránu.

Zavřela oči a nechala ho jít. Beze slova přistoupila ke stolu, vzala do popálené ruky vřeteno a pustila se do nekonečné práce.

O chvíli později se z opačného konce místnosti ozval drsný zvuk skřípajících kamenů, drtících mezi sebou zlatavé kuličky kukuřice.

Ani Case, ani Sarah už pak nepromluvili ani slovo.

* 19

„Ten chlap je do mletí úplnej blázen?“ vrtěla hlavou Lola, když spatřila, kolik kukuřičné mouky Case večer předtím namlel. Sarah mlčela.

„No, a tys toho taky včera napředla hromadu.“

„To víš, Conner roste rychleji než tráva, tak…“

„Jo. A Case je zase zdivočelej jako kočka v baráku plným houpacích židlí, co se bojí vo svůj vocas.“

„Ani jsem si nevšimla,“ podotkla Sarah odmítavě.

Výbuch Lolina smíchu byl tak hlasitý, že sebou úplně trhla.

„Copak ještě furt nevíš, jak zkrotit rozžhavenýho chlapa?“ zeptala se pobaveně starší žena. „Na to jsou potřeba dva.“

„Chceš mi snad říct, že ho nechceš?“

„Ne. Chci ti říct, že on nechce mě.“

„Plky.“

„Amen,“ zamumlala Sarah.

Předla takovou rychlostí, až se jí prsty na vřetenu jen míhaly. Hromádka vlny se vůčihledně zmenšovala a vlákna přibývalo s neuvěřitelnou rychlostí.

Lola se ale hned tak nevzdala a odmítala opustit načaté téma.

„Ten po tobě ale jde!“ pokračovala. „Má ho jako kůl, jen se na tebe koukne!“

Vřeteno se zastavilo a jen tak tak, že se nit nepřetrhla.

„No dobře,“ procedila Sarah přes zaťaté zuby. „Ano, Case mě chce, ale nechce na mě ani sáhnout, protože mě nechce přivést do jiného stavu.“

Lola si pohrdavě odfrkla.

„Holka, kdes nechala uši, když jsem ti vykládala o tý hubce a vo voctu a tak?“

Sarah udiveně vzhlédla od předení. Ať už Lola v jejích očích spatřila cokoliv, vyvolalo to na její tváři spiklenecký úšklebek. Zvolna vytáhla z kapsy kalhot malý kožený váček a houpala s ním před Saražiným obličejem.

„Nechceš si to vzít?“ dobírala si ji.

Vřeteno se úplně zastavilo. Sarah hleděla zaujatě na malý kožený váček.

Nesnaž se mě svést, abych ti udělal dítě. Nenáviděl bych za to nás oba. To bys chtěla?

„Co když… to nebude účinkovat?“ zašeptala.

„Co když zejtra nevyjde slunko?“

„Je to zaručené?“

„Na světě není nic jistýho, jedině hřích a smrt. U někerejch to funguje líp, u někerejch hůř.“

„U tebe to fungovalo?“

„Já sem nikdy děcko neměla. Párkrát sem byla v tom, ale nedonosila sem to. No a pak už sem do toho ani nepřišla. U štětek je to běžný.“

Třesoucími se prsty Sarah sáhla po váčku, popadla ho a rychle ho schovala do kapsy.

„Dobrý,“ přikývla Lola krátce. „No, tak teďkonc bysme konečně mohli přestat chodit kolem Case jako po vejcích. Pamatuješ, jak se ty houbičky maj používat?“

„Ano.“

„Esli seš moc cimprlich, abys si je tam pořádně nacpala, tak řekni jemu. Má pěkně dlouhý… ehm… prsty.“

„Lolo!“ vykřikla pohoršené Sarah a celá zrudla.

Stará žena se na ni lstivě usmála svým známým bezzubým úsměvem.

„No co, tak má,“ prohodila. „Jenom mi neříkej, že sis toho eště nevšimla.“

Sarah se radši vrátila k práci. S ponurým výrazem znovu vzala vřeteno a její ruce se rozběhly po vláknu.

Lola se potěšené chechtala celou cestu ze srubu ven.

„Pálí se ti chleba!“ zavolala odtud.

Sarah vyskočila a pospíchala zachránit, co se dalo. Vyndala chléb z pánve, kde se pekl, a položila ho zchladnout na podložku. Pak do pánve vložila další dávku těsta, přiložila ji na oheň a vrátila se ke svému předení. Přemýšlela přitom, jak má jít hledat poklad, když sama jít nesmí a Case s ní jít nechce.

„Madam?“ zavolal na ni hlas zvenku. „To jsme my, Hunter s Morganem. Jestli nám můžete dát nějaký kukuřičný chleba a trochu fazolí, tak už vás nebudeme obtěžovat.“

Spěšně odložila předení a běžela ke dveřím. Venku stáli Hunter a Morgan a okamžitě před ní smekli. Oba muži byli čerstvě umytí a oholení. Usmála se na ně.

„Vůbec mě neobtěžujete,“ promluvila mile. „Pojďte dál a posaďte se. Hned vám dám snídani.“

„To není třeba,“ ozval se Morgan. „My jsme zvyklí shánět si svoje housenky sami.“

„Mluv za sebe,“ okřikl ho žertem Hunter. „Já už jsem posledních pár měsíců zvyklý na poněkud vyšší úroveň kuchyně.“

Morganovy bílé zuby se blýskly v širokém srdečném úsměvu.

„Elyssa si tě rozmazluje jako štěně z vánočního dárku,“ dobíral si Huntera. Ten se jen vesele ušklíbl, ale nenamítal nic.

Sarah se zvědavě zadívala na jeho usměvavou tvář.

Jestlipak Case dřív vypadal také takhle? napadlo ji. Ten úsměv hřeje jako sluníčko.

„Obávám se, že tady u nás si tak výborné kuchyně mnoho neužijete,“ připomněla. „Kukuřičný chléb, kukuřičná kaše, papriky a fazole a všechna zelenina, kterou nám ve sklepě nesežerou zvířata.“

„To zní báječně,“ přispěchal hned Morgan s nadšenou odpovědí.

Hunter na ni mrknul. „Nesmíte Morgana brát moc vážně,“ podotkl. „On se jen cvičí ve správných odpovědích pro svou dívku, která na něj čeká doma v Texasu.“

„Někdo možná potřebuje cvičit,“ odbyl ho se smíchem Morgan, „ale já to tedy rozhodně nejsem!“

Sarah s úsměvem vyndala dva plechové hrnky, nalila do nich vodu ze džberu, pak vyndala dva otlučené plechové talíře, dala je na stůl a začala do nich nakládat fazole.

„Nezbyla ti ještě v sedlové brašně nějaká káva?“ zeptal se Hunter svého přítele.

„Ježíšku!“ zvolal Morgan a plácl se do čela. „Odpusťte, madam. Dejte kotlík na oheň, budu zpátky, než si všimnete.“

„Káva?“ nemohla uvěřit svým uším Sarah. Zdálo se jí, že se asi přeslechla. „Chcete říct, že jste si s sebou přivezli kávu?“

„Ano, madam,“ potvrdil Morgan. „Vzali jsem si ji s sebou, ale nevypili, protože jsme nikdy nezastavili na tak dlouho, aby se nám uvařila voda.“

„Radši byste si u té kávy měli postavit hlídku s puškou,“ poznamenala k Hunterovi, když Morgan odešel. „My jsme tady neměli kávu od té doby, co se Utemu povedlo prodat ve Španělském kostele pár mokasínů a doma tkané látky.“

Při názvu saloonu, kde jeho bratr téměř zemřel, Hunterova tvář ztvrdla.

„Někdo by měl vyčistit to hadí hnízdo,“ podotkl zachmuřeně.

„To je ztráta času,“ odpověděla Sarah. „Je spousta dalších hadů, co nahradí ty, které se podaří vyhnat.“

„Jenže někteří jsou ještě horší než ti druzí.“

„Myslíte Culpepperovy?“

„Ty ale vyhnat nestačí. Těm se musí useknout hlavy a zahrabat je pod kámen.“

Sarah se zachvěla, v tu chvíli jí Hunter připomněl Case. Ulevilo se jí, když se vrátil Morgan s malým pytlíkem kávových zrnek a příručním mlýnkem. Za chviličku už z kotlíku stoupala vůně čerstvě uvařené kávy, naplnila vzduch ve srubu a vyrazila i ven.

Netrvalo dlouho a objevil se Case s Utem. Case vypadal, že se právě celý umyl.

„Doufám, že jste si přinesli vlastní hrnky,“ podotkla mrzutě Sarah. „Nemám tu už ani jeden.“

Oba je však měli, a tak jim každému nalila a pospíchala zpátky k ohni. Dloubla do kukuřičného chleba.

„Už je upečený,“ sdělila všem, „ale pozor, abyste si nepopálili prsty.“

Ute si naplnil talíř fazolemi a chlebem, vybral si místo u ohně a posadil se na paty. S obratností člověka, který málokdy používá židle a stůl, dokázal vybalancovat talíř i hrnek na kolenou bez jakýchkoliv potíží.

Case si všiml, že Sarah si pro sebe žádnou kávu nenalila. „Vy nemáte ráda kafe?“ zeptal se. „Ale mám, jenže Conner si vzal hrnek nahoru na hlídku s sebou,“ odpověděla.

Hunter s Morganem si uvědomili, že pijí z jediných dvou hrnků, které ve srubu jsou. Vyskočili jako jeden muž a okamžitě Sarah nabídli svou porci.

„Jen si zase sedněte,“ zchladil je Case. „Kdyby chtěla, může si vzít můj.“

Oba muži chvíli váhali, ale pak si znovu sedli. Sarah začala nakládat jídlo do talíře. Když byl plný, podala ho Caseovi.

„Předpokládám, že Conner si s sebou na hlídku vzal i talíř,“ podotkl Case.

„Plný až po okraj,“ přikývla Sarah. „Tak se spolu rozdělíme.“

Bez dalšího varování nabral plnou lžíci fazolí a strčil ji Sarah do pusy. Byla tak překvapená, že se nejdřív nezmohla na žádné protesty. Hned si ale uvědomila, že jí jeho snídani, a začala se bránit.

„Pozor na slušné chování,“ připomněl jí Case suše. „Víte přece, že se s plnou pusou nemluví, že?“

Morgan se z ničeho nic rozkašlal. Hunter nic neřekl, ale hodil po bratrovi zvídavým pohledem.

Case si toho ale nevšiml. Byl zaujatý tím, jak krmil Sarah. Pokaždé, když otevřela ústa, aby mu něco řekla, dostala další porci. Teprve když nechala rty pevně sevřené, začal Case jíst sám.

„Vezměte si kávu,“ připomněl jí. „Nebo snad chcete, abych vám ji taky dal do zobáčku, jako když po lžičkách krmíte ptáčka?“

Nervózně si olízla rty. Způsob, jak se jí zadíval na špičku jazyka, jí zrychlil dech.

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad,“ pronesla přerývaně. „Ještě bych si mohla popálit pusu.“

„Nebo něco jiného,“ odpověděl, ale tak potichu, že to nemohl slyšet nikdo jiný kromě ní.

Pak nastalo ticho, v němž se ozývaly jen tiché zvuky lžící, jak muži vyškrabovali své talíře. Sarah se zvedla a šla přiložit na oheň.

Když bylo všechno snědené, Hunter se opřel dozadu se spokojeným povzdechem.

„Fazole jsem neměl, co jsme odjeli z Texasu,“ pochvaloval si snídani.

„Dala jsem do nich ty malé chilli papričky,“ řekla Sarah. „Naučila jsem se to od Uteho a mám je už taky ráda.“

„Jalapeňos?“ zeptal se Hunter.

„Si,“ ozval se ze svého místa Ute.

„Rád bych své ženě přivezl semínka.“

„Dám vám ňáký s sebou,“ slíbil Ute.

„To by Elyssa byla moc ráda. Přišla o většinu zahrady, když ti lotři zasolili půdu, aby tam nic nerostlo. Od té doby se to tam snažíme dát dohromady, takže sháníme semena, sazenice a tak.“

„My tu máme dýni, brambory, fazole, kukuřici a hrášek,“ vypočítávala Sarah. „Pokud byste něco z toho chtěli, bude mi potěšením vám to dát! A jestli byste potřebovali také lněné semínko, na olej nebo na tkaní látek, nebo vejce na kuřata, tak bych vám taky mohla dát.“

„Hlavně díky tomu, jak rychle Conner sbírá vejce,“ podotkl suše Case.

„Bratr to nesnáší, takže než se k té práci donutí, vejce jsou často už oplodněná,“ vysvětlila Sarah Hunterovi.

„Já se o to postarám,“ prohlásil Case. „A taky udělám slepicím výběh. Pustím se do toho hned, jak budu mít postavený svůj srub.“

Hunter na bratra nevěřícně vykulil oči: „Chceš tím říct, že se tady míníš usadit?“

„Ano. Zdejší země…,“ Case zaváhal, pak pokrčil rameny a dokončil myšlenku: „Tenhle kraj mě uklidňuje. Patřím sem.“

Hunter se podíval na Sarah. Právě usilovně drhla pánev od fazolí a ani nevzhlédla.

„No, tak to bychom tím spíš měli Culpepperovy vyřídit jednou pro vždy,“ poklidně prohodil Hunter.

„Amen,“ přikývl Morgan. „Je to od nás dost daleko, abychom se dali na cestu vždycky, když se doslechneme, že sis ukousl trochu víc Culpepperových, než dokážeš spolknout,“ zasmál se.

„Jak vypadá ten jejich tábor?“ zeptal se Hunter svého bratra.

„Jsou to lenoši,“ odpověděl Case. „Někteří si postavili drnové chatrče, ale ty by nezastavily ani kulku.“

„A co Ab?“ zjišťoval dál Hunter.

„On a dva jeho příbuzní si vykopali úkryt pod stěnou kaňonu.“

„Dá se na ně odněkud dobře střílet?“

„Jenom z jedné strany, a tu si hlídají.“

„Dali by se vypálit?“

Case zavrtěl hlavou. „Šlo by to, ale já to nemám rád.“

„A co voda?“

„Říká se tomu tam Jarní kaňon, protože tam teče voda jen jednou v roce na jaře.“

„Kolik mají střeliva?“ pokračoval Hunter klidně v otázkách.

„Dost na dlouhou zimu nebo na krátkou válku.“

„Jaká mají slabá místa?“

Ute vrhl na Huntera uznalý pohled.

„Nedostatek disciplíny,“ okamžitě reagoval Case.

„Občas se někteří bez Abova svolení vydají zaútočit na ranče kus dál odtud.“

„Byl někdo z nich zabit?“

Case pohlédl na Uteho.

Ute zavrtěl hlavou.

„Ty zatracený pitomý dobytkáři neuměj zastřelit ani rybu v kýblu,“ zabručel a hlas mu přetékal opovržením. „Sem si troufli taky?“

„Case umí střílet,“ prohodil Ute významně. „Tak jsme jich pár museli dát pod kytky.“

„Ne dost,“ podotkl Case. „Myslíte, že sledují ranč?“

Ute s Casem přikývli. Hunter se ohlédl po Sarah, která stále drhla pánev.

„Jo, to je jeden z důvodů, proč tu jsou,“ přikývl Case věcně. „A dalším je, že tu někde leží stříbro po Španělech.“

„Slyšel jsem nějaké povídačky o pokladu,“ ozval se Morgan.

„No, to Culpepperovi a Moodyho parta nejspíš taky,“ řekl Case. „A teď to stříbro hledají.“ Sarah vzhlédla od pánve. „Nenajdou ho,“ promluvila rozhodně. „Jak si můžete být tak jistá?“ podivil se Hunter. „Přemýšlela jsem o tom.“ Všichni se otočili a vyčkávávě na ni hleděli. „A?“ ozval se Case. „Pátrají na špatném místě.“

„Co vás k tomu přivedlo?“ ptal se dál. „Jak říkám, přemýšlela jsem.“

„O čem?“ naléhal znovu.

„Neřeknu už nic, dokud se ovšem nebudu moct sama přesvědčit,“ odpověděla prostě.

„Myslíte si snad, že bych vám ho ukradl?“ vyrazil ze sebe Case drsně.

Šokované se na něj otočila.

„Ze všech pitomých nápadů je tenhle úplně nej…,“ začala rozhořčeně. „Ovšemže si to nemyslím. Nemyslím si, že by ho ukradl ani váš bratr, ani Morgan, ani Ute, ani Lola a dokonce ani ty zatracené slepice, co tu máme.“

Case vytáhl obočí a čekal.

„Už to v tom srubu nemůžu vydržet,“ řekla. „Když nemůžu hledat poklad já, tak nejde nikdo.“

„Není to bezpečné pro…“

„… pro nikoho,“ dokončila za něj větu. „Ale můžete jít taky a být se mnou celou dobu. Už mě nebaví být zavřená ve svém vlastním domě.“

Nastalo tíživé ticho. Case v duchu klel a pohledem vyhledal Huntera.

Ten se ale jen usmíval.

Case se obrátil zpátky k Sarah. Výraz jeho tváře byl chladnější než zima.

„Tak kde chcete začít?“ zahučel vztekle.

„To vám povím, až budeme na místě.“

„Taková paličatost…“

„Řekl bych, že budeš mít dost práce,“ vpadl mu do tirády Hunter, „takže si s Morganem mezi sebe rozdělíme tvoje hlídky.“

Case chtěl opět něco namítnout, ale Hunter mu nedal možnost.

„Když bude někdo se Sarah venku, bude ve větším bezpečí, než tady ve srubu.“

„Ale…“ zkusil to Case ještě jednou.

„Vlastně bych řekl,“ pokračoval Hunter nevzrušeně dál, „že by pro ni bylo lepší, kdyby po setmění vyklouzla ven a spala taky v houští. Tenhle srub by totiž mohl shořet jako pochodeň.“

Case neřekl ani slovo.

„Máme tu čtyři muže, kteří by ji mohli pořád hlídat,“ podotkl Hunter. „Pokud ty nemůžeš, jeden z nás ostatních to vezme za tebe.“

„Conner by mohl taky…,“ ozvala se Sarah.

„Ne,“ odpověděli Ute s Casem jednohlasně.

„Ať vás bude hlídat kdokoliv, bude dobrým cílem pro útok,“ vysvětlil Case. „A Conner s tím nemá ještě dost zkušeností.“

Ute přikývl. „Je to dobrej kluk, ale nemá cvik.“

„Nechci kvůli sobě vystavovat Connera nebezpečí,“ poznamenala Sarah pevně. „Já nechci, aby se kvůli mně dostal kdokoliv do nebezpečí.“

„Já na ni dohlédnu,“ rozhodl Case. „Ale až mě budete potřebovat, abych šel prozkoumat Jarní kaňon, tak…“

„Já jsem v tom taky docela dobrý,“ připomněl se Morgan, aniž by mluvil k někomu určitému. „Zvlášť v noci.“

Ute se zašklebil. „Jo, málem ste mě tehdy v Mexiku dostal.“

„Skoro se mi to povedlo.“

„Eště furt po mně dete?“

Sarah ztuhla a vykulenýma očima se podívala na Morgana.

„No, pořád bych rád dostal zpátky toho koně, co jste mi ukradl,“ odpověděl Morgan pobaveně, „ale ne, už po vás nejdu. Teda – pokud vás zase nenajdu někde u svých koní!“

Ute se uchechtl.

„Máme jich teďkonc plno,“ podotkl. „Divoký mustangové dou jako mouchy na med na ty sladký řeči, co jim Sarah s Connerem říkaj, a daj se zkrotit.“

Hunter zkoumavě pohlédl na oba muže a krátce kývl, když se přesvědčil, že mezi nimi nedojde k potížím.

„Počítám, že vy to tu v okolí znáte asi nejlíp,“ oslovil Uteho.

Starý psanec zabručel, vysrkl poslední kapku kávy ze svého hrnku a postavil se. „Jo, znám,“ přiznal prostě.

„Tak mi pojďte ukázat, kde jsou nejlepší pozorovací místa, kde se dá nejlépe obsadit Jarní kaňon, které kaňony jsou slepé a kterými může projít člověk pěšky.“

Ute se podíval na Case.

„Kdyby byl Hunter generálem,“ řekl Case, „tak by Jih nebyl prohrál válku.“

„Pochybuju,“ prohodil Morgan.

„Já taky,“ souhlasil Hunter. „Taktika je jedna věc, ale opakovaci pušky druhá. Ty yankeejské opakovačky se nedaly přemoct.“

Vstal a pohlédl na Uteho.

„Pěšky nebo na koni?“ zeptal se.

„Teďko pojedem. Pak pudem,“ zněla odpověď.

„Kdy máte mít hlídku na srázu?“ vzpomněl si Morgan.

„Vod poledne.“

„Beru to až do západu slunce,“ řekl Morgan a vstal. Pohlédl na Sarah.

„Díky za snídani, madam. Chlap ocení ženskou ručku u vaření.“

„Vůbec není zač,“ odpověděla. „Nakrmit vás je to nejmenší, co můžu udělat. To není váš boj.“

„Jak jde o Culpepperovy, tak to je můj boj.“

Podívala se na náhle ztvrdlé rysy Morganova obličeje a byla by ráda věděla, co ti lotři provedli jemu. Přemohla však svou zvědavost a na nic se nezeptala. Po tom, co vyslechla osud Hunterovy rodiny, už o Culpepperových nechtěla slyšet vůbec nic – kromě toho, kde budou pohřbení.

Obrátila se a pohlédla na Huntera.

„Proč je prostě nepostřílíte ze zálohy?“ zeptala se zpříma. „Všichni do posledního jsou přece na plakátech Hledá se: živý nebo mrtvý.“

„Kdyby to šlo tak lehce, tak by byli mrtví už v Texasu,“ odpověděl. „Jenže jsou dost mazaní na to, aby se nedali zaskočit.“

„Já už sem byl v jejich táboře,“ ozval se Ute. „Příště tam někerýho zabiju.“

„Ne,“ vyhrkla Sarah. „Ne, pokud s tebou bude Conner.“

„Nemůžete ho přece chránit do nekonečna,“ promluvil Case, ale Sarah zavrtěla hlavou.

„Udělám všechno, co můžu,“ podotkla chladně. „Conner má před sebou celý život a já chci, aby nepřišel ani o kousek.“

„Jestli se k tomu stavíte taky tak,“ řekl Utemu Hunter, „tak by bylo opravdu lepší nekopat do vosího hnízda, dokud na ně nestačíme nastražit nějaké pasti.“

Ute jen pokrčil rameny. „Dneska. Zejtra. Další tejden, to je fuk. Culpepperovic sou už beztak prakticky mrtvý.“

„Vy proti nim máte taky něco osobního?“ zeptal se Hunter.

„Rozstříleli kabát Sarah na cimpr campr. Asi si mysleli, že je to vona. Rikám, už jsou skoro mrtvý, do jednoho.“

Case překvapeně pohlédl do Uteho jasných černých očí. Až do přepadení v kaňonu Ute prováděl své kousky těm lotrům jen pro zábavu. Prostě si s nimi jen tak hrál.

„Tak jedem?“ zeptal se Ute Huntera.

„Teď jedem,“ souhlasil Ute, „pak pudem…“

„Já se mezitím trochu porozhlédnu tam vzadu,“ ohlásil Morgan.

„Pozor, ať nenarazíte na Connera. Spí tam vedle těch velkých pelyňků.“

Morgan přikývl a zamířil ke dveřím: „Budu jako myška, madam,“ slíbil rozverně.

Hunter s Utem se vydali ven za ním.

Sarah si okamžitě uvědomila, že s Casem osaměli. Nečekaně se obrátila a shledala, že mu zírá přímo do zachmuřených zelených očí.

„Dejte namočit nějaké fazole a já zatím osedlám Cvrčka a Shaker,“ oznámil.

„A na co?“

„Pojedeme pátrat po pokladu.“

Sarah jen doufala, že to, jak jí poskočilo srdce, je kvůli tomu, že pojede ven a bude hledat stříbro, a ne kvůli záblesku touhy, který spatřila v jeho očích.

„Tak dobře, nachystám ty fazole,“ souhlasila.

„Budou nám stačit tři nákladní koně?“

„Na všechno to stříbro?“

Case jen pohrdavě zamručel. „Na všechno to dřevo,“ opravil ji. „Hřeje o hodně víc než ty bláznivé sny o pokladu.“

* 20

Spáry ledového větru pročesávaly nekonečnou spleť kaňonů. Nízké, cínově šedivé mraky se převalovaly nad krajinou. Tam, kde se mračna zarazila o vysoký štít nebo plošinu, se jejich šeď proměnila v černomodrou masu, v níž země splývala s nebem.

„Vypadá to na sníh,“ prohodila Sarah. „Jestli bude sněžit, zítra bychom se měli honit ne za pokladem, ale za vysokou.“

I kdyby chtěla něco namítnout, nemělo by to smysl. Dobře věděla, že teď má na starosti víc strávníků. Na novém sněhu by se dala zvířata dobře vystopovat, a takovou příležitost si nemohou nechat ujít. „Žádné námitky?“ popíchl ji. „Potřebuji jíst stejně jako všichni ostatní.“

„A že jsem si toho ještě nevšiml? Musel jsem vám nacpat do krku každé sousto!“

Radši ho ignorovala. Case měl chuť ji zlobit. S jejím hněvem se dokázal vypořádat lépe než s tím, jak důsledně se vyhýbala pohledu do jeho očí. Nebo jak úzkostlivě uhýbala, když jen náznakem hrozilo, že by o sebe mohli v malém srubu zavadit.

Proč mi to vlastně tolik vadí? ptal se sám sebe pochmurně. Vždyť jsem jí přece řekl, ať mě nepokouší. Tak teď dělá všechno, aby se tomu vyhnula. A mně taky.

Jenomže i když se tak snažila, přesto ho stále nemilosrdně pokoušela.

Celou dobu, co byl vzhůru, musel neustále myslet na utajenou sexualitu, již objevil pod nánosem jejího strachu. Světlo lampy v jejích vlasech, lehký závan vůně růží z její kůže, tiché vrčení vřetena, když předla, linie hrdla, když se dívala vzhůru za letícím jestřábem na obloze… Všechno ho volalo a lákalo k ní.

Když se teď díval, jak jede před ním a přitom se pohybuje v sedle, vzrušilo ho to až k prahu bolesti.

„Tak pojďte, vy paličaté bestie,“ zabručel na nákladní koně a zatáhl za provaz, na němž byli přivázaní.

První z mustangů se váhavě rozběhl. Všichni tři nákladní koně byli svázáni dohromady a všichni tři měli stejnou povahu. Radši by zimnímu větru nastavili zadek než hlavu.

Case se rozhlédl po rychle se zužujícím kaňonu. Podle toho, co dosud viděl v těch ostatních, hádal, že i tento bude končit strmou skalní stěnou, jež dokáže zdolat jen jestřáb svými křídly.

Nebyla to moc příjemná myšlenka. Poznal, že jsou přesně tam, kde útočníci rozstříleli Saražin kabát na cucky.

Další slepý kaňon, pomyslel si. Doufejme, že už ty lotry přešla chuť přepadávat ze zálohy.

Každý, i sebepitomější a sebelínější lotr dřív či později přijde na to, že útočit na mě se nevyplácí.

Kdesi vzadu na krku pocítil zvláštní svědění. Měl neodbytný pocit, že je někdo sleduje. Ostražitě vyhlížel jakýkoli záblesk kovu nebo skla z dalekohledu, který by mu prozradil něčí přítomnost. Sledoval také koně, zda nedají najevo, že k jejich nozdrám dorazil další pach kromě skal a borovic.

To bych rád věděl, co tady Sarah tak zaujalo, když tu byla pro dřevo, uvažoval. Vůbec to tu nevypadá slibně. Prostě jen další ze stovek podobných kaňonů. Měla by víc šancí najít špendlík v kupce sena velké jako celý Texas než tady objevit poklad.

Ne, že by na tom stříbru Caseovi nějak zvlášť záleželo. Okolo se válela spousta dřeva, které mohli posbírat, a to bylo jediné, co ho zajímalo.

Když přejeli místo, kde je tehdy překvapil útok, Sarah konečně zarazila koně. Všude kolem se válely balvany, mrtvé stromy a vodopády drobné sutě.

„Budu tady za minutu,“ podotkla a seskočila.

Vyndal nohy ze třmenů, zpomalil a chytil ji za paži, než stačila ustoupit aspoň na dva kroky od své Shaker.

„Kampak chcete jít?“ zeptal se.

Hlas měl zdrsnělý chtíčem, který ho ovládal. Když to zaslechla, mírně se zachvěla.

Jak ho nemám pokoušet, když jeho touha působí na mé nervy jako dráždidlo? ptala se sama sebe.

A ta moje taky, přiznala si.

Bože, nikdy by mě nenapadlo, že bych si někdy přála mít v sobě muže, a teď nejsem schopná myslet vůbec na nic jiného, než že bych si přála mít Case blízko a tak hluboko, jak to jen půjde.

Nikdy jsem nic takového necítila. Ani jsem netušila, že je to možné.

Z návalu horka, který jí projel, se jí až zatajil dech. Jestlipak se jí ještě někdy podaří zažít tu děsivě úchvatnou extázi?

„Když mi řeknete, na co myslíte,“ řekl, „pomůžu vám to najít.“

Nervózně se zasmála a jenom doufala, že se nečervená.

„Chci vylézt nahoru, abych měla lepší přehled, co je před námi,“ vypravila ze sebe ochraptěle a mávla neurčitě rukou někam dopředu.

„Až budete vidět dobře na kaňon, ten chlap s puškou bude dobře vidět na vás.“

„Opravdu si myslíte, že…“

„K čertu, jo, opravdu si to myslím,“ vybuchl netrpělivě. „A vy byste taky měla aspoň zkusit myslet, nebo skončíte plná děr po kulkách stejně jako ten váš kabát.“

Jenom polkla.

„Když se jede proti větru jako teď my, koně neucítí, jestli nás někdo pronásleduje. Ale vsadím se, že to někdo teď právě dělá.“

Sarah si olízla náhle vyschlé rty.

Caseova ruka na její paži se sevřela, jako by jí chtěla proniknout hluboko do těla aspoň tudy. Case se ale hned vzpamatoval a stisk uvolnil. I přes rukavice a tlustý kabát, co měla na sobě, byla na omak teplá a hebce ženská.

„Tak řekněte, co byste chtěla,“ promluvil tiše a měkce.

V ústech měla sucho. Ten jeho pohled už znala. Byl plný jisker, z nichž pak vybuchl požár. A pak do ní vnikl a celou ji vyplnil…

„Hledám jinou zříceninu,“ odpověděla ochraptěle. „Není to zbytek opravdového domu, jen malé skalní skrýše, vybudované v rozsedlinách, tak nízké, že se v nich ani nedá rovně stát.“

„Kde?“

„Výš v kaňonu. Na jižní straně. Všimla jsem si jich, když jsem odtud táhla to dřevo.“ Zvolna pustil její paži.

„Já se tam podívám. Vy počkejte tady. Kdyby koně něco zaslechli, schovejte se a počkejte.“

Case se začal škrábat vzhůru srázem, jehož povrch tvořily klády, kameny všech velikostí a suť. Čím výš se vyšplhal, tím bylo zřetelnější, že tu spoušť vytvořila voda, která někdy v posledních letech spláchla z horní části kaňonu vše, co jí stálo v cestě.

Možná to bylo právě tady, kde se Hal pokusil zase jednou zmlátit pistolí Connera, napadlo ho. Zároveň si uvědomil, že by to byl právě tento kaňon, v němž pak Saražin manžel zemřel.

Co to jenom říkala? Snažil se vzpomenout. Něco o tom, že hned po té události se dalo do deště, kaňony se naplnily vodou a ze Ztracené řeky se stal bahnitý příval.

Šplhal dál a cestou využíval každý úkryt, který mu okolí nabízelo, až konečně vylezl nahoru. Položil se do skalní rozsedliny a opatrně, ale důkladně se dalekohledem začal rozhlížet po okolí.

Nic se nehýbalo, jen vítr šustil a šramotil jako vždycky.

Podíval se znovu, a tentokrát se soustředil na stěny kaňonu, kde voda ve skále vymlela díry, průrvy a malé převisy.

Konečně rozeznal něco, co vypadalo jako ruiny staveb.

Nic, o čem by se dalo mluvit jako o zřícenině, řekl si. Spíš skrýš nějakého lovce než opravdové přístřeší.

Ať se díval sebepozorněji, na tomto konci kaňonu už nic nadějnějšího nenašel. Znovu zaměřil dalekohled na původní místo. Když si byl jistý, že už ví, jak k němu dojít, obrátil dalekohled na opačnou stranu a začal metodicky propátrávat spodní část a ústí kaňonu.

Náhle uviděl jakýsi záblesk.

Nejspíš dalekohled, projelo mu okamžitě hlavou. Kamkoliv jdeme, pořád nás někdo pozoruje.

Nebo spíš se nás pokoušejí zabít.

Case se spustil dolů po suti mnohem rychleji, než předtím šplhal nahoru.

„Tak co?“ zeptala se dychtivě. „Viděl jste něco?“

„U ústí kaňonu je nejmíň jeden člověk a pozoruje nás.“

„Jak je daleko?“

„Dál než na dostřel pušky,“ odpověděl důrazně.

Sarah zvedla hlavu a natáhla do nozder vzduch plný větru, jako divoké zvíře. Pak se usmála, ale spíš jen tak ukázala zuby, než že by ji něco skutečně pobavilo.

„Tam dole bývá pořádná zima,“ podotkla. „V ústí kaňonu bývají bouřky nejsilnější.“

„Objevil jsem nějaké zbytky na jižní stěně,“ řekl, „ale moc za řeč to nestojí.“

„Dostaneme se k nim odtud?“

„Jo,“ povzdechl.

Sarah se okamžitě vrhla k jednomu z nákladních koní a vzala lopatu, kterou zvíře neslo na hřbetě. „Na co čekáte?“ ohlédla se po Caseovi. „Jste si jistá, že by nebylo lepší…“

„Ano,“ přerušila ho netrpělivě. „Jsem si naprosto jistá.“

„K čertu.“

Došel ke Cvrčkovi a od sedla vzal dvě srolované deky, z nichž několika zručnými řezy svého nože vyrobil tlustá vlněná ponča.

„Ale…“

„Udělejte to a nedohadujte se. K sakru, udělejte to bez řečí. Aspoň jednou.“

Než stačila znovu otevřít pusu, prostěji pončo navlékl i přes klobouk, který měla na hlavě. Když se sehnul, aby jí ho trochu upravil, ovanul ji zblízka jeho horký dech.

Pončo, které na ní viselo až ke kolenům, hřálo také.

„Děkuju,“ neochotně zamumlala.

„Prosím, rádo se stalo,“ odpověděl výsměšně.

„To je úžasné, jak se taky dá krásnými slovy poslat do háje.“

„Občas to ani není potřeba. Někdy stačí jen pohled.“

Case si jen zprudka přes kabát navlékl svoje pončo, popadl lopatu a začal znovu šplhat vzhůru mezi balvany. Sarah se pustila za ním.

Pomalu začal padat sníh. První vločky byly lehké a malé a vířily vzduchem jako na jaře lístky z jabloňových květů. Brzy však vítr zesílil a sníh se sypal stále rychleji a prudčeji a přikrýval krajinu tichým bílým příkrovem.

„Měli bychom se vrátit,“ prohlásil Case, jakmile se ocitli na kopci.

„Proč? V těchhle kaňonech bývá nebezpečný jedině déšť.“

„Co když se udělají závěje?“

Zavrtěla hlavou. „Tady ne. Ty bývají jenom vysoko v horách.“

„A co kdybychom zmrzli?“ zeptal se zlomyslně. „Teď je přece tepleji než předtím, když začalo sněžit.“

„Zatraceně,“ zabručel.

„Aspoň se nemusíme bát přepadení,“ podotkla věcně. „Není vidět dál než na dvacet stop před nosem.“

„Musíme být Bohu vděční za tyto drobné radosti,“ ušklíbl se a s hlavou odvrácenou začal znovu prozkoumávat jižní stěnu kaňonu. Přes sníh toho sice nebylo moc vidět, ale Case si zapamatoval, jak místo vypadalo předtím.

„Držte se dál ode mě,“ nařídil. „Kdybych spadl, nechtěl bych vás strhnout taky.“

„Bolí vás ta zraněná noha?“ zeptala se úzkostlivě.

Ne, ale moje horší já o sobě už zase dává vědět, pomyslel si pochmurně.

Stále měl v ústech chuť jejího dechu, jak se nad ní sklonil a upravoval jí pončo. Působil na něj stejně jako její vůně, její pohyby, její teplo, jako už její pouhá přítomnost.

„Prostě se ode mě držte dál,“ procedil před zaťaté zuby.

Po dvaceti minutách se došplhal ke skalní římse, jež mu sahala po prsa. Otvor, na který narazil za ní, byl asi šest stop hluboký a jen tak vysoký, že by se do něj sotva vešel sedící muž.

Spíš rozsedlina než výklenek, řekl si. Římsa se od něj táhla dál ještě asi třicet stop, stále se zužovala a nakonec zanikla. Skála, do níž ústila, byla kdysi vysokým pilířem z rudého kamene, ale voda a mráz ji od země vy hlodaly a horní část se zřítila k zemi. Zda to bylo včera, nebo před tisíci lety, se poznat nedalo.

Ve skalní rozsedlině bylo jakousi nízkou zídkou od sebe odděleno několik otvorů, jež mohly sloužit jako skrýše. Skála se drolila do pravidelných obdélníkových úlomků, které stačilo jen trochu poskládat. Na první, ale dokonce i na druhý pohled Case jen těžko rozeznával, zda se jedná o přírodní útvar z náhodně spadlých kamenů, nebo o pozůstatky výtvoru lidských rukou.

„Tak co, je to ono?“ zavolala Sarah zespodu.

„Mohlo by být.“

Odhodil lopatu, otočil se a klekl si na zem. Natáhl ruku, aby jí pomohl nahoru na skalní římsu. Přitom si všiml něčeho, co vypadalo jako zkroucený kus dřeva, napůl skrytý za jednou z nízkých stěn. Naklonil se, aby věc mohl pořádně prozkoumat.

K podivně tvarovanému útržku byl připojený zbytek spony.

Case překvapením tiše hvízdl.

„Tak šup, chyťte se,“ obrátil se k Sarah. „Tady nahoře za větrem je tepleji.“

„Jsou to tedy opravdu nějaké zbytky staveb?“ netrpělivě se ptala Sarah. „Z dálky se to nedá tak dobře poznat.“

„Posuďte sama,“ řekl jenom a jedním pohybem ji vytáhl vzhůru.

Přikrčila se ke skále a zvědavě se rozhlédla kolem sebe.

„Pozor na hlavu,“ upozornil ji.

První, co spatřila, byla věc vykukující zpod drolící se zdi. Sáhla po ní tak rychle, že se i přes Caseova varovná slova bouchla do čela. Skoro si toho ale nevšimla, jak nedočkavě hrabala prsty kolem kousku staré kůže. Střídající se žár a chlad kamenné pouště kolem ho vysušil do konzistence dřeva.

„Je to tak staré, jak si myslím?“ zeptala se nejistým hlasem.

„To nevím. Jenom vím, že to tady nemohli nechat indiáni. Ti neznali kovy.“

Otočila hlavu a podívala se na něj rozšířenýma, zářícíma očima.

„Ale Španělé ano,“ zašeptala.

„A po nich mnozí jiní,“ přikývl Case. „Od kusu opasku ke třem tisícům liber stříbra je dost daleko, řekl bych,“ podotkl znuděně. Svit v jeho očích však Sarah prozradil, že je také rozrušený.

Naklonila se dopředu, aby zjistila, co dalšího se nachází za nízkou, drolící se zídkou. Pak ucukla zpátky.

Buď tam, prosila v duchu. Buď tam, kvůli Connerovi. Zaslouží si, aby měl lepší život, než by ho čekal tady.

„Sarah?“ oslovil ji Case a lehčeji vzal za ruku. „Děje se něco?“

„Ne, jen si dělám příliš velké naděje.“

Projela jím bolest.

„To právě nesmíte,“ prohlásil hluše. „Jediné, čeho se člověk dočká, je zklamání. A to bolí.“

„To není pravda. Bolí vzpomínky, ale naděje léčí. Bez nadějí bychom život jenom protrpěli.“

Case beze slova pustil její ruku.

Sarah přelezla nízkou stěnu a nahlédla do prostoru na druhé straně. Zírala na ni odtud jenom temnota.

Sáhla pod pončo do kapsy od kalhot a vyndala plechovou krabičku se sirkami. Za chvilku se na konci tenkého dřívka objevil plamínek.

Na opačné straně polorozbořené zídky nebylo nic víc než další změť hranatých kamenů.

Zklamání jí projelo jako černý blesk. Sirka dohořela ke konci, zaprskala a zhasla, ale ještě předtím jí stačila propálit rukavici. Sarah to ale ani nezaznamenala.

Dlouhou dobu se ani nepohnula. Pak vycítila, že Case se hrbí v šeru vedle ní. Otočila se k němu.

„Však jsou i jiné kaňony,“ poznamenal tiše.

Přikývla, ale stále se ani nepohnula. Rukou svírala kus staré kůže se sponou tak silně, že ji ani rukavice neochránila před tím, aby se jí hrana kovu ostře nezaryla do dlaně.

„Nejsou v tomhle kaňonu ještě nějaké takové skrýše?“ zeptala se.

„Žádné jsem neviděl.“

„Tak to tu už žádné nejsou.“ Case jí neodporoval.

„No, ono to taky úplně nesouhlasilo,“ ozvala se konečně po další chvíli. „Není tu vysoký rudý pilíř. Myslela jsem, že ten, co tu leží, spadl teprve nedávno při těch velkých záplavách.“

„Tehdy, když zemřel váš manžel?“

„Ano,“ zašeptala. „Hal řekl Connerovi, že to stříbro nikdy nenajde. Že musí přijít ti, kdo ho sem schovali, a že jim vysoký rudý pilíř ukáže cestu.“

„Mluvil Hal s Connerem o tom pokladu často?“

„Jenom jednou,“ odpověděla. „Když umíral. On Connera vždycky tak trápil.“

Až to jednou přehnal, pomyslel si Case. Neřekl však nic, protože to Connerovi slíbil.

„Stalo se to v tomto kaňonu?“ zeptal se po chvíli.

„Myslím, že ano. Podle toho, co jsem viděla při sbírání dřeva…“ Větu nedokončila.

Case se na ni honem podíval, ale ona ho nevnímala. Zírala do vířícího sněhu a očima viděla minulost.

„Poklad mrtvého muže,“ vydechla. „Přesně, jak jste říkal. Nikdy bych se ho nedotkla, jedině kvůli bratrovi.“

Case neřekl nic. Pozoroval sníh a uvažoval o tom, jak složitě museli šplhat přes všechny ty záplavami nanesené kusy dřeva a kamení, aby se dostali až sem. Všude kolem nich se nad divokou krajinou vypínaly rudé pilíře skal. Vypadaly, že jsou zde napořád, ale Case už viděl v nejednom kaňonu důkaz, že i kameny se mohou dát na cestu.

„Jak daleko ty zídky vedou?“ zeptal se a znovu nahlédl do temného otvoru.

„To nevím. Tady přede mnou je na pět stop kamení a sutě,“ odpověděla Sarah.

„Můžu se podívat?“

Beze slova se odsunula stranou ke skále, takže měl dost místa, aby se vmáčkl vedle ní. Odložil lopatu a začal se opatrně sunout kupředu. Jak se pohnul, pončo se mu zachytilo o jeden z vyčnívajících ostrých kamenů a vytrhlo ho z polorozbořené zídky.

Kus kamene se chvíli kutálel po okraji převisu a pak zmizel mezi padajícími vločkami. Podle zvuků, které dolehly k jejich uším, se pak několikrát odrazil o stěnu kaňonu a dopadl mezi ostatní štěrk a náplavu dřeva. Pak zvuk ustal.

Sníh přikryl každou ozvěnu příkrovem ticha.

Case rozškrtl zápalku a rozhlížel se po temnotě, přerušované jen mihotavým plamínkem. Dávno mrtvé ruce snad dno výklenku kdysi vyčistily, ale nyní bylo znovu celé pokryté rozbitým spadaným kamením.

Přemýšlivě si měřil velikost rozpadlých zídek, hloubku skalní rozsedliny a výšku kamenné vrstvy vespod a všechno porovnával. Něco tu nesedělo, ale ještě nevěděl přesně co.

Zápalka dohořela.

Posunul se dál dopředu. Víc to nešlo. Z jedné strany měl skálu, tvořící jednu stranu výklenku, že druhé zídku, zbudovanou lidskýma rukama, a před sebou hromadu sutě.

Trochu moc kamení, napadlo ho okamžitě. Tehdy také pochopil, co se mu předtím nezdálo, i když si v klamavém světle zápalky nemohl být úplně jistý.

Bylo však jasné, že polorozbořené zídky nebyly dost vysoké ani široké, aby z nich mohlo pocházet všechno to navršené kamení. Úlomky, které z nich vypadly, by se přece musely vykutálet ven a skončit na dně kaňonu – přesně jako ten, který náhodou předtím vytrhl pončem.

Tolik kamenů by mohlo pocházet z další postavené stěny, která se sesypala, uvažoval dál. A za ní by mohla být skrýš…

Škrtl další zápalkou a prohlížel si nahromaděné kameny. Nedosahovaly až k nízkému stropu skály a nad nimi bylo ještě tolik místa, aby se odtud člověk mohl podívat dál.

Druhá zápalka dohořela.

„Vidíte něco?“ ozvala se Sarah, ale už bez nadšení. „Skálu. A kameny.“ Dál už se neptala.

Case si sundal klobouk a posunul se výš na hromadu kamenů. Neohrabaně vytáhl další zápalku, zapálil ji a zahleděl se do inkoustově černé tmy za kamennou překážkou.

Neviděl nic. Bylo tam příliš málo místa, než aby bylo něco vidět.

Sfoukl zápalku.

„Jděte odtud co nejdál,“ řekl Sarah. „Odhrabu tady ty kameny, abych se mohl lépe podívat dovnitř.“

„Buďte opatrný. Mohlo by to být nebezpečné.“

„Na to jste přišla až teď?“ zabručel. „Ne, věděla jsem to hned, když jsem se podívala do té první rozsedliny,“ odpověděla nevzrušeně.

„Ale nechala jste si to pro sebe, že.“

Pokud chtěla něco odpovědět, zvuk slov zanikl v rachotu kamení. Case začal rozebírat hromadu a házel jednotlivé kusy dopředu do tmy za překážkou. Zvuk mu prozradil, že se tam nachází otevřený prostor. Zatlačil na celý vršek a kameny se s dutými zvuky začaly sypat na opačnou stranu. Pak se ozvalo něco, co nebylo jen úder kamene o kámen.

„To byla vaše lopata?“ zeptala se Sarah.

„Tu jsem nechal za vámi.“

„Ale zaslechla jsem takový kovový zvuk.“

„Zůstaňte radši dál,“ bylo jediné, co jí na to řekl.

Odvalil další dávku kamení z hromady, sundal si rukavici a pustil se do pátrání mezi těmi, které tam zbyly.

Prsty nacházely jenom kámen a zase kámen. Drsný a studený. A pak něco ještě studenějšího.

A hladkého.

Znovu rozsvítil zápalku a hleděl do drti, jež byla jen pár centimetrů od jeho obličeje.

Viděl jedině hranaté úlomky skály a pak pár kamenů tak tmavých, že se zdálo, že pohlcují světlo.

Černé kameny? podivil se. V těchto kaňonech přece Žádné takové nejsou. Jedině, že by to bylo uhlí.

Je to snad uhelná jeskyně?

Rázně strčil ruku do násypu a sevřel jeden z černých obdélníkových tvarů. Byl chladný, hladký a těžký. Příliš těžký na to, aby se jednalo o uhlí. „Casi? Jste v pořádku?“

Konečně si vzdáleně uvědomil, že ho Sarah už podruhé volá.

„Je to dobré,“ odpověděl krátce. „Co tam děláte?“

„Probírám drť.“

„Najednou nastalo takové ticho…,“ řekla neurčitě Sarah na vysvětlenou.

„Jen jsem chtěl popadnout dech.“ Škrtl sirkou, ale skoro si to ani neuvědomoval. Nepotřeboval světlo, aby věděl, jak ten černý obdélník vypadal. Měl na sobě vytesaný kříž.

Chvějícíma se rukama sáhl k opasku a z pouzdra vytáhl nůž. Jen po paměti špičkou ostří ve tmě zastaral v kameni.

Rozsvítil další zápalku. Z černého kvádru na něj zablýskla jiskra čistého stříbra. „Ať jsem zatracený,“ hlesl. „Cože?“

„Je tu. To stříbro je tu.“

Sarah vzrušeně vyjekla a začala se drápat k němu. „Uhni kousek,“ podotkla bez dechu. Neměl kam, tak se jen překulil na bok. „Nic nevidím,“ hlesla zklamaně. „Jsi si jistý, že jsi viděl stříbro?“

Snažila se vydolovat z kapsy zápalky, ale v úzkém prostoru, kde na sebe byli tak natlačení, to prostě nešlo. „Nenamáhej se,“ řekl. „Ale…“

„Sundej si rukavice,“ přerušil její námitky. S netrpělivým trhnutím ho poslechla. „A nastav obě ruce,“ nařídil jí.

Chladná hladká tíha dopadla na její dlaně. Stejně jako Case i Sarah okamžitě věděla, že žádný kámen nemůže být tak těžký.

Ani plná dlaň reálů ne.

„Prut,“ vydechla. „Dobrý bože. Je to stříbrný prut.“ Zmítalo jí nadšení i nedůvěra. Prsty se jí sevřely kolem drahocenného stříbrného kvádru. „Jejich tam víc,“ oznámil.

„Víc,“ zopakovala po něm nepřítomně, jako by se bála, že mu snad špatně rozumí. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Udělej mi místo, ať můžu hrabat. Pak tomu uvěříš.“

„Pomůžu ti… vám.“

„Drahoušku, tady není dost místa ani na to, abychom škrtli sirkou, natož abychom tu oba kopali.“

„Ale… no, kruci, máš pravdu.“

Odsunula se z úzkého průchodu zase zpátky, těžký stříbrný prut táhla s sebou. Pak se s ním posadila pod kamennou hromadou, držela ho oběma rukama před sebou a zírala na něj.

„Jak najdu další, podám ti ho dolů,“ zavolal Case.

„Kolik jich tam je?“

„To nevím. Začni počítat,“ zabručel a seshora poslal další kvádr. „Uf.“

„Jaképak uf,“ opravil ji suše. „Zatím jsem ti dal dva. Teď přichází číslo tři.“

„Počkej!“ zavolala na něj. Pak se ozval tichý zvonivý zvuk, jak Sarah položila oba první pruty na zem ke stěně skalní pukliny. Vstala, oblékla si rukavice a natáhla ruku vzhůru do šera.

„Tak už. Jsem připravená,“ oznámila.

Do dlaně jí vklouzl další těžký zašpiněný kvádr.

„Tři,“ zvolala a hned ho položila stranou k předešlým.

„Můžeš!“

U pátého prutu našli společný rytmus, narušený jen tehdy, když se některý kvádr dal těžko vytáhnout. Sarah si přitom vždy trošku odpočinula a Case potichu bručel kletby, dokud se mu nepodařilo těžký kus vysvobodit.

Neuvědomovala si, že se třese zimou, jen brala stříbrné pruty jeden za druhým, skládala je na hromadu a natahovala ruce pro další. Hromada utěšeně rostla skoro až k místu, kde hrabal Case.

„Tak kolik?“ křikl na ni.

„Čtyřicet.“

„Tolik jich ani nepobereme. Nevejdou se nám do sedlových vaků. Zvlášť když přidáme ještě tohle.“

Vycouval z otvoru a obrátil se. Z rukou se mu sypaly zčernalé mince. Ani nános špíny nedokázal změnit omamný cinkot stříbra, jak mince dopadaly na zem a zvonily jedna o druhou.

„Je jich dost, abychom s nimi naplnili vaky u sedel,“ podotkl Case. „Budeme tu ty pruty muset nechat na později.“

„A co nákladní koně?“

„Na to není čas,“ zavrtěl hlavou. „Přece tady to stříbro nemůžeme nechat jen tak ležet.“

„Proč by ne?“

„Protože by ho někdo mohl najít,“ odsekla netrpělivě. „Doteď ho nikdo nenašel.“

„Tak já budu hlídat. Ty pojedeš domů pro…“

„Ne,“ přerušil ji okamžitě. „Kam půjdu já, půjdeš taky.“

„Nemůžeme tady přece zůstat oba.“

„No právě. Což znamená, že oba pojedeme domů.“

„Jenže to ostatní stříbro…“

„Radši si pospěšme,“ vybídl ji Case a znovu se vyšplhal nahoru k otvoru, aby z prostoru za kupou kamení mohl vytáhnout kožené pytle plné reálů. „Už takhle to bude dost strašné, než ty vaky se stříbrem sneseme po té zasněžené a kluzké skále dolů.“

Sarah až cvakly zuby, jak rychle zavřela pusu. Část jejího nadšení z nálezu se vytratila, když se podívala na hromadu prutů a kupu kožených pytlů, které Case lehce vytahoval z otvoru a stavěl vedle sebe na skálu.

Stříbro bylo příšerně těžké.

Skoro jako olovo…

„Na co čekáš?“ zavolal na ni.

„Až mi narostou křídla.“

„To se spíš dočkáš toho, že zmrzneš. Tak šup, hýbni sebou, drahoušku. Už se třeseš jako stonavý pes.“

Zprvu neobratně, ale pak už přece jen s větší jistotou mu pomohla snést nějaké pruty dolů pod strmou stěnu kaňonu a vynést nahoru prázdné sedlové vaky.

Když je naplnili, Case už chtěl skončit, ale Sarah to rázně odmítla. Nepovolila, dokud nenaložili všechny nalezené stříbrné pruty do posledního. Honila se za nimi tak dlouho a tak zarputile, že nedovolila nechat na místě vůbec nic.

Sněžení se mezitím zmírnilo. Case naložil těžké sedlové vaky s mincemi na Cvrčkova záda a důkladně je připevnil. Menší díl nákladu připadl na Saražinu drobnou klisnu.

Nákladní koně dostali na záda stříbrné pruty a okamžitě vztekle stáhli uši dozadu. Mrtvá váha kovu byla tím nejtěžším nákladem, jaký dosud museli nést.

Chlad dopadl na celou krajinu jako zvláštní druh ticha. Vítr zvedal sněhové závoje a zase je spouštěl, takže v jednu chvíli se objevila kamenitá půda a v další ji opět zakryl bílý příkrov. Postupně ale sněžení ustalo a na oblohu se vyhoupl jasný měsíc, v jehož světle se zřetelně objevily všechny stíny.

Zástup koní tiše stál a ostře se rýsoval proti třpytící se bílé pokrývce.

Dole u ústí kaňonu se neukázaly žádné známky číhajících jezdců.

Sarah si povzdechla a začala se zvolna uklidňovat. Jak vzrušení z nálezu pokladu postupně opadlo, euforie se pozvolna proměnila v pocit víc hořký než sladký.

Conner má zajištěnou budoucnost.

Její půlka ranče od nynějška patří Casi Maxwellovi.

„Jsi si jistý, že si to nechceš rozmyslet a nevezmeš si raději stříbro než půlku ranče?“ zeptala se po chvíli. „To stříbro má mnohem vyšší cenu!“

„Pro mě ne.“

Dál už se ho neptala. Beze slova dojela až domů, kde už od teď neměla domov. Očima bloudila po krajině, připomínala si její divokou krásu a snažila se vrýt si ji do paměti.

Vzpomínky brzy budou tím jediným, co jí zůstane z ranče, který tak milovala.

* 21

Utíkej! Potopa se blíží a on je opilý a vzteklý a hledá tě! Rychleji, Connere! Už jsi moc velký na to, abych tě nesla!

Sarah se probudila s divoce bušícím srdcem. Na kůži ji chladil studený pot.

Zběsile se rozhlížela kolem sebe.

Panebože, tentokrát mě Hal určitě dostane!

Byla sice venku, ale kolem ní se nepěnily žádné vzbouřené vody. Nebyly tu ani zdi, ani dveře, nic jí nebránilo v útěku před manželem.

Nadechla se a snažila se zorientovat.

Třpytivou nádheru zářících hvězd nad hlavou nezastiňoval svit měsíce. Sníh ležel na krajině jako živé stříbro. Co jím nebylo pokryto, vyvstávalo v konturách temných jako sama noc.

Konečně jí došlo, kde je a proč. Podle Hunterovy rady, nebo spíš podle jeho rozkazu, se rozhodla nespat uvnitř ve srubu, jak byla zvyklá. Když se setmělo natolik, že by ji žádný zvěd nemohl spatřit, přenesla si svou matraci ven.

Za sebou měla strmý svah kaňonu, jehož skála ji dřela do boku. Po pozemku byli různě rozmístěni koně. Jejich citlivé smysly by jim prozradily přítomnost útočníků mnohem dřív, než by to dokázali lidé.

A kousek od ní ležel ve tmě neviditelný Case, hlídající i ve spánku ji i španělský poklad.

Sarah se znovu zhluboka nadechla. Vzduch byl silný, chladný a omamný.

Byla to jen noční můra, opakovala si. Nic, kvůli čemu bych se měla plašit.

Hal je mrtvý.

Conner je v bezpečí.

Ani mně nic nehrozí.

Ale ať si to připomínala sebevíc, úzkost se jí držela dál. Ten strach nemohlo zaplašit žádné ujišťování. Tak silný tento pocit nezažila od doby, kdy zjistila, že rodiče jsou mrtví, že mrtvé jsou i její sestry a bratři a že se musí sama postarat o to, aby s Connerem vůbec přežili.

To stříbro znamená, že Conner nikdy nebude mít hlad a já taky ne.

Nikdy se už nebudu muset vdát, ani se nemusím prodávat, abych přežila.

Tak proč jsem tak vyděšená?

Pak si vzpomněla, jak vysoká je cena španělského pokladu – ranč u Ztracené řeky. Příliš vysoká. Přežila jsem už horší ztráty. Přežiju i tohle. Dokážu to. „Sarah?“

Caseův hlas byl tak tichý, že k ní přes těch pár stop vzdálenosti sotva dolétl.

„Jsem vzhůru,“ odpověděla rovněž tiše. „Děje se něco?“

Vynořil se ze tmy hned vedle ní.

„To jsem se chtěl právě zeptat já tebe,“ řekl. „Házela jsi sebou jako ryba na udici.“

Rameny zastínil velký kus nebe s hvězdami. Vyrobené pončo, které měl na sobě, mu z nich splývalo ke kolenům, černé jako noc.

Rychle a přerývaně se nadechla. Vzduch byl pořád studený a čerstvý, ale teď voněl kůží, vlnou a mužem.

„Jen se mi něco špatného zdálo,“ prohlásila.

„O záplavách nebo o manželovi?“

„Obojí, myslím. Moc si toho nepamatuju, jen ten strach.“

I když Sarah mluvila věcně, hlas se jí stále chvěl ozvěnou prožitého strachu.

Case si beze slova přisedl k ní na matraci. Něžně ji zvedl, posadil si ji na klín a přikryl dekou, kterou vzal z matrace. Pak ji objal a přitiskl si ji k sobě.

„Někdy to chvíli trvá, než se člověk takového snu zbaví,“ podotkl chápavě.

Myšlenky na ztrátu ranče u Ztracené řeky se ale zbavit nedá, stejně jako myšlenky na ztrátu rodiny. Sarah přesto neodmítla útěchu, kterou jí nabízel. Trhaně zavzdychala a opřela se o něj.

V tichu noci se mísily jemné zvuky jejich dechu.

„Podívej se kolem,“ zabručel jí tiše do ucha. „Ta zem je krásná, jako když zpívá skřivan.“

Nemusela se dívat, krása krajiny naplňovala její oči, srdce i duši.

„Zítra sníh roztaje,“ ozvala se po chvíli. „Ale teď se všechno třpytí jako zářivý andílek na vánočním stromku.“

Jeho dech se na okamžik zadrhl, jak mu srdcem proběhl jako břitva proud vzpomínek, a pak zase plynul vyrovnaně.

„Mívali jste doma na stromečku nahoře anděla?“ zeptal se klidně.

„Ano, měla jsem ho nejradši ze všech ozdob,“ přikývla.

„Emily měla taky andílka nejradši.“

Ozvěna bolesti v jeho hlase Sarah zasáhla jako nůž. Pevně ho objala a cítila, jak i on ji drží pevněji.

Sníh se třpytil jako andělská křídla, bílá a lesklá, a jako závoj z jejich nevinného peří zjemňoval a zároveň zdůrazňoval krásu okolní krajiny.

Jak jen mám odtud odejít? trápila se v duchu a znovu začala přerývaně dýchat.

„Pořád se bojíš?“ zeptal se Case tiše.

„Mezi noční můrou a nocí je rozdíl,“ řekla pouze.

Přitáhl si ji blíž a položil si její hlavu na prsa. S každým nádechem teď do sebe vtahoval nádhernou vůni jejích vlasů.

Svářily se v něm něha a touha najednou a zvítězilo obojí.

„Na co myslíš?“ zeptal se po chvíli mlčení. „Na půdu, na poklad a na Connera.“

„Byl tak nadšený, že začal tancovat!“

„Ano, ale jenom do chvíle, než jsem začala o tom, že půjde do školy na Východě,“ připomněla Sarah.

„Conner si myslel, že by bylo dobré za ty peníze nakoupit dobytek, vykopat studně a takové věci.“

„To všechno může udělat, ale až bude mít vzdělání. Jestli ovšem pak bude ještě chtít.“

Case už otvíral ústa, aby řekl, že o své budoucnosti by si měl její bratr rozhodnout sám, a ne ona, ovšem pak se rozhodl mlčet.

„Hunter ale z toho pokladu moc velkou radost neměl,“ podotkla Sarah.

„To protože to znamená problémy.“

„Byli jsme chudí, a měli jsme problémy. Teď jsme bohatí, a máme problémy zas. Já tedy dávám přednost problémům se stříbrem.“

Case opět raději udržel jazyk za zuby. Hned si to ale rozmyslel. Sarah by měla vědět, jaké riziko představuje nalezený španělský poklad. Možná by pak popadla Connera a co nejrychleji prchla odtud, než se ostatním podaří vyřídit Culpepperovy.

„Někdo nás sledoval, když jsme odjížděli z toho kaňonu,“ začal oklikou.

„Předtím nás vždycky někdo sledoval.“

„Jenže to jsme odtud vezli jenom dřevo.“

„No a?“

„Tentokrát jsme odjeli bez dřeva, které by bylo vidět, ale přesto naše koně za sebou zanechávali hlubší stopy než po cestě tam.“

Sarah se zarazila.

„Ab Culpepper je dobrý stopař,“ připomněl, „a ti ostatní lotři taky. Dobře vědí, že jsi hledala poklad.“

„A teď tedy zřejmě vědí, že už jsme ho našli,“ dokončila Caseovu myšlenku ponuře.

„Přesně to bych si teď myslel, kdybych byl jedním z těch, kdo nás sledují a stopují,“ potvrdil Case.

„Nikdo ale neví, kam jsme to stříbro schovali, jenom my dva,“ spustila pevně.

„No, myslím, že bys nevydržela mlčet dlouho, kdyby tě Ab začal vyslýchat. A já taky. Ab je výjimečně krutý muž.“

„Tak mě před ním prostě musíš chránit, dokud se mi nepodaří odvézt stříbro do banky.“

„Mám lepší nápad. Vezmi Connera, čtyři stříbrné pruty a šest koní a jeď do Santa Fe. A cestou nikde nezastavuj. Ute by mohl jet s vámi jako stráž. Vrátíte se, až o ty chlapy bude patřičně postaráno.“

„Conner by nejel,“ hlesla.

„Jak to víš?“

„Nejsem blázen. Byla bych ráda, kdyby se mi odtud povedlo bratra dostat vcelku, jenže on nechce odjet.“ Jakmile jsem mu řekla, že mu nedám ani jeden real, když tu zůstane, jenom pokrčil rameny a smál se.

„Zatraceně,“ procedil Case skrze zuby.

„Amen.“

Zoufale vzdechla.

Všechno se začíná hroutit, všechny moje plány do budoucna se kazí. Proč je jenom Conner tak strašně paličatý?

Svit hvězd se třpytil na sněhové pokrývce jako zmrzlé slzy.

Sarah zavřela oči. Nechtěla myslet na nic jiného než na Caseovo tělo, tak příjemné a silné, a na jeho paže, jež ji objímají. Zachvěla se radostí i smutkem najednou.

„Už na ten sen nemysli,“ zamumlal něžně.

„Nemyslela jsem na něj.“

„Ale třásla ses.“

„Myslela jsem na to, jak by bylo krásné zůstat tady takhle s tebou celou noc a s ostatním se netrápit, zahodit strach a zlé vzpomínky…“

Zavřel oči. Touha v jejím hlase promlouvala k jeho vlastnímu srdci i duši.

„Prostě jen žít tady a teď?“ zeptal se opatrně.

„Ano. Jako když se ti zdá hezký sen. Probudíš se a usmíváš se, místo aby ses potil strachy.“

„Jako sen,“ přikývl. „Nic předtím a nic potom. Jenom krásný sen…,“ mluvil a přitom jí rty jemně přejížděl po vlasech, pak po řasách, po tvářích i po koutcích úst.

„Casi?“ zašeptala.

„Jenom sen,“ odpověděl. „Nic víc. Jenom sen.“

Špičkou jazyka se dotkl jejího horního rtu, pak spodního a zanechal na nich vznícený oheň. Zatajila dech, z jeho něžného laskání se jí málem zastavilo srdce.

Okamžitě si však vybavila jeho drsné varování.

Nepokoušej se mě svést, aby ti udělal dítě. Nenáviděl bych za to nás oba.

Kožený váček, který jí Lola dala, ležel uvnitř ve srubu. Sarah věděla, že kdyby pro něj teď šla, Case by se opět stáhl za svoje pečlivě zbudované opevnění.

Jen teď, jedině v tomto okamžiku, byl bezbranný.

Stejně jako ona.

Vždyť je to jedno, řekla si. Stejně odejdu pryč z ranče u Ztracené řeky dřív, než, by se dozvěděl, že jsem těhotná.

A třeba se mi povede proniknout za jeho obranné valy tak daleko, že už mě odtud nikdy nevyžene. Třeba, snad…

Sama tomu příliš nevěřila, ale doufat přece mohla…

Lehce ho kousla do rtu. Dech, který ostře vtáhl, byl znamením, jež si přála. Jazykem mu vklouzla do úst a začala je prozkoumávat. Když pocítila jejich známou chuť, ani si neuvědomila, že se začala chvět a z hrdla se jí ozývaly jemné slastné steny.

„Miluju, jak chutnáš,“ pošeptala mu. „Miluju, jak máš pěkné zuby, pevné a hladké, a jak máš horký a sametový jazyk.“

Case vydal tichý zvuk. Pažemi ji obemkl ještě úžeji a tiskl ji k sobě čím dál víc.

„Neměla bys říkat takové věci,“ zašeptal.

„Proč ne?“

„Protože z nich ztrácím hlavu.“

„Jenom na chvilku. Je to jenom sen. Nic víc…,“ odpověděla mu do úst. „Jenom sen.“

Než stačil něco říct, přitiskla se k němu co nejvíc. Jak se mu přitom zavrtěla na klíně, pohybem zavadila o jeho vzrušený kus těla.

Byl velký, tvrdý, připravený.

Vydala další sten a znovu se pohnula, tentokrát záměrně. V hloubi své ženské duše cítila, že to je způsob, jak překonat jeho bariéry, i když jen na chvíli.

Jen jako sen.

Pokusil se promluvit, ale jediné, co se ozvalo, byl nezřetelný zvuk, jak se ústy přitiskla k jeho. Chuť jejích slin a dotek, jímž vyšla vstříc jeho jazyku, její pohyb v jeho klíně a zrychlený dech, to vše mu prozradilo, že ho chce stejně naléhavě jako on ji.

Poznání její touhy účinkovalo na jeho mozek jako silná whisky, smývající všechny zábrany. I když bojoval sám se sebou, nedokázal odolat a dorážel jazykem dovnitř jejích úst stejně hluboko jako ona.

Ale ať byly jejich polibky jakkoliv hluboké, stejně to nebylo dost. Chtěl víc, mnohem víc. Chtěl ji celou.

Chraptivě vyslovené jméno znamenalo jasnou otázku.

Její odpovědí byl žádostivý pohyb těla, jímž ho vzrušila ještě víc.

Case už přestal bojovat proti tomu, co chtěl a potřeboval víc než vzduch k dýchaní. Pod přikrývkou, kterou Sarah předtím obalil, rukama hledal a našel něžnou tíhu jejích ňader.

Chtivě je uchopil, ale toužil dotýkat se holé kůže, a ne oblečení. Překotněji rozepnul flanelovou košili a rozvázal živůtek.

Prsty měl studené mrazem. Sarah jen zalapala po dechu, když se jimi dotkl bradavek. Case zaváhal, ale ona vzala jeho ruce do svých a přitiskla si je na prsa.

„Nepřestávej,“ poprosila přerývaně.

„Mám studené ruce.“

„Studené?“ zasmála se chraptivě. „Jsou jako oheň. Čistý, nádherný oheň. Chci je cítit všude. Ale nejvíc tě chci cítit zase v sobě.“

Case drsně zasténal a položil ji na matraci. Společně se prodírali vrstvami oblečení, až pod ním ležela s rozevřenými nahými stehny.

Vůně jejího vzrušení z Case strhla poslední zábrany. Polaskal ji a hned cítil, jak mu na ruce ulpěl tekutý žár její slasti.

Pokusil se vyslovit její jméno, ale nešlo to. Prostě mu vzala dech, když se mu dlouhýma nohama ovinula kolem boků.

Netrpělivě trhal za kalhoty, dokud se mu je nepodařilo rozepnout.

Nemohl ani vykřiknout vzrušením, jak dychtivě se přisála k jeho ústům, plná ohně a touhy. Otíral se o její horkou, hladkou pokožku a ona se chvěla rozkoší. Oplácela mu laskání, klouzala mu rukama po jeho vyhladovělém těle. Zkoumal, jak je připravená, a zamířil dovnitř. Už s prvním dotekem se otevřela a dala mu pocítit ještě víc svého tekutého ohně.

Bylo to, jako když vzplane pochodeň. Case ztuhl a pak se do ní ponořil, jak nejdál to šlo. Ústy se vpíjel do smyslného křiku, jímž ho zvala ještě dál. Začal se v ní pohybovat sem a tam a s každým pohybem se dostával hlouběji, tvrději a rychleji do středu jejího rozechvělého, vlhkého těla.

Sevřela ho stehny ještě víc a pohyby mu šla naproti, povzbuzovala ho a vzrušovala tak, až nevnímal nic jiného než její živý oheň, jenž ho obklopoval. Chtěl zpomalit, nalézt znovu sebeovládání, ale hebkému žáru její vášně nedokázal vzdorovat.

Zatnula mu nehty do stehen a vzepjala se proti němu. Noc kolem nich se mu rozpadla v sled mohutných, trhavých záškubů, jež ho zanechaly roztřeseného, zmámeného a bez dechu.

Sarah se ho nejisté držela, jemně se ho dotýkala a líbala ho na čelo, víčka i na rty.

Po dlouhé době zvedl hlavu a zahleděl se dolů do jejích třpytících se očí. „Ublížil jsem ti?“

„Myslela jsem si, že jsem ublížila já tobě,“ zašeptala nešťastně. „Znělo to, jako kdybys… umíral. Já jsem tě… nějak jsem tě… znechutila?“

„Žes mě znechutila? Co tě to napadlo? Ty mě přece nemůžeš nikdy znechutit.“

„Ani tehdy, když jsme to dělali poprvé?“

„Nemůžeš mě znechutit, ani kdybys chtěla,“ podotkl prostě. Sarah si vydechla úlevou.

„Ale jsem znechucený sám sebou,“ vyrazil ze sebe Case hrubě. „Ještě nikdy jsem se nepřestal tak ovládat jako teď. Omlouvám se,“ dodal a chtěl se vzdálit z jejího těla.

Stehny ho obemkla ještě pevněji.

„Říkal jsi přece, že jsem tě nijak neznechutila,“ zašeptala mu svůdně.

Case vzal Saražinu tvář do svých ztvrdlých dlaní.

„Taky žes mě neznechutila,“ zopakoval důrazně. „Vzrušuješ mě víc než všechny ostatní ženy, které jsem dosud poznal.“

„Tak proč chceš jít pryč?“

„Protože tě moc mačkám.“

Sarah s úsměvem vyrazila boky proti němu. Žhavý, nádherný pocit, jenž jí projel tělem při každém pohybu, v ní vzbudil touhu mít ho ještě blíž, ještě hlouběji.

„Vůbec mě nemačkáš,“ mumlala něžně. „Krásně mě hřeješ zevnitř až ven. To se v takové studené noci moc hodí! Nechtěl bys mi dělat v noci přikrývku?“ pokoušela ho slastně.

Caseovi z hrdla vyšel podivný zvuk a pak si položil hlavu čelem na matraci vedle ní. „Casi? Není ti něco?“

„Ne. Jenom… ty chceš, abych se kvůli tobě chtěl…“ Hlas se mu vytratil. Nevěděl, jak vysvětlit směsici pocitů, jež kypěly v jeho duši.

„… smát,“ dořekl po chvíli. „Já se nechci smát, nechci prožívat city, nechci milovat. Už nikdy. Já prostě nemůžu.“

Sarah byla ráda, že noc přikrývá temnotou účinek, jenž na ni měla jeho slova – bolest a odmítnutí, hněv a divoký žal. A pochopení, víc než všechno ostatní.

Chápala, co od ní Case odhání, a věděla i proč. Nechtěla však připustit, aby se kvůli tomu cítil provinile. Protože ho prostě milovala…

„To nevadí,“ zašeptala mu odhodlaně. „Směj se nebo plač nebo nedělej vůbec nic, prostě jak chceš. Tohle je přece jenom sen, pamatuješ? A co je ve snu, to se přece nepočítá.“

Přitom opět smyslně pohnula boky ve výzvě, jíž si Case nemohl nevšimnout. Chtěla ho pořád.

Horký záchvěv jím projel od hlavy po paty a srdce se mu rozbušilo jako o závod. Krev mu vyrazila do žil v horké vlně a zachvátila ho jako bouře. Celý ztuhl a jeho tělo znovu vyplnilo její až do nejmenší skulinky.

„Ach, proboha. To je nádhera,“ šeptala zasněně a svá slova doprovodila pohybem boků, jenž je oba přiměl k slastnému zasténání.

„Sarah.“

„Mmm?“

„Ty mě spálíš jako oheň,“ šeptal uchváceně. „A to je dobře nebo špatně?“

„Zeptej se mě znova za pár minut.“

„Cože?“

Odpovědí byl polibek, jímž jí vyplnil ústa stejně důkladně, jako vyplňoval celé její tělo. Nepřestával, dokud nezůstala úplně bez dechu, divoce sebou zmítala v očekávání extáze, kterou už měla na dosah.

V tu chvíli se z ní odkulil a začal ze sebe strhávat oblečení, které si předtím sotva stačil uvolnit.

„Počkej,“ vyjekla naléhavě Sarah a slepě tápala po jeho těle. „Kam to jdeš?“

„Nikam. Chci tě stejně jako ty mě.“ Opožděně pochopila, že se jen svléká. Hvězdy se zlehka zatřpytily na jeho kůži, když si lehl na záda a snažil se stáhnout kalhoty. Zablýsklo se jeho tvrdé, vzrušené mužství, stále ještě vlhké její touhou. Ve tmě vypadalo obrovské.

„Panebože,“ vydechla užasle. „Tohle celé že jsem měla v sobě?“

Case se ozval zvláštním zvukem, který mohl být stejně dobře bolestí nebo smíchem – anebo obojím. „Každý kousek,“ potvrdil pyšně. Dokonce ani noc nedokázala zakrýt, jak se Saražiny oči rozšířily údivem.

„Tak tomu nevěřím,“ zavrtěla hlavou. „Já ano. A líbilo se ti to, zlatíčko. Kroutila ses pode mnou jako divoká kočka a chtěla jsi pořád víc. Jenže jsem se přestal ovládat dřív, než jsem ti stihl dát, cos chtěla.“

Natáhla ruku směrem k jeho tvrdému, hrozivě působícímu vzrušení. Náhle se zarazila.

„Může se… tě dotknout?“ zeptala se nejisté. Když se na ni podíval, ve tmě se blýsklo cosi velmi podobného úsměvu.

„Kde budeš chtít. A jak budeš chtít. Ale nevadilo by ti, kdyby ses se mnou nejdřív podělila o tu deku? Venku je mi zima, když jsem tam tak sám.“

Rozechvělá pocitem, který nebyl ani pravým strachem, ale ani úplným potěšením, Sarah v tichém pozvání nadzvedla přikrývku.

Pořád ještě nemohla uvěřit, že ho měla celého v sobě, aniž by se roztrhla vejpůl.

Se závanem chladného vzduchu Case vklouzl k ní pod deku. Sarah se položila na bok, obličejem k němu. Na první dotek byl proti ní studený, ale brzy se rozehřál.

Pomalu a opatrně si ji přitáhl blíž. Jejich nahá těla se poprvé dotkla po celé délce. Jeho tuhé mužství se dotýkalo jejího břicha jako kus teplého kamene.

„Dobrý bože,“ vydechla užasle. „Tebe je tedy opravdu pořádný kus.“

Neřekl nic, ale ramena se mu otřásala něčím, co mohl být potlačovaný smích.

„Není toho o nic víc než předtím,“ pošeptal jí po chvilce do rtů.

„Je dost tvrdé si to přiznat.“

„Ano. Je to dost tvrdé a tečka.“

„Všimla jsem si.“

„Proto jsou ženy naopak tak měkké,“ zamumlal pod dekou.

„Myslíš jako, že jsme měkké na hlavu?“ špitla uštěpačně. „Že proto dovolujeme mužům, aby do nás strkali ty velké tvrdé věci?“

Ramena se mu znova otřásala, ale ani teď Case nevydal žádný zvuk.

„Ty máš tvrdší hlavu než já,“ ozval se konečně.

„Pche!“

„Pokud mi nevěříš…“

Vzal ji za ruku a jemně ji vedl po svém těle dolů.

Sarah zatajila dech a vydala krátký, překvapený zvuk, když přejela prsty po celé délce vztyčeného mužství od hladké, tuhé hlavy až po horkou houštinu klína.

„Vidíš?“ podotkl chraptivě. „Nakonec to není zas tak tvrdé.“

„Je, jako kámen.“

„V kameni nepulzuje krev. Ve mně ano. Zkus to,“ prohodil a sevřel její prsty kolem vzrušeného kusu svého těla.

V dlani pocítila tep jeho krve, a ten zázrak ji na okamžik zbavil úplně dechu.

Zvědavě začala rukou prozkoumávat tu podivnou část těla, jež byla tak tuhá a zároveň živá.

„Tady je to hebké jako satén,“ mumlala si tiše, zatímco laskala jeho špičku, „ale tady dole je to úplně jiné. Ne drsné, ale… jiné.“

Prsty se probírala hustým ochlupením a zjišťovala, v čem všem jsou ženy jiné než muži. Jemně zkoumala dva hladké, kulaté ovály, uschované pod kůží, a zároveň dlaní hladila kámen, v němž se skrývala pulzující krev.

S přerývaným dechem ze sebe vyrazil pár kleteb a chraptivou prosbu.

„Jsi si jistý, že jsem tě opravdu nijak neznechutila?“ polekala se znovu Sarah. „Zatraceně jistý.“ Přesto váhala.

„A tohle tě taky neznechucuje?“ zeptal se Case a rukama jí zajel mezi nohy. Přes horkou houštinu sklouzl níž a našel hebký, vzrušený klín. Prsty jemně kroužil kolem vlhkého, sladkého vstupu do jejího těla.

Trhavě se nadechla.

„Tohle se ti nehnusí?“ zeptal se znovu.

„Děláš si legraci?“ vyjekla rozechvěle. „Copak nevidíš, jak mi to dělá dobře?“

„Opravdu?“

„Ach, proboha, ano.“

„Tak takhle to cítím i já,“ odpověděl vážně. „Dělá mi to dobře. Tak dobře. Ale tohle bude ještě lepší.“

Opatrně rozevřel jemné záhyby a laskal ji, až začala naříkat, a po prstech mu skanul hedvábný horký med.

„Jako oheň,“ šeptal uchváceně. „Bože, miluju cítit, jak se ti to líbí. Jak by mě mohlo něco tak nádherného znechutit?“

Sarah neodpovídala. Nemohla, protože Caseův prst právě třel ztuhlý uzlík její vášně.

„Polož si nohu na můj bok,“ pošeptal jí.

Když to udělala, uvědomila si, že se mu sama otevírá v ústrety. Připomněla si jeho lesklou, hrozivou délku, kterou předtím prvně spatřila.

„Casi, já…,“ chtěla namítnout, ale hlas se jí zlomil.

Jeho prsty ji laskaly tak něžně a nesnesitelně nádherně, až ani nevěděla, že začala sténat rozkoší.

„Dej mi svoje rty,“ zašeptal.

Slepě pozvedla tvář a jejich ústa se spojila.

„A teď mi dej všechno,“ zasténal do jejích rtů. Vklouzl mezi ně jazykem, zatímco jeho prsty hledaly v hloubce a zkoumaly tajemství jejího těla.

Sarah se zachvěla a chtěla zakřičet, ale Case ovládal její ústa stejně, jako ovládal celé její tělo. Když to pochopila, celá se rozklepala.

Ale nebyl to strach.

Byl to divoký pocit svobody, jaký ženě může dát jedině její muž. Věděla, že ji bude chránit, když leží bezmocně v jeho náruči, stejně jako ona chránila jeho, když spočíval třesoucí se a vyčerpaný na jejích ňadrech.

Jejím tělem projížděla rozkoš a prohýbala ji jako napjatý luk. Na jeho vrcholu pocítila Caseovy doteky, jež dál prohloubily sladkou naléhavost. Když znovu pohnul palcem uvnitř jejích stehen, zajiskřil v ní plamének slasti, který se brzy změnil v požár, jenž ji celou zachvátil.

Case kryl svými ústy její přerývané výkřiky, aby nebyly slyšet jinde než pod přikrývkou, kterou spolu sdíleli. Pomalu a váhavě vytáhl ruku z jejího horkého, mokrého klína.

Protestovala jediným způsobem, jakým mohla – vzepjala se boky proti němu. S hrdelním výkřikem jí dal to, po čem toužila, ať už to věděla, nebo ne. Vnikl svým tuhým, chtivým kusem těla dovnitř, a když už to dál nešlo, obrátil ji na záda, obtočil si pod přikrývkou její nohy kolem boků a pronikl do ní úplně.

Cítil, jak je horká a sevřená kolem něj. Celé jeho tělo ztuhlo slastí a základním pudem, jehož síla ho šokovala. Chtěl ji víc než kdy předtím.

Case si vzdáleně uvědomoval, že by měl mít strach z tak silné, žhavé touhy, jež ho stravovala. Byl na tom však stejně jako před chvílí Sarah: vábení nadcházející extáze bylo v tuto chvíli silnější než jakýkoli strach.

„Přál bych si mít velkou postel s prachovým peřím, do které bych si tě položil,“ promluvil chraptivě. „Není ti zima?“

„Jediné, co cítím, jsi ty.“

Pohlédl na ni pod sebou. Měla zavřené oči a tvář staženou bolestí nebo rozkoší. „A jak mě cítíš?“

„Nádherně.“

Dlouze vydechl a popustil uzdu divokému chtíči svého těla.

„Tak aby kolem toho nebyly žádné dohady, dej mezi nás ruku,“ vybídl ji.

Otevřela oči a svit hvězd je proměnil v třpytící se studny záhad.

„Pojď,“ šeptal, „udělej to.“

„Takhle?“ zeptala se a vložila dlaně mezi jejich prsa. „Níž.“

Rukama sjela na bříško. „Níž,“ naléhal znovu.

Posunula ruku ještě dál a oči se jí rozšířily a zářily do tmy jako čiré stříbro.

„Ano,“ vydechl. „Jsem v tobě úplně celý. Ještě se bojíš?“

„Žasnu.“

Zkusmo se pohnula. Z místa, jež bylo tak hluboko zasunuto do ní, se mu šířil slastný pocit do celého těla. „Sedí nám to,“ hlesla. „Opravdu nám to sedí.“

„Bože, a jak!“

Jemně ji hryzl do rtu a byl překvapen, jak se jí okamžitě znovu zrychlil dech. Věděl, že teprve před chvílí dosáhla vyvrcholení, a nečekal tedy, že bude chtít začít s dalším kolem smyslné hry.

Pudové stažení jejího těla kolem jeho však Case nenechalo na pochybách.

„Začnu se v tobě hýbat, jestli nepřestaneš s tím, co děláš,“ podotkl dychtivě.

„Co dělám?“

„Celého mě v sobě tiskneš, tam hluboko uvnitř.“

Sarah ho znovu stiskla, aniž by pohnula boky. Chvěla se rozkoší, jež ji zaplavovala jako vodopád při každém takovém tajném zmáčknutí.

„Takhle?“

„Přesně takhle.“

„Jenže mě se to líbí. Nechci přestat,“ namítla.

„A co tohle?“ zeptal se a ve stejnou dobu se v ní pohnul. Sotva stačil přiložit svá ústa k jejím, aby zdusil její překvapené, smyslné výkřiky. Pohyboval se uvnitř proti jejímu stisku znovu a znovu a každým mocným stahem ji vzrušoval víc a víc.

Její nehty se mu zaryly do ramenou a sjely po celé délce zad až dolů, k jeho pružným bokům. Vznítilo to v něm větší žár než všechno jemné laskání předtím. Teď už byl příliš vzrušený na něžné doteky a potřeboval víc. Potřeboval něco stejně primitivního, jako byla pudová žádost, trýznící celé jeho tělo tak, až se mu celá kůže pokryla potem.

Sarah mu dala, co potřeboval, ale teď v jeho objetí bojovala o to, aby jí na oplátku dal všechno, co měl. Musela to mít nebo zemřít.

Kdyby mohla, byla by křičela touhou, ale umlčela ji jeho ústa, těsně spojená s jejími. Na těle jí vyvstal pot, jak se snažila dostat blíž a blíž k němu a k extázi, jejíž blízkost vytušila.

A náhle nebyla už jen blízko, náhle byla tu, všude kolem ní, uvnitř ní, jako střídavé záblesky oslepujícího světla a tmy, přinášející nekonečný sled barev.

Přesto se nepřestával pohybovat, vnikat do ní a živit milostnou křeč, až se roztřásla a naříkala a beze zbytku se oddala oslepujícím, pulzujícím barvám v nichž nebyla žádná čerň, jen jásavá radost.

S chraptivým stenem se jí oddal i on, slepě a náruživě. Vnímal jen žhavé plameny extáze, jež ho pálily až do nejzazšího koutku duše.

Trvalo dlouho, než Sarah i Case dokázali promluvit. Prostě jen drželi jeden druhého v náruči, rozpálení a blízcí, toužící i uspokojení, nazí a koupající se ve žhavých plamenech naplnění.

„Dobrý bože,“ vydechla Sarah konečně.

„Amen,“ zašeptal i on.

Jemně jí přejížděl po rtech, ochutnával je a cítil, jak ona na oplátku ochutnává jeho.

„Jsi neuvěřitelná,“ zamumlal jí do úst. „Tak zatraceně žhavá.“

„To jsi ty, ne já.“

„Ne, ty,“ trval na svém.

Něžně se zasmála.

„To bychom se mohli dohadovat celou noc až do rána, kdo z nás dvou je víc žhavý,“ podotkla škádlivě.

V tmavých vousech se mu na okamžik zablesklo něco bílého.

„Existují určité druhy… ehm, no, řekněme argumentů, které muž nemůže použít víckrát než jednou dvakrát za noc.“

„Vážně?“

„Je to svatá pravda.“

Usmála se a natáhla ruku k jeho nahé mužské pýše.

„Takže to znamená, že bych se teď s tebou mohla mazlit a ty bys mi klidně usnul v náručí?“

Otřel se jí nosem o krk, zívl, obrátil se na bok a přitáhl si ji k sobě.

„Jestli chceš,“ broukl něžně. „Tak to chvilku zkus.“

Jako sen. Jen na chvíli.

Jenom sen, nic víc.

Jenom sen.

I když se jí do očí draly slzy, Sarah líbala Case na hrdlo, na ramena, do tvrdé dlaně, do níž měla položenou tvář. Ochutnávala slanou hebkost jeho kůže, jemným hryzáním zkoušela pružnost svalů na jeho pažích, probírala se tmavým porostem na jeho hrudi.

V jejím hýčkání nebyla žádná dráždivost. Nechtěla ho svádět, nedávala najevo touhu. Prostě jen zkoumala jeho tělo všemi způsoby, jimiž to šlo. Pomalu se propracovávala dolů po jeho velkém, dlouhém těle, přikládala k němu tvář jednou a pak druhou stranou, otírala se mu obličejem o prsa a o břicho a dychtivě vdechovala základní vůně muže, ženy a jejich naplnění.

Pak ji zaujal porost, který se mu od pupku šířil níž ke slabinám. Lechtal ji na rtech, až se musela usmívat. Usmívala se pořád, i když ústy došla až k pevnému kusu mužského masa, jenž pro ni byl stále větším lákadlem.

V tuto chvíli ale stačilo říct, že byl stále větší… Zvedla obličej, aby mu viděla do tváře. Pozoroval ji s chtivostí, již nedokázala zastřít ani okolní tma. „Tohle je setrvalý stav?“ zašeptala užasle. „Předtím to tak nebylo.“

„Před čím?“

„Před tebou.“

„Aha. A to je… dobře?“

„To nevím. Ještě se mi to nikdy dřív nestalo. Ale už se těším, až to zjistím.“

Sarah mu položila tvář na břicho a lehký závan jejího dechu dál prohloubil jeho rostoucí vzrušení.

A pak ho políbila.

Case si jen kladl otázku, zda už je po smrti a dostal se do nebe místo do pekla, jak si vždycky myslel.

Špička jejího jazyka projela ve žhavé linii po pulzu, který tak zběsile tepal skrytý uvnitř tuhého mužství.

„To je nádhera,“ šeptal drsně. „Je to tak zatraceně nádherné, ani nemůžu věřit, že se mi to jenom nezdá.“

„Ale zdá, pamatuješ?“ připomněla mu a znovu ho olízla.

„Je to jenom sen.“

„Na chvíli. Jenom do svítání.“

Sarah zavřela oči.

Svítání, v němž končí všechny sny. Ale do té doby může prožít všechny sny světa, tolik, že jí vystačí až do konce života.

„Do svítání,“ přitakala. Pak zašeptala tak tiše, že doufala, že ji nezaslechl: „Miluju tě, Casi.“

Přes všechnu opatrnost však přece jenom zaslechl její křehké vyznání. Chtěl protestovat, protože věděl, jakou bolest jí láska k němu způsobí.

Chtěl, ale nemohl promluvit.

Nemohl téměř ani dýchat rozkoší, jež mu způsobovalo žhavé, smyslné sevření jejích rtů.

Přestal se pokoušet mluvit, dýchat, myslet. Jen se upnul k spalujícímu plamenu Saražiny vášně stejně oddaně, jako se umírající upíná k životu.

A ona mu to oplácela, horká, sladká a velkorysá stejně jako život sám.

* 22

Sarah se vzbudila v Caseově teplé náruči s hlavou položenou na jeho srdci. Ospale něco zamumlala, přitulila se blíž a zase usnula.

Když Case zaslechl ty drobné zvuky, okamžitě se v jeho duši ohlásily najednou bolest i mír.

Bolest proto, že se neměl nikdy ocitnout s ní v posteli. Mír proto, že tam s ní byl. Co když bude těhotná?

Ta otázka ho pronásledovala po celý zbytek noci a nedala mu spát.

Nesmím dopustit, aby se to stalo znovu.

Když si Case opakoval tuto větu, nebyl si vůbec jistý, co má vlastně na mysli. Zda milování se Sarah, nebo odpovědnost za dětský život, nebo ztrátu dítěte, které zemřelo. Věděl jen, že se mu v útrobách usadil mrazivý strach. Nepodobal se ničemu, co dosud zažil, dokonce ani v těch nejkrvavějších dobách války ne.

Schovaný ve tmě se usmál.

Ukrytý v tichu se rozesmál.

Dnes v noci se úplně ztratil v Saražině velkorysé vášni.

Už nikdy, pomyslel si otupěle. Nemůžu už znovu projít tím vším, poznat a ztratit smích a lásku.

Sarah se se vzdycháním zachumlala ještě blíž k němu. Její důvěra ho dojímala a způsobovala mu návaly horka a zimy, rozjaření a mrazení a brala mu všechny jistoty, které měl.

Miluje mě.

Já ji nedokážu milovat. Tím jí ublížím.

Ale já jí nechci ublížit! Jenže ona mě miluje. Já nemůžu!

Myšlenky mu vířily hlavou v divokých kruzích a zraňovaly ho tak, jako by krvácel. Bolely však ještě víc.

„Sestřičko?“ zavolal odněkud Conner. „Jsi v pořádku?“

Case cítil, jak na ni zapůsobil bratrův hlas. Okamžitě byla úplně vzhůru, celá napjatá.

„Co se děje?“ zavolala v odpověď.

„Slunce je už nahoře a ty ne,“ odpověděl bratr. „Říkal jsem si, jestli třeba nejsi nemocná.“

„Nikdy mi nebylo líp.“

Zívla, protáhla se… a teprve pak si uvědomila, že je pod pokrývkou úplně nahá. Výraz její tváře, když to zjistila, Case málem rozesmál. Skoro, ale ne úplně. Cena za úsměv byla prostě příliš vysoká.

„Hunter říkal, abych tě nechal spát, že jsi možná měla těžkou noc,“ pokračoval z dálky Conner. „Ale já jsem měl starost, tak…“

Case cítil stejně jako ona sama horkost jejích tváří, jak se začervenala.

„Jo, ehm, těžkou noc,“ mumlala nezřetelně, a když si uvědomila, co řekla, zrudla ještě víc.

Koutky úst mu zvlnil náznak úsměvu. Všemi silami se ho snažil potlačit, ale záchvěv něhy, který pocítil, když viděl její zrůžovělé tváře na svých prsou, už popřít nedokázal.

„O co jde?“ vyptával se Conner dál. „Zní to, jako když se směješ.“

Zbytečně silně si odkašlala. Case už otvíral pusu, že něco řekne, ale okamžitě mu ji přikryla rukou.

„Je mi dobře,“ odpověděla důrazně. „Hunter měl ale pravdu. Spát venku není tak pohodlné jako vevnitř. Člověk si tolik neodpočine.“

„Budeš si na to muset zvyknout,“ zvesela podotkl bratr.

Sarah pochybovala, zda si někdy zvykne na něco tak mimořádného jako mít Case ve své posteli, ve svém těle i ve své duši. Bylo to jako ocitnout se o půlnoci v nebi, jako ten nejkrásnější sen. K čertu s úsvitem, kdy všechny sny končí.

Jeho pohled jí řekl, že ta chvíle už přišla.

„Běž do srubu,“ navrhla tiše Connerovi. „Budu tam za chvilku a hned nachystám snídani.“

„Morgan už ji dělá. Neviděla jsi Case?“ pokračoval bratr ve svých otázkách.

Case se na ni zkoumavě zadíval a jeho tmavé obočí se tázavě zvedlo. Pohledem, plným pochybností a chmur, stále odmítal přijmout život s jeho radostmi.

„K sakru,“ zamumlala Sarah a zvedla ruku.

„Cože?“ nedal se odbýt Conner.

„Ano,“ oznámila, „viděla jsem Case.“

A celého, pomyslela si v duchu. Každý kousek.

A taky jsem ho ochutnala.

Bože, nevěděla jsem, jak může být život hořký a sladký najednou.

„A kde teda je?“ vyptával se Conner dál. „Napadlo mě, že bych mohl jít špehovat Culpepperovy a…“

„Case je tady se mnou,“ přerušila ho prostě.

Na okamžik bylo ticho.

„Ach,“ vyrazil ze sebe Conner. „Aha…“

„Jo, aha,“ zopakovala Sarah ironicky. „No, a když už to teď víš, nevadilo by ti, kdybys šel kus dál, abychom mohli v klidu vstát?“

„No, teda, kruci, jak jsem to měl asi vědět?“

„Kdybys tak používal hlavu na něco jiného než jako věšák na klobouk!“ odbyla ho.

„No, a… jsi v pořádku?“

Když Sarah zaslechla směsici lásky, obav a rozpaků v bratrově hlase, její podráždění se proměnilo v srdečný smích.

„Nikdy mi nebylo líp,“ ujistila ho.

„Nechtěl by ses zeptat taky mě?“ ozval se Case. „Tvoje sestra je divoká ženská!“

„Casi Maxwelle, kdybys nebyl tak velký, tak bych ti jednu pleskla, že bys…,“ spustila.

„Jenže já jsem velký a ty mě plesknout nemůžeš,“ vpadl jí do řeči. „Tak jdi dovnitř, Connere. Budeme tam za chvilku.“

Přes houští k nim dolehl mládencův rozjařený smích a byl slyšet i pak, když Conner vešel do srubu a zavřel za sebou dveře.

V Caseových očích však po veselí nebyla ani památka.

„Sarah,“ začal ztěžka. „Ne,“ přerušila ho okamžitě. „Co ne?“

„Ne. Zkrátka a dobře – ne. Nekaž to všechno tím, že mi tu teď začneš vykládat, že mě nemiluješ. Já to přece vím. Na to nepotřebuji slyšet slova.“

Zavřel oči, aby necítil její bolest. A svou také.

„Už to nesmíme nikdy udělat,“ podotkl napjatým tónem.

„Nesmíme?“ zasmála se trhaně. „Jsi tvrdý a celý nažhavený jako vždycky. Tak mi neříkej, že to nesmíme udělat.“

V tomto ohledu jí opravdu nemohl odporovat. V tříslech mu bušila krev, jako by neměl ženu celé dlouhé roky.

„No tak dobře,“ procedil přes zaťaté zuby. „Takže: už to nesmíme nikdy udělat.“

„Proč?“

„Mohl bych s tebou zplodit dítě!“

Zachvěla se, a přitom lehce pohnula boky, aby vyzkoušela, jak je připravený.

„O tom není pochyb,“ souhlasila.

„Pak bych si tě musel vzít a…“

„Proč?“ nečekala, až domluví.

Zíral na ni, jako by si myslel, že se zbláznila.

„Jsem teď bohatá vdova, žádná chudá panna,“ pronesla rozmarně. „A ostatně, příště můžu použít tu houbičku, co mi dala Lola.“

„Žádné příště už nebude.“

„Takže to není těhotenství, čeho se bojíš, že? Co to tedy je? Copak se ti nelíbilo, co jsme spolu dělali?“

Case zavřel ústa tak rychle, až mu o sebe cvakly zuby. I přes vousy na něm viděla, jak se mu napnuly svaly na čelistech.

„Víš zatraceně dobře, že se mi to líbilo, a jak,“ přiznal se zaťatými zuby. „K čertu, víc než líbilo! Bylo to nejlepší, co jsem kdy zažil.“

A co kdy zažiju, připomněl si hořce v duchu.

„V tom případě s tím nebude žádný problém,“ usmála se na něj šťastně. „No tak už vstávej, ty lenochu. Pojďme se podívat, jak si Morgan vede jako kuchař. Ledaže bys chtěl radši zkusit, jak jsme se s tou praxí vylepšili…?“

Se zdušenou kletbou Case vystřelil z matrace a ve studeném vzduchu se začal rychle oblékat. K jeho rychlosti přispělo, že Saražiny šedivé oči nadšeně pozorovaly každý kousek jeho těla.

„Oblékej se,“ zavelel.

„Nemůžu najít živůtek a spodní kalhoty. Co jsi s nimi provedl?“

Rozhlédl se kolem sebe a začalo se ho zmocňovat zoufalství. Živůtek vykukoval zpod matrace, ale spodní kalhoty neviděl. Nakonec je objevil, jak visí na spodní větvi pelyňkového křoví, kam je odhodila ruka, jež měla v té chvíli bezpochyby na práci lepší věci než myslet na ráno.

Zatímco sbíral spodní prádlo, myslel na to, jaké bylo svlékat z ní ty jemné kousky a oč lepší je najít pod nimi ještě jemnější, horké tělo. Spěšně hodil obě součásti prádla přibližně jejím směrem.

Štíhlá nahá ženská paže se vynořila z pokrývek, popadla je a zmizela s nimi zase uvnitř, kde bylo větší teplo.

Zatraceně horko, připomněl si Case. Je jako oheň v zimě. Já snad umřu, jestli budu myslet na to, jaké bylo vniknout do ní.

Slaná a sladká, tak ženská, jako horký med se mi rozplývala na jazyku i na těle. Zimní žár, planoucí jen pro mě.

Casem opět projel záchvěv žhavé touhy. Měl co dělat, aby vecpal své neposlušné tělo do kalhot.

„Nepotřebuješ pomoct?“ zavolala na něj Sarah. Její lehce chraptivý hlas vyzařoval dobrou náladu, obdiv i připomínku uplynulé noci jako žár z plamene.

„Já už se teď pár roků oblékám úplně sám,“ odsekl mrzutě.

„A co takhle kdybys ty pomohl mně? Jsem úplný začátečník!“

Smyslná vábivost jejích slov mu rozproudila krev ještě rychleji.

„To byla Eva v ráji taky,“ zahuhlal. „A jak rychle se všechno naučila!“

Vzhlédl k ní právě včas, aby viděla, jak jeho slova udusila v jejích očích všechen smích.

„Sarah,“ začal opatrně.

Tentokrát ho nepřerušila. Tentokrát prostě zmizela. Přikrývky se zmítaly a kroutily, jak si pod nimi natahovala šaty. Za chvilku se vynořila kromě bot už úplně oblečená.

„V zájmu toho, aby se Conner nedozvěděl, jak moc mě nesnášíš, mohl by ses pokusit být ke mně před ním zdvořilý?“ požádala ho klidně.

„To není pravda, že tě nesnáším.“

„Fajn,“ podotkla a natáhla si pravou botu. „Tak to ti ta zdvořilost ke mně nebude dělat problémy.“

Case viděl, že mu nevěří ani slovo ohledně toho, zda ji nesnáší, nebo ne.

„Muži netráví noci s ženami, které nesnáší,“ pokusil se o vysvětlení.

„Samozřejmě!“ Vrazila nohu do levé boty a postavila se.

„Zatraceně, poslouchej mě!“ vyštěkl na ni.

Obrátila k němu chladný šedivý pohled.

„Nejenom, že tě poslouchám, ale já s tebou dokonce i souhlasím!“ prohlásila důstojně.

„Jenže ty to nemyslíš vážně,“ stěžoval si Case.

Skořicově zbarvené obočí se zvedlo ve dvou elegantních, nevěřícných obloucích.

„Když to říkáš,“ utrousila zlehka.

„Co?“

„Snažím se neodporovat, pořád souhlasím. Měl bys to taky zkusit. Jenom jako trénink, pochopitelně! Když nebude Conner na doslech, tak to od tebe přirozeně neočekávám!“

Case se pokusil ovládnout. Pak se pomalu, zhluboka nadechl a konečně se mu povedlo trochu se zklidnit.

Dostala se mu pěkně hluboko pod kůži. Nepřítomně se ptal sám sebe, kam se poděla jeho obvyklá disciplína.

Vzpomínka na to, jak se mu oddala a jak on se oddával zase jí, mu proletěla hlavou jako temný blesk, připomínající, jak je to s jeho sebekontrolou.

Neměl jsem to dělat.

Jenže už se stalo. Teď může litovat po celý zbytek života. Zima se mu zdála ještě chladnější, když poznal, že existuje žár, planoucí jen pro něj.

Ale nedosažitelný.

A tak to také musí zůstat.

Nedosažitelný.

„Neviděla jste Connera?“ zeptal se Ute.

Sarah překvapeně vzhlédla od hrnce s fazolemi, který bublal na ohni. Právě do nich dokrájela jednu z posledních cibulí, které schovávala, a k tomu pár Uteho smrtících zelených papriček.

Doufala, že si o ně Case pořádně spálí pusu.

Na co si vlastně stěžuji? napomínala sama sebe trpce. Dneska ráno jsem ho požádala, aby se ke mně choval zdvořile, a zaplaťpánbůh se taky tak choval.

Byl tak zdvořilý, až mě z toho málem rozbolely zuby.

A tak odtažitý.

Povzdechla si a rozhodla se zamíchat fazole. Ute si významně odkašlal.

Sarah jen nadskočila. Byla tak zabraná do svých myšlenek, že zapomněla, že stojí vedle ní a čeká na odpověď.

„Od snídaně jsem Connera neviděla,“ odpověděla a doufala přitom, že si nevšimne, jak se začervenala. „Proč se vlastně ptáš?“

Aspoň, že si mě Conner kvůli Caseovi nedobíral. Tedy samozřejmě až na to jeho šklebení.

Ute mlčky zíral na vzorky slunečního světla, které škvíry mezi prkny ve stěnách propouštěly zvenčí na podlahu z udusané hlíny. Měly tmavou, máslově žlutou barvu.

Takové světlo bývá pozdě odpoledne. „Vod snídaně, jo,“ zahučel. „Co se děje?“ vyhrkla ostře.

Zavrtěl hlavou, že nic, ale Sarah se nedala ošálit. Na to uměla příliš dobře číst v ošlehané, klamně andělské tváři starého muže.

„Ute!“ zvolala varovně. Víc už říkat nemusela.

„Měl mě přijít vystřídat na hlídku už před dvěma hodinama. Když sem se furt nevracel, tak tam přišla Lola mrknout se, co jako je. Tak to tam vzala sama, abych si mohl chvíli vodpočinout a něco sníst.“

Sarah zamračeně věnovala fazolím poslední pohyb vařečkou a přiložila na oheň.

„Třeba je někde s Casem,“ uvažovala. „Možná mají zase plno práce s tím šestiraňákem.“

„Sem se už kouknul. Neni tam.“

Sarah se zmocnily obavy.

„To Connerovi není podobné, že by nepřišel na hlídku.“

„No právě. To sem si taky řikal.“

„A kde je Case?“

„S bráchou, plánujou, jak pohřbít Culpeppery.“

„A co Morgan?“

„Ten špehuje v Jarním kaňonu.“

Nepřítomně přiložila další dřevo do ohně a dívala se, jak ho olizují plameny. Pak si utřela ruce do zástěry z pytle od mouky.

„Půjdu se po něm podívat,“ rozhodla se nakonec.

„To sem si myslel.“

„Hlídá teď někdo Loliny kozy?“

„Strašák.“

„Doufám, že si zase nenechá utéct tu černobílou,“ zabručela.

Ute se zastavil u dveří.

„Ten pes za to nemohl,“ podotkl. „Ta koza je dočista praštěná. Von je sežene dohromady a jen se votočí, vona už zaseje letí někam jinam.“

„Ty ses toho psa vždycky zastával.“

„Je mi podobnej. Taky má těžkej život,“ odpověděl a zavřel za sebou dveře.

Výraz Saražiny tváře se okamžitě změnil. Vyjadřoval teď všechny obavy, které pociťovala. Vzpomněla si totiž, co jí to vlastně ráno bratr říkal.

Napadlo mě, že bych šel špehovat Culpepperovy.

„Connere,“ zašeptala, „nejsi přece takový blázen, abys tam šel sám, že ne?“

Rychlým pohybem ze sebe strhla zástěru a pověsila ji na hřebík.

„Morgan špehuje v Jarním kaňonu,“ opakovala si nahlas. „Určitě by nenechal Connera provést nic tak bláznivého.“

Zdálo se, že se jí slova vrací jako v ozvěně. Conner, bláznivý Conner.

Vyběhla ven tak rychle, až za ní práskly dveře. Nevnímala rezavý vítr ani sněhové vločky, štípající ji do obličeje.

„Connere?“ volala. „Kde jsi?“

Vítr jí vracel její volání a vysmíval se jejímu strachu stejně jako tenkrát, kdy volala bratrovo jméno ve tmě a v přívalech vod.

Tehdy jsem ho přece našla.

Teď ho najdu taky.

Místo, kde venku spával, bylo prázdné, ale zůstalo tam koňské sedlo, které si dával pod hlavu místo polštáře.

„Connere! Odpověz!“

Nikdo se neozýval, jen vítr se proháněl prochladlou krajinou. Čuchal jí rozpuštěné vlasy, které jí v pramenech šlehaly přes tváře. Popadla je do dlaně a sevřela je tak silně, jako by to bylo záchranné lano.

„Ne teď,“ opakovala si. „Teď ne, když jsem pro tebe konečně našla ten poklad! Kde jsi? Connere, kdepak jsi? Connere!“

Volala na něj i tehdy, když odkudsi přiběhl Case. Okamžitě ji popadl do náruče a pevně stiskl.

„Klid, miláčku. Jenom klid. Seber se a pověz mi, co se stalo.“

Teprve pak, až jeho klidný, vemlouvavý hlas pronikl jejím strachem, si uvědomila, že znovu a znovu volala bratrovo jméno.

„Byl s tebou Conner?“ vyhrkla ochraptěle.

„Ne, má hlídku nahoře.“

„Jsi si jistý? Viděls ho tam?“

„Ne, ale on přece ví, kdy má přijít střídat.“

„Jenže nepřišel.“

„Cože?“

„Hlídku drží Lola, Conner se vůbec neukázal.“ Case se otočil a ohlédl se přes rameno. „Huntere?“ zavolal.

„Taky jsem ho neviděl,“ odpověděl Caseův bratr.

„A co ty, Morgane?“ zjišťoval Case dál.

„Ne, neviděl jsem z něj ani chlup,“ ozval se Morgan.

„Morgan je tu? Morgane!“ vykřikla Sarah. Vytrhla se Caseovi z náruče a vrhla se k černovlasému pistolníkovi.

„Jak to, že nesledujete Culpepperovy? Měl jste přece být tam, tak co děláte tady?“ vybuchla.

Morgan se opatrně podíval na Case.

Ten zíral na Sarah, jako by ji viděl prvně v životě.

„Jenom klid, uklidni se, miláčku,“ zabručel nejisté. „Morgan jenom poslechl Hunterův příkaz.“

Zavřela oči, aby nezačala řvát na všechny, samozřejmě v první řadě na Case.

„Nemluvil s tebou o tom, že by šel špehovat Culpepperovy?“ zeptala se po chvilce.

„Conner?“ podivil se Case.

Sarah spotřebovala téměř všechno svoje sebeovládání, aby nezačala ječet, že ano, že samozřejmě mluví o svém bratrovi.

„Ano,“ řekla nakonec nepřirozeně klidným hlasem. „Je jediný, kdo chybí, že?“

Case se na ni podíval stejně ustaraně jako předtím Morgan.

„Když to říkáš,“ pronesl opatrně, „tak Conner opravdu chybí.“

„Ano, přesně to se vám snažím říct.“

Strach v jejích očích v něm vzbudil touhu vzít Sarah znovu do náručí.

„Dnes ráno…,“ hlesla. Hlas se jí vytratil. „Dnes ráno Conner říkal, že by chtěl jít špehovat do Jarního kaňonu.“

Morgan zabručel něco, čemu nebylo rozumět. Hunter sevřel ústa do přísné, ostré linky. „Tak dál, pokračuj,“ vybídl ji Case. „Dál nic nevím,“ odpověděla okamžitě. „Conner říkal, že má nápad, a teď je pryč.“

„Morgane,“ spustil Hunter. „Už tam jdu.“

„Půjdu s tebou,“ přidal se Case.

„Já taky,“ okamžitě se ozvala Sarah.

Oba muži jí to začali vymlouvat, ale jejich slova přerušily tři rychlé výstřely, ozývající se nahoře na kopci. Po chvíli ticha následoval ještě čtvrtý výstřel.

„Máme společnost,“ podotkl stručně Case.

„Kolik jich je?“ vyhrkla Sarah bez dechu.

„Vypadá to, že jenom jeden,“ oznámil Hunter. „Casi, zůstaň s ní. Morgane, ty půjdeš se mnou.“

„Ute zaujme pozici u topolů,“ přidala se Sarah. „Bývá tam vždycky, když je Conner pryč.“

Hunter přikývl a společně s Morganem pospíchali skrýt se do křoví za srubem, tasené zbraně už v rukou.

„Neboj se,“ utěšoval ji Case. „Hunter nás nenechá obklíčit.“

„Jenom doufám, že je Lola omylem nezastřelí.“

„Ani je neuvidí.“

Sarah se jen zachvěla, ale neřekla nic. „Kde máš kabát?“ zeptal se Case.

„Ve srubu.“

„No, to je teda moc pěkné místo,“ zabručel. Svlékl svůj kabát a podal jí ho, ale už byla pryč. Letěla do srubu tak rychle, až mu okamžitě došlo, že tak asi nespěchá jen kvůli kabátu, ale spíš kvůli zbrani.

Měl pravdu.

Když se o vteřinu později objevila zase venku, v ruce už držela svou pistoli. Nesla si také kabát, ale spíš jako zásobník na náhradní střelivo než jako ochranu před zimou. Jeho kapsy se vydouvaly zásobami munice.

„Moc se před nimi neukazuj,“ radil Case.

„Ale…“

Case nedbal na její protesty a vtáhl ji do úkrytu mezi balvany a křovím.

„Jako mrtvá bys Connerovi nebyla nic platná,“ upozornil ji suše. Pak vytáhl z kapsy dalekohled a začal pozorně zkoumat stezku, která vedla shora dolů do údolí. Sarah bez dechu čekala, co se dozví.

„Je to Ab.“

„Je sám?“

„Pokud dobře vidím, tak ano.“

Sarah po zádech přeběhl ledový poryv strachu. Ze zvuku Caseova hlasu ji zamrazilo. Zadívala se mu do tváře, ale nevyčetla z ní vůbec nic.

Když odložil dalekohled, obrátil se k ní. Oči měl prázdné a studené jako smrt.

„Má Connerův klobouk.“

Z obličeje jí vyprchala všechna barva. Zapotácela se, jako by ji někdo udeřil.

Chtěl ji zachytit, ale drsně mu odstrčila ruku.

„Nic mi není,“ prohlásila, a její hlas byl přitom stejně prázdný jako jeho oči.

„Vypadá to, že tvůj bratr ještě žije,“ řekl Case bezvýrazně. „Jinak by se sem Ab nepřišel producírovat sám a v jeho klobouku.“

Jedinou odpovědí mu byl její přerývaný, hlasitý dech.

„Nech mě, ať s ním promluvím já,“ navrhl Case.

Chvíli váhala, pak přikývla.

„Zůstaň schovaná,“ dodal. „Ab umí být… nevypočitatelný… když jsou kolem něj ženy a děti.“

Sarah se ozvala drsným zvukem, který měl znamenat nejspíš smích.

„Nevypočitatelný,“ vyjela hořce. „To je jako říkat o peklu, že je to příjemně vyhřáté místo.“

„Postavím se tak, abys měla Aba na mušce a nepostřehla přitom mě.“

„Ale buď tak blízko, abych dobře slyšela.“

Neznělo to jako prosba, byl to příkaz. Věděl, že pokud by ho nesplnil, šla by blíž a poslala tak k čertu všechnu opatrnost.

Nemohl se jí divit. Kdyby měl Ab v rukou Hunterův klobouk, Case by nejednal jinak.

Rychle se protáhl skrz křoví tak, aby Ab musel cestou ke srubu projet těsně kolem něj. Nabil oba zásobníky u své zbraně, natáhl kohoutek a se smrtící trpělivostí čekal.

Ab se vůbec nepokoušel skrývat. Sjížděl po stezce dolů, bezostyšně se vystavoval pohledům a v ruce držel Connerův klobouk, jako by to byl štít, jenž ho má ochránit.

A chránil ho skutečně.

Nikdo se Aba ani nedotkne, dokud nebude jasné, co je s Connerem.

Nic se nezměnilo, pomyslel si Case ponuře. Ať už je válka, nebo mír, za Culpepperovými se vždycky táhnou hejna supů.

Conner není jejich první rukojmí.

Ale dá Bůh, že bude poslední.

„Dál ani na krok,“ promluvil Case. „Pověz, co tu chceš.“

Ab si dal na čas, než zastavil svou mulu. Jeho bledě modré oči pátraly po všech možných úkrytech. Nemohl objevit, odkud se hlas ozval.

„Nejste zrovna moc přátelský sousedi,“ ozval se konečně.

„Tak na to radši nezapomínej.“

Záměrně pomalými pohyby si Ab sáhl do kapsy, vytáhl paklík s tabákem, pořádně si z něj ukousl a začal volně žvýkat.

Case čekal.

Po několika důkladných přežvýknutích mu bylo jasné, že Case nemíní začít další rozhovor a že neudělá ani žádný neuvážený pohyb.

„Tak jo,“ ozval se konečně sám. „Mám jejího bráchu, chci její stříbro. Prohodíme si to.“

„Co tě přivedlo na myšlenku, že paní Kennedyová vlastní nějaké stříbro?“

„Sem vás sledoval. Prokopal sem každou ďouru, co ste vykopali vy. Byly prázdný,“ pokývl hlavou Ab a plivl na zem. „Naposled, co sem vás stopoval, po sobě koně nechávali hlubší votisky kopyt. Prohledal sem to tam vopravdu dobře, ale museli ste votaď vodnýst všecko. Ty ďoury byly prázdný jako hrob před pohřbem.“

Case Abova slova nijak nepřekvapila. Od chvíle, kdy spatřil Connerův klobouk v jeho rukou, mu bylo jasné, co asi tenhle lotr může chtít.

„Když ti dáme to stříbro, vrátíš nám Connera živého a zdravého. Vy zkurvysyni odtud pak všichni do jednoho vypadnete a vrátíte se zpátky do Kalifornie,“ navrhl Case klidně. „Domluveno?“

Dlouhou dobu bylo jediným zvukem, který se dal slyšet, jen šustění uschlých větví, jak vítr pročesával pelyňkové křoví.

„To stříbro přiveze vona,“ promluvil Ab konečně. „Ne.“

Znovu nastalo ticho, naplňované pouze harašením suchého křoví.

„Tak to je ten kluk vyřízenej,“ plivl Ab znovu na zem. „Jestli umře, umřeš taky.“

„Ne!“ vykřikla Sarah ze svého úkrytu. „Já vám to stříbro přivezu!“

Case zasyčel něco ostrého.

„To stříbro přinesu já, nebo žádná dohoda nebude,“ oznámil pak Abovi.

„Co tě vede k myšlence, že bych tě viděl radši než tu hezkou mladou ženskou?“ vysmíval se Ab.

„Jsem jeden z těch Texasanů, co se jich tak bojíš.“ Ab viditelně ztuhl.

„Vo kerý části Texasu tak asi mluvíš?“ zeptal se ostražitě.

„Nebeské údolí,“ zněla odpověď.

Ab zavrčel a jeho hubená tvář ještě víc ztvrdla.

„To sem si moh myslet,“ dal se slyšet. „Mohl by ses mně ukázat? Ten tvůj hlas mi přijde ňákej povědomej.“

„To by měl. Už jsme se potkali v Rubínových horách.“

Hubená mula sebou trhla, jako by ji někdo bodl špendlíkem, jak Ab škubl uzdou.

„To tys zavraždil mý příbuzný!“ vykřikl vztekle Ab.

„Já jsem je zabil, a to je rozdíl,“ vysvětlil pokojně Case.

„Mrtvěj je furt jenom mrtvej.“

„Tví příbuzní byli dospělí muži a ozbrojení. Měli svou šanci. To je víc, než jsi ty dával všem těm ženám a dětem.“

Ab se hned podíval do křoví, odkud se před chvílí ozval Saražin hlas.

„Může jít s váma a přinýst to stříbro,“ oznámil jí. „Buďte za úsvitu v našem táboře.“

„Ona zůstane tady,“ prohlásil Case hluše.

„Je to na ní,“ pokrčil Ab rameny. „Řekl bych ale, že by svýho bráchu viděla ráda naživu. Esli nepříde, je synem smrti.“

„Přijdu,“ zavolala Sarah.

Case si to nemyslel, ale mlčel.

„Tak za úsvitu,“ loučil se Ab Culpepper.

„Abe?“ zavolal na něj Case tiše. Tón jeho hlasu Aba přimrazil na místo. Zarazil mulu a ostražitě se ohlédl ke křoví, odkud se Case ozýval.

„Jestli se Connerovi něco stane, tak si pamatuj, že všechno, co mu provedeš, udělám pak já tobě. A pak tě ještě pověsím.“

* 23

„Zatraceně, ženská, nemohla bys chvíli mít rozum a poslouchat?“ křičel Case.

„Tak řekni něco rozumného a já budu poslouchat,“ odsekla neméně hlasitě Sarah. „Zůstaneš doma.“

„A nechám Connera zabít? Jestli podle tebe takhle vypadá rozumný nápad, tak je div, že tě vůbec poslouchá aspoň ten tvůj kůň!“

Ute, Morgan a Hunter stáli venku před srubem, ale to neznamenalo, že neslyšeli každé slovo. Nešťastně přecházeli sem a tam a šoupali přitom nohama, jak se snažili neposlouchat muže a ženu, kteří se uvnitř srubu skoro dotýkali nosem, a přitom na sebe řvali, jako by od sebe byli na yardy daleko.

Lola se jenom ušklíbla a dál pokračovala v přebírání vlny, kterou vyčesala ze své oblibené černobílé kozy.

„Dvacku na to, že pude,“ prohodila jen tak do vzduchu.

Ute zabručel a potřásl hlavou, že se sázet nebude.

„A co vy, hoši?“

Morgan s Hunterem se na sebe podívali a taky odmítli. Ani jeden z nich nechtěl vsadit po deseti dolarech na výsledek sporu.

Lola jen obloukem vyplivla tabákové sliny. Zachechtala se a posunula si své velké nohy na studené zemi. Dál přebírala vlnu, aby se Sarah, až skončí s hádkou, mohla pustit pro změnu do předení. Košík na Lolině klíně se utěšeně plnil hromádkou čisté, přebrané a načesané vlny.

„Narazila kosa na kámen,“ prohlásila po chvíli. „Ten fešák to eště neví, ale bude si na to muset zvyknout.“

„No, já bych na to zase tolik nesázel,“ namítl tiše Hunter. „Válka Case změnila. Je jiný. Dřív se rozčiloval, dneska je ledově studený. Kde se dřív smál, tam dneska mlčí. Copak jste ho někdy viděla se aspoň usmát?“

Lola se zamyslela a pak zavrtěla hlavou.

„Někerý chlapi nemaj vůbec smysl pro humor,“ pokrčila rameny.

Hunter se smutně pousmál. „S Casem bývala zábava jako s bednou štěňat. Válka to v něm taky spálila.“

„Vona ale do Jarního kaňonu stejně pude,“ trvala na svém Lola.

„Ute ji bude muset udržet tady,“ vmísil se do hovoru Morgan.

Úsměv starého pistolníka byl ještě smutnější než ten Hunterův. Zavrtěl hlavou.

„Chlap, co by ji chtěl zadržet, by s ní pak už nevydržel,“ podotkl Ute prostě.

„Tak dobře. Já se o to postarám,“ nabídl se Morgan.

Bylo vidět, že Ute chvíli přemýšlí. Pak zavrtěl hlavou: „Tak to budem spolu bojovat.“

„Prokristapána,“ vyjel Hunter. „A proč?“

„Když vona něco chce, tak to pro ni zařídim.“

„Aha,“ pochopil Morgan. „Tím se vysvětluje ten chovný býk mezi krávami.“

Starý pistolník se ušklíbl. „Šel za mnou domu, prostě jen tak šel.“

„No to určitě,“ broukl Hunter suše. „A ty plnokrevní koně určitě taky, že.“

„A polovina zásob a nářadí a každá druhá věc, za kterou se musí dát prachy na dřevo,“ vypočítávala Lola. „Sarah se kvůli těm krádežím dobytka zlobila a zatrhla mu to, ale na někerý věci eště nepřišla.“

Odložila košík s vlnou a černýma nevyzpytatelnýma očima se podívala na Huntera.

„Nesnažte se ztrácet čas. Ute nechce nic slyšet, je vohledně tý holky jako tumpachovej,“ řekla poklidně. „Radši zkuste vymyslet, jak by se ho dalo využít k tomu, aby zůstala naživu.“

„Něco mě už napadlo,“ odpověděl uvážlivě Hunter. „Kdyby si Ab myslel, že mu to stříbro nese Sarah, bylo by to stejně dobré, jako kdyby mu ho nesla doopravdy.“

Morgan pohlédl na Huntera, pak na nevysokého, drobného Uteho a široce se usmál.

Utemu to trvalo o poznání déle. Pak se mu v očích rozsvítilo poznáním a chraplavě se rozesmál.

Lola vyplivla tmavohnědý oblouk slin.

„Už sem si říkala, hoši, jak dlouho vám to bude trvat, než si všimnete něčeho, co je tak jasný jako nos mezi vočima.“

„Udělal byste to?“ zeptal se Hunter Uteho rovnou. „Nebo byste s námi taky bojoval?“

„Udělám to. Když mi to vona dovolí.“

Hunter otočil hlavu směrem k náhle ztichlému srubu.

„Myslíte, že ji můj bratr dokáže přesvědčit, aby se chovala rozumně?“ Jeho otázka nemířila k nikomu konkrétnímu.

Lola si odfrkla. „Mužský. Většina z vás v sobě nemá rozumu ani za mák. Ta holka je zatraceně tvrdší, než jak vypadá.“

Hunterovy břidlicově šedé oči zpřívětivěly úsměvem. Vrhl na Lolu pobavený pohled a na znamení obdivu se dotkl prstem klobouku.

„Já už jsem taky zjistil, že některé ženy jsou opravdu mnohem silnější, než vypadají,“ prohlásil uznale.

„To ho naučila jeho žena,“ lstivě podotkl Morgan.

„Byla to tvrdá škola, pro nás oba,“ přiznal Hunter.

Lola vyplivla další oblouk tabákové šťávy a sebrala košík s kozí vlnou.

„Když něco de kór lehce, tak to pak nestojí za zlámanou grešli,“ zabručela a vstala. „Se Sarah to teda nikdy nešlo snadno.“

„Ani s Casem,“ přidal se Hunter.

„No jak řikám. Hoděj se k sobě. Krapet se škorpěj, že jo, ale pasujou k sobě.“

Ze srubu bylo pořád slyšet jenom ticho.

„No, hoši, kerejpak z vás hrdinů si teďkonc troufne vodnýst tu vlnu dovnitř?“ rozhlédla se Lola po shromáždění.

„Já tedy ne, madam,“ odmítl okamžitě Morgan.

Hunter natáhl ruku. Lola mu s hihňáním podala košík vlny.

„Však vona nekouše,“ dodala starší žena. „Aspoň né tak, aby vám pak zůstaly jizvy.“

Hunter se znovu uznale dotkl krempy klobouku a pak se otočil k Morganovi.

„Běž zjistit, jestli je Conner ještě naživu,“ nařídil mu. „O Abovi se ví, že rád zabíjí rukojmí.“

„Jestli je naživu, pokusím se ho odtud dostat.“

„Nezkoušej to, pokud nebudeš mít jistotu, že se přitom ani jednomu z vás nic nestane. Když do toho půjdeme všichni společně, budeme mít lepší šance než každý zvlášť.“

Morgan zaváhal a pak kývl.

„Pomalu a opatrně,“ souhlasil. „Budu tichý jako stín.“

„Vrať se zpátky nejpozději dvě hodiny před svítáním.“

„Co když je ale Conner mrtvý?“ zeptal se Morgan. „Tak se vrať co nejrychleji sem.“

„Vadilo by, kdybych cestou někomu podřízl krk?“ ptal se dál Morgan.

„Hlavně se vrať zpátky celý.“

„Pojďme je vypálit,“ z ničeho nic navrhl Ute. „Z Jarního kaňonu vedou ven jen dvě cesty. Na kopci nad nima sedí na každým konci jeden chlap. Jednoduchý jako facka. Jako když střílíš na plechovky.“

Morgan přikývl, že se mu ten nápad zamlouvá.

„Culpepperovi sami už vypálili spoustu lidí,“ připomněl. „Zkusili to i s námi v Rubínových horách. Kdo s ohněm zachází, ten s ním i schází. A je na Case, aby ti lumpové konečně chcípli.“

„Dvě hodiny před úsvitem,“ připomněl Hunter. „Tak jdeme na to.“

Bez dalšího slova se obrátil, došel ke srubu a zaklepal. „To jsem já, Hunter,“ zavolal. „Nesu pro Sarah nějakou vlnu.“

„Je otevřeno. Pojďte dál,“ ozvalo se zevnitř.

Hunter si povzdechl. Její hlas byl ostrý jako břitva, s níž by se slanina dala pokrájet na plátky tenké tak, že by skrz ně šly číst noviny. Otevřel, sklonil hlavu, aby se při své výšce neudeřil o rám dveří, a vešel dovnitř.

Sarah míchala fazole tak divoce, jako by celý její život závisel na tom, zda se jí podaří prorazit dno hrnce.

Case se na ni díval. Jeho výraz Huntera pořádně překvapil. Už roky neviděl bratra tak dohřátého a vzteklého.

„Kam vám mám tu vlnu dát?“ zeptal se Hunter.

„Někam dál od ohně,“ šlehla po něm stroze. „Děkuji vám,“ dodala pak trochu opožděně.

Postavil košík do vzdálenějšího kouta srubu a obrátil se na muže a ženu, jejichž hněv a rozhořčení bylo tak hmatatelné, že by se dalo krájet.

Odkašlala si a pomalu začala: „Mám takový plán.“

„Bude zatraceně lepší, pokud v něm budete počítat i se mnou,“ vyštěkla okamžitě Sarah.

„Bude zatraceně lepší, když s ní počítat nebudeš,“ zavrčel Case.

„Oběma se vám splní přání,“ oznámil jim Hunter.

Oba se jako jeden okamžitě obrátili k němu. Opatrný záblesk naděje a pevné odhodlání v jejím pohledu Hunterovi připomněly ženu, kterou miloval.

„Vy moji manželku zatím neznáte,“ řekl Sarah, „ale doufám, že se spolu brzy seznámíte. Máte hodně společného, jako byste byly obě dvě ze stejného vrhu. Pěkně paličaté.“

Sarah se unaveně usmála. „Snad ji někdy uvidím. Pokud ovšem všichni přežijeme zítřejší ráno.“

„Ty přežiješ,“ vpadl do hovoru Case. „I kdyby to měla být poslední věc, co v životě udělám.“

„Já tam půjdu.“

„Zůstaneš tady, nebo…“

„Počkejte, počkejte,“ uklidňoval je Hunter. „Čas běží a my si musíme dobře připravit plán.“

„Naplánuj, ať zůstane tady,“ prohlásil Case.

„Mysli,“ připomněl mu jeho bratr. „V ten moment, jak Ab zjistí, že tam Sarah není, Connera zabije.“

Case pohlédl na Sarah a marně doufal, že to neslyšela. Samozřejmě, že slyšela, a rozhodně se nemínila vzdát účasti v jejich hovoru.

„Conner je možná mrtvý už teď,“ řekla dutě. Sípavě vydechla, jako by ji vzduch hrozil zadusit. Na Connerovu smrt odmítala třeba jen pomyslet.

Zároveň však nedokázala myslet na nic jiného. Právě proto tak křičela na Case a na každého, kdo jí přišel pod ruku.

„Poslal jsem Morgana, aby to zjistil,“ oznámil Hunter. „Měl jsem tam jít já,“ namítl Case. „Pročpak? On je ve špehování stejně dobrý jako ty.“

„Mohl bych přitom trošku srovnat počty, aby jich proti nám nebylo tolik,“ ucedil Case.

„To může Morgan taky. Pokud je Conner po smrti…“ Sarah tiše zaprotestovala.

„Ab Connera nezabije, dokud nedostane to stříbro,“ řekla vyrovnaně.

„Nejspíš ne,“ poněkud váhavě souhlasil Hunter.

„Ale jak bude mít poklad ve svých rukou, pobije každého, koho bude moci, zbytek upálí a uteče,“ podotkl Case.

„Ano, v tom jsou Culpepperovi nejlepší – přepadávat, zabíjet a pak utéct,“ přikývl Hunter.

„Bojím se o bratra,“ připomněla Sarah.

„A máte proč,“ řekl Hunter. „Jenže Conner je už moc velký a silný, aby v Abovi probudil ty nejhorší choutky. Je víc mužem než dítětem.“

Sarah zavřela oči a pokusila se nadechnout. Když ji Case uchopil do náruče, nebránila se. Jen se o něj opřela a tiše se modlila, aby bratr zůstal naživu.

Case ji pohladil po vlasech a ona ho na oplátku také lehce pohladila. Z celé duše doufal, že se mu podaří přivést jí bratra zpátky zdravého a živého.

„Jestli je Conner po smrti…,“ připomněl Hunterovi, kde přestal.

Bratr ponuře přikývl. „Tomu právě chceme naším plánem zabránit,“ pokračoval.

Sarah zvedla hlavu.

„Radši mě do těch plánů zahrňte.“

Hunter začal vysvětlovat dřív, než se Case zase pustil do hádky.

Sarah se dívala do ohně už tak dlouho, až jí v očích tančily zlaté plameny. Stříbro bylo pryč a ona se vrátila do srubu, protože se potřebovala někde schovat.

Bylo už dlouho poté, co obvykle chodila spát, ale dnes v noci věděla, že se spánku nedočká.

Tichý sykot plamenů a šustění předeného vlákna byly jedinými zvuky, které vyplňovaly ticho.

Jiskry v ohništi se rozprskly a ozářily kmitající vřeteno a pistoli, nehybně ležící na stole kus od její ruky. Kabát s kapsami plnými střeliva visel vedle na židli.

Snažila se nemyslet na nic jiného než na to, aby se jí povedlo udržet hořící oheň až do rána.

Tak málo tepla. Tak velká zima.

„Sarah?“

Tichý hlas ji přiměl vyskočit, ale po zbrani nesáhla. „Pojď dál,“ zavolala stejně tiše.

Dveře se otevřely a zase zavřely. Ve tmě se objevila Caseova silueta. Jak kráčel blíž k ohni, odlesky plamenů mu klouzaly po těle jako milostné laskání.

„Cítil jsem kouř, proto jsem poznal, že jsi vzhůru,“ vysvětlil důvod své návštěvy.

„Ten oheň… mě uklidňuje.“

„Právě se vrátil Morgan.“

Sarah se zastavilo srdce. Podívala se na Case, jako by jí mohl dát odpověď, již si přála.

„Tvůj bratr je živý,“ chvatně oznámil Case. „Trochu pocuchaný, ale jinak v pořádku.“

Sarah se úlevou zatočila hlava a málem se svezla k zemi. Case ji rychlým pohybem zachytil do náruče a odnesl ji k jejímu lůžku. Opatrněji položil na matraci a třel jí ledové ruce.

„Jsem v pořádku,“ špitla nezřetelně.

„No, no,“ zabručel nepřesvědčené.

„Opravdu.“ Zhluboka se nadechla a barva se jí začala vracet do tváře.

„Nemysli na to. Svítání je ještě daleko,“ řekl Case.

Jedinou odpovědí byl krátký útržek neveselého smíchu.

Zašeptal její jméno a znovu ji vzal do náruče. Objetí přinášelo útěchu jim oběma.

„Conner se ti vrátí živý, na to ti přísahám,“ ujišťoval ji Case.

„A – ale…“

„Pššt,“ okřikl ji něžně. „Morgan už je zase na cestě zpátky do Jarního kaňonu. Myslí si, že se mu podaří dostat tak blízko, aby Connera ochránil.“

Nebo to spíš jen zkusí, pomyslel si Case pochmurně, ale rozhodně neměl v úmyslu říct to nahlas.

Podle toho, co Morgan vyprávěl, byl na tom Conner jako kůzle obklopené vyhladovělými tygry.

Sarah se přerývaně nadechla, a pak ještě jednou.

„Nečekají, že bychom se na okraji srázu objevili se sluncem za zády,“ prohlásil klidně. „Lola a Ute už pracují na těch reálech, jak jsi chtěla, ale ať jsem zatracen, jestli chápu, proč chceš, aby je vyleštili.“

Přikývla, ale přitom se na něj nepodívala.

„Jestli se nevyspíš, tak nám zítra moc nepomůžeš,“ připomněl jí. „Spoléháme na tebe a na Lolu, že budete krýt náš návrat.“

Spíš aspoň chceme, aby sis to myslela, dodal v duchu. Ve skutečnosti nám jde jedině o to, abychom tě dostali mimo palebnou linii.

Sarah znovu kývla.

A opět se na něj ani nepodívala.

„Řekni něco,“ znejistěl Case. „Bůh ví, že jindy ti pusa jede jako nezavřená.“

„Co se tady dá říct?“ hlesla hluše.

Pohlédl na její zbledlé rty a uvědomil si, že má pravdu. Mluvit o zítřku znamenalo jen učinit čekání delší.

„Kdybys byla těhotná, odjeď do Rubínových hor,“ promluvil znovu Case. „Hunter už se postará, abyste ty i dítě měli slušný domov.“

Neodpověděla. Nemohla. Než vůbec stačila vstřebat myšlenku, že Case nedoufá, že přežije zítřejší ráno, ucítila na svých rtech jeho ústa, která smazala všechna slova a argumenty, jež mohla mít.

Už s prvním dotekem podlehla smyslnému zapomnění, které jí nabízel. Sáhla po něm s naléhavostí, jež se vyrovnala jeho. Když zápasil s jejím oblečením, ona už ho svlékala.

Za každý darovaný polibek dostala dva nazpátek a s každým polaskáním si byli blíž a blíž. Prsty jí vklouzl mezi stehna a našel horký, hebký med její vášně. Vnikl do ní jediným mocným pohybem, který ji přiměl slastí vykřiknout tak hlasitě, jako by šlo o bolest.

„Sarah?“

„Nepřestávej.“ Zaryla mu nehty do boků. „Hlavně nepřestávej.“

Zasténal a s každým pohybem těla měřil hloubku jejich vzájemné vášně. Rozkoš spálila jeho sebeovládání tisíci žhavými plameny.

„Příště,“ sliboval chraptivě, zatímco do ní vnikal, „příště budu… pomalejší. Tak zatraceně nádherně… pomalejší.“

Z hrdla se jí vydralo dlouhé zasténání. Prohnula se v zádech a rukama mu tiskla boky jako v křečích. Ústy přikrýval její výkřiky, dokud sám chraptivým křikem nedoprovodil mocný proud, jímž jí jediným možným způsobem odevzdal všechno, co měl.

A přesto to nestačilo. Věděl, že mu to nikdy nebude stačit.

Chtěl ji mít.

Chtěl jí dokonce být.

„Sarah?“ zašeptal. A pak se znovu ponořil hluboko do ní.

S každým pohybem volala znovu a znovu jeho jméno. Odpovídal vší touhou, dokud se znovu neroztřásla, pohlcená žárem milostného vytržení.

Vpíjel se do extáze jejích rtů a nepřestával se v ní pohybovat, až se vznášela výš a výš a on s ní. Zimní úsvit byl daleko a mezi nimi nezbyla žádná slova a žádné otázky, jen živelné spojení muže a ženy.

Nabídla mu svůj ohnivý žár, jako oheň plála a zahnala všechen chlad, který je obklopoval.

Ledový vítr ji bičoval přes tvář, ale Sarah sledovala, jak Ute s Casem mizí v nekonečné noci. Hunter odjel do tmy už před nimi. Šel zaujmout pozici, jež mu měla umožnit krýt Connerův bezpečný návrat.

Pokud to vyjde, pomyslela si Sarah, ale hned si chvatně připomněla: Je naživu. Nemysli na nic jiného. Pořád ještě žije!

Vrstvička nafoukaného sněhu křupala pod nohama dvou nákladních koní. Kopyta prorážela tenkou sněhovou pokrývku a zarývala se do vysušené půdy pod ní.

Kameny, řekla si v duchu při pohledu na nacpané vaky u jejich sedel. Kameny, až na jeden pytel. Jako ve vytěženém dole.

Vak u jejího sedla se vydouval nákladem stříbra. Čerstvě vyleštěné reály se budou za rozbřesku blýskat jako hvězdy.

Zbytek stříbrných prutů a potřeby pro dalekou cestu byly rozděleny mezi šest mustangů. Na dalších koních měly jet obě ženy.

Sarah nechtěla myslet na to, proč se musí za nejtemnější části noci vydat pryč se vším, co budou potřebovat, aby přežili a mohli si vybudovat nový domov. V uších jí však neustále zněla Caseova slova.

Jestli se nevrátíme, odjeďte obě do Rubínových hor. Elyssa a dítě budou potřebovat něco z toho stříbra.

Sarah nakonec souhlasila, třebaže celou duší odmítla přijmout nevyřčený význam jeho slov. Neuměla si představit život bez Connera. Bez Case.

Otřásla se a přitáhla si Uteho kabát blíž k tělu. Byl cítit tabákem, potem, kozami a celými roky strávenými kolem táborových ohňů.

Case voněl po jablcích, když jsme se tehdy v noci potkali, vzpomněla si. Proboha, připadá mi to jako před tisícem let.

„Seš vzhůru, děvče?“

Sarah se otočila k Lole. „Jsem.“

„Vypadalas, jako že se ti něco zdá.“

„Jenom jsem vzpomínala. Case voněl jako jablka, když jsem ho viděla poprvé.“

Starší žena se rozchechtala.

„Ute smrděl jako střelnej dým, whisky a koňskej hnůj,“ řekla Lola. „Seděl na hromadě koňskejch kobližek, vožralej jako slíva a střílel po mouchách. Božíčku, božíčku, to už je ale dávno.“

Sarah se i přes svůj strach musela usmát.

„Už sem s tím chlapem fůru roků,“ uvažovala Lola. „Fůru roků. Moc na to, abych ho nechala jít a jen tak se nechal voddělat.“

Oči starší ženy se ve světle hvězd zaleskly jako dva černé kameny.

„Teď si vem čtyry koně a hned vodjeď do Nevady,“ navrhla Lola. „Dyby bylo potřeba, někoho za tebou rychle pošlém, aby tě chytil a přiveď zase zpátky.“

„Ne.“

„Poslouchej, děvče, ty…“

„Ne,“ přerušila ji Sarah znovu. Lola vzdechla a vyplivla žvanec tabáku. „Je ňáká šance, že by ses dala přemluvit?“

„Ne.“

Lola chvíli přemýšlivě přežvykovala svůj tabák a pak znovu plivla dírou mezi zuby. „Koukám, že máš ňákej plán.“

„Znám Jarní kaňon lépe než kdokoliv jiný.“ Lola zabručela.

„Hele, Ab Culpepper je možná slizký jako had, ale není slepý,“ pronesla důrazně Sarah. „Ute ho na dlouho neoklame.“

„Však nemusí. Kulky sou dost rychlý.“

„Ty jejich taky,“ odsekla Sarah. „Tak pojeďme. Nemáme moc času,“ dodala a vyhoupla se na Shaker.

Lola s kletbami, zdušenými plnými ústy žvýkacího tabáku, vyšplhala do sedla svého koně. Zavalitý mustang vypadal spíš jako farmářský kůň.

„Co bude s těma nákladníma koňma?“ zeptala se pak.

„Vezmeme je s sebou. Mám s těmi stříbrnými pruty nějaké plány,“ rozhodla Sarah.

„Toho sem se bála. Samý blázniviny, ty tvý plány,“ bručela starší žena, ale to byla také poslední stížnost, kterou od ní Sarah slyšela. Bez dalších řečí se vydala po stezce do chladné tmy a stejně chladného svitu měsíce.

Sarah se necítila tak jistě, jak mluvila. Čím víc se blížili k Jarnímu kaňonu, tím víc jí její plán připadal šílený. Byla přesvědečná jedině o tom, že cíl její cesty je blíž než východní okraj kaňonu, kam mířili muži.

Ať se to zdá sebešílenější, pořád je to lepší než jen tak sedět s rukama založenýma a čekat, zda jsou Conner s Casem živí, připomněla si odhodlaně.

Koneckonců, budou mě potřebovat. Nikdo jiný se do té části kaňonu neumí dostat. Odtud budu moci střílet rovnou do jejich tábora.

Můžu rozhodnout o tom, zda to Conner přežije.

A Case také.

Ten plán není bláznivý. Vůbec ne, pokud ho promyslíme do všech detailů.

Uvažovala o něm po celou dobu, co Shaker zvolna stoupala vzhůru kaňonem na rozlehlou, větrem bičovanou pláň. Ztracená řeka vyhlodala v pláni úzké kamenité údolí, kde rostla tráva, vrby a topoly. Údolí kolem Ztracené řeky bylo největším z kaňonů, které řeka vydlabala ve skalnaté pláni, ale nikoli jediným. Kolem byly stovky dalších, menších bočních kaňonů. Jedním z nich byl i Jarní kaňon.

Než sem přitáhli útočníci, chodila sem Sarah jako do svého hlavního útočiště. Byl pro ni tajupným, klidným místem, kam velmi často přicházela snít. Podél jižní stěny objevila zbytky stavby, velké výklenky, umístěné asi patnáct stop pod původní skalnatou římsou. Starobylé místnosti se zvolna propadaly do prachu minulosti. Zbylo tu už jen pár zdí, které ruce dávno zemřelých lidí vystavěly jako ochranu před jejich nepřáteli.

Dvacet stop níž pod skalním útesem se nacházely vodní prameny, které starobylému kmeni dovolily se zde usadit a vybudovat tady svou pevnost. Deset stop pod mechem obrostlou průrvou, kde ze skály vytékala pitná voda, si lupiči rozbili svůj tábor.

Sarah se nikdy nespletla, když hledala cestu do polorozbořených zdí. I s Connerem se zde mnohokrát ukryli, když Hala popadl jeden z jeho alkoholických záchvatů, při němž zmlátil všechno, co se kolem něho hýbalo.

Ať ji manžel hledal sebedůkladněji, tady ji najít nedokázal. I když byl na muže poměrně drobný, přesto měl větší rozměry, než aby se vešel do tajného průchodu, který se jí povedlo objevit a který vedl z náhorní planiny přímo do zbořeniny.

Conner už je teď taky moc velký, uvědomila si. Jsem jediná, kdo se do té rozsedliny vejde.

Ke zbytkům starých staveb nevedla jiná cesta než se k nim sešplhat seshora na laně. Hal to jednou zkusil, když hledal poklad. Nenašel nic, jen prach a úlomky keramiky.

Bez zaváhání Sarah pobídla svou Shaker na stezku, po níž nejela od Halový smrti. Tento kus cesty vzhůru k planině byl příliš strmý a příliš nebezpečný, než aby se po něm běžně jezdilo.

Zvlášť ne v noci.

Jenže Hal propadal svému šílenství hlavně v noci.

Noc se tak stala dobou, kdy nalezení skrýše stálo za jakékoli riziko.

„Holka, kam to, k čertu, jedeš?“ zeptala se Lola.

„Nahoru na planinu a pak se spustím seshora do Jarního kaňonu,“ vysvětlila Sarah.

„Ty si úplnej blázen.“

Sarah jí neodporovala. „Tak zůstaň tady.“

„Leda prd.“

Když šplhali posledním úsekem stezky nahoru ke skalní plošině, mustangové těžce funěli. Takový výstup by žádná jiná zvířata nedokázala zvládnout. Zvláštní smysl pro rovnováhu a dost tvrdá kopyta, aby se udrželi na stezce, měli jedině ti koně, kteří vyrostli v divočině a naučili se šplhat do prudkých srázů.

Vítr svištěl a naříkal, jako by byl živý, a jeho vytí se ozývalo ze všech stran.

„Lolo? Jsi tu ještě?“ zavolala Sarah.

„Za todle s tebou už v životě nepromluvím ani slovo, děvče.“

„Slibuješ?“

„Prdlajs.“

„Vidíš tu soutěsku?“ zeptala se Sarah. Ruka, kterou ukazovala před sebe, opsala oblouk, temný proti světlejšímu pozadí nebe s hvězdami a měsícem.

„Tam začíná stará cestička, která vede dolů k pramenu,“ vysvětlila Sarah. „Musí se tudy jít pěšky, pro koně není dost široká.“

Proud tabákových slin dopadl na větrem ošlehanou skálu. Byla to jediná Lolina odpověď.

„Nemusíš ale jít se mnou,“ podotkla Sarah.

Starší žena zasykla něco neslušného a čekala.

„Asi čtvrt míle doluje dobré místo,“ vyprávěla Sarah, „odkud se dá přehlédnout celý kaňon. Kdybych byla Ab nebo Moody, posadila bych tam hlídku.“

Lola zabručela, tentokrát souhlasně.

„Vezmi si plnou kapsu stříbra,“ pokračovala Sarah. „Pokud narazíš na hlídku, řekni tomu chlapovi, žes to ukradla všechno a že teď potřebuješ jeho pomoc.“

„Olovo by přišlo lacinějc než to stříbro.“

„Taky by bylo víc slyšet.“

„Dyž to bude potichu, nezáleží ti na tom, co se s tim zkurvysynem stane pak, že ne? Teda pokud tam vůbec bude,“ chtěla vědět Lola.

„Nezáleží. Jenom se chci vyhnout tomu, aby se střílelo přes celý kaňon tam, kde jsou teď Ute a Case.“

„Budu tichá jako nůž.“

Sarah i se Shaker přistoupila blíž, objala starší ženu a prostě řekla: „Děkuji.“

„Hele, holka. Děkovat nemusíš. Můj chlap je v tom stejně jako ten tvůj,“ bránila se Lola, ale oplatila jí objetí. Pak seskočila z koně a vydala se k úzké soutěsce.

Sarah se úzkostlivě podívala směrem k východu, zda už se neblíží svítání. Pak pobídla svou klisnu do klusu tam, kde začínala tajná stezka, vedoucí dolů ke zříceninám.

Půda se tam propadla v místě, kde se sbírala a stála povrchová voda před tím, než se zase rozběhla dál přes okraj útesu jako náhlý vodopád. Teď však v propadu ležela jen nesouvislá pokrývka sněhu. Vítr ohlodal krajinu až na samou kost.

Stejný ledový vichr pronikal Saražiným kabátem, jako by nebyl z tlusté vlny, ale z tenkého plátna. Celá se třásla, ale vůbec si to neuvědomovala. Seskočila z koně a odvázala sedlové vaky. Dopadly na zem s temným žuchnutím a zacinkáním najednou.

Vítr však sebral všechny zvuky, odnesl je někam pryč a zanechal po nich podivný druh ticha. Prováděl to vlastně se všemi krátkými zvuky, včetně výstřelů.

Znovu pohlédla na oblohu a žaludek se jí sevřel. Na východním obzoru se objevil proužek světlejší černi.

Honem!

Se zuby cvakajícími zimou Sarah napůl nesla a napůl za sebou táhla oba sedlové vaky směrem k vymletému tunelu. Pohyb po tmě v tak náročném terénu s těžkým nákladem jí zabral tolik času, že se jí chtělo plakat únavou a zklamáním.

Konečně se půda pod jejíma nohama strmě propadla.

Přestala hlídat pytle a prostě je jen poslala dolů. Rychleji, než očekávala, ale pomaleji, než doufala, se vtiskla do průrvy, jež se stále prohlubovala. Za chvíli v ní byla až po hlavu a nad sebou viděla jen hvězdy.

Bez svištění větru se jí vlastní dech zdál tak hlasitý, že by mohl probudit mrtvého. Vzhlédla pouze jednou, a jen na tak dlouho, aby zjistila, že ji tlačí čas. Světlo hvězd, zářících přímo nad její hlavou, už začínalo zvolna blednout.

Už brzy se na okraji srázu objeví muži. Honem!

Horečně dýchala, jak se snažila dál rvát naplněné vaky a přitom zajistit, aby její puška a pistole nebouchaly do kamenných stěn, jež ji obklopovaly ze všech stran. Sarah musela zápasit o každý centimetr svého postupu. Nemohla by však tudy projít vůbec, nebýt rukou dávno zemřelých lidí, kteří v masivní skále vytesali průchod a svými kroky ošlapali ostré hrany kamene do hladka.

Předzvěst úsvitu se rozlila po obloze v bledě žlutých a jemně broskvových odstínech. Noc se z náhorní planiny snášela dolů a padala na dno kaňonu.

Až slunce vyjde, tady se před ním nebude kde schovat. Jeho záře pronikne dokonce i do nejspodnějších úžlabin kaňonů.

Čtyřicet stop pod východním okrajem srázu se ozývaly hlasy a vítr je v útržcích přinášel až sem.

Hlasy zněly vztekle a rozčileně.

„Hrome, už svítá, a nikde žádný stříbro, hrome. A ta ženská taky nikde, hrome.“

Moodyho klení podpořilo několik dalších mužských hlasů.

„Eště nevyšlo slunko,“ ozval se Kester.

„Hrome, Ab řekl, že až se rozední, ne až vyjde slunko, hrome. Říkám, že toho kluka voddělám a pudu si pro to stříbro.“

Mezi Moodyho muži to zahučelo hněvivým souhlasem. „Když není slunko, tak se nerozednilo,“ trval na svém Kester.

„Hrome…“

„Eště se nerozednilo,“ utnul ho Kester.

Pistole, kterou držel v ruce, působila jako lepší argument než jakékoliv vysvětlování. Moody a jeho parta se stáhli, ale nadávali tím hlasitěji, čím víc se nebe jasnilo.

Od borovice, vyrůstající u východního okraje kaňonu, se odlouply dvě siluety, Case a Ute. Za nimi se pomalu začaly objevovat první záblesky zlata a červeně, ohlašující východ slunce nad divokou, větry ošlehanou plošinou.

„Tydle hoši nějak ztrácej trpělivost,“ zabručel Ute.

Case pohlédl k východu. Slunce se ještě nevyhouplo nad okraj planiny.

„Budou si muset počkat,“ podotkl suše.

„Ab je eště furt s Connerem u pramene, tam v těch vrbách?“

Case přikývl.

„Vidíš Morgana?“ zeptal se Ute po chvíli. „Ne. Ale je tam. Určitě tam někde je.“

„A Hunter?“

„Na jižním svahu, na té vyhlídce, jak jsi mu o ní řekl.“

Ute zamumlal: „Asi je tam hlídka.“

„Asi tam byla. A teď je tam Hunter.“

Tiše a nezadržitelně se nad východní okraj srázu začal zvedat žhnoucí srpek slunce. Když se srpek rozhořel do rudého půloblouku, Case vykročil ze stínu do výseče jasného světla. Těžké vaky, které měl přehozené přes ramena, proměnily jeho postavu v siluetu černého anděla, kroužícího nad kaňonem.

„Hele!“ zvolal jeden z mužů dole. „Koukněte se na východní stěnu!“

„Abe!“ zařval Kester.

„Vidím ho!“

Vedle Case se objevil další, menší tmavý stín. Měl na sobě kabát a klobouk, který patřil Sarah. Zbytek, včetně nepořádně spletených copů, vykukujících zpod klobouku, patřil ovšem Utemu.

„Jsme tady,“ zavolal Case do údolí. „Pusťte toho kluka.“

Lupiči k nim okamžitě obrátili své zbraně.

„My tu nahoře máme taky chlapy s puškami,“ zvolal znovu Case. „Jestli začnete se střelbou, tak tu za chvíli nezbude nikdo, kdo by pochoval mrtvé.“

Kester spěšně zalezl do křoví. Stejně se rozhodl i další dlouhý a hubený člen culpepperovského klanu.

„Ty Culpepperovi sou ale vážně zbabělý kojoti,“ zahučel posupně Ute.

Moodyho muži ještě nezaregistrovali, že zůstali sami, vystavení kulkám z pušek. Nespouštěli oči z těžkých vaků, spočívajících na Caseových ramenou.

„Pušky dolů, chlapci,“ zavelel Ab. „Na to bude dost času pozdějc.“

Stejná Moodyho výzva přiměla jeho muže, aby hlavněmi svých pušek přestali mířit přímo na oba stíny na východním srázu.

„Ukažte to stříbro,“ nařídil Ab ze svého úkrytu ve vrbách.

„Až si budu jistý, že Conner může chodit a mluvit,“ podotkl Case. „Pusťe ho.“

Po malé chvíli Conner vyklopýtal z vrbového houští. Podivně pohyboval rukama a nohama, jako by je měl ztuhé. Na kotnících a zápěstích bylo vidět, jak se mu do nich zařezávaly provazy, jimiž byl ještě před okamžikem svázaný, než mu pouta někdo přeřezal. Na obličeji měl špínu a modřiny, ale s každým krokem se mu viditelně vracela síla.

„Tady ho máte,“ zvolal Ab. „Ukažte stříbro.“

Case shodil oba vaky, které měl na ramenou. Dopadly na zem u jeho nohou.

Zvonění a rachot stříbrných prutů jeden o druhý zapůsobily na muže shromážděné dole pod srázem jako doušek čisté whisky. Nikdo z nich si zřejmě vůbec nevšiml, že omamné zvuky drahého kovu vycházejí pouze z jednoho z obou pytlů.

„Je tady,“ zakřičel Case. „Až Conner vyjde z kaňonu, hodíme vám ty vaky dolů.“ Odpovědí bylo ticho.

„Doufám, že si Conner už vyhlíd ňákou díru, do který se schová,“ zamumlal tiše Ute. „Jasný jako facka, že se bude střílet jak vo Božím těle.“

Conner postupoval dál, klopýtal a motal se mezi lupiči. Byl ještě dobrých třicet stop od nejbližšího úkrytu mezi hromadami kamení pod východní stěnou kaňonu.

„To není vona!“ zařval Kester.

„Cože?“ nechápal Ab.

„Že to není vona!“

„Vo čem to tam blábolíš?“

„Ty pitoměj hovnožroutskej sráči,“ ječel Kester. „Povídám ti, že tamhle nahoře to není vona!“

Vrby zašustily, jak se Ab prodíral houštím ven, aby lépe viděl.

Conner zrychlil.

Hlavně pušek se zvedly a ve stínu se zaleskly jako rtuť.

„Eště chvilku a bude venku živej,“ zachraptěl Ute.

„Musíme mu dát co nejvíc času.“

„Co jestli má Ab dalekohled?“

„Tak z něj bude fešáckej cíl pro Morganovu kulku.“

Aba očividně napadlo totéž. Vrbové houští opět zašustilo, ale žádný odraz skleněné čočky se ve slunci nezablýskl. Ab se zřejmě jen zase schoval.

„Ty tam nahoře!“ zakřičel však. „Sundej si klobouk a ukaž vlasy!“

„Na tři,“ zašeptal Case a pomalu nadzvedl svůj klobouk.

„Sakra!“ vyjekl vztekle Ab.

„Jedna,“ začal tiše počítat Case.

„Zatraceně, ty ne!“ ječel Ab.

„Dvě,“ pokračoval neslyšně Case.

„Ten vedle!“

„Já jsem tady!“ zavolala Sarah. „Nehledáte mě náhodou?“

Lupiči sebou trhli a rázem se obrátili k jižní straně kaňonu. Zírali jako ve snu. Saražiny vlasy tam ve stoupajícím světle plály mezi starodávnými zříceninami jako druhé slunce.

Ale ještě kouzelnější moc nad shromážděnými lotry měly čerstvě vyleštěné reály, pršící na ně ve stříbrném vodopádu melodického cinkání z obou vaků, obrácených dnem vzhůru.

Moodyho muži se hnali po mincích.

Case a Ute se vrhli k zemi, pušky připravené.

Conner skočil na nejbližšího z lupičů, vyrval mu pistoli a okamžitě začal pálit.

Ze svého úkrytu začali střílet i Culpepperové.

Kaňonem se nesly výstřely z pušek ze všech stran. První zemřeli Moodyho muži, střelení do zad z culpepperovských zbraní dřív, než se mohli dotknout blýskavého vodopádu stříbra, jenž je oslepil tak, až zapomněli na všechno nebezpečí.

Kulky divoce svištěly kolem Case s Utem, když Culpepperovi zamířili své zbraně na východní stranu. Uhýbali před kamínky a odštípnutými úlomky skály a po břiše se plazili do úkrytu, z něhož by zároveň mohli dobře opětovat palbu.

„Zatraceně,“ zahučel temně Ute a vyplivl kamenný prach z úst. „Ti hoši sou dobrý střelci.“

Ozvala se další puška. Výstřely šly po sobě odděleně, metodicky, s uvážlivostí chladnější než zimní vítr.

„Hunter,“ sykl Case. „Nejspíš kryje Connera.“

Počítal výstřely a zvolna se sunul k okraji kaňonu. Když poznal, že jeho bratr bude už brzy muset znovu nabít, začal střílet i on. Stejně jako předtím Hunter nyní Case pokrýval celé údolí systematickou střelbou, jež Culpepperovy přimrazila na místě, aby tak umožnila Connerovi uniknout.

Odkudsi třeskla pistole jednou a pak znovu. Kulka prolétla vrbovým křovím, kde se ukrývali Ab s Kesterem a ostatními Culpepperovými. O chvíli později šel výstřel do stejného místa ještě dvakrát. Conner už nečekal na lepší příležitost. Rozběhl se ke kupám kamení a zmizel za nimi, jako by byl lovecký pes.

Pistole vypálila ještě dvakrát a přinutila Culpepperovy objímat zem.

„To je moje holka,“ zašklebil se potěšené Ute přes pušku, přiloženou k líci. „Sem ji naučil nabíjet tak rychle, jak když skáče blecha.“

„Lolu?“ zeptal se Case.

„Sarah. Se vsadim, že Culpepperovic se teďkonc modlej vo vysvobození.“

„Však ho taky dostanou, tak či onak.“

Ute se chraplavě zasmál a namířil puškou na kus křoví, který se podezřele hýbal, i když neměl.

„V pekle budou mít dneska večír pěkný fofry,“ uchechtl se znovu starý psanec a stiskl kohoutek.

Case provedl stejné pohyby, a tak oba muži vystřelili do křoví zároveň.

Pak už se nepohnulo nic.

Slunce se vyhouplo nad plochu náhorní roviny a rozlévalo své zlatavé světlo i do nejspodnějších částí kaňonu. Kouř z výstřelů zmodral, pak zešedl a pak se vznesl vzhůru přes okraj srázu.

Střelba postupně umlkala. Case chvíli čekal, pak sundal klobouk, zavěsil ho na pažbu a zvedl vzhůru.

Okamžitě ho rozhoupal a roztočil výstřel, vycházející z vrbového křoví.

Pušky a pistole odpověděly smrtící salvou, která trvala tak dlouho, dokud všichni nemuseli znovu nabít. Z vrb tentokrát nepřišla žádná odpověď.

Nepřirozené ticho rostlo a plnilo kaňon takřka nesnesitelným napětím.

Zezdola se ozval skřivánci zpěv. Case mu odpověděl, stejně jako Morgan.

Ve vrbovém houští se nic nepohnulo.

Ute napodobil pronikavý hlas jestřába. Odpověď přišla ze dna kaňonu, kde našel svůj úkryt Conner. Další signál bylo slyšet ze staré stezky od pramene, kde se schovávala Lola.

Ze starobylých ruin se neozvalo nic.

„Sarah!“ zařval Case.

„Sarah!“ volal Conner. Vyběhl ze své skrýše a znovu opakoval sestřino jméno. Z vrboví třeskla rána.

Conner klopýtl a znovu zmizel ve svém úkrytu. Od zříceniny se ozval křik, který zněl jako Connerovo jméno.

Sarah, pomyslel si Case s úlevou. Díkybohu!

Byl první, kdo okamžitě opětoval palbu směrem k vrbám, ale rozhodně nebyl poslední. Kaňonem se valilo rachocení výstřelů jako hromobití, dokud vzduch neprořízl Hunterův pronikavý hvizd.

Střelba umlkla.

Case otevřel zásobník a začal do něho vkládat nové náboje. Ute váhavě sklonil pušku. „Sou vyřízený?“ zeptal se.

„Hunter s Morganem teď půjdou to křoví prohlédnout. Jestli ještě není konec, tak už brzo bude.“

„Doufám, že Conner není moc raněnej. Sarah by kvůli němu zbořila barák.“

„Já vím.“

Zamračený Case zprudka zastrčil další náboj do zásobníku. Plnil ho pro případ, o němž doufal, že nepřijde.

Zdálo se to být nesmírně dlouho, než se údolím znovu rozlehla jarní píseň skřivana.

Hunter vyšel na volné prostranství před houštím a vzhlédl nahoru ke svému bratrovi.

„Je konec,“ zavolal Hunter na Case.

„Všichni?“

„Do jednoho!“

Case se zvolna postavil. Z kapsy kabátu vyndal ošoupaný a pomačkaný plakát Hledá se: živý nebo mrtvý. Zbývalo na něm už jen pár jmen.

Case papír roztrhal na kousky velikosti stříbrných reálů a vyhodil je do vzduchu. V bílé záplavě se jako popel pomalu snášely dolů na dno kaňonu.

Snad se vám teď bude odpočívat lehčeji, Tede a Emily, zadoufal Case. Bůh ví, že i živým se uleví.

* 24

Sarah překvapeně vykřikla, když ji bratr popadl do náruče a zatočil s ní ve vzduchu tak prudce, až se ho musela chytit za ramena.

„Connere Lawsone! Sotva tě obvážu, hned se zase pustíš do nějakých bláznivin a určitě zase začneš krvácet!“ zvolala. „Měla jsem tě radši nechat Culpepperovým!“

„Ale tys mě jim nenechala,“ smál se Conner. „Zachránila jsi mě, protože jsem tvůj jediný bratříček a máš mě radši než pytel stříbra!“

Se smíchem ji zvedl ještě výš a kroužil s ní po srubu, až málem porazil obě židle i s malým stolkem. Pokud ho zavázané rány na levé noze a na paži bolely, rozhodně to nedal nijak najevo.

Radost, že zůstal naživu, z Connera nevyprchala ani teď, několik hodin poté, co se společně se Sarah vrátili zpátky na ranč s mustangy naloženými stříbrem. Překypoval energií i přes tmavé kruhy pod očima, modřiny všech barev na čele a dva šrámy od kulek na kůži.

Sarah mu s vřelým úsměvem vzala obličej do dlaní. Cítila pod nimi jemné škrábání bratrovy pokožky jako neklamnou připomínku, že z Connera se stává muž. Projela jí radost i smutek zároveň. Zahleděla se mu do jasných, tmavě zelených očí, jež jí tolik připomínaly jejich otce, až ji zabolelo u srdce.

„Poslouchej mě teď chvilku, Connere. Prosím. Vezmi si svou polovinu pokladu a odjed na Východ. Až budeš mít vzdělání, budeš moci jet, kam budeš chtít, dělat, co budeš chtít, stát se, čím budeš chtít.“

Z bratrovy tváře zmizel úsměv. Opatrně postavil Sarah na podlahu a zadíval se na ni stejně starostlivě jako ona na něj.

„Já vím,“ odpověděl. „A za pár let to třeba udělám. Ale teď chci nejdřív dostat ranč do takové podoby, abys tu mohla žít a slušně ses uživila, ať se pak stane cokoliv.“

„Na to bude stačit moje polovina stříbra.“

Conner na ni zpytavě pohlédl, jako kdyby od ní očekával úplně jinou odpověď. Jeho další slova prozradila, co se mu honilo hlavou.

„A co bude s Casem?“ zeptal se zpříma. „Vždyť ho přece miluješ, nebo ne?“

V první chvíli chtěla Sarah bratrovi říct, že to není jeho starost. Jenže naneštěstí to jeho starost byla. Conner s Casem budou mít mnohem víc společného, než její bratr zatím tuší.

Oba teď vlastní polovinu ranče u Ztracené řeky.

Ráda by mu vysvětlila, proč muž, jehož miluje, k ní žádnou lásku necítí. Nechtěla, aby se Case s Connerem kvůli ní stali nepřáteli.

„Ano, miluji ho,“ odpověděla. „Jenže jenom moje láska tady nestačí.“

„K čertu, on tě přece taky musí milovat, jinak by přece s tebou ne…, no, ehm, k čertu…!“

Úsměv, který mu věnovala, byl stejně smutný jako její myšlenky.

„U mužů to tak není,“ podotkla prostě.

„Co je to za chlapa…,“ spustil Conner hněvivě.

„Dobrý chlap!“ přerušila ho. „Je to jemný a ušlechtilý muž. Muž, který zhojil rány, jež na mně zanechala minulost. Muž, který se kvůli vlastní minulosti bojí lásky.“

„Case se nebojí ničeho.“

„Tak dobře, tedy se jí brání. Nebo jí není schopen, to je vlastně jedno. Jediné, co je podstatné, je, že mě Case zkrátka nemiluje.“

„Jak by tě mohl někdo nemilovat?“

Sarah se lehce, bezradně pousmála, třebaže se jí mnohem víc chtělo plakat. Pak bratra pevně objala.

„To je v pořádku,“ řekla. „Opravdu, Connere. Nesmíš se na Case zlobit. Dal mi mnohem víc než kdokoliv jiný, víc, než jsem si myslela, že může muž ženě dát.“

Conner ji také objal, tak silně a ochranitelsky, až se musela divit.

„Na penězích nezáleží,“ prohlásil přesvědčivě. „Jedině na půdě. Jednou vybuduju takový ranč, aby ti tam nechybělo vůbec nic. Pak budeš svobodná jako ti jestřábi, které tak miluješ.“

„Totéž bych si přála i já pro tebe.“

„Jenže moje svoboda je tady, v téhle zemi, a ne někde na Východě ve škole.“

Kdyby Sarah spatřila v bratrově pohledu sebemenší náznak váhání, začala by ho přesvědčovat.

Jenže tam žádný nebyl.

Skončila doba přemlouvání a vysvětlování. Pokud v jejím mladším bratrovi zůstal ještě kus dítěte, po noci v zajetí krutých lotrů a po přestřelce, jež pak následovala, už v něm žádný nezbyl.

Conner už nebyl chlapcem. Stal se z něj muž, který si o sobě rozhoduje sám.

Sarah to mohla pouze pochopit a přijmout. S dlouhým povzdechem si stoupla na špičky a políbila Connera na tvář.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Musíš se rozhodnout sám, ne podle mě.“

Vrátil jí polibek stejně něžný, jako mu dala ona. „Děkuji ti,“ řekl prostě.

„Jen tak potichu?“ zeptala se ochraptěle. „Žádné vyhazování klobouku do výšky, žádné vítězné výkřiky?“

„Ještě včera by to tak možná bylo. Ale dnes už ne. Dnes úplně stačí, že jsme zůstali naživu. Když mě Culpepperovi chytili, myslel jsem si, že se nedožiju dalšího rána.“

Na Connerově tváři se rozhostily chmury. Ani on, ani jeho sestra zatím nepromluvili o oné dlouhé noci a boji, jenž po ní následoval. Prostě jen odvezli stříbrné pruty zpátky na ranč a zakopali je, tak jako Case se svým bratrem v Jarním kaňonu zakopali mrtvé Culpepperovy.

Morgan, přestože byl také raněn do paže, trval na tom, že zůstane s nimi a pomůže jim s tím ponurým úkolem. Prohlásil, že je to práce, na kterou se už dlouho těšil. Také Lola se rozhodla zůstat. Říkala, že neuvěří, že je Ab opravdu po smrti, dokud mu nepoloží oblázky na víčka a osobně nezaháže hlínou jeho hrob.

„Co tě to vlastně posedlo, žes šel nejdřív na tu vyhlídku nad jejich táborem?“ zeptala se Sarah bratra.

„Totéž, co posedlo Huntera, aby tam šel, a taky tebe, když jsi tam poslala Lolu. Je to blízko těch zřícenin a dá se odtud dobře pozorovat celý Jarní kaňon. Nebo střílet.“

„Neměl jsi tam ale chodit sám.“

„Byla to chyba a podruhé už takovou neudělám,“ přiznal nečekaně Conner a omluvně se zašklebil. „Ale rád bych tam byl, když tam přišla Lola a narazila na Huntera.“

„Ale on tam nebyl, aspoň ne v tu chvíli. Lola ovšem na té vyhlídce objevila jednoho mrtvého Culpeppera a dala si dohromady, že ten, kdo ho zabil, byl buď Morgan, nebo Hunter.“

„Já jsem Morgana vůbec neviděl, dokud nezastřelil toho jednorukého lotra, co mi zrovna mířil do zad. Tasil tak rychle, že jsem to v životě nezažil,“ zavrtěl Conner obdivné hlavou.

„Morgan byl v kaňonu už od večera a celou noc tě hlídal.“

„Dlužím mu za život,“ podotkl Conner prostě. „Však jsem mu řekla, aby si vzal všechny reály, které jsem shodila do kaňonu.“

„To je dobře.“

Sarah si znovu povzdechla a dotkla se bratrovy tváře, jako by stále nemohla uvěřit tomu, že je opravdu naživu. Stálo to za to, proběhlo jí hlavou, všechno za to stálo. I to, co se ještě musí stát.

„Sarah, jsi v pořádku?“ polekal se Conner a spěšně podepřel sestřina ramena.

„Nic mi není, jsem jen… unavená,“ usmála se na něj zbledlými rty. „Najednou to na mě tak padlo. Hrozná únava.“

„Měla by sis jít lehnout. Vypadáš opravdu utahaně.“

Podle toho, co si pamatuji od matky, těhotenství tohle s ženami dělává, pomyslela si žalostně. Prvních pár měsíců prostě usnula, kdykoliv se přestala pohybovat.

O svém rostoucím přesvědčení, že nosí Caseovo dítě, však nahlas neprozradila nic. Říkala si, že je na to příliš brzy a že si nemůže být zatím jistá, ale to byla jenom část pravdy. Především jí však šlo o to, aby bratra nepostavila proti muži, který byl nyní vlastníkem poloviny ranče u Ztracené řeky.

Conner by nepochopil, proč by se s ní Case za takové situace neoženil, ať už mu minulost zanechala na duši jakékoliv šrámy.

Sarah to chápala.

Porozuměla tomu včera, když se pomilovali a podívala se mu do očí. Našla tam strach, lítost, zuřivost. A chladný odstup.

Jako v očích chyceného jestřába.

Její láska Caseovi nepřinesla žádnou útěchu. Způsobila mu jen ještě větší zmatek v duši.

Case zhojil rány a strach, které na ní zanechala minulost.

Ona jeho rány zahojit nedokázala.

Snad teď, když pohřbil Emilyiny vrahy, nalezne alespoň trochu klidu.

To ovšem Sarah nemohla vědět jistě. Jistě věděla pouze tolik, že její čas na ranči u Ztracené řeky se pomalu chýlí ke konci. I kdyby stále vlastnila svou půlku ranče, nemohla by tady zůstat.

Nepokoušej se mě svést, abych ti udělal dítě. Nenáviděl bych za to nás oba.

Vydržela by cokoliv, ale tohle ne. Nedokázala by snést nenávist muže, jehož milovala.

„Sestřičko?“ oslovil ji Conner ustaraně. „Opravdu by sis měla jít radši lehnout.“

Podívala se na bratra a donutila se usmát.

„Za chvilku,“ slíbila. „Nejdřív ale půjdu postavit na oheň hrnec fazolí. Pak se asi zajdu podívat do Divokého kaňonu, jak létají jestřábi.“

A budu si přitom z celé duše přát, abych v Caseově náruči mohla znovu vzlétnout jako oni k nedozírným výškám…

Místo aby zašla za svými jestřáby, Sarah čekala, až Conner usne. Pak si v tichosti začala balit své šaty. Když byla hotová, v sedlových vacích zbývalo ještě spousty místa na pár prutů stříbra.

Když pak vaky zavázala, zrak jí padl na zvláštní spojené hrníčky, které Case objevil ve starobylé stavbě. Vzala si tedy s sebou i tyto drobné kousky keramiky a připomněla si přitom malinký hrneček s talířkem, který Lola našla mezi Caseovými věcmi.

Ach, Casi, kdybychom se bývali potkali předtím, než zemřela Emily, dokázal bys mě milovat?

Jedinou odpovědí byla ozvěna její vlastní tiché otázky.

Postavila spojené hrnečky zpět do výklenku mezi srubovými kládami, ještě jednou je pohladila špičkami prstů a obrátila se pryč.

Bylo už pozdě odpoledne, když se všichni ostatní vrátili z Jarního kaňonu. Lola rovnou zamířila poklidit svým oblíbeným kozám. Muži se důkladně umyli a pak se hrnuli ke srubu, kde věděli, že už na ně čeká pořádný hrnec fazolí a horký kukuřičný chléb.

Sarah uvítala každého z nich úsměvem a plně naloženým talířem.

„Já už budu opravdu muset udělat nějaké další židle,“ prohlásil Case, stojící se svou porcí fazolí vedle ohniště. „Ale nejdřív musím nařezat ta prkna na podlahu, jak jsem Sarah slíbil.“

Málem upustila talíř, který právě podávala Morganovi.

„Pozor,“ zvolal pistolník, jemuž se jen tak tak podařilo jídlo zachránit.

„Omluvám se, obvykle nebývám tak nešikovná.“

„Však máte důvod. Dneska toho na vás bylo moc.“

Pohlédla do Morganových tmavých, soucitných očí a unaveně se usmála.

„Zdaleka ne tolik jako na vás a na Huntera nebo…,“ nedořekla. „Vůbec nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Nemáte za co.“

„Prosím, vezměte si ty reály.“

Morgan znovu odmítl, jako pokaždé, když na to přišla řeč, ale tentokrát ho přerušil Case.

„Být na tvém místě, tak bych si je vzal,“ prohlásil. „Ta pěkná dívka, kterou jsi nechal doma, se určitě bude dívat laskavěji na chlápka, co odešel hnát dobytek už skoro před rokem, když se vrátí s trochou stříbra po kapsách.“

Morganovi se zaleskly zuby v širokém úsměvu. „Nejsou to peníze, na co se moje holka těší, že se k ní vrátí zpátky po té staré prašné cestě.“

„Chceš snad říct, že by jí zlatý prsten a malý ranč jen pro vás dva nevyloudil na tváři úsměv?“ zeptal se Case.

„Však jsou jiné způsoby, jak Letty rozesmát.“

Ute se zamračil a odsunul ke straně talíř, na němž toho už moc nezbývalo. Prkenně vstal, dával si přitom pozor na koleno, na němž mu odražená kulka vyrobila pořádnou modřinu, a obrátil se k Morganovi.

„Nuecesi,“ promluvil obřadně, „nenuť mě, aby sem rajtoval celou tu cestu dolu do Texasu jenom proto, že jsi takovej zatvrzelej zkurvysyn.“

Morgan jen zamrkal a podezíravě se zadíval na starého psance.

„Jak tomu mám rozumět?“ protáhl váhavě.

„Rozuměj tomu tak, že co Sarah chce, to pro ni zařídím. Buď si vemeš to zatracený stříbro, nebo se budu muset za tebou hnát se dvěma vakama plnejma reálů, a navíc se špatnou náladou a nabitou bouchačkou.“

„Ber to stříbro,“ radil Hunter a také vstal.

„Ty by sis ho vzal?“ odsekl Morgan.

„Kdybych si musel vybrat mezi stříbrem a Utem za zadkem, bral bych to stříbro.“

Morgan se ušklíbl. „Plukovníku, právě jsi to rozhodl. Vezmu si půlku a ty tu druhou.“

„Počkej, já přece.“

„Nebo bys měl radši za zadkem mě?“ dokončil Morgan.

„Ten tě dostal,“ sdělil Case bratrovi. „Madam, určitě byste mohla to stříbro využít líp než ho jen tak rozdávat,“ bránil se Hunter. Zavrtěla rozhodně hlavou.

„Connere?“ obrátil se Hunter trochu zoufale na posledního účastníka debaty.

„Já vždycky poslouchám svou sestru,“ oznámil dotázaný s nevinným pohledem, jenž přiměl Uteho k náhlému kašli. „Jen se jí zeptejte!“

„Zatraceně,“ zaklel bezmocně Hunter a pohlédl na svého bratra. Cokoliv mu však chtěl říct, okamžitě to zapomněl. Okouzlil ho pohled na Case, který právě zápasil s úsměvem, a prohrával na celé čáře.

„Dobře tedy,“ řekl pak nepřítomně. „To stříbro si rozdělíme. Vyrazím na cestu hned zítra ráno, jak se rozední. Elyssa bude ráda, že je Case naživu.“

„Já myslím, že bude mnohem radši, že máš tu svou mizernou kůži celou,“ podotkl Case.

Hunter se jen ušklíbl.

„Bylo by pro vás moc obtížné, kdybyste mě doprovodil k nejbližší stanici vlaku?“ ozvala se Sarah.

Ticho, které se rozhostilo po jejích slovech, by se dalo krájet.

„Mohl by mě doprovodit Conner, ale ještě pár dní se mu bude špatně sedět na koni a Utemu také,“ vysvětlila klidně.

„O čem to tu mluvíš?“ zeptal se zprudka Case.

„O výletu.“

„Jestli ti jde o to, abys dopravila stříbro do banky, tak to můžu udělat já.“

„Děkuji, to mi ušetří hodně starostí,“ kývla a obrátila se opět na Huntera. „Pokud chcete dojet zpátky do Nevady stejně rychle, jako jste dojeli sem, tak já umím taky spát v sedle. Vůbec vás po cestě nebudu zdržovat.“

Hunter pohlédl na Case. I když bratrova tvář zůstala bez výrazu, oči měl přivřené jakoby bolestí nebo vztekem.

„Proberte to s Casem,“ doporučil Hunter Sarah. „Jestli pak budete ještě pořád chtít se mnou odjet, samozřejmě vás bezpečně doprovodím, kamkoliv budete chtít.“

„To nebude třeba,“ zavrtěla hlavou. „Jenom k nejbližší vlakové…“

„Kamkoliv,“ přerušil ji Hunter. „To je to nejmenší, co bych mohl udělat pro ženu, která zachránila život mému bratrovi.“

„Za to už jsem byla víc než dobře odměněná.“

„Ute, Connere, pojďte se mnou ven,“ nařídil Hunter. „Tady bychom jedině překáželi.“

Sarah chtěla něco namítnout, ale pak pokrčila rameny. „Sestřičko?“

„Jen běž s Utem a Hunterem,“ odpověděla bratrovi na nevyřčenou otázku. „Já tam za chvilku přijdu za vámi.“

„Půjdu dát vaše sedlo na jednu z těch mul,“ oznámil Hunter. „A jestli chcete něco vědět, můj bratr je blázen.“

Dívala se, jak všichni tři odcházejí a nechávají ji samotnou s mužem, jehož milovala.

S mužem, který ji nemiluje.

„Co jsi tím, k čertu, myslela?“ vyjel na ni Case podrážděně.

„Že si koupím nějaké pozemky a budu chovat koně. Nejspíš v Kalifornii nebo možná v Oregonu.“

„To je nesmysl.“

„Pro mě to smysl má. Já mám ráda život na ranči.“

Mávl po ní rukou v netrpělivém, trhaném gestu.

„Ty víš, jak jsem to myslel,“ spustil. „Tady by mohl být skvělý ranč. Pokud chceš chovat koně, Cvrček by byl stejně dobrý chovný hřebec jako ti, které bys našla na západ od Mississippi.“

Sarah se zhluboka nadechla a pustila se do hovoru, jemuž se původně chtěla vyhnout.

Zatracený Hunter, pomyslela si v duchu. Jaký má smysl, jestli si já a Case ještě dáme závody v křičení předtím, než se rozloučíme?

„Ranč u Ztracené řeky není můj,“ oznámila rovnou.

„Půlka přece…“

„… patří tobě,“ skočila mu do řeči, „a ta druhá je Connerova.“

„Cože!“ zařval Case.

Za jiných okolností by výraz překvapení na Caseově obvykle nehybné tváři Sarah pobavil. Takto ji však jen naplnil bolestí.

„Darovala jsem mu polovinu ranče, když Conner – když Hal zemřel,“ sdělila mu prostě.

„Ty víš, že zabil tvého manžela?“

Sarah přivřela oči.

„Vím jen to, že se zpátky vrátil pouze jeden,“ podotkla, „a každý den děkuji Bohu, že to byl Conner, kdo přežil.“

„Hal se ho pokusil zase zmlátit pistolí, Conner se bránil a zbraň vystřelila. Byla to nehoda.“ Polkla a popadla dech.

„Díkybohu,“ zašeptala. „Pořád jsem věřila, že bratr kvůli mně nevraždil. Ale Bůh mi odpusť, byla jsem za to vděčná…“

Case udělal krok kupředu a popadl Sarah za ramena. Sevřel ji tak silně, jako by se bál, že upadne.

„Zapomeň na ten nesmysl s odjezdem,“ řekl drsně. „Conner a já se s tebou rozdělíme a každý budeme mít třetinu ranče.“

„Ne.“

Zamrkal a pohlédl jí do přivřených šedozelených očí. Pohled, s nímž se setkal, sliboval bouři. Pokud se v něm před okamžikem zračila nějaká slabost, nyní už byla ta tam.

„Proč ne?“ zeptal se divoce. „Conner by přece byl první, kdo by ti to nabídl.“

„A jakpak by sis to do budoucna asi představoval?“ vyjela na Case zostra. „Že by sis užíval všech, no, ehm, řekněme výhod domova, ale nenesl bys žádnou zodpovědnost?“

Caseovy lícní kosti nad vousy polila tmavá červeň. Pustil Sarah a ustoupil, jako by se spálil. „Takhle jsem to ale nemyslel,“ hlesl. „A jak jsi to tedy myslel?“

Dlouhými prsty si zajel do vlasů v zoufalém gestu, nad nímž se Saražino srdce sevřelo v hořkosladké směsici lásky a ztráty. Její tvář však neprozrazovala žádný pocit.

„Nechci, abys odjela,“ řekl vzdorně.

„Tak to si dej do jedné ruky to, co bys chtěl, a do té druhé si plivni. Uvidíš, kterou budeš mít dřív plnou,“ poradila mu výsměšně.

„Zatraceně. Zatraceně. Ty mě vůbec neposloucháš!“

„To proto, že vůbec nepřemýšlíš.“

„A ty snad ano?“ opáčil zuřivě.

„Já ano. Ty se nechceš ženit, protože manželství znamená děti.“

Ztěžka se nadechl.

„Vztah taky nechceš, protože bych dřív nebo později byla těhotná,“ vypočítávala mu Sarah. Case byl zticha.

„Nemůžeme předstírat, že nejsme milenci,“ pokračovala. „Aspoň já to nedokážu. To, co jsi mi dal, bylo jako… jako let jestřába. Nedokázala bych žít s tím, že mám ten pocit na dosah ruky, ale přesto mi zůstane už navždy odepřený.“

„Sarah,“ zašeptal.

Proti její vůli se jí zmocnila naděje a čekala.

Nic dalšího však neřekl. Ani nemusel. Slova, která vyřkl už dřív, ji stále pálila ve vzpomínkách.

Žádná láska už ve mně nezůstala. Nechci ji. Nikdy už nechci milovat nic, co by mohlo zemřít.

„Teď víš, proč tady nemohu zůstat,“ prohlásila a otočila se k odchodu. „Přežiju to, že mě nemiluješ, ale nemůžu přežít, že bys mě nenáviděl. Řekni Hunterovi, že jsem připravená odjet třeba hned teď.“

„K čertu s Hunterem,“ odbyl to zkrátka. „A co bude s Connerem?“

„Měl jsi naprostou pravdu. Rozhodně nechce odjet na Východ do školy.“

Case zasyčel mezi zuby nějakou kletbu a vyhrkl: „Tak jsem to nemyslel.“

„Můj bratr nebude nijak překvapený,“ podotkla Sarah. „On už ví, že mě nemiluješ.“

„Mluvil jsem o tom, že Conner je ještě kluk,“ pokusil se znovu Case. „Potřebuje tě.“

„On už není žádný kluk. Tys to věděl lépe než já a bylo jedině dobře, žes mi to připomněl. To, co Conner potřebuje, je méně mojí péče, a ne víc. Však víš, jak jsi sám mluvil o tom, že jsem si ho přivázala k zástěře.“

„Ty se mě snažíš chytit!“ vyjel na ni divoce.

„Ne. Nechávám tě odejít,“ řekla Sarah a s těmi slovy se obrátila a zvedla otevřené dlaně, jako by mu chtěla ukázat, že ho ničím nedrží.

Hleděl na ni zběsilým pohledem, oči jako polapený jestřáb.

„Jen leť,“ zašeptala. „Jsi volný.“

Znovu mu prsty vjely do černých vlasů, znovu se ozvaly drsné kletby.

Pak se otočil a vrazil do dveří.

„Dělej si, co chceš,“ zasyčel. „Mně je to jedno.“

Dveře za ním zabouchly.

Hunter, Ute a Conner stáli asi sto stop od srubu. Obloha na západní straně měla světle žlutou zimní barvu.

Nad hlavou pluly těžké, temně modré mraky, stejně chladné a chmurné, jako se cítil Case.

Když se hnal kolem nich, Conner mu chtěl něco říct.

„Později,“ upozornil ho Hunter. „Bratr teď hledá někoho, s kým by se mohl porvat. Nech ho, ať se porve sám se sebou. On už je takový, že to nejdřív potřebuje ze sebe dostat.“

Case si to namířil k Hunterovi: „Co to má znamenat?“

„Říkám ti totéž, co jsi ty říkal mně před pár měsíci. Jdi si promluvit se zadkem svého koně. Má víc rozumu než ty.“

„A taky víc než vy všichni dohromady,“ vyštěkl Case. Hunter se jen usmál.

Case vykročil zprudka proti bratrovi, ale hned se zastavil.

„Správně,“ přikývl Hunter. „Když mě zmlátíš, stejně se tím nic nezmění. Kdybych si myslel, že ti pořádná rvačka trochu pročistí hlavu, už bychom se váleli na zemi. Jenže to ti nepomůže.“

Místo odpovědi proťal blížící se noc ostrý Caseův hvizd a za okamžik odkudsi přiběhl Cvrček.

Case se nezdržoval sedlem ani uzdou. Prostě jen svému hřebci skočil na hřbet a odcválal do padající tmy.

Kolem něj natahovaly své holé větve topoly, chvějící se v ledovém sevření zimy. Černočerná silueta na pozadí tmavnoucího nebe letěla rychle jako jestřáb.

Vzduch byl chladný a čistý, naplněný dálkou, tichem a plynoucím Casem. Za řekou se tyčily útesy skal, podpírající noční nebe jako ebenově černé sloupy.

Polovina toho všeho tady je moje, opakoval si v duchu Case, ale ať čekal jakkoliv dlouho, pocit radosti se nedostavil. Vědomí, že vlastní polovinu divoké a krásné země kolem, mu žádnou úlevu nepřineslo. Cena, kterou musel zaplatit, byla příliš vysoká.

Sarah milovala tuto krajinu stejně jako on. Slova, jimiž o své lásce hovořila, mu teď zvučela v hlavě jako zvon.

Ranč u Ztracené řeky je vším, co od života chci. Žít tu mi dělá dobře na duši. A teď odtud odjede. Kvůli němu.

Case slepě ujížděl nocí dál a dál. Ztratil všechen pojem o okolním světě. Byl tu jen on. Jen on a noc okolo něj.

On a noc a muka, jež nešla ani přehlédnout, ale ani vydržet.

Měsíční svit se pomalu rozlil po hladině Ztracené řeky ve stříbřitých kruzích, plných světla i záhad najednou, které mu připomněly Saražiny oči. Jemné zurčení vody bylo jako její tichý smích, když spolu leželi propletení v hřejivém dozvuku společné vášně.

Chtělo se mu umřít, když si vzpomněl na její nesmělé vyznání, jež mu zašeptala společně s doteky na místech jeho těla, jichž se předtím tak bála.

Miluji tě, Casi.

Otřásal se pocity, které jím projížděly jako ostrý nůž.

Ne, připomněl si zběsile. Nemůžu znovu projít tím vším, láskou a pak její ztrátou. Proto přece existuje bolest, abychom si ji zapamatovali a poučili se, jak se jí příště vyhnout.

Pro Sarah to ale neplatilo. Bolest pro ni byla stejně jako radost prostě jen součástí života.

Sarah, jež se stala středem jeho chladného, osamělého života. Bez ní už nezbude žádný oheň.

Jenom zima.

Case se zmítal v mukách, v bolesti tak hluboké, že mu téměř nedovolila dýchat. Připadalo mu, že ho chce rozervat na kusy.

Ne!

To se nesmí stát. Prostě nesmí! Ale přesto se to stalo.

Utrpení ho hlodalo zevnitř jako nějaká živá bytost. Tak strašlivou bolest nezakusil od té doby, co houpal v náruči svou mrtvou neteř a přitom věděl, že nic v jeho silách nemůže změnit to, co se již stalo.

Tehdy neplakal.

Tentokrát ano.

Sarah se nechtěla probudit. Být vzhůru znamenalo, že už je ráno, a ráno znamenalo, že se musí vydat na cestu a opustit všechno, co tolik milovala.

Neklidně se na lůžku převalovala a zmítala a doufala, že nikdy nenastane úsvit, ačkoliv i ve svém spánku věděla, že přijít musí.

Něžné polibky zmírnily její neklid. Silné paže ji objaly a konejšily. Prostoupilo ji teplo, jako by někdo rozdělal oheň.

S povzdechem se oddala snu, po němž toužila víc než po spánku. Ponořila se do jeho tepla jako do přikrývky, jež by ji mohla ochránit před chladem nadcházejícího svítání.

Špička horkého jazyku se dotkla jejích úst. Usmála se a vychutnávala smyslný sen. Jenom sen.

Sen o tom, jak mě prostupuje slunce. Slunce a – „Casi!“

Sarah se zprudka posadila. Petrolejka na stole byla ještě žhavá, ale oheň už vyhasl.

Byla nahá. Popadl ji naprostý zmatek.

„Asi jsem usnula vsedě u stolu,“ řekla nahlas pro sebe, celá popletená.

Silná paže se vynořila z přikrývek a stáhla ji zpět do příjemného tepla.

„Odnesl jsem tě do postele,“ zašeptal.

Přitiskla se k jeho tělu. Kůže se otřela o kůži. Pocítila slast, procházející jí jako něžný žár.

„Ale byla jsem oblečená,“ hlesla a stále nic nechápala.

„Já jsem tě svlékl.“

Zuby jí něžně okusovaly lalůček ucha. Zatajila dech a myšlenky se jí rozběhly všemi směry. „Asi se mi něco zdá,“ zašeptala. Bylo to jediné vysvětlení.

Tlumeně se zasmál a políbil ji na krk, do místa, kde pod kůží horce pulzovala žilka. Něžné doteky se odtud přemístily níž k jejím ňadrům a s nimi i tichý smích.

„Teď vím úplně jistě, že je to sen,“ pronesla ospale.

„Jak to?“

„Protože se umíš smát jenom ve snu.“

„Však si na to zvykneš i ve dne.“

Políbil ji na špičku jednoho prsu, pak druhého.

S úsměvem pozoroval, jak se proměňují pod dráždivými doteky jeho rtů a vousů.

S očima zavřenýma se slastně protáhla a vystavila se vstříc jeho úsměvu. Zavzdychala a celá se ponořila do svého nádherného snu.

„Sarah?“

„Nebuď mě. Nikdy se z toho snu nechci probudit.“

Dlouhé, silné prsty se rozběhly po jejím těle přes bříško a zamířily k hebké kůži mezi stehny.

Jedinou odpovědí byl pohyb, jímž se otevřela jeho dotykům, a on laskal žhavé, hladké záhyby jejího těla. Vášnivá odezva ho zalila jako roztavené stříbro.

Zatajil dech, ponořil se mezi její nohy a pak si ji vzal s hlubokou opravdovostí a odevzdával se jí na oplátku sám. Pohyboval se v ní zvolna a uvážlivě. Sladké stahy rozkoše přišly se snovou pomalostí nejdřív na ni a pak pohltily s dokonalou úplností i jeho.

Trvalo dlouho, než Case nabyl tolik dechu, aby dokázal promluvit.

„Jestli to takhle půjde dál,“ zašeptal, „tak budeš určitě těhotná.“

S očima zavřenýma Sarah zavrtěla hlavou, stále omámená svým nádherným snem. „To nebudu,“ zamumlala slastně. „Proč ne?“

„Protože už jsem.“

„Cože?“

Líně otevřela oči. „Ach, proboha. Tak to tedy nebyl sen, že?“

Hleděl na ni jako zmámený. „Jsi si jistá?“ vyhrkl prudce.

„Skoro. Jsem pořád tak zatraceně ospalá, jako byla tehdy moje matka.“

Caseovo silné tělo se otřáslo. Pomalu a něžně zabořil tvář mezi její ňadra. Sarah poskočilo srdce, když ucítila na hrudi jeho horké slzy a zároveň zaslechla jeho tichý smích.

„S tebou jsem celý,“ vypravil ze sebe chraptivě.

Zůstala zticha. Pak mu divoce vjela prsty do vlasů a přitáhla si jeho hlavu výš, aby mu viděla do očí. „Co jsi to říkal?“ zašeptala.

Usmál se tak, až jí z očí vytryskly horké slzy a zachytily se jí na dlouhých řasách jako tajuplné stříbrné kapky.

„Myslel jsem, že mě tak láká tahle země, že mě tak očarovala,“ řekl. „Ale byla jsi to ty. Vždycky jsi to byla ty. Oheň v zimě, hořící jen pro mě.“

„Casi,“ zašeptala.

Sklonil se a přitiskl rty na její ústa.

„Miluji tě, Sarah. A jediné místo, kam ráno pojedeš, je nejbližší kostel s knězem.“

Místo odpovědi ho políbila.

„Žádné námitky?“ zeptal se.

„Proč bych se měla hádat s mužem, kterého miluji? Zvlášť, když konečně říká taky jednou něco rozumného!“

Case si s úsměvem přitáhl Sarah blíž a vychutnával důkaz lásky, kterou mu stvrdily její rty na jeho hrudi. Tak pak spolu usnuli. S úsměvem.

* Epilog

Emily Jane Maxwellová se narodila na podzim, když se listy topolů zbarvily proti vymetené obloze jako narudlé světlo svíčky. Case jí vyřezal kolébku ze stejného nazlátlého dřeva, z jakého nařezal prkna na stavbu nového domu pro rozrůstající se rodinu. Emilyina první vzpomínka byl zvuk otcova smíchu, když ji vyhazoval do výšky a šťastně se s ní točil po místnosti.

V následujících letech Case se Sarah přivítali další děti – dvě holčičky s hbitýma rukama a proříznutou pusou a tři pořádné kluky, které nikdy neomrzelo škádlit a ochraňovat své sestry.

Conner opustil své neteře a synovce jen na tak dlouho, aby získal vzdělání, jež si pro něj Sarah tolik přála. Vrátil se na ranč u Ztracené řeky s nevěstou a brzy celé údolí naplnil veselý křik a zvonící smích dalších dětí.

Láska mezi Sarah a Casem rostla se všemi radostmi a starostmi života. V jejich vztahu, něžném a pevném, silném a vyrovnaném, plál žár za všech ročních období. Dodával teplo a život všemu, čeho se dotkl.