Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Perleťový talisman

Kapitola 1

Manhattan Pátek ráno

Volat JoJo. Nutné.

Christy McKennová se podívala na datum telefonického vzkazu. Tři dny starý. Prostě jeden z mnoha vzkazů, které se navršily během její čtrnáctidenní dovolené. Ale po přečtení tohohle vzkazu měla pocit, jako kdyby se na ni zhroutil celý svět.

O své mladší sestře neslyšela nic celých dvanáct let. Tenkrát naposledy to byla špatná zpráva.

A teď to bude asi zase špatná zpráva.

Christy cítila, jak se jí zmocňuje stará povědomá směs pocitu provinění a neklidu. Jojo za to nemůže, že se narodila s tím typem krásy, který na každého zapůsobí tak, že zůstane stát a jen zírá. Nemůže za to, že se většina lidí mohla přerazit, jen aby jí udělali radost. Její krása je navzdory všem pravidlům prostě ohromující.

Výsledkem toho bylo, že i JoJo sama měla pocit, že se celý svět točí kolem jejího perfektního těla.

Lidi může člověk obdivovat kvůli nejrůznějším věcem, pomyslela si zahořkle Christy. A můžete je milovat i navzdory nejrůznějším věcem. Jako je například krása, které se vyrovná pouze její sobectví.

Ať tak či onak, Christy svou oslnivou mladší sestru milovala. Vždycky. Dvanáct let na tom nemohlo nic změnit. Nic to nemohlo změnit.

Ale Christy si opravdu z duše přála mít svou sestru ráda.

Jak tak probírala další telefonické vzkazy, přejel jí po zádech studený závan minulosti. JoJo jí po dvanácti letech mlčení zavolala v posledních čtrnácti dnech pětkrát.

Copak zlého se v životě mé malé sestřičky přihodilo, že to nemůže spravit jeden úsměv nebo jedno zhoupnutí okouzlujících boků?

Na tuhle němou otázku Christy sice nikdo neodpověděl, jen ty stejně mlčenlivě útržky papíru, které svírala v ruce. V hloubi duše však cítila naprostou jistotu, že se muselo stát něco moc špatného.

A JoJo čekala, že to Christy dá do pořádku.

„Sakra,” zamumlala.

Na to zase nikdo neodpověděl. Seděla za zavřenými dveřmi své kanceláře, protože nechtěla, aby ji někdo rušil, když se pokouší uspořádat tu hromádku práce, která se jí navršila na stole, zatímco byla pryč.

„Proč zrovna já, JoJo?”

Na to byla odpověď snadná. Z jejich rodiny už nikdo jiný než ony dvě nezbýval.

„Jak tě může napadnout, že se vším praštím a přiběhnu ti na pomoc?”

Ticho.

Dvanáct let ticha. Christy nemohla JoJo tak docela odpustit, že na své životní cestě sebrala všechno, nač jí padl zrak Christiny šaty, boty, kamarády a kamarádky.

A náhrdelník ze zlatých nuggetů po babičce McKennové.

Ze všeho, co JoJo sebrala, Christy pořád mrzel právě ten náhrdelník. To byla jediná vzpomínka na minulost, kterou Christy chtěla. A JoJo to věděla.

Právě proto jí ho sebrala.

„No, a co má být?” odpověděla Christy na vzkazy. „Babička je po smrti. Já jsem v New Yorku. JoJo je tam, kde si zrovna zamane. Já si dělám, co chci. A proč by ne?”

Mlčení.

Mlčení a roky a pocit viny, že nedokázala, aby to všechno ili ipudln správně.

Christy se zamračeně rozhlédla po kanceláři. Police jsou pořád ještě přecpané knihami o umění, módě, filozofii, o způsobech lidského zdobení, počínaje pravěkými malbami až po nejpůsobivější diamantové náhrdelníky od Tiffaniho. Její jediné okno pořád potřebuje nutně umýt a pořád má na dosah ruky jedinou vyhlídku další manhattanský mrakodrap.

Nic se nezměnilo.

Ale přesto má nepříjemný pocit, že se změnilo všechno. Možná že v tom je jen prostá potřeba vzít si ještě pár dnů dovolené. Nebo je to naopak ten složitý pocit neklidu, který ji přepadl po jejích dvaatřicátých narozeninách.

Anebo v tom je minulost, poraněná, krvácející a nikdy nezahojená.

Volat JoJo.

Minulost a naděje, že to tentokrát bude jiné. Tentokrát se rány zahojí, jelikož JoJo konečně natolik vyspěla, aby pochopila, že i ostatní lidé mohou trpět, že taky mohou plakat, že taky mohou krvácet. Ne jenom JoJo. Každý.

I její starší sestra.

Christy se natáhla přes stůl po posledním čísle časopisu Horizon a nalistovala si stálý šestistránkový propagační oddíl od Petera Huttona. Byly to fotky z paluby jachty u pobřeží Martiny Vinice a předváděly Huttonovu hvězdnou modelku, mezinárodně proslulou krásku, známou po celém světě pod jediným jménem: Jo.

Blondýnka s dlouhýma nohama, zároveň nevinná i hříšná, má na sobě hedvábný pastelový pulovr a bílé hedvábné kalhoty. Vítr od moře jí odvál rovné vlasy ke straně a ona vzhlíží na svět zpod hustých řas svých očí. Svých zelených, doširoka rozevřených očí. Kočičích očí. Které číhají, až se pohne další pitomá myš.

Christy zírala na reklamu a snažila se z ní uhádnout nějaký důvod nebo aspoň náznak, který by jí prozradil, proč se JoJo po těch letech ozvala. Ale neviděla nic jiného než prostou fyzickou přítomnost mezinárodně uznávané modelky.

JoJo ovšem není pouhý věšák na šaty podobný kvedlačce. Pas má tenký jako děvčátko, ale ženské boky a vysoká plná ňadra. Tkanina hedvábného svetříku je tak průsvitná a úplet tak jemný, že pod ním jasně vystupují bradavky. Hedvábný materiál kalhot je také tenký, téměř průsvitný. Bruneta by se musela pečlivě vyholit až k pupíku, aby si s takovými kalhotami poradila. Na JoJo působil ten přilnavý materiál jako „neúmyslný” striptýz těsně na hranici úplné nahoty.

Typický Hutton. Typická JoJo. Zdánlivě nedbalá, sexuálně dráždivá a manipulativní jako samo peklo.

Huttonova módní vize kolísala nebezpečně blízko vulgarity, ale nějakým způsobem se jí stále dařilo vyhnout se této nálepce. Zásluhu na tom měla bezpochyby čirá, dokonalá krása JoJo.

„Co se děje?” zeptala se Christy reklamy. „Odhalil snad Hutton konečně, že nejsi jenom jeho? Hodlá ti snad nakopnout tu tvou fantastickou prdelku?”

Nutné.

Christy se zachvěla a odložila časopis. Teď už nemůže ignorovat potřebu své sestry, tak jako to dokázala v minulém čase, někde daleko, v jiné části světa.

Tak do toho. Zavolej a zjisti, co se děje. Protože dobře víš, Že se něco opravdu děje.

Číslo volajícího mělo předvolbu 305. Christy vytáhla telefonní seznam a vyhledala mapu na začátku.

Colorado.

Nejdřív byla tak překvapená, že dokázala jen zírat. JoJo nenávidí Západ dokonce víc než Christy. Aspoň tomu tak bylo před lety, když využívala své tělo jako jednosměrnou jízdenku od podobných míst, kde dávají lišky dobrou noc.

Christy váhavě vyťukala udané číslo. Kdesi v Coloradu zazvonil telefon. Okamžitě se ozvalo jediné slovo.

„Anó.”

Ten jasný sexy altový hlas Christy naprosto postačil k identifikaci. Stejně dobře mohla poslat po telefonu svůj průkaz. Nevěděla o nikom na světě, kdo by oslovil Jody McKennovou JoJo.

„Ahoj, JoJo. Co se děje?”

Zaslechla ostré nadechnutí a po něm už jen ticho.

„Moment, prosím.” JoJo to řekla neutrálním tónem, jako kdyby mluvila s telefonní ústřednou.

Christy čekala, celá zmatená a podrážděná. A provinilá.

V tom, co se týkalo JoJo, se toho moc nezměnilo. Christy měla stále pocit, že jejich roztržku měla urovnat ona. Ona je přece tou, která chápe lidskou povahu. Mohla tomu víc učit i JoJo. Možná má JoJo pravdu. Možná že na ni Christy tak žárlila, že nedokázala nic jiného, než podrážet své mladší sestře nohy.

Slyšela v telefonu, jak někdo odstrčil židli, jak se zavřely dveře a jak se JoJo vrací. Když znovu promluvila, byl už její hlas zase živý, škádlivý a maličko výsměšný. Tohle už byla zase JoJo, doslova a do písmene.

„Ahoj, Christmas. Vsadím se, že tě to moje volání úplně posadilo na zadek.”

Christmas.

Rudé vlasy a zelené oči. To už je hodně dávno, co Christy takhle někdo oslovil. Nekonečně dávno.

„Šokovalo mě to,” přiznala Christy. „Ale ty sama jsi mi přece řekla, abych tě už víckrát neotravovala. To ty jsi mi nikdy neodpověděla na moje dopisy. A teď mi voláš. Takže, co se děje?”

„Pořád čtu ten tvůj plátek,” ignorovala JoJo její otázku. „Musí to být fakt pěkný, když tě lidi obdivujou pro tvou chytrost.”

Christina rozpačitost se ještě znásobila. „Tak co se stalo, JoJo?” „A co jako?”

„Něco ode mě potřebuješ, jinak bys nevolala.”

Smích JoJo se podobal jejímu hlasu, zamlžený, sexy, trošku výsměšný. Chvilku bylo ticho, pak krátký nádech, jak si zapálila cigaretu. Nato pomalý výdech.

„Christmas?”

JoJo teď poprvé promluvila vážně, možná v tom bylo ještě něco víc.

To něco víc způsobilo, že Christy začal po páteři přejíždět chlad.

Opřela se v židli, snažila se uvolnit, snažila se sobě samé namluvit, že v tom zastřeném hlase neslyší úpěnlivou prosbu. Ze neslyší osamělost. A hlavně, že neslyší strach.

Jenže ona to všechno slyšela.

„Tenhle rok mi bylo třicet,” řekla JoJo.

„Tak uvažuj o změně. Ostatně, většina lidí se nemůže chlubit tím, že má ještě ve třicítce takový úspěch jako ty.”

„Já jsem měla jen jeden úspěch.”

Ta zastřenost dodávala jejímu hlasu hořkost.

„Však také nepotřebuješ víc než jeden úspěch, pokud jsi první modelkou Petera Huttona,” opáčila Christy.

Zase to krátké zatáhnutí z cigarety. Výdech, který po něm následoval, zněl jako povzdech.

„Tak mi něco pověz,” řekla JoJo. „Jsi přece expertka přes mezinárodní styl. Co soudíš o tom novém projektu?”

Lehký nádech odporu v její otázce prozradil Christy, že její sestra už něco ví. Sporadické pokusy JoJo vymámit si od starší sestry schválení rvaly Christy srdce už od mládí. Díra, která po tom zůstala, se časem vyplnila vinou.

„JoJo,” řekla mírně Christy. „Jestli máme odlišný vkus nebo vidíme svět jinak, tak to ještě nic neznamená. To je všechno záležitost dospívání.”

„Fakticky? Ty jsi byla jediný člověk, který mě dokázal zranit. A pořád ještě jsi.”

Christy měla sice podezření, že je to na ni trochu bouda, ale přece jen se nemohla ubránit dojetí. V krku ji začaly tlačit slzy, které tak dlouho čekaly, až budou moct vytrysknout.

„A co babička?” zeptala se Christy. „O její souhlas jsi nestála?”

„Její miláček jsi byla vždycky ty.”

„Ty jsi byla miláček všech ostatních.”

„Ale já chtěla být její.”

Telefonní spojení přenášelo každé potáhnutí z cigarety a každý výdech JoJo, ale nemohlo vyplnit chvíle mlčení, spíš je vymezovalo.

„Ty víš, proč jsem utekla z domova, ne?” zeptala se po chvíli JoJo.

„Abys zranila babičku.”

„Chtěla jsem, abys měla volnost a mohla jít do tý fantastický školy na Východě a udělat tam díru do světa,” řekla JoJo. „Tak jsem zdrhla.”

Christy sebou trhla. Domnívala se, že už překonala pocit viny za to, že přijala to stipendium na Východním pobřeží, svou osobní jízdenku k odjezdu z venkovského pekla Wyomingu. Ale nepřekonala.

A nikdy se nevrátila. Ani jednou.

„Byla jsem na tebe fakt pyšná, že jsi to štípko získala,” řekla JoJo tónem, který balancoval mezi ironií a upřímností. „Ty jsi fakticky houževnatá, viď?”

„Musela jsem být. Na skromné fialinky nejsou nikde zvědaví.”

JoJo se zasmála. Její chraptivý smích ještě přiostřila zlomyslnost a cigaretový kouř.

„Peter tvrdí, že jsi ve svým oboru jednička, ačkoliv jsi ho už párkrát rozcupovala na kousky. Bylo to snad kvůli mně?”

Christin telefon začal blikat, že má další hovor, a to narušilo její pozornost.

„Cože to bylo?” zeptala se.

„Jestli by se ti Peterovy návrhy líbily víc, kdybych jeho modelkou nebyla já?”

„Ne.” Do toho zabručel interkom, který Christy předvolával. Nevšímala si ho. „Huttonovi je stejně fuk, co si myslím. On mě nepotřebuje. Má svoje jméno pevně uchycené na všech pěti kontinentech. A ty taky.”

„Já bych radši, aby mi bylo jednadvacet.”

„Jo, čas teče jenom jedním směrem, drahouši,” napodobila Christy jakýsi song ve stylu prérijního zálesáka. „Kde vlastně jsi?”

„V díře jménem Xanadu.”

„Kde a co je Xanadu?”

„To je takovej fešáckej ranč v jihozápadním Coloradu. Peter ho loni koupil.”

„My snad máme nějakou poruchu na lince. Zdálo se mi, že jsi řekla jedním dechem ,ranč’ a ,fešáckej’.”

„Západ už není to, co dřív. Lidi si teď cení původních hodnot své krajiny víc, než když jsme my vyrůstaly.”

Christy se zašklebila a interkom znovu zabzučel. Slova její sestry zněla trochu jako z dokumentárního pořadu, jako výroky, které se člověk naučí a opakuje je tak často, že už ztrácejí původní přirozený rytmus.

„Však uvidíš, až tu budeš.”

Interkom přestal bzučet.

„Co to plácáš?” zeptala se Christy.

„Že přijedeš do Xanadu.”

„Cože?”

„Copak ti to tvoje šéfka neřekla?” zeptala se JoJo. „Já myslela, že už je to všechno zařízený. Proto jsem tě chtěla zastihnout dřív, než odjedeš.”

„Já jsem odjela, ale ne do Colorada. Posledních čtrnáct dní jsem měla dovolenou.”

Interkom zase začal bzučet. Christy uvažovala, jestli se jí její šéfka nechystá právě říct to, co už se dověděla od JoJo.

„Hele, až přijedeš,” řekla spěšně JoJo, „tak o mně možná uslyšíš nějaký řeči, který nejsou pravda.”

Christy náhle zmlkla. Instinkty jí napověděly, že se JoJo konečně dostala k důvodům, proč s ní po dvanácti letech zahájila komunikaci.

„Udělala jsem si tu pár nepřátel,” řekla JoJo. „Mužskejch. Víš…”

„Ne, nevím. Mužský po tobě přece sílej.”

„No jo, to je fakt, ale někdy z toho může být taky problém. Některý nemaj rádi, ať řekneš ano, nebo ne. Některý se opravdu nakrknou. Jako Cain.”

„Kdo?”

„Aaron Cain. Takže až tady budeš, Cainovi se radši vyhýbej. Slyšíš? Ten mě teď nenávidí. Je docela nebezpečnej.”

„Já ti vůbec nerozumím. Co se stalo?”

Tentokrát to od Christy nevyznělo jako otázka. Byl to otevřený požadavek. Starší sestra uhodila na mladší.

„Jestli se sem dostaneš do tří dnů, tak ti dám babiččin náhrdelník,” vyhrkla JoJo. „Moc tě potřebuju.”

Spojení se přerušilo.

Christy nejisté zírala na telefon a uvažovala, kolik z toho, co JoJo říká, je pravda a kolik lež. Když byla JoJo puberťačka, potrpěla si na psychodrama a s potměšilým zalíbením zatahovala do svých adrenalinových výmyslů své okolí.

Ale ten podtón strachu v sestřině zastřeném hlase jí připadal dost reálný.

To není možné, uvažovala Christy. Musím se mýlit. Je to už dvanáct let. Vždyťuž ji ani neznám.

Potřásla hlavou a přestala si něco nalhávat. Dlouhé hodiny držívala JoJo v náručí, když to dítě s krásnou zlatovlasou hlavičkou pronásledovaly noční můry. Christy dobře poznala hlas své sestry, když měla strach.

A teď má JoJo opravdu strach.

Kapitola 2

Bzučák interkomu už šílel a vtáhl Christy do reálného světa časopisu Horizon. Zmáčkla knoflík a automaticky řekla: „McKennová.”

„No, je to dost,” řekla Amy, sekretářka nakladatelství. „Myra mě buzeruje každý tři vteřiny. Máš okamžitě napochodovat do její kanceláře.”

„Teď?” podivila se Christy. „Technicky vzato, jsem pořád ještě na dovolené.”

„Taky jsi tu mohla nechat pár slov, kde budeš, když jsi odjížděla.”

„Účelem dovolené je udělat si pauzu.” „To vykládej Myře.”

Christy zavěsila a začala se připravovat na výstup.

Myra nebyla její přítelkyně. Představovala určitou vrstvu Manhattanu uhlazenou, naleštěnou jako mramorová koule a také asi tak studenou.

Základní rozdíly mezi Christy a Myrou se odrážely ve všem, od politiky až po oblékání. Myra by na sebe nevzala nic, co by neodpovídalo světu špičkové módy, kterou pokrýval Horizon. Naopak Christy už dávno pochopila, že to, co mají na sobě modelky, nemusí nutně vypadat dobře na ní.

Interkom opět zabzučel; drsná připomínka, že Myra čeká.

Christy se vydala k sídlu šéfredaktorky a mezi zuby drtila kletby na oficiální politiku. Před Myřinými dveřmi krátce zaváhala, pak je ale otevřela a strčila dovnitř hlavu.

„Volala jsi mě?” zeptala se.

Myra překvapeně zvedla hlavu od hromádky barevných fotografií, které měla před sebou na stole. Zamračila se a spěšně strhla z nosu brýle s želvovinovými obroučkami. Zřejmě jí vadilo, že s nimi byla přistižena.

„Neslyšela jsem, že bys klepala,” řekla.

„Promiň. Přestala jsem s tím, když mi Howard za tuhle přehnanou formálnost vyhrožoval vyhazovem.”

Myra se poněkud otráveně usmála a uhladila si pastelové sáčko přes sukni s vkusným vzorkem. Oba kousky navrhl Peter Hutton. Zvedla ruku s dokonalou manikúrou k jediné šňůře perel, kterou měla na krku, a zatímco se probírala tímto svým růžencem od WASP, nechala narůstat mlčení. Pohybovala prsty pomalu a mezitím si prohlížela Christino oblečení nedefinovatelné džíny, bavlněnou košili a obnošený černý blejzr.

„Už jsi zase byla na pistolnickém srazu zahrát si na Annie Oakleyovou?” zeptala se chladně.

„Každá z nás není tak odvážná a bohatá, aby dokázala uškrtit lupiče šňůrou perel.”

Myra však chladně pokračovala: „Pokud nebylo předem dohodnuto jinak, očekává se, že každý zaměstnanec bude na svém místě v devět, vhodně oblečen, jak se sluší pro úřední jednání.”

Christy odříkala v duchu modlitbičku za Howardovo rychlé uzdravení. „Ale samozřejmě,” řekla nahlas. „Já jsem dnešek považovala ještě za den dovolené. Mám nevybraný ještě víc než měsíc.”

Úsměv, který Myra vykouzlila, byl stejně chladný a dokonalý jako její perly. „Zavřela bys laskavě dveře a posadila se, drahá?”

Christy zavřela dveře, sedla si a čekala. Byla si jistá, že to, co přijde, nebude nic příjemného. „Howard včera zemřel.”

Christy sevřela bolest, jejíž intenzita ji až zaskočila. V minulých deseti měsících musel být Howard Kessler třikrát hospitalizován kvůli komplikacím AIDS. Pokaždé se z nich zotavil a vrátil se do práce, pohublý a křehký, ale opět plný nápadů a pronikavé vnímavosti. Výsledkem bylo, že jeho kolegové věřili, že Howard své potíže přemůže a přežije do té doby, než se najde nějaký lék.

Christy se pokusila promluvit, ale věděla, že by sejí zlomil hlas. Na pár vteřin semkla víčka a snažila se vzpamatovat.

„Zítra,” pokračovala pomalu Myra, „mě jmenují šéfredaktorkou.”

„Gratuluju,” zmohla se na reakci Christy.

Myra se na ni dlouze zahleděla a pak přikývla. „Díky. I když jsme v minulosti měly občas, hm, rozdílné názory, jsem přesvědčená, že v budoucnu půjde všechno hladce.”

Christy přikývla, ale neřekla na to nic. Pořád byla ještě zasažená bolestným vědomím, jak hluboké byly její city vůči Howardovi. V mnohém se od sebe lišili, ale spojovala je stejná fascinace způsoby, jak lidské bytosti dokážou využívat oblečení, šperky a umělecké výrobky k tomu, aby vyjádřily svou unikátní, individuální podstatu.

„Leccos teď budeme dělat jinak,” pokračovala Myra. „Znova jsem uvažovala o tom tvém článku o diamantech. Mám dojem, že bylo trochu moc sentimentální to, co se týká toho nouveau…”

Zarazila se, nemohla si vzpomenout na správný francouzský výraz. Nevzpomněla si.

A Christy jí nepomohla vyplnit pauzu.

„Trochu moc z toho čišela tvoje provinciální zaujatost proti tradicím a kontinentální rafinovanosti,” řekla nakonec Myra.

Christy cítila, že její sebekontrola je už příliš nahlodaná zlostí. Nejdřív dá Myra najevo tiché uspokojení nad Howardovou smrtí a pak napadne článek, který Howard považoval za jeden z Christiných nejlepších výtvorů.

„Ten článek měl upozornit na pozoruhodné nové návrháře v Pacifické oblasti,” řekla Christy suše. „Byla jsem snad k těm novým děckům příliš laskavá nebo příliš ostrá na některé ty předražené nádeníky, kteří u nás inzerují?”

„Chceš snad říct, že mě nějaký inzerent může ovlivnit?”

„To ani nemusí. Na redakčních poradách Howard často zdůrazňoval, že máš dar ohodnotit světské statky.”

Myřiny tenké rty se teď už protáhly do jediné ostré linky znechucení. „Tenhle tvůj článek byl nemístně nepřátelský ke všem, kdo vytvářejí, kupují nebo prodávají významné šperky. Proto půjde zatím k ledu. A pro tebe mám daleko významnější práci.”

Položila své malé ručky na desku stolu a začala s nimi s rozmyslem cvičit svírání a rozvírání, hlavně však čekala, jaká bude reakce.

Christy se ze všech sil snažila nedat najevo, co cítí. Stejně měla ze všeho největší vztek na sebe. Byla přinejmenším naivní, ale spíš pitomá. Domnívala se, že jí dobrá práce, inteligence, poctivost a vkus zaručí ediční svobodu.

To se ale zmýlila. Celých deset let tvrdé práce v Horizonu teď praskne jako křehká lesklá mýdlová bublina.

Myra Bestová už na ni čekala, připravená s ostrou jehlou v ruce.

„To zní neodolatelně,” poznamenala Christy chladně. „O co jde?”

„Z Horizonu je v poslední době příliš nevypočitatelný, nedisciplinovaný a příliš tangenciální podnik,” prohlásila spěšně Myra. „Naše čtenářky nezajímají nějaké bizarní drobné trendy a neznámí japonští návrháři, o kterých není jisté, jestli zítra budou, nebo nebudou hrát roli v oboru.”

Podívala se na Christy.

Christy jí pohled oplatila.

„Musíme věnovat větší pozornost těm nejvýznamnějším postavám v módě a designu,” pokračovala Myra. „To jsou jména, která publikum zná z visaček a značek na zboží, jež kupuje.”

„No, a to jsou zároveň jména, která se nejvíc vyskytují na reklamních stránkách našeho časopisu. Ruka ruku myje,” řekla Christy, které to připomnělo, jak nevybíravě charakterizovala podnikání JoJo.

„Vliv reklamy s tím nemá nic společného! Ještě jednou tohle vyslov v téhle kanceláři nebo mimo ni, a poletíš. A pak už práci v módním oboru v tomhle městě nenajdeš.”

O tom Christy nepochybovala. Myra má konexe, které sahají dál než k Mayfloweru. Christy nemá nic než svou inteligenci, smysl pro styl a disciplínu, které tohle všechno dokáže podřídit.

„Doufám, že jsme si rozuměly?” zeptala se Myra.

„Dokonale.”

Rozhostilo se trapné ticho. Pak Myra lehce kývla a vrátila se ke své pečlivě připravené přednášce, ve které věnovala pozornost každému členu kolektivu, jenž pro budoucnost časopisu něco znamenal.

„Horizon je jedním z největších módních časopisů na světě. Na našich stránkách pochopitelně inzerují ti nejproslulejší návrháři. Z toho plyne, že tito návrháři vytvářejí nové styly, které vezmou útokem mezinárodní módní společenství. Jeho ústřední postavou je Peter Hutton.”

Myra se odmlčela a zkoumavě se zahleděla na Christy. „Ty s tím patrně nesouhlasíš.”

„Jeho nejnovější návrhy jsem ještě neviděla. Tak jak můžu souhlasit, nebo nesouhlasit?”

Myře vyskočily na bledém obličeji rudé skvrny. „Má drahá, jak to, že ten tvůj mazaný irský mozeček nikdy nepracuje pro mne, a vždycky jen proti mně?”

„Skotský,” podotkla suše Christy.

„Cože?”

„Můj mazaný mozeček je skotský.”

„To je fuk,” mávla Myra rukou. „Chci zkrátka říct, že Horizon musí vyrazit novým směrem, a říkám ti, jaký směr by to měl být.”

Christy se vzchopila.

„Budeme zkrátka propagovat megatrendy, a ne nějaké podezřelé japonské nebo jihoamerické kovozpracovatele,” řekla Myra. „Budeme předvádět návrhářská studia a návrháře, jejichž produkty vytvářejí významnou součást celosvětového kapitálu a jejichž róby se objevují na nejexkluzivnějších třídách Paříže, New Yorku, Říma, a dokonce spánembohem i Los Angeles a Tokia.”

Christy se v duchu zařekla, že se nebude hádat, ale tohle už nemohla pominout. „Petera Huttona by většina lidí nepovažovala za příklad nejlepšího mezinárodního návrháře. Ten už na vrcholu svojí tvorby není.” „Nebuď směšná.”

„Prodej v jeho vlastních obchodech evidentně klesá, ani maloobchod už tak nadšeně neuvádí jeho návrhy, a dokonce jsem slyšela “

„Nesmysl,” zarazila ji Myra. „V tomhle odvětví koluje často spousta nepodložených drbů. Peter Hutton je pořád nejuznávanější jméno současné americké módy. Jeho logo je vidět všude.”

„To je. Opravdu všude.”

Myra se mírně zamračila, nerada si přiznávala možnost, že by nějaký návrhář nebyl tak výlučný, když ho zároveň prodává kdejaké nákupní středisko po celé Americe,

„Peter se chystá ohlásit vzrušující a úplně novou linii,” prohlásila rozhodně Myra.

Christy čekala, co přijde.

„Já jsem některé z těch materiálů a motivů už viděla,” řekla Myra. „Jsem přesvědčená, že to bude jeho dosud největší úspěch. Bude taky ve zvláštním čísle Horizonu.”

Jak ji tak Christy poslouchala, cítila, že přestává mít jakoukoli kontrolu nad celým svým životem. Myra už je rozhodnutá, jaká bude pozice Horizonu v případě Huttonovy nové kolekce. Očekává ovace pro návrháře, jehož práce má už teď stále víc okrajový význam, protože je jednotvárná a předvídatelná.

„Jsem přesvědčená, že se ti podaří skvěle zachytit ducha Peterova odvážného nového projektu a přenést jeho vzrušení i na naše čtenáře,” uzavřela Myra.

Její úsměv vyzýval Christy k námitkám.

Měla k tomu opravdu chuť, ale vzpomínka na prosbu JoJo byla ještě příliš čerstvá.

JoJo, do čeho jsi mě to dostala? vyčítala jí trpce v duchu. Nejradši bych tu nafoukanou káču postavila do největšího provozu na Pátou avenue, aby ji úplně převálcoval.

Ale to nemůže. Může se jedině modlit, aby se jí podařilo najít nové zaměstnání dřív, než jí Myra úplně zničí reputaci.

Třeba Peter Hutton znovu objevil svou originální vizi.

Jo, a třeba má prase křidýlka.

„To je zajímavý nápad,” řekla místo toho nahlas.

To byl její vždycky použitelný komentář k určitému druhu moderního umění a hudby.

Myra se s opravdovou úlevou usmála. „Díky, že s námi budeš zpívat v novém programu. Tvoje reputace v avantgardní módě bude pro Horizon přínosem.”

„A co Hutton?”

„Amy už má na stole rezervaci na tvoje letadlo.”

„Copak Hutton nepředvádí na Manhattanu?”

„Ne, ne. Jeho předpremiéra se bude konat na místě, kde ho napadla první vize. Jmenuje se to Xanadu. Něco jako domorodí Američané a pátrání po jejich vizích.”

„Kouřili indiáni opium?” zeptala se Christy.

„Cože?”

„Coleridge ano.”

Myra se na Christy nechápavě zadívala a vrátila se ke svému tématu. „Očekávám, že to okoukneš a vše zkoordinuješ se svými fotografy. Všechno by tu mělo být do třinácti ne, do dvanácti a půl dne.”

„To není zrovna moc času na studii takového rozsahu.”

„Společně s letenkou dostaneš i obálku s podklady. Když budeš rychle číst, do zítřejšího odletu budeš plně v obraze. A když ne, zbývá ti na to ještě samotný let. Turistická třída je tak otravná.” Zářivě se usmála. „Udržuj pravidelné spojení, drahá. Je to hrozně únavné, když po tobě musíme pátrat jako po nějaké mezinárodní rockové hvězdě. A teď, jestli mě omluvíš, mám hrozně moc práce. Chudáček Howard nechal ve všem takový zmatek.”

Myra sebrala hromádku lesklých barevných fotografií a začala se jimi probírat.

Christy beze slova vyšla z místnosti.

Jakmile za sebou zavřela dveře, zastavila se a snažila se ovládnout třes v rukou. Ještě se párkrát zhluboka nadechla a zamířila do své kanceláře. Přitom v duchu sumírovala své závěry a dávala dohromady seznam pracovních úkolů.

Ten seznam byl úděsně krátký. Práci, kterou dělala ona, koordinuje redakční poradce. Ona už teď žádného nemá. Najít nového nějaký čas potrvá. A kdoví, jestli vůbec nějakého najde. Lidé s tak bystrým mozkem a neomylným vkusem, jako měl Howard, jsou vzácní.

Ale s tím se teď nemůže zabývat. Číslo jedna na jejím rozvrhu je JoJo a Xanadu.

A strach v hlase její sestřičky.

Kapitola 3

Letiště La Guardia Pátek večer

Christy se zavazadlem u nohou čekala na letišti. Každých pár vteřin mrkla na hodinky a displej svého mobilu. Ne že by jí Nick volal. Pro něj byl mobil zasvěcený pouze pro obchodní záležitosti. Ostatní život se dá řešit po pevných linkách.

„No tak, Nicku,” mumlala. „Jestli neprojdeš celní kontrolou opravdu brzy, ani si nestačíme říct ahoj a mineme se.”

Nebylo by to poprvé. Nick Warren byl mezinárodní investiční bankéř, jehož jedinou skutečnou vášní bylo uzavírání obchodních dohod. Poslední tři týdny strávil v Londýně, kde si zajišťoval další přísun na své bankovní konto.

Pohled na hodiny prozradil Christy, že jí zbývá pouhých jedenáct minut, než bude muset běžet. Okénko příležitosti mezi Nickovým příletem a jejím odletem se pomalu uzavíralo. Nebude čas ani na to „ahoj”, natožpak na hovor o něčem tak osobním, jako je její tajemná sestra.

Od celní kontroly se pomalu začali trousit první cestující a pak postupovali přes bezpečnostní zónu do odbavovací haly, kde čekala Christy. Nick byl třetí osobou, která přišla od letadla. Normálně elegantní pán se teď podobal nějakému hipíkovi. Jeho prvotřídní košile byla zmuchlaná od krku až do pasu. Kalhoty vypadaly jako zkroucené harmoniky.

Unaveně se na ni usmál. „Vypadáš stejně unavená, jako se cítím já, Christo. Neříkej, že jsi byla taky celou noc vzhůru?”

Přiměla se k úsměvu. Ten pozdrav byl pro Nicka typický, civilizovaný a střízlivý. Stále používal tuhle podobu jejího jména, ačkoliv ho stokrát upozorňovala, že si přeje, aby se jí říkalo Christy.

Krátce a lehce ho políbila. On jí zase přejel rty po čele.

„Ahoj,” řekla. „Mimochodem, jak ses měl?”

„Stálo to za všechen tvůj vztek, že jsem propásl tvou dovolenou,” pravil s uspokojením.

Úsměv jí pohasl, ale nechala bez komentáře porušení Nickova slibu, že s ní stráví pár týdnů klidné dovolené. Doufala, že ten čas povede k dalšímu kroku v jejich vztahu.

A stalo se. Jenže nevedl tím směrem, jaký si představovala.

„V Londýně jsem se dověděl o Howardovi. Je mi to líto,” řekl Nick.

„Myře už tolik ne. Je teď šéfkou.”

„No maucta. Ale teď není zrovna vhodný čas na hledání nového zaměstnání. Kdekdo teď redukuje stavy a snaží se hrát při zemi.”

„To jsem si všimla. Pojď, svezem se spolu až po bezpečnostní zónu.”

Teď si Nick teprve všiml Christina příručního zavazadla.

„Ty někam cestuješ?” zeptal se.

„Nový úkol. Colorado. Je to narychlo.”

Zamračil se. „Ale já už tě neviděl celé týdny.”

Christy spolkla, co se jí chtělo říct, že totiž právě on to byl, kdo nedodržel slib, a ne ona. Podívala se na hodinky.

„Za třicet ne, za dvacet devět minut odlétám na předpremiérovou přehlídku nové módní kolekce Petera Huttona. S trochou štěstí bych mohla být zpátky za tři dny.”

„To spíš za tři týdny,” řekl podrážděně Nick.

Pokrčila rameny. „Uvidím, jak bude potřeba. Je to zrovna takové jako tvoje práce.”

„No tak dobře, stejně je to jen dočasné,” řekl s úsměvem.

„Co?”

„Tvoje zaměstnání. Oběma je nám jasné, že to bude závod o to, jestli odejdeš sama, nebo tě Myra vyhodí.”

Christy měla chuť se hádat, ale nechala to být. Má vlastně pravdu. Popadla tašku a zamířila k přepážkám celního odbavení.

„Nic si z toho nedělej,” říkal jí cestou. „Můžu ti nabídnout lepší práci. Přemýšlela jsi trochu o tom, o čem jsme naposledy mluvili?”

Ohlédla se na něj a pokusila se odvrátit nevyhnutelné.

„Teplo rodinného krbu?” zeptala se lehce.

Zatvářil se dotčeně. „Já to myslím vážně, Christo.”

„Jestli nestihnu to letadlo, vyhodí mě Myra určitě. To snad je vážné až až.”

„Ne.” V jeho hlase se ozval tvrdý tón. „Já jsem o tom moc přemýšlel.” „Skoda, že jsme to nemohli dělat společně.” „To byly obchodní důvody,” namítl. „Tohle taky.”

Christy zmlkla a kráčela dál spoléhajíc, že se vyhne diskusi. Ale s nevyhnutelnými věcmi se to má tak, že se jim nedá vyhnout.

„Koukej, já nemám ženu, nemám děti, nemám opravdový domov,” řekl. „Za týden mi bude čtyřicet. To je vážná věc, Christo. Všechno ostatní je nesmysl.”

„Tak proč jsi teda odletěl do Londýna, když jsi mi slíbil”

„Říkám ti,” odpověděl netrpělivě. „To byl byznys. Ta dohoda nemohla počkat.”

„A já jsem mohla?”

„Sakra, musíme se k tomuhle pořád vracet? Já toho dělám stokrát víc než ty. Vykašli se na to a budeme spolu trávit mnohem víc času.”

„Máš pravdu. Ale teď už na tohle není ani vhodné místo, ani vhodný čas. Tak to nechrne být.”

„Já tě přece můžu podporovat. Můžu podporovat třeba dvanáct takových jako ty jen ze svého kapesného.”

„Tak si teda pospěš, drahouši. Máš týden na to, aby sis našel dvanáct takových jako já na svoje podporování. Ale pokud budou opravdu jako já, dokážou se podpořit samy.”

Mávl netrpělivě rukou. „Bože, ty jsi na tu svou práci tak zatraceně nedůtklivá. Já ti nabízím život!” Christy se beze slova zastavila.

Nick k sobě přitáhl její nepoddajné tělo a políbil ji na čelo. „Hele, já jsem unavený a dezorientovaný z časového posunu a potřebuju místo, kam se vrátit. Připrav mi domov, Christo.”

Náhle se cítila provinilá. Má Nicka ráda, dokonce si myslela, že by ho mohla milovat, ale přestává už věřit v nějakou společnou budoucnost s ním. V tom nebyl jen ten nedodržený slib nebo jeho šedesátihodinová nepřítomnost a dlouhé pobyty za mořem. V tom bylo něco víc. Něco podstatného, co nemůžou překonat žádné sebedelší rozhovory.

On prostě není… vášnivý.

To poznání ji až polekalo. Nickův chladný, nevzrušený styl byl maximem jeho vztahu k ní. Ale těch pár týdnů samoty na Fare Island jí poskytlo dostatek času na přemýšlení.

Nick zkrátka není tím pravým mužem pro ni.

Fronta k odbavení postupovala rychle. Brzy už ho bude muset opustit. Otočila se na něj a bylo jí těžko z toho, že nikdy není dost času, aby s Nickem něco provedli, jak se patří.

Ani to ukončení.

„Z tohohle úkolu se nemůžu vyvléct,” řekla. „Týká se to i mojí sestry.”

„Já vůbec netušil, že máš sestru.” Na tváři se mu objevilo mírné překvapení, ale absolutně žádný zájem. „Neviděly jsme se dvanáct let.”

„Tak k čemu ten spěch? Dalších pár týdnů snad tolik nevadí.”

„Vypadá to, že je v nějaké bryndě.”

„Je to snad taky nějaká dívka s kariérou?”

„Je to špičková modelka, tvář Petera Huttona.”

Nickovi spadla brada. „Jo? Ta Jo?”

„Ano.”

„No, to je neuvěřitelný! Fantastický! Nemůžu se dočkat, až se s ní uvidím.”

Christy se na něj chladně podívala. „Já jsem s JoJo nemluvila dvanáct let.”

Nick zíral na Christy, ale ona věděla, že se ve skutečnosti nedívá na ni. Srovnávají s JoJo.

V Christy náhle vybuchl vztek. Ty spekulace a srovnávání v jeho očích byly důvodem, proč se nikdy o svém vztahu s fantasticky sexy modelkou z reklam Petera Huttona nezmínila.

„Ona je totiž spíš po mámě,” řekla Christy suše. „Já reprezentuju McKennovskou větev rodiny.”

„Tvoje matka musela být krasavice.”

„To byla. Stejně jako JoJo. A stejně toho jako JoJo ráda využívala.”

„Využívání od Jo bych si dal klidně líbit,” ušklíbl se.

Christy se podívala na rychle postupující zástup lidí.

„Co jsi Jo udělala, žes ji rozzlobila?” zeptal se.

Z čeho soudíš, že to byla moje vina? Protože nejsem tak otřesně krásná jako ona? Ale nahlas se zmohla jen říct: „Dostala jsem stipendium. Když se to JoJo dozvěděla, svedla tatínka svého mládence, přišla do jiného stavu a přemluvila ho, aby s ní utekl. Po cestě z města ukradla naší babičce zlatý náhrdelník. Ten skandál babičce podlomil zdraví. Ranila ji mrtvice a umřela.”

„Byl ten náhrdelník tak cenný?”

Christy se ušklíbla. Můžete se spolehnout, že Nick je vždycky zvědavý spíš na peníze než na emoce.

„Měl cenu nějakých pár set dolarů.”

„A jak tedy Jo ukončila tuhle zábavnou dráhu?”

„Nevím. Odmítla se mnou mluvit a na žádný můj dopis neodpověděla. Dozvěděla jsem se jen to, že měla potrat, střídala mužské a ještě než dosáhla jednadvaceti let, stala se modelkou na titulní stránky.”

„To mě nepřekvapuje. Taková tvář a takové tělo se objeví nejvýš jednou za sto let. A tys ji zavolala, když jsi byla na dovolené?”

„Ne. Ona zavolala mně.”

„A proč?”

„Výborná otázka. Ale neznám na ni odpověď. Sbohem, Nicku.”

Ukázala celníkovi svůj pas a letenku a Nicka nechala stát před přepážkou celní kontroly. Ani se neohlédla.

Kapitola 4

Colorado Sobota ráno

Christy usedla na kraj hotelové postele a zavolala do recepce, jestli tam nemá nějaký vzkaz.

„Christy McKennová?” mumlala recepční.

„Ano, to jsem já. Pokoj číslo 308.”

„Lituji, žádné vzkazy.”

„Děkuju vám,” řekla Christy automaticky a zavěsila.

Ještě zkontrolovala mobil. Taky nic nového. V Remingtonu se signál jejího aparátu zhoršil a pak bez varování úplně zmlkl. Klidně mohla místo něj s sebou nosit těžítko.

Rozhorleně odhodila mobil na postel. Přistál hned vedle laptopu, pro který neměla internetové připojení. Kdyby ho chtěla, musela by jít do nejbližší kavárny a tam si stoupnout do řady mezi ostatní zájemce, kteří by si pak mohli na její obrazovce snadno přečíst to, co ona. Zase jedna z vymožeností venkovského života.

Jediná dobrá zpráva je, že Myru určitě dohání k šílenství, že nemůže svou reportérku ustavičně otravovat. Spatná zpráva je, že po JoJo není ani památky.

Dobrá, tak já jsem se sem dostala ani ne za tři dny, ale žádný zlatý náhrdelník tady na mě nečeká. Dokonce ani „Ahoj, Christmas, tak jsi tady, jo? “

Podrážděná, že zase prohrává v jejich staré hře, podívala se Christy na hodinky.

Do Huttonovy předpremiérové show, kam se měla dostavit, zbývá ještě spousta hodin. Zbytečně moc času na koupel.

Zbytečně moc času na oblékání. Zbytečně moc času na plané úvahy, jak mohla být taková naivka, že skočila JoJo na tuhle hru.

Náhle jí bylo jasné, že nevydrží čekat u telefonu jako kdysi, když jako pitomá puberťačka toužila po pozvání na rande.

Tak na tohle jsem už opravdu moc stará.

Popadla obnošené černé sáčko a seběhla dolů po hotelových schodech. Když vyšla ven, na obloze bez mráčku zářilo horké a jasné slunce.

Najaté auto nechala v hotelové garáži a vydala se pěšky do galerie, o které si přečetla v brožuře pro hosty, ležící vedle telefonu. Byla zvědavá, jestli i galerie bude tak příjemné překvapení jako sám hotel. Cekala podlahy s linoleem, hrubý nábytek z borového dřeva a na stěnách tapety s falešnými západními vzory. Ve skutečnosti dostala elegantní pseudoviktoriánský pokoj.

Když byla na půl cesty ke galerii, uvědomila si Christy, že Remington sám je jako starý hrázděný dům, ve kterém přestavěli jeden pokoj po druhém, až z něj vznikl kvalitní penzion. Některé domy měly nákladně zrenovovaná průčelí s broušenými nebo barevnými skleněnými výplněmi dveří nebo ručně vyřezávanými a čerstvě natřenými vzory. Ale v některých obchodech se zase zřejmě nemalovalo déle, než byla Christy na světě.

Remington byl městem v rozpuku.

Galerie nebyla moc daleko, ostatně město samo nebylo příliš rozsáhlé. Byl tam jen jeden semafor a jediná dlážděná ulice. Postranní ulice byly prašné, ale zboží na hlavní třídě bylo drahé a také překvapivě kosmopolitní.

Christy se zastavila před butikem, jehož výlohy nabízely francouzské prádlo, italské sluneční brýle, ekvádorské tkaniny a moderní navažské šperky. Ta kulturní směsice byla přímo elektrizující a připomínala, jak je dnes svět malý.

Začínala opravdu doufat, že Huttonova nová kolekce bude možná přece jen dobrá. Nejzajímavější styly vznikaly často z kulturních kolizí, z kulturního napětí, z kulturních směsí.

Aniž by si to uvědomila, začala volněji dýchat a odstavila manhattanské starosti a včerejší napětí na vedlejší kolej.

To, na co se tady dívala, bylo skutečně vitální a nové. Poměrně uvolněně se teď rozhlížela po městě s nově probuzeným zájmem, oceňovala staré i nové. Jak třpytivé umělecké butiky, tak solidní železářství na konci postranní ulice.

A právě to železářství jí vybavilo dávno zapomenuté vzpomínky na dětství. Zena, která se pohybovala nezaměnitelným krokem unavené servírky s bolavýma nohama. Tři uchechtané školačky, ještě natolik mladé, že věří, že neskončí jako jejich mámy. Dva opravdoví kovbojové v sepraných džínách, odřených vysokých botách a s vyzývavě ohrnutými klobouky. Kráčeli trochu ztuha a absolutně ignorovali semafory a vůbec veškerý provoz, který se pohybuje na kolech místo na podkovách.

Taky tu bylo dost turistů cizinců, kteří byli oblečeni spíš jako v Kalifornii nebo v New Yorku než v Coloradu. Pár mladých mužů, kteří se snažili oblékat v západním stylu, ale moc se jim to nedařilo. Jejich oblečení bylo viditelně nové, těla ještě neměli polámaná od nevychovaných koní, drsného počasí a podřadné whisky.

Christy pohlížela na tyhle rádoby kovboje s pohrdáním a opovržením, které se ani nesnažila skrývat. Imitace může být někdy chvályhodná, ale těžko se dá omluvit jako osobní styl.

Vozidla zaparkovaná šikmo podél ulice prozrazovala směsici návštěvníků z různých konců světa a toho, co Christy znala z ostrovního Západu. Několik exotů jako BMW, Range Rovers a japonských minipickupů bylo roztroušeno mezi nevyhnutelnými americkými lehkými náklaďáky s držáky na zbraně a často i s nimi zavěšenými přes zadní okénko. Místní vozidla byla špinavá a měla po sobě četné šrámy a rány pocházející z života na ranči. Ta exotická měla cizí registrační a poznávací značky a pod čerstvým prachem prosvítal kvalitní autovosk.

Před galerií Dvoupatrový Západ stálo auto, které nezapadalo ani do exotické, ani do místní kategorie. Christy, kterou vždycky přitahovalo všechno, co se liší, si ho se zájmem prohlížela. Byl to jednotunový náklaďák a byl americký, ale místo dvojích dveří tam byly čtverý. Nákladový prostor byl uzavřený, takže vypadal jako velký, mohutný kombík s nakládacími dveřmi místo zadních výklopných dveří. Na černém laku byl chromovaný nápis PŘEDMĚSTSKÁ DOPRAVA.

Mohutné pneumatiky a zvednutý podvozek svědčily o převážně terénním používání. To ještě dotvrzovaly různé škrábance a rýhy po celé délce karoserie. Auto bylo zablácené kromě předního skla a postranních zrcátek. Ta byla bez poskvrnky. Také lak pod tou špínou se zdál lesklý a svědčil o dobré péči. Poznávací značka byla místní.

Tak tohle je někdo, kdo nepasuje ani do jedné západní kategorie, ani do staré, ani do té nejvyšší.

Ještě poslední pohled a pak už se Christy vydala na obhlídku, co nabízí galerie Dvoupatrový Západ. Měla okolo zrcadlových skel výlohy snobský alarm a na dveřích tabulku oznamující, že je otevřeno. Když Christy vešla, zvoneček nad dveřmi jemně zaklinkal.

Uvnitř byli dva lidé. Jeden z nich byla indiánka s širokými vyrovnanými rysy a statnou postavou jako modelka G. C. Gormana. Měla na sobě tmavě zelenou sametovou sukni, dlouhou až na zem, a tmavohnědou saténovou blůzu. Její úsměv zářil ve vybílených zdech galerie jako slavnostní osvětlení.

Druhá osoba stála u pultu. Určitě to nebyl žádný ten naparáděný kovboj, ale zase jako pacholek na ranči taky nevypadal. Měl hustou přistřiženou bradku a břidlicově šedý stetson s nízkým dýnkem, nepříliš širokou střechou, hodně obnošený a propocený. Na stuze nebyla žádná bažanti pera, škeble nebo jiné ozdoby.

Ten klobouk k místnímu kovbojovi patřil, ale ta bradka ne. Košile byla taky správná z modrého barchetu, místo knoflíků kovové přezky a taky pěkně opraná. Na nohy mu Christy neviděla, takže nemohla říct, jestli má kovbojské holínky nebo něco pohodlnějšího.

Z profilu nebylo vidět, jestli se ten člověk na indiánskou prodavačku taky usmívá, nebo ne. Ten profil byl jestřábí, přivřené oči, vypadal pyšně a trochu hrozivě. Mohlo mu být něco přes třicet, vlasy měl tmavé, postavu vysokou, dlouhé kosti. Vyzařovala z něj zároveň síla i klid.

„Co si přejete?” zavolala žena na Christy.

„Jen se tak rozhlížím,” odpověděla automaticky Christy.

„Kdybyste mě potřebovala, klidně zavolejte. Jmenuju se Veronica.”

„Děkuju.”

Veronica se zase obrátila k chlapíkovi, který se do hovoru nevložil. Držel papírovou krabici, kterou opatrně položil na pult.

Christy cítila, že indiánská žena potlačuje vzrušení, a byla by ráda věděla, jestli jeho zdrojem je ten muž nebo ta krabice. Zvědavě se k těm dvěma přitočila blíž a přitom obhlížela vystavené předměty očima, které už viděly to nejlepší i nejhorší z nejrůznějších kultur a stylů.

„… dlouhý čas,” zachytila Christy, co říká Veronica.

Chlapík hlubokým hlasem zabrumlal něco, čemu se dalo těžko rozumět.

Christy měla nastražené uši.

„Danner říkal, že už se nikdy nevrátíš.”

„Danner je pitomec.”

Muž mluvil jasným barytonem a trochu protahoval slova. Buď domorodec, nebo někdo s dobrým sluchem, takže se mu podařilo pochytit místní přízvuk.

Christy předstírala, že si prohlíží náhrdelník vystavený poblíž, a přitom pozorovala, že Veronice předal krabici. Pak se beze slova otočil a vyšel ze dveří. Pohyboval se lehkým krokem sportovce nebo turisty, a ne jako kovboj, který je zvyklý spíš sedět v sedle než chodit. A na nohou měl ošoupané turistické boty, ne kovbojské.

Pozorovala toho muže celou jeho cestu, byla si vědoma, že na něj vysloveně civí, ale nemohla od něj odtrhnout oči. Viděla už hodně pěkných chlapů jedním z nich byl třeba i Nick , ale ještě neviděla žádného, který by tak silně zapůsobil na její smysly.

Ale zaboha by nedokázala vysvětlit, proč.

Šel rovnou k černému zablácenému autu, které stálo venku.

To odpovídá, pomyslela si Christy s podivným potěšením. Člověk, který nezapadá, vlastní auto, které nezapadá.

Vrátila se k nabídce galerie. Zaujal ji slušný moderní obraz, který visel na stěně za pultem. Představoval stylizovaného neonově modrého kovboje proti zářícímu purpurovému a červenému pozadí, které mohlo být klidně v New Yorku nebo na lasvegaském Stripu. Z kovboje vyzařovala intenzivní mužnost a síla, která pramenila z něčeho mnohem staršího a trvalejšího než z malířské techniky dvacátého století.

Ustoupila dozadu a studovala obraz, přitahována něčím, co nedovedla pojmenovat.

Zvonek u vchodu znovu zacinkal a oznámil, že se muž vrací. Nesl další krabici. Postavil ji na pult před Veronicu a začal rozvazovat provázky. Když tu věc vytáhl z krabice, Veronica odsunula stranou papíry, které četla, a táhle zahvízdala.

„Pořídil jsi fotky in situ?” zeptala se. „Že váháš!”

Veronica se zasmála. „Vsadím se, že jich máš hromadu.”

Na chvíli se rozhostilo ticho, jen mlčky obdivovali mísu, kterou držel muž ve štíhlých prstech.

Christy pokukovala koutkem oka, fascinována zřejmým vzrušením majitelky galerie, ale i způsobem, jakým ten člověk mísu držel. Nikdy ještě neviděla muže, který by se něčeho dotýkal tak opatrně, jako kdyby to byl spíš motýl nebo ženské ňadro než keramika.

„Ukázal jsi to ještě někomu?” zeptala se Veronica.

„Jako na prodej? Ne. Ale pozval jsem Mika z Mesa Verde, aby se na to podíval.”

„Co tomu říkal?” zeptala se.

„Že by byl šťastnej, kdyby to našel sám.”

Zvonečky u dveří se zase rozklinkaly a dveře se zaklaply.

Dovnitř vpochodoval vysoký ramenatý člověk v bílé košili a v lehkém farmářském slamáku. Na opasku měl pouzdro s revolverem s bílou pažbou. Stříbro mu prosvítalo ve vlasech a stříbrná byla i pěticípá hvězda, která se leskla na jeho košili s perleťovými knoflíčky. Mohlo mu být tak padesát ale fyzicky byl fit jako člověk, který je zvyklý sportovat a který absolvoval v koňském sedle dlouhé a drsné cesty.

Christy už v životě viděla menší býčky.

„Dobré odpoledne, šerife Dannere,” pozdravila ho Veronica. „Co byste rád?”

„Abyste přestala kupovat hrnce od tohohle Mokl piráta

a zlodějskýho parchanta.”

Kapitola 5

Christy stála dost blízko, aby zaslechla Veroničino stísněné zabručení: „Do prdele.” Danner tak blízko nebyl.

Šerif nemohl postřehnout ani změnu, jíž prošel muž, který držel mísu. V okamžiku se jeho nonšalantnost změnila v predátorskou ostražitost.

Christy instinktivně ustoupila o krok vzad.

Chlapík velice opatrně vrátil nádobu do krabice. Ale když se pak obrátil na šerifa, nebylo v jeho tváři a postoji po opatrnosti ani památky. Jeho oči byly oči vlka, jantarově žluté, necitelné, neústupné a bezvýrazné.

„Dannere,” řekl ten muž.

„Chci na tuhle keramiku vidět papíry,” prohlásil suše šerif. „To vám věřím.”

Mlčení postupně houstlo, až konečně Danner poznal, že nic víc nebude řečeno, pokud to neřekne on. „Sem s nimi.” Chlapík se nepohnul.

Ale Veronica ano. Shrnula papíry, které četla, a podala je přes pult Dannerovi.

„Všechno je v pořádku. Autorizovaný podpis majitele půdy, fotky in situ, zeměpisné koordináty, dokumentace.”

Šerif rychle prohlédl papíry. Až příliš rychle. Christy měla podezření, že Danner buď neví, na co kouká, nebo je mu to úplně jedno.

Způsob, jakým Danner hodil papíry zpátky na pult, svědčil spíš o tom, že je mu to naprosto jedno.

„Všechno v pořádku, ne?” zeptala se Veronica s nucenou lehkostí.

„Pro tentokrát,” řekl šerif chladně.

„Provždycky,” zdůraznila Veronica. „A vy to víte stejně dobře jako já. Všechno tady v mojí galerii má mimořádnou a vysokou kvalitu.”

Na to Danner neodpověděl. Už se o Veronicu nestaral. Teď se zaměřil na mladšího muže, který ho pozoroval s chladným pohrdáním.

„Zklamal jste mě, chlapče,” řekl Danner.

Úsměv na tváři mladšího svědčil o tom, že si nepřeje být něčím chlapcem.

„Tím, že jsem pořád naživu?” zeptal se protáhle.

„Tím, že nemáte dost rozumu, abyste se necpal tam, kde nejste vítán.”

„Co se pamatuju, tak tohle bývala svobodná země.”

„A mně se zdá, že chlápek, kterej měl před pár měsíci kulku v plicích, by se měl dobře rozmyslet, než se zase vydá na vrchovinu.”

Christy sebou při šerifových ledabylých slovech cukla. Kulka v plicích.

Pohlédla na mladšího muže. Teprve teď si všimla, že oblečení na něm tak trochu visí, jako kdyby v poslední době zhubl. Po obou stranách úst se mu zaryly do kůže vrásky bolesti nebo hněvu tak hluboké, že je nemohla úplně zakrýt ani zastřižená bradka.

„Jen nemějte obavy,” řekl muž. „Já dokážu přežít všechno.”

Na šerifa to nijak nezapůsobilo. „Co tady vlastně chcete?”

„To, co jsem chtěl vždycky. Aby mi všichni dali pokoj jako každýmu spořádanýmu občanovi.”

„Radši se kliďte, chlapče. Já si na vás zasednu jako na zelenýho poníka.”

„A proč?”

Dannera ta chladná otázka zdánlivě překvapila. „My tady zabijáky nemáme v oblibě.”

„Tak proč se teda nepoohlídnete po tom chlapovi, kterej se mě pokusil zabít?”

Šerif se napřímil do výšky a svěsil ruce na boky. Pravá ruka se dotkla pouzdra revolveru.

Christy se v duchu podivila, na co se potřebuje ujistit o zbrani. Šerif má přece nejmíň o dvacet kilo víc než ten druhý chlapík.

„Já jsem tady šerifem teprve pár měsíců,” řekl. „Ale ani ty mi nestačily, abych sestavil seznam všech vašich nepřátel, natož abych si s nima promluvil. Ostatně jednalo se o někoho, kdo byl na lovu mladého srnčí, a vy to víte.”

Mladší muž obnažil své zuby v krátkém chladném úšklebku. „O ničem takovém nevím. A co se týče vašeho přetížení prací, měl byste asi na vyšetřování víc času, kdybyste si nehrál na osobního strážce tam v Xanadu.”

„Hele, ty “

„Ale chápu, že příspěvky na Huttonovu kampaň ” „ hajzle! Nemáš vůbec “

„ můžou být důležitější než vyšetřování nějaký střelby.” „ žádný právo mě tady vyslýchat!” dokončil vztekle Danner.

„Deset tisíc dolarů, to jsou v tomhle okrsku slušný peníze.” „Co má tohle znamenat?” zařval Danner. „To mi povězte vy, šerife. To vy kasírujete Huttonovy šeky.”

„A ne Larry Moore, že jo? Jste zřejmě nasranej, že váš kamarád nebyl zvolenej šerifem.” „Larry se totiž koupit nedá.”

Danner trochu naklonil hlavu a přimhouřil oči, jako by nevěřil svému sluchu. Zahákl palec za opasek hned vedle pouzdra a dlaní přejel přes spoušť.

Mladý muž se proti šerifovi postavil a zahákl také palec pravé ruky za svůj opasek, čímž ho jasně a srozumitelně napodobil.

Christy zamrkala. Nemohla uvěřit, že neozbrojený, nedávno zraněný člověk může tak klidně riskovat vyhrožování zbraní.

Jediné, co se u něj mohlo podobat zbrani, byla stříbrná přezka na jeho opasku. Ale jako zbraň to za moc nestálo

stříbrný ovál velikosti dlaně a uprostřed kroužek z pěkného tyrkysu.

„Mě si nikdo nekoupil,” prohlásil Danner. „Mě zvolili, abych mizerný ksichty, jako jste vy, odháněl pokojným občanům z cesty.”

„Já jsem si svoje odseděl,” řekl muž suše. „Nic vám nedlužím. Ani státu Colorado nic nedlužím. Jedinej člověk, kterýmu něco dlužím, je ten pacholek, kterej mě střelil a nechal mě ležet, abych chcípnul. Já svoje dluhy platím. Můžete se zeptat, koho chcete.”

„Hele, chlapče, dejte si pozor na hubu. Mohlo by to někoho znervóznit tak, že by z toho mohla být další nehoda při lovu.” Muž s bradkou zůstal tiše a klidně stát.

Šerif začal instinktivně couvat, pak se ale zastavil. Sevřel ruku na zbrani.

Christy uvázl dech v krku. Tohle se přece nemůže stát. Tohle je galerie v jednadvacátém století, a ne nějaký saloon na Divokém západě.

„Chcete mi snad ještě něco říct, Dannere?” zeptal se muž.

„Já vám chci říct jen to, co vám měl říct váš doktor. Remington není zdravý místo pro postřelenýho propuštěnýho trestance. Všichni, včetně vás, by na tom byli lip, kdybyste odsud zmizel.”

Mužův smích zněl ještě drsněji než jeho úsměv. „Každý západní město potřebuje nějakýho psance, aby byli turisti spokojený. Vypadá to, že jsem byl právě zvolenej.”

Otočil se k šerifovi zády a oslovil Veronicu. „Zejtra se zastavím a promluvíme si o těch nádobách.”

Christy sledovala, jak muž vyšel ven z galerie a nastoupil do náklaďáku.

Šerif tiše zaklel a beze slova odešel také.

Když se zvonek nade dveřmi utišil, Christy se konečně přiměla nadechnout.

„Zdá se, že pánové na Západě se v poslední době moc nezměnili,” poznamenala.

Veronica se hlasitě rozchechtala. „No jó, ale že je to kus chlapa, co? Metr osmdesát trablů na jedny hromadě.”

„Mně připadal vyšší. To bylo asi tou bouchačkou.” „Bouchačkou? Jo ták, vy myslíte Danner?. No jo, ten je větší. Ale já mluvila o Cainovi.” „O Cainovi?” zeptala se Christy bezvýrazně. „Jmenuje se Aaron Cain.”

Zakroutila hlavou, byla v koncích. Ten muž s bradkou je ten člověk, před kterým ji JoJo varovala.

„Kdybych byla sázkařka a to já jsem tak si vsadím na Caina proti komukoliv.”

Christy ji skoro neslyšela. Zírala z okna na muže, před nímž ji sestra varovala.

„Co to znamená Moki pirát?” zeptala se konečně.

„Zloděj.”

„A proto ho střelili? Něco ukradl?”

„Cain? Ne, on není žádný Moki pirát, aťsi univerzitní chytráci říkají, co chtějí.”

Christy se na ni nechápavě zahleděla, neměla potuchy, o čem mluví.

Veronica se usmála a začala odnášet krabice od Caina do zadní místnosti, ale nepřestávala přitom brebentit.

„Tady si lidi na svoje anasazijská naleziště vážně potrpí,” řekla. „Když máte diplom proslulý školy a vyhrabete nějakou keramiku, tak jste archeolog, ale když nemáte titul, tak jste vykradač hrobů, i když máte vzdělání a pečlivě všechno zdokumentujete, a i když máte svolení vlastníka pozemku.”

Veronica zase zmizela vzadu, ale pořád mluvila.

„Ale když kopete na veřejným pozemku, tak jste lovec trofejí a zloděj.”

„A parchant?” doplnila suše Christy.

Veronica se opět bouřlivě zachechtala.

„Víte, Danner a Cain spolu nikdy nebyli zrovna zadobře,” připustila Veronica a popadla druhou krabici. „Danner moc rád dával rozkazy, ještě než se stal šerifem.”

„A Cain nevypadá, že by byl ochotný nějaké rozkazy poslouchat.”

„To teda ne. A pak měli ještě takový malý nedorozumění ohledně tý Huttonovic modelky, tý rozkošný blonďatý holky.”

Christy byla ráda, že Veronica nemohla vidět její reakci. A než se galeristka vrátila, měla už svůj výraz zase pod kontrolou. „Není to ta, co jí říkají Jo?” zeptala se opatrně. „Jo, to je ona.” Veronica zase zmizela vzadu. „A co se stalo?” zeptala se Christy.

„Danner po ní jel. Ale nedostal ji. Ale já jsem jednou večer v Montrose viděla Caina s tou blondýnkou v lokále, kde se k sobě náramně měli.” JoJo a Cain? Christy zavrtěla hlavou. „Lepila se na něj jako pijavice,” pokračovala Veronica. „To bylo jedinkrát, co jsem je viděla pohromadě, ale…”

Veroničin hlas zanikl, jak zašla dozadu, a Christy mohla jen uvažovat, jestli je Cain mužem, který by byl schopen JoJo poučit, že existují věci, které se nedají koupit krásou. A proto ho JoJo nenávidí. Ta myšlenka ji zasáhla jako přívalová vlna. Možná že právě proto ji JoJo zavolala, a dokonce jí nabídla zlatý náhrdelník. Třeba konečně dospěla a chce dát do pořádku jejich vztahy.

Možná že Aaron Cain byl zázračnou realitou v JoJoině neoblomně sebestředném životě.

Christy se téměř musela usmát. Cain sice není vyslovený zázrak, ale mezi muži a ženami už se staly podivnější věci. V Christy začalo klíčit něco, co se podobalo naději. Možná že se mu podařilo najít tu JoJo, o které jsem vždycky nějak tušila, že se pod tím sobectvím skrývá, ženu, ke které je možné proniknout, když má člověk dostatek trpělivosti, dostatek porozumění, dostatek lásky.

Třeba je teď JoJo konečně schopná milovat, smát se a o něco se podělit. Možná že už je schopná cítit i bolest, která není její bolestí. Sestra víc než pokrevní.

To je poslední lákadlo, neodolatelné lákadlo, zářící slib vyléčeného dětství. Náhle se Christy nemohla dočkat, až JoJo spatří. Tentokrát. Tentokrát to bude úplně jiné.

Kapitola 6

Colorado Později v sobotu odpoledne

Christy míjely prázdné dobytčí náklaďáky, směřující na vysočinu, aby odtamtud svážely na zimu dobytek do údolí. Vzdušné nárazy mohutných vozidel pokaždé jejím malým autem z půjčovny silně otřásly.

„To je zase jedna věc, která se nezměnila,” zabručela Christy. „Velké náklaďáky a úzké silnice.”

A její zatracený mobil pořád nemohl najít nikoho, s kým by si mohla popovídat.

Po obou stranách dvouproudové silnice odbočovaly mezi ploty z ostnatého drátu úzké prašné cesty k jednotlivým rančům, které byly víc než sto let staré. I v tom jasném a horkém slunci jako by z těch oprýskaných cihlových nebo dřevěných staveb ze začátku minulého století přicházely závany kruté zimy.

Christy znala pach těch domů i pocit uvnitř v nich, jak tam všechno uprostřed noci praskalo a do okenních tabulek škrábaly větve stromů. Dobře znala pocity puberťačky, která přes slzy kouká do zrcadla levné toaletky a ptá se, proč jí Bůh dal schopný mozek namísto krásné tváře a těla, které nutí mužské skučet jak divocí psi s dlouhými vyplazenými jazyky.

Jedna stránka Christiny duše se na tohle nikdy nepřestala ptát. Ale smířila se prostě s tím, že odpověď nikdy nenajde.

Odhodila stranou trpké, někdy však i milé vzpomínky na dětství a soustředila se na úzkou silnici a okolní krajinu.

Na dlouhých loukách a vznosných předělech Skalnatých hor pokojně spočívaly poslední týdny září. V nejvyšších polohách horských hřebenů už osikové háje změnily zelenou barvu na čerstvé zářivé zlato. Divoké vrcholy nad hranicí lesů přecházely od tmavě červené přes ocelově šedou až po černou. Nebe bylo tak pronikavě modré, že oslepovalo oči i za slunečními brýlemi.

Remingtonský kraj má tentýž podmanivý mužný půvab jako krajina jejího dětství. Ta krajina ji přitahuje, i když oživuje nešťastné vzpomínky na mládí. Ta nezlomná a neměnná stránka její povahy stále milovala ten pocit, který měla, když ji obklopovaly majestátní nezkrotné hory vypínající se proti jasně modrému nebi.

Odbočila ze silnice na úzkou dlážděnou cestu, která vedla ke Xanadu. Přímo nad silnicí se zvedal hustý jehličnatý les. Po obou jejích stranách se táhl nově vybudovaný plot ze zkřížených příček. Plot byl trochu směšný, ale zároveň předával vzkaz.

Vstup zakázán.

Ten vzkaz ještě dotvrdila hlídka v boudě na kraji jehličnatého lesa, postavené ve venkovském stylu.

Když se Christy zastavila před budkou, zjistila, že ten lidový vzhled dovnitř ani trochu nepronikl. Za cedrovými šindeli se skrývalo zářivé ocelové bezpečnostní centrum s perfektním technickým spojením s ostatním světem. Těžko říct, jestli to bylo z ješitnosti nebo z nutnosti, že si Peter Hutton vybudoval vysoce výkonnou, nákladnou a opevněnou bariéru mezi Xanadu a zbytkem světa.

Z boudy se vynořil strážný. Měl na sobě džíny, které dělaly dojem, že jsou nažehlené a možná i naškrobené. Bílá zápaďácká košile byla také jako ze škatulky a naškrobená byla určitě.

Christy měla dokonce podezření, že tímtéž procesem prošlo i jeho spodní prádlo.

„Co si přejete, madam?” zeptal se strážný.

V jeho otázce jako by chyběl otazník. Mluvil sice zdvořile, ale jen tak tak. Jeho tón i postoj naznačovaly, že k jeho povinnostem nepatří jakkoliv někomu pomáhat. Byl ozbrojený a měl podobnou pěticípou hvězdu jako šerif Danner. Jmenovka pod ní nesla jméno SANDERS.

Christy uvažovala, jestli hlídání soukromého pozemku módního návrháře je financováno z prostředků daňových poplatníků.

„Jsem Christy McKennová z časopisu Horizon z New Yorku.”

Strážný ukázal na cestu, kterou právě projela.

„Všichni novináři jsou povinni zaregistrovat se v tiskovém středisku ve městě,” pravil. „Mediální party se koná až zítra večer.”

Sundala si tmavé brýle a podívala se na něj očima, jejichž barva byla spíš šedá než zelená. A když promluvila, její hlas si svou studeností nezadal s jeho.

„Já tady nejsem kvůli tiskové konferenci, já tu jsem na osobní pozvání pana Huttona.”

Strážný se zatvářil skepticky, podíval se do svých papírů a zakroutil hlavou: „McKennová?”

„Ano.”

„Mám tady seznam speciálních hostů, madam. Vaše jméno mezi nimi není.”

Christy se usmála beze stopy vřelosti. „Poraďte se tedy se svým nadřízeným.”

Sanders sáhl po telefonu, který měl hned za dveřmi budky, vyťukal číslo a čekal.

Christy také čekala, byla zvědavá, k čemu je tak agresivní bezpečnost v remingtonském okrese. Západ byl v jejích dětských představách spojen s dveřmi, které se nezamykají, a brankou, která nemá řetěz.

Ticho rozřízl Sandersův energický hlas. „Tady je vstupní brána. Mám tady nějakou slečnu McKennovou z jakéhosi newyorského časopisu. Ze prý jde na návštěvu k šéfovi.”

Odpověď Christy neslyšela. Ani nemusela. Její účinek spatřila okamžitě.

Strážný po ní střelil rychlým nevěřícím pohledem. „Jo,” řekl do telefonu. „V pořádku.”

Pak ještě chvíli poslouchal. „Ano. Ano, pane. Okamžitě.”

Sanders zavěsil, vystrčil hlavu z budky a pronikavě hvízdl mezi zuby. „Haló, Hammonde! Nástup!”

Na světlo přiklusal mladší zástupce.

„Tak se nezlobte, slečno McKennová,” řekl jí Sanders. „Nikdo nás tady pořádně neinformuje. Můžete pokračovat dál.”

„Děkuju vám.”

„Zástupce Hammond vám ukáže cestu. Jestli máte zavazadla, Hammond se vám o ně postará. Pan Hutton už má pro vás nachystané hostinské apartmá.”

Takže nejen bezpečnost, taky spojka. Zajímavé.

„To nebude nutné. Mám zajištěné bydlení ve městě.”

„Ale pan Hutton “

„Děkuju vám za pomoc,” zarazila Christy Sandersovy námitky. „Pan Hutton jistě ví nebo by měl vědět , že jsem reportér, a ne jeho osobní host.”

„Ale, ehm. Jistěže. Jak si přejete,” potřásl hlavou a zapadl zpátky do strážnice.

Hammond vklouzl na přední sedadlo vedle Christy. Vypadal, že právě vyšel z vysoké školy. Měl odznak a pistoli jako strážný Sanders, ale ještě neměl ty velitelské manýry. Pohlédl na ni ze strany skoro ostýchavě.

Těžká dřevěná vrata se otevřela.

„Jeďte rovnou do brány, madam,” řekl tiše Hammond.

První polovinu míle lemovaly cestu jehličnany a zkřížený plot. Občasnými mezerami mezi stromy prokukovaly jasně zelené pastviny. Moc hezké, ale…

Něco nebylo v pořádku.

Zamračila se a snažila si uvědomit, co to může být.

Cesta mírně stoupala až navrch pískovcové mesy, plošiny, hustě porostlé nízkými jehličnany a jalovcem.

„To se mi moc často nestane, abych měla ozbrojený doprovod,” poznamenala konečně Christy. „To je to tady na Západě opravdu tak divoké?”

Hammond automaticky sáhl po zbrani na boku a zavrtěl hlavou. „Ale kdepak, madam. Jenže pan Hutton se snaží,

aby o jeho zvlášť významné hosty bylo dobře postaráno,” vysvětloval zástupce, zatímco přejížděli mesu.

„Takže já mám být zvlášť významný host?”

„Ano, madam.”

„Máte takových hodně?”

„To já nevím. Já jsem tady ve službě novej.”

Novej, ale dostatečně vycvičenej, aby uměl držet jazyk za zuby před reportéry, usoudila Christy. Nechala tlachání, soustředila se na scenerii a nasávala dojmy z ní. To odpoledne bylo jak broušený křišťál. Spustila okénko a vdechovala povědomé vůně, luční trávu a borovice, jasné sluneční světlo a čistý, hebký vzduch.

Po dalších dvou mílích ustoupil tvrdý povrch vozovky nedávno vydlážděné ulici ranče. Silnice přeťala mesu, klesala k úzkému palouku a pak se zase vinula nahoru mezi roztroušenými vysokými borovicemi.

Její zrak postřehl stín jestřába, který plachtil ve větru. Sledovala graciézní, dravý a zároveň klidný pohyb ptáka a zatoužila, aby se mohla také tak snadno pohybovat ve větru. Třepotání jestřábího ocasu bylo překvapivě červenohnědé, jako barva sotva dosažitelného ohně.

„To je tak nádherná barva,” řekla Christy.

Zástupce se podíval na ni a pak na její vlasy.

„Nejste s tím ptákem příbuzná?” zeptal se se širokým úsměvem.

Nejdřív mu neporozuměla. Když jí to však došlo, rozesmála se a ani si neuvědomila, jak se tím smíchem celá promění.

Hammond však ano. S přivřenýma očima začal náhle uvažovat jako muž mnohem starší, než říkala jeho hladká bezvousá tvář.

Cesta je dovedla až na konec mesy. Christy přibrzdila a zahleděla se na tu nádheru, kterou skýtalo Xanadu.

Údolí leželo mezi dvěma zlatorudými mesami.

Celou míli na šířku a tři míle na délku tvořily Xanadu ponejvíce louky a pastviny. Zeleň trávy byla tak hluboká a bohatá, že mohla být srovnávána jen se smaragdem. Břehy potůčků, jež se klikatily dolů z mes, lemovaly štíhlé topoly a vrby.

V čele údolí, na strmých svazích, které směřovaly vzhůru k San Juan Wall, zářily proti kobaltovému nebi a bílým odpoledním mráčkům skupiny jasně žlutých osik.

Stejně jako celá krajina, tak i sama stavba ranče neměla všude stejnou výšku, tvořila různé překvapivé úhly. Byl to dům ze sekvojového dřeva a ze skla, s vysokými okny, která hleděla na horský masiv na jedné straně a na západní oblohu na druhé straně. Velký dům seděl na pahorku, jenž uzavíral jednu stranu údolí jako bůh shlížející na zem pod sebou. Na plošině se rozkládala ohromná stodola s přístavky a ohradami pro dobytek ve vyvážené asymetrii s japonskou zahradou. Na jednoduchém terénu jednotlivé budovy jako drahokamy v pečlivě rozloženém vzoru spíše ladily, než aby se navzájem rušily.

„To je nádhera,” poznamenala prostě Christy. „Kam až sahá území ranče?”

„Až daleko do hor a přes obě mesy. Když se jedná o tak ohromnou rozlohu, je těžké přesně určit hranice. Je to zatracená škoda, že to všechno tak leží ladem.”

Zaraženě se na něj zahleděla.

„Je to naprosto bez užitku,” vysvětlil Hammond.

Najednou jí došlo, co jí na xanadských nádherných lukách a pastvinách připadalo divné.

„Jediné kusy dobytka jsou tady ty, co se dneska a zítra budou opékat na rožni,” řekl. „Tohle jsou snad vůbec nejlepší pastviny v tomhle státě. Spousta lidí na ranči přišla o práci, když se to tu proměnilo v hřiště.”

Napadlo ji, že ten mladý zástupce byl asi jedním z nich. „Zahálející ranč pro zahálející boháče?” zeptala se.

Hammond pokrčil rameny a nechal za sebe mluvit pustou krajinu.

„Co se stalo s chovem?” zeptala se.

„Prodáno. Myslím, že se panu Huttonovi hnusily kravince na jeho pěkným trávníku. Anebo se obával, že by nějaký dobytče zabloudilo do jeho střelnice a chytilo tam pár kulek.”

Zástupcův despekt byl natolik silný, že zapomněl, že ho natrénovali s nikým se nebavit, zvláště ne s novináři. Hutton ho platil, ale jeho stejně štvaly všechny ty proměny, které ten bohatý cizák zanesl do tvrdě pracujícího západního města.

Christy postoj toho mladíka nepřekvapoval. Takového multimilionářského cizince, jako je Hutton, je těžko zasadit do komunity, jako je Remington, aniž by to skončilo závistí, odporem, a tím, že se napolo zahanbený dav začne vrhat na odpadky, jež spadnou z panského stolu.

V Manhattanu je Peter Hutton jedním z mnoha zbohatlíků.

V Remingtonu je z něj dojná kráva pro celou oblast.

Kapitola 7

Když Christy zase uvolnila brzdy, začala uvažovat, jestli tohle není důvod, že je Remington Huttonem tak okouzlený. Ten člověk je totiž mimořádně ješitný.

Mlčky projížděli vysněnou podobou dobře udržovaného Západu podle představ městského člověka.

Louka s přistávacími plochami pro malá i větší letadla výmluvně naznačovala, jaké možnosti skýtá tranzit širým prostorem.

Střelnice ležela na opačné straně louky, dostatečně daleko od přistávací plochy. Rozestavení terčů svědčilo o používání pistolí i pušek.

„Šest ran na dvacet kroků?” zeptala se ironicky Christy.

Hammond se téměř usmál. „Hutton si na takovýho městskýho eh, člověka s pistolí nevede špatně. A jeden nebo dva z jeho chlapců to s puškou taky umí.”

„Zvlášť na takového městského prevíta?” zeptala se nevinně.

Zástupce strážného se zatvářil rozpačitě. „Hm, no jo.”

„Jen klid. Já jsem vyrostla ve Wyomingu, v místě, které se ani zdaleka nepodobalo nějakému městu.”

„Jo?”

„Jo.”

„No, určitě to na vás není znát.” „Díky. Taky si myslím.” Zasmál se.

Christy ukázala do míst před stodolou, kde se tucet tesařů činilo a bušilo do hřebíků jako o závod. „Co se to tam děje?”

„Chystají tam taneční parket z prken. Poblíž jsou tam taky rožně na opékání. Zejtra večer tu bude velká party.”

Jiná skupina se trochu stranou potila u ohně, nad kterým se pomalu otáčel hovězí bok pro dnešní menší soukromou party. Čtyři hromady mokré hlíny vyznačovaly umístění ohnišť tak velkých, že by se tam mohlo opékat celé prasátko.

„To vypadá na pořádnej mejdan,” poznamenala suše Christy.

Jakmile přístavby po obou stranách zmizely, projela silnice elegantní branou z kovaného železa a stoupala nahoru k velkému domu. Christy zaparkovala a otevřela dveře auta. V okamžiku vyšel z domu stříbrovlasý pán, oblečený jako kovboj z operety, aby ji uvítal. Bílé boty, tmavé nažehlené kalhoty a perleťově bílá košile vypadaly stejně nákladně jako směšně.

„Slečno McKennová, já jsem Ted Autry, Peterův administrativní viceprezident.”

Dřív než jí Autry mohl pomoct, Christy sama vyskočila z vozu. Věnovala mu profesionální úsměv a k tomu potřesení rukou.

„Přijela jste právě včas na sklenku vína,” řekl. „Peter pořádá pro pár přátel improvizovanou prohlídku Sesterské kolekce.”

„Sesterské?” reagovala ostře Christy.

„Promiňte, zapomněl jsem. Vy o povaze té kolekce ještě nejste informovaná. Myra Bestová chtěla, abyste ty návrhy spatřila bez přípravy.”

„No, tak jsem tady,” usmála se. „A opravdu naprosto nepřipravená.”

Autry byl viceprezident na svém místě. Postřehl špičku v jejím hlase a pospíšil si, aby ji obrousil.

„Ty návrhy jsou koncipovány podle senzačního archeologického nálezu, který Peter učinil přímo tady, v Xanadu.” Jeho úsměv vyzýval Christy, aby sdílela jeho nadšení.

Christy mu odolala.

„Ve skutečnosti odkryl staré anasazijské sídlo,” pokračoval Autry. „Patřilo dvěma sestrám. Princeznám.”

„Královské sestry?” Christy se snažila Autryho pobídnout, aby pokračoval. On však odmítl.

„Musím přece přenechat Peterovi to potěšení, aby doplnil detaily,” řekl Autry. „On moc rád vypráví pohádky.”

O tom neměla Christy sebemenší pochybnosti.

Autry ji vedl přes pěstěný trávník na hladkou sekvojovou plošinu a do obrovské místnosti, která zaujímala zadní část rančového domu. Strop jako v katedrále se zvedal do výše tří pater nad podlahou a vytvářel dojem nekonečného prostoru uvnitř posvátného uzavření.

Dvě ze tří obvodových zdí byly celé ze skla. Třetí stěnu tvořila neobyčejná mozaika z ručně vyřezávaného dřeva. V samém středu místnosti se jako oltář vypínal až ke stropu samostatný kamenný krb. Místnost zaplavovalo měkké odpolední světlo, v němž se všechno lesklo mimořádnou nádherou. Dřevěná podlaha měla teplý načervenalý odstín a jedinečnou strukturu. Všude byly vkusně rozestavěné skleněné vitríny s uměleckými předměty a artefakty ze Západu, které čekaly na své obdivovatele.

Christy postřehla remingtonský bronz. Nepochybně pravý. Huttonovo ego by se nespokojilo s něčím horším. Po stěnách bylo rozvěšeno asi tucet obrazů se západními náměty nebo tvůrci. Mezi nimi Catlin, Bierstadt a jeden Moran. Také tam byl malý 0’Keefe, pár velmi dobrých akvarelů a Charlie Russel s typickými živými barvami.

Teď už pochopila, proč ti strážní a proč ty zbraně. Huttonův velkolepý světský chrám měl v umění, které zdobilo různé oltáře, cenu mnoha milionů dolarů.

Christy postupně zaměřila pozornost na přítomné osoby. Shromáždily se u veliké skleněné vitríny v nejvýznamnější části výstavy. Některé z hostů poznala okamžitě: Tima Carrolla, černovlasého hollywoodského herce, který vydělával deset milionů za každý film, jeho přítelkyni Shannon Prellovou, jejíž blond role z ní udělaly nejlépe placenou herečku

v oboru; Franka Rohrlicka, newyorského autora, který má na svědomí celou řadu krváckých bestsellerů.

Ostatní hosty neznala Christy podle jména, ale rozeznávala jejich typy. Každý z nich se vyznačoval perfektně oděnou sebedůvěrou, která prozrazovala, že ve hře je bohatství. Huttonovi trofejní hosté představovali typický vzorek Krásných Lidí, společenské smetánky, nejvyššího patra Dvoupatrového Západu, který vyrostl, když se nikdo na východ od Rocky Mountains nedíval.

Autry přiložil ukazováček ke rtům, usmál se a gestem vyzval Christy, aby se připojila k ostatním.

Když kráčela přes pokoj, nikdo nezvedl zrak od vitríny.

„… takže všechny důkazy svědčí o tom, že ty dvě ženy byly příslušnice aristokracie. Měly nádherné šperky. Měly jich spoustu. Mnoho kilogramů tyrkysů a šest tisíc kusů černého jantaru.”

Všichni to ocenili tichým zamručením.

Hutton pokračoval: „Tělo té želvy je z argilitu, který se nedá najít nikde jinde než v Britské Kolumbii, na ostrovech královny Charlotty. Perleťová inlej je z lastury kalifornských ušní. Moji archeologové mi tvrdí, že někde v tom výkopu by měla být ještě druhá taková želva, protože ty sestry byly pravděpodobně kněžky. Nemusím vám říkat, jak jsem posedlý nedočkavostí, abych ji našel.”

Narovnal se ze sklonu nad vitrínou. Vysoký, štíhlý, kudrnatý, figura pánského modelu, líný úsměv požitkáře a vláčný hlas broadwayského herce, kterým se ostatně chtěl původně stát, než si uvědomil, že oblékat bohaté ženy vynáší mnohem víc peněz než je bavit.

„To, co vidíte, je perleť,” vysvětloval. „Přesně řečeno perleť z lastury ušně. Takové lavice nebo kolonie ušní se nejblíž odsud nacházejí v kalifornském Malibu.”

Mezi diváky se ozvaly další obdivné vzdechy. Všichni se snažili přistoupit blíž, aby lépe viděli.

„Jinými slovy,” pokračoval Hutton. „Tato želva dokazuje, že lidé v říši Chaco byli natolik mocní, že se vydali tisíce mil daleko pro materiály a pro uměleckou vizi, aby mohli vytvořit pohřební příslušenství, které je v každém směru stejně elegantně stylizované jako předměty z egyptských hrobek.”

Odmlčel se a předvedl značkový úsměv. Přítomné dámy se na oplátku také usmály.

Christy ne. Ráda by věděla, jestli JoJo těšilo pohlížet na Petera Huttona jako na svůj sexuální protějšek, nebo jestli ji ta konkurence znervózňovala.

„Proto jsem z toho nálezu tak velice nadšený,” pokračoval Hutton. „Nejenže je to pro mne umělecká inspirace, aleje to také skutečný průlom v porozumění starým sťředoamerickým kulturám. Teď bude muset každý přiznat, že na území od Mexické pouště až po Koloradskou náhorní plošinu existovala před tisíci lety významná imperiální kultura.”

Hutton se rozhlédl kolem sebe, aby se popásl na nadšení svých posluchačů. Když však spatřil Christy, jeho výraz se náhle proměnil.

„Omluvte mě, prosím, na okamžik,” řekl lidem tlačícím se kolem vitríny.

Spěchal k ní přes veliký sál plynulým a graciézním krokem modelky na přehlídkovém molu. I když ta jeho vybroušená řecká krása nebyla podle Christina vkusu, byla přece jen podmanivá, jak podmanivé dokáže být všechno dobré umění.

JoJo působila na smysly stejným způsobem. Lidé na ni zírali prostě proto, že nemohli uvěřit, že taková fyzická dokonalost může existovat někde mimo nebe nebo filmové plátno.

„Christo? Tolikrát už jsme se téměř potkali, a teprve teď se dovídám, že jste sestra Jo. Jsem z toho pořád ještě zcela omráčený.”

Hutton uchopil Christu za obě ruce a držel je dlouho s viditelným nadšením. „Dobrý den, pane Huttone.”

„Ale to ne. Pro vás jsem Peter a vy jste pro mne Christa.” Usmál se a křivka jeho úst byla věnována výhradně jí.

Poprvé ve svém životě byla Christy vděčná tomu, že trávila své dětství na třpytné oběžné dráze JoJo. Jinak by ji mohla Huttonova dokonalá fyzická krása zaskočit a vyvést z rovnováhy.

Ale usmála se, protože nebylo možné jen tak stát v ohnisku Huttonova úsměvu a neopětovat jej.

„Pane Huttone “

„Petere,” přerušil ji s důrazem.

„Petere,” potřásla lehce hlavou. „Vidím, že jste přesně tím, co se o vás povídá.”

„Ach, to doufám nejsem.” Přimhouřil oko, jako kdyby jí chtěl sdělit tajemství. „Lidé o mně říkají pěkně ohavné věci a zapomínají na ty pěkné.”

„No, to je první, co se reportér naučí.”

Hutton se k ní naklonil a pravil tiše: „Například o vás mi Jo nikdy neřekla, že jste vyslovená krasavice.”

„Krasavice je JoJo. Já jsem jen dobře udržovaná.”

Zasmál se. Pak si však Christy důkladně od hlavy k patě prohlédl.

„Promiňte, drahá, ale v tom s vámi nesouhlasím,” řekl. „A nezapomínejte, že já jsem přece uznávaný světový expert na ženskou krásu.”

Hutton jí důvěrně položil dlaň na obě ruce a odvedl ji k vitríně.

„Právě jsem tady přátelům předvedl poklad z Xanadu,” řekl. „Nedovedete si představit magický účinek téhle věci.”

Jak se blížil, lidé shromáždění kolem vitríny na něj nedočkavě pohlíželi.

Christy jim to neměla za zlé. Z Huttona vyzařovala taková životnost, že všechno kolem dokázala nadchnout.

„Pozor na jazyk, dětičky. Je tady tisk,” varoval je.

Christy sledovala očekávaný výsledek se směsí rezignace a pobavení.

„Vidíte ty šokované tváře,” pokračoval Hutton. „Ale klid, Time, kvůli žádným pochybným bulvárním zprávičkám po tobě nejede.”

Filmový miláček se zašklebil. Ostatní se rozesmáli.

„Christa McKennová je po všech stránkách třída. Ona je totiž guru nebo gurka? amerického vkusu a stylu. Jestli mi nevěříte, zeptejte se na časopis Horizon.”

Všichni na ni začali koukat s probuzeným zájmem.

„Shannon,” upozornil Hutton. „Ty tady zakrýváš vitrínu. Já osobně proti tomu nic nemám, ale Christa by si určitě raději prohlédla exponáty než tvou roztomilou prdelku.”

Herečka se smíchem ustoupila stranou. Christy okamžitě pochopila, proč byli hosté tak fascinovaní výstavkou. Každý předmět ve vitríně byl fantasticky udržovaný a prezentovaný. Žádný z nich nenasvědčoval nic o hrubém zacházení, které měla s prací na Anasazi spojené.

Tyrkysové fetiše a šňůry jantarových korálů byly jemně a bezvadně vyleštěné. Malované vzory na keramice byly složité a umělecky působivé. Košíčky byly úchvatně elegantní a komplikované. Hroty šípů a kamenné i kostěné nástroje byly profesionálně provedené a nadčasové svou vyvážeností a účelností.

Ale co bylo nejpůsobivější, že nejeden z těch artefaktů překročil hranici tvaru a funkce a představoval čisté umění.

„Tak co o tom soudíte?” zeptal se Hutton a s napětím očekával její odpověď.

„Je to elegantní, živelné a pozoruhodné,” řekla.

Jeho úsměv byl upřímný, vděčný a triumfální. „A to jste ještě neviděla to nejlepší!”

Postavil nahoru na vitrínu jednoduchou kazetu z růžového dřeva vyloženou měkkým zeleným sametem a pokynul jí.

„Podívejte se,” vyzval ji tlumeným hlasem.

Na sametu spočívalo zpodobení želvy. Přívěsek byl veliký asi jako mužská dlaň. Krunýř byl vyroben z černého argilitu, vyleštěného do perfektní hladkosti. Mohutná hlava a krk byly vykládané perletí stejně jako nožky, límec na krku zase vykládaný tyrkysem. Oči tvořily dva naleštěné kulovité tyrkysy.

Nehledě na stáří té věci a na její vynikající řemeslné zpracování, nehledě na její vzácnost, vyzařovala z té želvy jakási aura, která jako by něžně zpívala o nadčasovosti, úctě, moudrosti a plodnosti.

Byl to božský výrobek vysoce vyvinuté kultury.

„Není to nádhera?” zeptal se Hutton.

„Je,” odpověděla prostě Christy.

„Věřím, že ze všeho, co vůbec bylo nalezeno, je to nejvrcholnější výtvor anasazijské kultury.” Hutton trochu chraptěl rozrušením. „Já bych dokonce řekl, že je to nejvyšší vyjádření starověkého umění ze všech kultur.”

Teprve teď vydechla, ačkoliv si předtím nebyla vědoma, že zadržuje dech. „A tohle pochází z Xanadu?”

„Ano,” řekl dojatě. „Všechno v téhle vitríně pochází z pískovcové jeskyně, kterou jsem nalezl minulý rok.”

Sklonila se níž a podrobně želvu studovala. Na jedné nožce chyběl nepatrný kousek perleťové inleje. Ten nedostatek ji nějakým způsobem ujistil o pravosti té věci, nějak ji polidštil.

Nedokonalá, a proto pravá.

„Jen si poslužte,” řekl Hutton a uchopil s otřesnou nedbalostí želvu. „Pohlaďte si ji. Podržte si ji.”

Christy přímo nábožně uchopila předmět a dotýkala se konečky prstů jeho povrchu. Povrch byl hladký, chladný, téměř bezešvý. Vykládání bylo tak pečlivé, že se musela hodně soustředit, aby postřehla, kde končí kámen a začíná perleť.

„Archeologové, se kterými jsem se radil, se domnívají, že ta jeskyně byla hrobkou dvou královských sester,” vysvětloval Hutton.

„Když jsem se na fakultě učila o Anasazijcích,” podotkla Christy, „tak nám říkali, že to byli prostí zemědělci.”

„Učebnice se neustále přepisují. Každý rok se odkryjí stovky anasazijských nalezišť, po celém Coloradu a Jihozápadě.”

Vzhlédla, překvapena vzrušením v Huttonově hlase. Pak ale ztichla, unesená krásou jeho očí, hlubokých a živých jako horské nebe.

„V poslední době převládá názor, že Anasazijci byli vládnoucí populací,” vysvětloval Hutton. „Hlavní město měli v Chaco Canyonu v Novém Mexiku. Udržovali celou síťcest, které směřovaly do Colorada.”

Ale ani jeho vzrušení a jeho fascinující mužská krása nemohly Christinu pozornost nadlouho odtrhnout od předmětu. Želva ji okouzlila svou nadčasovostí.

„Naši archeologové se domnívají, že jeskyně v Xanadu leží na nejsevernějším okraji říše Chaco,” pokračoval Hutton. „Nedaleko od místa, kde jsme teď, vede hranice jednoho z největších starověkých impérií světa.”

„Páni, to je jako najít Tutanchamonovu hrobku tady v Coloradu!” zvolala Shannon Prellová.

„Už má někdo zajištěná práva na zfilmování?” zeptal se ledabyle Tim. „Já bych z toho dokázal udělat fantastický film.”

Hutton se usmál, ale dál upíral pohled na Christy. Ta teď uložila starobylou želvu zpátky do moderní kazety z růžového dřeva.

„Muselo to být vzrušující udělat tenhle nález,” řekla a stále na ní lpěla pohledem. „Už se nemůžu dočkat, až tu jeskyni uvidím.”

V Huttonově tváři se okamžitě objevil výrazný nesouhlas. „Je mi líto. To by bylo nebezpečné.”

„Snad to nebude nebezpečnější než manhattanská noc.”

„Je to natolik riskantní, že vykopávky nepokračují, pouze se zpevňují stěny.”

Odtrhla zrak od želvy. „To zní vážně.”

„Taky je. Ostatně,” dodal ostýchavě, „archeologové by po mně skočili, kdybych se tam vrátil. Pořád ještě nepřestali ječet nad tím, co jsem si odnesl. Ale já jsem tam přece nemohl všechno nechat. Co kdyby ten zbytek stropu spadl a pohřbil tam tu želvu navždycky?”

„Dá se předpokládat, že ta želva je něčím, co inspirovalo vaši novou módní kolekci?”

„Tak pozor, pozor,” řekl Hutton a pohrozil Christy ukazováčkem. „Reportérkou jste až od zítřka. Dnešní večer je jen pro pár nejbližších přátel.”

„Žádné obavy. Ve skutečnosti jsem přijela hlavně kvůli JoJo.” Christy se rozhlédla po zářivé společnosti. „Jsem překvapená, že tu není.”

Zmateně se na Christy podíval. „Já jsem ji neviděl od včerejška, kdy za vámi odletěla do New Yorku.”

Kapitola 8

Xanadu Sobota večer

„Sakra!” „Zase nic.”

Christy praštila sluchátkem telefonu a opřela hlavu o čelo hotelové postele. Strávila sedmdesát minut na telefonu, svaly na ramenou a na krku z toho měla úplně ztuhlé. Vyzkoušela veškerá střediska zpráv, všechny možné spoje a body, na kterých se mohly s JoJo minout.

Nic.

Ani v redakci Horizonu neměla žádné zprávy.

Probudila Nicka a ten jí celý nabručený sdělil, že od chvíle, kdy odjela, vůbec nikdo nevolal.

Ani agentura pro modelky o JoJo nic neslyšela a neviděli ji ani v jednom z jejích oblíbených manhattanských hotelů. Totéž v Huttonově kanceláři v New Yorku.

Christy stiskla rty ze zoufalství a… strachu.

S nucenou zdvořilostí vybojovala na hotelové centrále spojení na soukromé číslo, které jí dal Hutton. Telefon se ozval okamžitě.

„Tady Autry. Co si přejete, prosím?”

„Tady je Christa McKennová. Mohla bych na okamžik mluvit s panem Huttonem? Velice to spěchá.”

„Pro vás je Peter dosažitelný kdykoliv a kdekoliv. Ale teď vězí až po krk v organizování té party, tak ho, prosím, nezdržte moc dlouho, ano?”

„Jistě. Díky.”

„Moment.”

Za pár vteřin se umučeným hlasem ozval Hutton. „Co je?”

„Nemůžu najít JoJo.”

„Zkusila jste hotel Beverly Hills?”

„Tam už ji neviděli měsíc.”

„No a co Moment.”

Huttonův hlas se ztlumil, jako kdyby odložil sluchátko, aby vyřešil nějakou prkotinu ohledně vegetariánských hostů, kteří nejsou ochotni konzumovat barbecue.

„Zkusila jste její agenturu?”

„Nebyla tam už týden.”

„A co její osobní agent?”

„Ani ten nic neví.”

„No tak možná…”

Huttonův hlas se zase ztlumil, něco si mumlal s Autrym. „Promiňte,” ozval se Hutton asi po minutě. „Je tady trochu blázinec.” „Nemáte o JoJo obavy?” Chvíle ticha, pak smích. „To snad žertujete, ne?” „Ale ne.”

„Drahoušku, JoJo je třicetiletá holka. My jsme tak říkajíc dvojice, ale ne toho druhu dokudnássmrtnerozdělí. Přichází a odchází, jak se jí zlíbí. A já jakbysmet.”

„Aniž by vám něco řekla?”

„Když chce, abych věděl, kde je, tak mi to určitě řekne. Ale do té doby můžu pískat, jak chci. Jo si stejně přijde, až se jí bude chtít.”

Podle dotčené jistoty v Huttonově hlase usoudila Christy, že s ní už na toto téma měl určité neshody. A že nepořídil.

„Nemá dnes večer plánovanou nějakou přehlídku?”

„Stálé manekýnky můžou přijmout i soukromé nabídky.”

„A co ta zítřejší přehlídka pro tisk?”

„Jestli počkejte, Autry, promluvím s ním sám. Christo, musím letět. Doufám, že večer přijdete?”

„Ještě nevím. Ale v každém případě budu na formální přehlídce pro tisk.”

Ta poslední slova však už platila hluché lince.

Zavěsila, pár minut ještě civěla na telefon a cítila, jak s ní nervozita cuká až do konečků prstů. Některé věci se prostě nemění. JoJo těmi svými naschvály a nečekanými úniky pořád ještě manipuluje s lidmi kolem sebe.

Vylez ven, vylez ven, ať jsi, kde jsi.

Ale JoJo odnikud nevylézala. Vyleze, ledaže se jí samotné bude opravdu chtít.

Christy se zvedla a začala pochodovat po pokoji. Zatoužila po velkém bazénu, kam by si mohla jít zaplavat. To by z ní to napětí mohlo vyhnat. Přešla třikrát celou délku pokoje, ale cítila se čím dál tím víc stísněná. Jako lev v kleci.

Potřebuje ven.

Nakonec i ta party v Xanadu bude lepší než čekat v hotelovém pokoji na zavolání, které nejspíš vůbec nepřijde.

Poslyš, JoJo, už s tebou tyhle tvoje hry nehraju. Kdy už z nich konečně vyrosteš?

Christy se osprchovala a oblékla si černé hedvábné kalhoty, volný černý hedvábný pulover a nízké černé střevíce, což jí připadalo dostatečně elegantní na barbecue a zároveň dost pohodlné na výlet. V Xanadu toho bude na procházení asi hodně. Když si uvázala francouzský pásek, šla se podívat do zrcadla. S úšklebkem se od svého zjevu obrátila. Černá barva se sice hodí všude, ale chtělo by to aspoň nějaký šperk. Tenhle černý oděv si s sebou vzala v očekávání, že černé hedvábí ozdobí babiččiným náhrdelníkem.

Ale náhrdelník byl stále kdovíkde a ona nemá nic jiného, co by se hodilo.

No a co? Já tady nejsem od toho, abych se předváděla.

Popadla neutrální černé bavlněné sako a sešla dolů do hotelové haly. Uvažovala, že na ranč pojede sama, ale usoudila, že to nestojí za to handrkování u brány. Radši pojede kyvadlovou dopravou s ostatními hotelovými hosty se všemi těmi béčky, kteří nebyli pozváni, aby přespali v Xanadu.

Vzduch venku byl chladný. Nad San Juan Wall se právě vyhoupl úplněk a zaplavoval krajinu stříbrnou září. Před hotelem zastavil naleštěný bílý mikrobus. Řidič s kovbojským kloboukem se vyklonil a zeptal se: „Xanadu?”

Tři dvojice, které už čekaly na odvoz, nastoupily a usadily se na zadních sedadlech a na Christy zbylo přední sedadlo vedle řidiče. Na nějakou konverzaci neměla nejmenší chuť, tak prostě otočila hlavu a dívala se postranním okénkem ven.

I když se do konverzace nezapojila, dozvěděla se toho o svých spolucestujících, dřív než dojeli na skalnatou mesu, docela dost. Nejhalasněji se projevoval úspěšný mozkový chirurg ze Seattlu a jeho manželka, sběratelka anasazijských artefaktů. Cestovali společně s majitelem galerie primitivního umění a jeho ženou.

Ve voze se čile brebentilo, samé vychloubání a narážky náročných bohatých sběratelů.

„Na Tusconské přehlídce zaplatil devětadvacet tisíc za hrnec, do kterýho bych se ani nevymočil.”

„To nic není. Herman sázel v dražbě na košík, kterej vylez až na třiapadesát.”

„A dostal ho?”

„To se vsaď, že jo. Ten vždycky dostane, co si umane.”

Christy se dívala na krajinu postříbřenou měsícem a snažila se představit si, jaké to muselo být žít a umírat v téhle rozloze mnoha čtverečních mil a neznát nic jiného než slunce, oblohu a samotnou půdu. Připadalo jí to jako melancholický kontrapunkt k té lakotné konverzaci, která probíhala za ní.

„…ty pohřební předměty ze Springerville. Jedině ty byly mimořádný.”

„Tyrkysy?”

„To bych řekl. Celý kýble.” „Takže?”

„Takže to bylo ovinutý kolem sedmi koster jako rubáše.” Ozvalo se tiché hvízdnutí. „Byly kompletní?” „Až na pár kostiček nohy a ty se možná ještě objeví. Některý měly dokonce vlasy.” „Mužský, nebo ženský?” „Ženský.”

„Že mě nezavolali? Na ženský kosti mám trvalou objednávku. Nikdo jim nezaplatí víc než já.”

„Tyhle nejsou na prodej.”

„Všechno je na prodej. Jen si vzpomeň na ty McElmské kousky, co se minulý měsíc objevily na trhu. Oba víme, kde jsme je naposledy viděli.”

„Jo, a víme taky, kde jsou teď. Ty podělaný Japončíci snad dokážou vyhnat ceny až na měsíc.”

„Ještě horší jsou Němci. Skoupí z Anasazi úplně všechno, každej zatracenej střep, na kterej bych ani nešlápl. Vlastně “

„Shelby, prosím tě, mohl bys aspoň dvě minuty mluvit o něčem jiném než o mrtvých indiánech a hladových cizincích?”

Po tom nářku nekonečně trpící dámy se ozval smích. Konverzace se přesunula na lokální, ale neosobní záležitosti, od Colorada až po soukromé výstavky v Sedoně keramiku, fetiše a dětskou hlavičku vykládanou tyrkysy.

Christy pozorovala měsíční světlo na vrcholu mesy a byla vděčná, že nikdy nepropadla sběratelské vášni. Jediný předmět, po kterém kdy zatoužila, byl babiččin náhrdelník.

Ten musím dostat a JoJo se může jít s těmi svými opičárnami vycpat. Ten náhrdelník je můj.

Konverzace se přesunula na ceny pozemků v Telluride, Santa Fe a Taosu.

Začala mít pocit, že celý Západ trpí drancováním všeho druhu od těch, kdo drancují archeologická naleziště kvůli artefaktům, až po ty, kdo drancují staré ranče, aby tam vytvořili kondominia. Jako ten mladý kovboj přeměněný v zástupce strážného. Byl připraven o půdu, když miliony módního návrháře změnily způsoby, jaké v této části Západu doposud platily.

Christy přestala poslouchat a pozorovala, jak kolem ní plyne krajina zahalená jako ve snu černými a stříbrnými odstíny. Když zavládlo správné světlo, stalo se sklo okénka bezedným zrcadlem, odrážejícím ji samotnou a okolní krajinu ve zvláštní jednotě. Přestala přemýšlet a nechala se uchvátit světly a stíny plujícími skrze ni a skrze krajinu.

Když dorazili do Xanadu, už tam asi třicet dvojic tančilo na dřevěném pódiu, které předtím viděla stavět. Další asi tak stovka hostů módní fanynky, Huttonovi vedoucí pracovníci a sběratelé umění postávala okolo stolů plných lahůdek, vína a piva.

Tam, kde dříve byly pastviny a co se teď změnilo v pečlivě zastřižený trávník, umístili najatí piloti malá letadla poblíž měsícem ozářené ranveje.

Nedaleko parkoval Range Rover připravený odvézt nové hosty celých tři sta metrů do místa slavnosti.

Na okamžik se ve vratech stodoly objevil Peter Hutton, hovořící s někým, koho nebylo vidět. Když Christy došla do stavení s mansardovou střechou, zjistila, že bylo přeměněno v provizorní šatnu. Tam se v mlčenlivém spěchu míhaly švadleny a aranžérky a dělaly poslední přípravy pro zhruba tucet modelek.

JoJo mezi nimi nezahlédla.

Kapitola 9

Osvětlovači procházeli scénář s komentátorem, což byl newyorský divadelní herec, kterého sem pozvali na noční výstup. Byl to takový ten líbivý typ celebrity, jaké si JoJo ráda přitáhla do svého okruhu. Jenže JoJo tu nebyla.

Christy zaujala hladká látka se vzorem podobným bleskům, který jí připomínal anasazijskou keramiku v Huttonově domě, a šperky s tyrkysy jako u želvy, s černým a perleťovým motivem. Vynikala tam oslnivá róba z bílého hedvábí, na níž zářil černý vzor podobný primitivní dětské kresbě. Ten vzor vyzařoval mimořádnou energii.

Když Hutton Christy zahlédl, se zářivým profesionálním úsměvem k ní přispěchal. „To jsem rád, že jste se rozhodla přijít. Dodáte tomuto prostředí mimořádnou úroveň.”

„Děkuji,” řekla zdvořile.

„Rád bych vás tady provedl, ale “

„Nedělejte si starosti,” přerušila ho. „Jen jednu malou otázku.”

Hutton povytáhl obočí. „Jistě, drahoušku.”

„Znáte člověka jménem Aaron Cain?”

Hutton přimhouřil oči. „Toho parchanta? Co je s ním? Naposledy jsem slyšel, že snad leží v nemocnici v Grand Junctionu.”

„Teď je v Remingtonu.”

Hutton na okamžik ztuhl jako kámen. Potom však ledabyle pokrčil rameny. „Ostatně, to je jedno. Nebude tady dlouho.” „Mohl by vědět, kde je JoJo?”

„Jo se dost často potloukala ledaskde okolo Remingtonu a Montrose. Ale pochybuju, že by tam udržovala nějaké styky.”

Někdo volal Huttona jménem.

„Je mi líto, drahoušku.” Dobnul Christy polibek na tvář. „Chytím si vás po přehlídce.”

V okamžiku zmizel do zmatku hedvábí a ženského masa, ze kterého nějakým zázrakem povstane módní přehlídka.

Vůně jídla vycházející od roštů s barbecue připomněla Christy, že na Manhattanu už dávno minula doba večeře. V letadle toho moc nesnědla, ani cestou do Remingtonu. Od chvíle, co přijela, vlastně nejedla vůbec nic. Buď měla moc naspěch, nebo byla rozčilená nebo obojí.

Teď však vůně grilovaného masa v chladném nočním vzduchu povzbudila její apetyt. Zašla k prostřeným stolům, které se prohýbaly pod tíhou mís, na nichž byly navršené tři druhy masa. Rendlíky s chilli, mísy se saláty a zeleninou zaplňovaly místa mezi čerstvým pečivem a tortillami. Pivo se chladilo v nádržích hned vedle bílého vína pro městské typy a Dom Pérignon pro hlupáky, kteří jsou toho názoru, že šampaňské se hodí opravdu ke všemu.

Christy si dala kousek křehké vepřové panenky, krajíček čerstvého celozrnného chleba s máslem a misku červenobílých anasazijských fazolí s chilli a melasou. Zapila to světlým coloradským pivem. Málem očekávala, že ji kombinace xanadské nadmořské výšky tří tisíc metrů, časového posunu a alkoholu úplně odrovná. Ale namísto toho jí jídlo dodalo novou energii.

Chuť a vůně barbecue a sama povaha západní noci jí však přinesly i vzpomínky. Snažila se je zahnat, jako to ostatně dělala už celá léta.

Neklidná, podrážděná a bezradná, co má dělat, odsunula stranou talíř a sklenici. Obcházela hloučky lidí kolem stolů a vyhlížela záblesk JoJoiných plavých vlasů, poslouchala, jestli nezaslechne její trochu chraplavý smích, který dokázal každého, kdo jej uslyšel, vtáhnout do jakéhosi rozkošného spiknutí.

Když kapela přestala hrát, přišli dělníci a začali chystat molo pro přehlídku. První zvědavci se začali shromažďovat na pódiu, aby zhlédli předpremiérovou módní přehlídku roku.

V Christy najednou a bez varování vybuchl všechen hněv a zklamaná naděje. Ať se propadne, jestli bude jako nějaká olezlá tapeta čekat, až JoJo vstoupí.

Vztekle sevřela ruce v kapsách a odcházela pryč od záplavy světel a skupin smějících se lidí. Když došla asi třicet metrů od stodoly, byla náhle sama. Dlouze vydechla úlevou. Nebyla připravená ani na požadavky své profesionální role reportérky Horizonu, ani na společenskou roli ubohoučké sestry božské JoJo.

Nejvíc ze všeho zatoužila teď Christy nakopnout jednou, jen jednou, své sestřičce její pěkně tvarovanou prdelku.

Ta představa byla přímo mučivá.

JoJo ví, co pro mne ten náhrdelník znamená. Jen proto s ním přede mnou zamávala, když si myslela, že asi nepřijedu.

Všechno, co teď může Christy udělat, je vklouznout do domu a vzít si, co jí patří. Pak se bude bavit při pohledu, jak se JoJo bude tvářit, až konečně přijde a uvidí babiččin náhrdelník na krku své sestřičky.

Nedaleko odtud zářil na kopci jako maják nádherný dům ze skla a dřeva. Silnice se vinula až ke vstupním dveřím.

Christy nešla po silnici, protože nevěděla, jestli Huttonovi bezpečáci nebudou ve službě. To, co chtěla udělat, bylo příliš osobní na to, aby to vykládala někomu cizímu. Musí si prostě se všemi těmi kovboji v uniformě zahrát na schovávanou.

Na kopci rostly nízké křoviny a tráva. Než si oči zvykly na tmu, několikrát zakopla. Ta nadmořská výška a pivo způsobily, že se jí trochu motala hlava. Měsíční světlo dodávalo všemu neskutečný ráz.

Než došla na okraj trávníku, který obklopoval dům, byla už zadýchaná. Na trávě se třpytila rosa a zmáčela jí boty. V domě se svítilo, ale neviděla, že by se tam někdo pohyboval. Na druhém konci, dál od výstavního sálu s prosklenými stěnami, byla kuchyň, tak velká, že by mohla obsloužit restauraci. Na stěnách visely na hácích nejrůznější pánve.

Když Christy přišla blíž k domu, zjistila, že kuchyň je prázdná. Všechen personál zřejmě obsluhoval hosty ve stodole. Christy věděla, že jedná bláznivě, ale nic ji nemohlo odradit. Nejdřív se okolo sebe rozhlédla, pak přistoupila k otevřenému oknu kuchyně a naslouchala. Někde uvnitř hrálo rádio country muziku. Ke zpěvu Merle Haggarda se však nikdo nepřidal. Ani nezaslechla, že by někdo působil nějaký jiný hluk.

Kuchyň byla zamčená.

Obcházela kolem domu a zkoušela řadu dalších dveří. Už to chtěla vzdát, když jedny povolily. Tiše vešla dovnitř a opatrně za sebou dveře zavřela. Pak se rozhlížela kolem sebe a snažila se zorientovat.

Srdce jí bušilo jako o závod.

Takový bláznivý strach jako malá holka nepocítila od té doby, co jí JoJo přemluvila, aby kantorce zavřely do katedry pavouky.

A jestlipak uhodnete, kdo za tuhle malou lumpárnu zaplatil? Samozřejmě že ne ten krásný malý andílek.

Po dvou pokusech našla Christy chodbu, která vedla k obytnému křídlu domu. Podrážky mokré od rosy jí na dlaždicích vrzaly. Ten nepatrný zvuk zněl jejímu adrenalinem vyprovokovanému sluchu jako rachot bubnů.

Chodba ústila do velkého sálu, ve kterém byly vystaveny poklady z Xanadu. Na ohništi, tak obrovském, že by se na něm mohl opékat celý vůl, vesele tančily plameny.

Sál byl prázdný.

Christy se vrátila a objevila novou chodbu. Doufala, že ta povede k Huttonovu bytu. Kráčela po chodbě velice potichu, netušila, jestli JoJo s Huttonem mají společnou nejen ložnici, ale i postel.

Chodba byla vyzdobena obrazy. Každý obraz měl vlastní osvětlení. Jak postupovala chodbou, všechny si je prohlížela. U jednoho se však zastavila jako zasažená bleskem.

Byla to surrealistická malba krajiny s rudými skálami, ve které zuří podvečerní bouře. V samém jejím ohnisku

číhají tváře nestvůr, jejichž oči a kruté úsměvy patří lidským lebkám. Samotná bouře je příšerný démon, drásající zemi drápy blesků.

Čeho se drápy dotknou, tam se otvírají rány.

Uvnitř ran jsou bezhlavé kostry. Jejich pařáty, lesknoucí se jako slonovina, se vzpínají vzhůru, s prsty zaťatými do chybějících lebek, které pro ně zůstávají navěky nedosažitelné.

Po technické stránce byla malba dokonalá. Umělec měl ohromný smysl pro sílu a energii, světlo a stín, barevnost a tlumenost. To byla jedna část děsivého účinku. Zbytek odrážel požitek z bolesti, jež vyzařovala z démonova krutého smíchu.

Christy se otřásla a otočila se. Cítila, jak jí až do morku kostí proniká hrozný chlad. S obrazem, kterému vévodí démon, by nemohla žít o nic raději, než si nechat servírovat snídani na stolku v podobě mrtvoly. Radši od toho příšerného umění pospíchala pryč.

O kus dál byly v chodbě otevřené dveře, vedoucí zřejmě do ložnice pro hosty. Výzdoba pokoje vypadala nákladně a neosobně jako v pětihvězdičkovém hotelu. Pokoj byl tak čistý a uklizený, že působil, jako kdyby jej ještě nikdo nikdy nepoužil.

Druhé dveře dál v chodbě byly zamčené. Na konci chodby zkusila ještě třetí a shledala, že jsou odemčené, tak vešla dovnitř. Ocitla se ve velkém pánském pokoji. Ve skříni viselo pánské oblečení.

Huttonův byt.

Čich jí podráždila jakási zvláštní, napůl povědomá vůně. Nadechla se ještě jednou a snažila se ji určit.

Dětský zásyp?

To snad ne. Nadechla se znova. Namouduši. Dětský zásyp.

Navzdory té vůni dětského pokoje měla ta místnost vysloveně mužský ráz. Výzdoba byla úsporná a výrazná, dramatická, rudá a černá se stříbrnými doplňky. Nad postelí viselo další vášnivé dílo umělce, který si libuje v příšerách uprostřed dešťových mraků. Matně stříbrná bělost koster a blesků, malby v chodbě se objevovala jakoby akcentovaná v malých skulpturách kolem dokola pokoje.

Bylo to, jako kdyby člověk vešel do pekla.

Jak tady někdo může spát?

Na jedné straně spatřila další dveře. Vedly do sousední místnosti. Nebyly zamčené.

Christy vešla do další ložnice. Jedné stěně vévodila fotografie nahé JoJo v životní velikosti. Barevná kombinace smetanové pleti, růžových rtů a bradavek, zlatých vlasů a smaragdových očí se odrážela od bělostné stěny, růžové a zlaté barvy čalouněného lůžka a smaragdových lahviček na parfémy z broušeného skla, rozmístěných v rafinovaném nepořádku po bílé a zlacené toaletce.

Dojem z pokoje se velice podobal samotné JoJo smetanový, smyslný, se skvostnými záblesky hněvu.

Mám tě, sestřičko moje.

Kapitola 10

Christy se už už chystala za sebou zavřít dveře, ale pak si to rozmyslela. Mohl by tam být nějaký uzamykatelný automat. Takže raději nechala mezi dveřmi a rámem na prst širokou mezeru.

Zhluboka se nadechla a rychle se kolem sebe rozhlédla, přičemž se snažila představit si tvar Huttonova domu. Francouzské dveře Huttonova pokoje se otvíraly na terasu, ze které byl výhled na celý pozemek. V pokoji JoJo podobné dveře chyběly. A co víc, závěsy na okně byly zatažené.

Takže ji nikdo, kdo by se venku potuloval, neuvidí.

Cítila se povzneseně, ale i trochu bláhově, a vrhla se na bílý lakovaný kufřík na šperky, ležící na toaletce. Nedalo jí moc práce prohlédnout ho. JoJo odjakživa instinktivně věděla, že třpytivé doplňky její auru primární sexuality spíš narušují, než zvyšují.

Babiččin náhrdelník tam nenašla.

„Lhářko prolhaná,” zašeptala Christy. „Přece jen jsi ho střelila.”

Ale nechtěla to vzdát, dokud si nebude jistá. Když už došla takhle daleko, nevzdá to a neuteče, dokud neprohledá všechna obvyklá místa.

Ostatně i pár neobvyklých, když na to přijde.

Nebylo to poprvé, co Christy prohledávala pokoj své sestry kvůli tomu či onomu zakázanému ovoci. Ale doufala, že tentokrát už to je naposled.

Ozdobná toaletka údajně ve stylu Ludvíka XIV. obsahovala tolik sexy prádélka, že by s ním mohla zásobovat

hollywoodského Fredericka. Christy prohmatávala i spodek zásuvek, což bývala oblíbená místa, kam si JoJo schovávala tajné drobnosti. Všechno, co Christy zjistila, bylo, že toaletka sice asi stála spoustu peněz, ale provedení nestálo za fajfku tabáku. Dřevo bylo hrubé a čouhaly z něj třísky.

Rychle prohledala noční stolky, postel a prostory mezi matracemi. Pak se obrátila na dvoukřídlé dveře vestavěné šatny. V mosazném zámku vězel veliký starodávný mosazný klíč. Otevřel dvířka na jediné otočení.

Uvnitř bylo vše prosycené ostrou vůní cedrového dřeva. Ta trochu trpká vůně byla v pokoji plném krémů a pozlátka, parfémů a prádélka, kterým kralovala JoJoina nahá dokonalost, docela příjemná.

Po krátkém hledání našla Christy vypínač.

Panenko skákavá, jak by řekla babička.

Neuvěřitelné.

JoJo vždycky milovala šaty. Nakonec mohla taky vyhovět své zálibě. Na ramínkách viselo neuvěřitelné množství modelů sportovní oblečení, večerní róby, zimní svetry, kalhoty, sukně a nějaké vířivé extravagantní kombinace, které Christy nedokázala pojmenovat.

Střevíce, boty, sandály a pantofle všech možných barev srovnané jako duha ve speciální alkovně vytvořené jen pro tento účel. Celý soubor Hartmanových kufrů byl poskládán vzadu. Měkké kožené kufříky se zdály už dost ošoupané, což znamená, že JoJo bude muset jít brzy na nákupy. Nikdy nemohla pochopit, že i ten nejkrásněji vyrobený předmět se musí užívat.

Pořádek ve skříni svědčil o tom, že úklid prováděla služebná. Ať byla JoJoina vášeň pro oblečení sebevětší, nikdy neměla trpělivost po sobě uklízet. Tahle povinnost zůstávala na babičce a Christy.

Opustila šaty a přistoupila k vestavěné skříni. Tři horní zásuvky byly plné ponožek všech možných barev a materiálů. Ohmatala pečlivě poskládané páry. Uvnitř ani vespod nenašla nic. Sáhla i za zásuvky. Zase nic.

Čtvrtá zásuvka byla plná naškrobených a nažehlených huttonských košil, v pánském stylu, ale v jemných barvách, jaké měla JoJo v oblibě. Ani pod košilemi nic neobjevila.

Žádný náhrdelník.

Pátý šuplík byl plný džínů, také nažehlených, ale neškrobených. Mezi záhyby nebylo nic uloženo. Ani na dně zásuvky. Vůbec nic.

Sakra! To jsi snad opravdu ten náhrdelník prodala, aby ses mi pomstila za něco, co jsem neudělala?

Christiny rozčilené prsty málem minuly klíč, přilepený za šestou zásuvkou. Zaváhala, nevěděla, jestli má být zklamaná, že nenašla náhrdelník, nebo spokojená, že našla aspoň něco. Když si JoJo dala práci ukrýt klíč, má to nějaký význam.

Možná že ho vymění za náhrdelník.

Christy opatrně vysunula zásuvku ven, obrátila ji vzhůru nohama a odlepila lepicí pásku. Klíč vypadal anonymně jako k veřejným záchodkům. Obyčejný kov, žádná ozdobná kudrlinka nebo pozlátko.

Rozhodně nebyl ve stylu JoJo.

Klíč vypadal poněkud opotřebovaný, jako kdyby prošel mnoha rukama. Bylo zřejmé, že nepatří k žádnému kousku fantastického nábytku v ložnici.

Christy zamračeně vrátila zásuvku na místo a uvažovala, kde by mohl být zámek, k němuž by se klíč hodil. Přistoupila ke světlu uvnitř šatny a přistrčila klíč blíž k němu. Kov byl tak ošoupaný, že jen stěží rozpoznávala písmena, která na něm byla vyražená. Něco jako,,… SP…” a náznak,,… of Dupl…” To bylo všechno, co se dalo přečíst.

Najednou zaslechla, jak se po dlaždicové podlaze chodby od hlavní části domu někdo blíží. Bez rozmyšlení zhasla světlo a zadržela dech jako dítě, které se odvážilo vplížit na hřbitov.

Zvuk se blížil, pak ustal.

Odhadovala, že ten člověk je pořád ještě na chodbě.

Možná že je to otrávený obchůzkář, který má na starost kontrolu vystavených děl ve vitrínách a těch strašidelných, ale jistě cenných obrazů.

Dýchala jen slabě a přitom s maximálním soustředěním poslouchala. Neslyšela nic.

Opatrně otvírala dveře šatny a po špičkách přešla ložnici ke dveřím na chodbu. Přitiskla k nim ucho a zadržela dech. Neslyšela však nic jiného než krev, která jí tepala v uších. To ji moc neutěšilo.

Náhrdelník nenáhrdelník, je na čase dostat se odsud ven.

Christy zastrčila klíč do kapsy černých kalhot a zamířila ke dveřím přímo naproti JoJoině ložnici. Neměla nejmenší chuť znova se octnout tváří v tvář démonům v Huttonově ložnici. Když se kradla ke klice dveří, všimla si reostatu na stěně. Když jím pomalu otáčela, světlo v pokoji pohasínalo. Otočila ještě víc a ještě, až se celý pokoj zahalil do tmy. Nesmírně opatrně otočila klikou a modlila se, aby nevrzla.

Nevrzla.

Potichoučku vydechla zadržený vzduch a pootevřela dveře natolik, aby mohla vykouknout do chodby. Ten člověk byl ohromný.

Stál k ní obrácený zády a ta temná hmota jako by naplňovala chodbu od podlahy až ke stropu, ode zdi ke zdi. Jeho tvář skrývala rovná střecha velikého stetsonu.

Ztuhlá hrůzou pozorovala, jak muž poklekl přede dveřmi zamčeného pokoje, který ležel mezi výstavní síní a dveřmi do Huttonova pokoje. Jak hýbal rukama, blýskaly a cinkaly mu v nich drobné kovové předměty.

Nikdy v životě neviděla paklíče, ale byla přesvědčená, že teď je vidí.

Muž se pokoušel vypáčit zámek, ale nedařilo se mu to. Ozvalo se cvaknutí kovu, tlumené zaklení. Blýskl se kov a znova něco klaplo, jak to opět zkusil.

Někde v domě bouchly dveře a zaznělo dupání bot, rámusící jako výstřely. Tyhle kroky byly sebevědomé, otevřené, hlasité, a směřovaly od kuchyně k výstavní síni.

Mohutný zloděj se narovnal, naslouchal a podíval se chodbou směrem k Christy, jako by hledal rychlý, tichý únik.

Ty sebevědomé kroky se blížily, pak se trochu ztlumily, když přešly z dlaždic na navažské koberce rozmístěné ve výstavní síni. Poté zvuk kroků znovu zesílil a konečně ustal.

Zřejmě některý z Huttonových strážných vykonal prohlídku výstavní síně. Nebylo těžké odhadnout, že malby v chodbě budou další v pořadí.

Zloděj to asi usoudil také. Rychle vstal a pohlédl k výstavní síni.

V okamžiku, kdy se jeho pozornost přesunula, Christy rychle zavřela dveře JoJoiny ložnice. S bušícím srdcem se vydala do Huttonova pokoje. Úniková cesta francouzskými dveřmi na terasu jí připadala jako jediná naděje, že unikne odhalení, které by bylo dost trapné a vzhledem k přítomnosti toho zloděje by mohlo být i nebezpečné.

Právě sahala po klice spojovacích dveří, když zaslechla, že se francouzské dveře otvírají a zavírají. Do Huttonova pokoje vstoupil někdo další. Zloděj má odříznutou cestu.

Ale ona taky.

Otočila se a tápala tmou zpátky k šatně. Když otvírala dveře, sjely jí prsty po velikém starodávném klíči v zámku. Vytáhla ten těžký mosazný klíč a tiše za sebou zavřela dveře. Ve tmě se snažila zastrčit klíč do zámku z druhé strany.

Ruka se jí však hrozně třásla.

Snažila se uklidnit ji stiskem druhé ruky a konečně zasadit klíč do dírky veliké jako palec. Když klíčem otáčela, modlila se, aby byl zámek tak starodávný jako klíč.

A také byl. Klíč se otočil a mechanismus zaklapl. Když bude někdo zkoušet zvenku skříň, najde ji zamčenou.

Klíč jí vyklouzl z třesoucích se rukou a spadl na koberec. Christy stála ve tmě a třásla se, jak jí celým tělem proudil adrenalin. Srdce jí bušilo tak rychle a silně, že se obávala, aby ho nebylo slyšet až ke stodole.

Dveře z chodby do JoJoiny ložnice se otevřely a zavřely a pak bylo slyšet, že se někdo ve tmě uvnitř motá. Zřejmě ten zloděj. Kdyby to byl strážný, rozsvítil by si.

Zadržela dech a zoufale si přála být neviditelná.

Kapitola 11

„Jacku, kde sakra vězíš?” křičel strážný. „V Huttonový ložnici. Děje se něco na chodbě?” „No, měl jsem dojem, že někdo zapadl do pokoje Jo.” „Tak se tam mrkni.”

Rozsvítilo se světlo. Prázdnou klíčovou dírkou proudil do šatny paprsek a rozřízl tmu uvnitř. Ozvaly se výkřiky a nadávky.

Než Christy stačila pokleknout na kolena a podívat se skrz zámek, bylo po rvačce. Dva Huttonovi strážní měli před sebou urostlého zloděje. Jeden ze strážných byl Hammond, který ji přivezl od brány. Ten druhý byl starší a měl vytaženou zbraň. Oba měli nablýskané stříbrné hvězdy remingtonského úřadu šerifa.

„Otočit, hajzle,” rozkázal starší. „Ruce na zeď, hned! Koukej je zvednout!”

Strážný dotvrdil rozkaz máchnutím svého chromovaného revolveru.

Zajatec pokrčil rameny, pak se otočil ke zdi. „Prohledej ho, Jacku.”

Hammond začal zloděje prohmatávat a dával si přitom pozor, aby se kolegovi nedostal do rány.

Když zajatec otočil hlavu přes rameno, spatřila Christy, že je to domorodý Američan s pěknou tmavou tváří. Od oka se mu táhla až ke špičce brady jizva. Musel to být hluboký řez. Když promluvil nebo se usmál, pravá strana tváře se mu nehýbala.

„Hele, Jacku, já tady jenom hledám šéfa,” řekl Hammondovi zloděj.

„Jdi do háje, Johnny,” odpověděl Hammond. „Dobře víš, kde šéfové jsou.”

„Můžeš si to ověřit, člověče,” naléhal Johnny.

„Hovno,” řekl znechuceně Hammond. „Hutton by si na svou slavnost nikdy nepozval takovýho bezvýznamnýho zlodějíčka, jako jsi ty. Co tady děláš doopravdy?”

„Ne, hele, já jen “

Jak velký indián začal mluvit, otočil se ode zdi, ale Hammond mu hned vrazil pořádnou ránu do ledvin. „Ani hnout,” zavrčel na něj.

„No tak, Jacku, víš dobře, že jsem tě nechtěl napadnout.”

„Koukej do zdi,” přikázal mu starší strážný a zase mávl zbraní. „Po čem jsi šel?”

Indián se podíval přes rameno a pak na oba strážné plivl.

Ten starší přistoupil blíž a praštil Johnnyho pistolí přes pravou tvář. Z nové rány poblíž staré jizvy vytryskla krev, ale jeho výraz se nepohnul. Jako kdyby vůbec žádnou ránu nedostal.

Johnny bezstarostně vyplivl krev. „Udělej to ještě jednou, a já se doopravdy naseru.”

„Dej mu náramky,” přikázal starší strážný.

Přiložil hlaveň pistole Johnnymu na zátylek, zatímco Hammond vylovil ze zadní kapsy pouta. Počínal si přitom dost nešikovně. Byl spíš zvyklý spoutávat provazem telata než nasazovat pouta zločincům, ale to teď byla jeho práce. Nasadil jeden náramek na Johnnyho pravé zápěstí a přitáhl ho dozadu.

„Dej sem druhou ruku,” řekl Hammond. Když se k tomu Johnny neměl dost rychle, starší strážný mu vrazil hlaveň zbraně do krku. „Tak dělej!”

Johnny neochotně svěsil levou ruku a nechal ji spoutat. Hammond zaklapl kovový uzávěr.

„Pevnějc,” poručil mu starší kolega.

Hammond ho sevřel víc, až se želízka zařízla do kůže. Když měl jistotu, že je Johnny bezmocný, Hammond napřáhl pěst a přidal mu ještě jednu ránu do ledvin.

„To je za ten bar nahoře v Montrose,” řekl Hammond, „cos tam rozbil hlavu Shortymu.”

Tentokrát Johnny mírně zaskučel a klesl na kolena. „Tohle ti vrátím, ty “

Další slova mu uťala hlaveň pistole, s kterou dostal ránu do úst. „Co tady vlastně děláš?” zeptal se strážný. Johnny zamumlal nějakou kletbu, možná anglickou, ale ještě spíš v nějakém starším jazyce. Další rána pistolí ho umlčela. „Tak co tady děláš?” naléhal znovu starší strážný. Mlčení.

Starší muž se podíval na Hammonda, ale ten jen pokrčil rameny.

„Já tohohle parchanta znám,” řekl Hammond. „Můžeš do něj mlátit, až ti zchromne ruka, ale on nepromluví.” „Autrymu se tohle nebude líbit.” Hammond zase pokrčil rameny.

Starší kolega vytáhl zpoza opasku malou přenosnou vysílačku a tiše do ní promluvil.

Indián vyplivl krev. „Jo, jen zavolej Autryho. Řekni mu, že s ním chci mluvit.”

Starší strážný si ho nevšímal.

Indián se zašklebil a přitom obnažil zkažené zuby potřísněné krví. „A radši hned zavolej taky Huttona.”

„Pan Hutton se s takovejma, jako jsi ty, nebaví.”

„Jen mu řekni, že se to tejká sester Kokopelliho,” plivl znova Johnny. „Uvidíš, jak vyskočí.”

Oba strážní si vyměnili zmatené pohledy.

„Kokopelli,” opakoval Johnny. „Jen mu to řekni.”

Strážní odstoupili kousek dál a šeptem se domlouvali. Ten starší jen pokrčil rameny. Pak se podíval na Johnnyho a zamračil se. Hammond popošel a škubl s velkým indiánem, aby se narovnal.

„Půjdeš, nebo tě máme táhnout,” houkl Hammond. „Půjdu. Ale měli jste volat Autryho.” „No jo. To víš, že jo,” řekl starší strážný. „Jen co tě trochu zchladíme.”

Oba muži postrčili Johnnyho před sebe a vedli ho chodbou pryč.

Christy zhluboka vydechla a hlasitě polkla. Musela se přitom potýkat s pivem a s barbecue, které se snažily vrátit, odkud přišly. Za svého dětství ve Wyomingu viděla sem tam nějakou tu hospodskou rvačku, ale nikdy neviděla, jak tlučou spoutaného chlapa. Ani s vědomím, že Johnny je zloděj, jí to nepřišlo méně odporné.

Když už zvenku neslyšela žádné zvuky, začala šmátrat po podlaze šatny, až našla veliký mosazný klíč. Odemknout se jí podařilo až na třetí pokus a další tři potřebovala na zamčení dveří zvenku.

Na koberci svítila rudá krev, kterou vyplivl velký indián.

Znovu se jí začal svírat a obracet žaludek. Polkla. Byl nejvyšší čas z téhle hororové scény uniknout.

Pořádně si odfoukla, velkým obloukem se vyhnula louži krve a kradla se ke dveřím na chodbu. Poslouchala. Na druhé straně domu se zavřely nějaké těžké dveře. Jeden ze strážných se z kuchyně vrátil do chodby. Ve ztichlém domě zaznívaly jasně mužské hlasy.

„Snad tam v tý chladírně nechcípne, co?” ptal se Hammond.

„Moc rychle ne. Je tam jen čtyřicet stupňů. Ale když ho odtamtud tak za půl hodiny vytáhnem, už si na nás určitě nebude otvírat hubu.”

Oba došli chodbou až k výstavní síni.

Christy rychle couvla ode dveří. Kdyby touhle cestou vyšla, okamžitě by ji našli a poznali.

„Podívej se,” řekl starší strážný.

„Kam?”

„Semhle. Vidíš to? Musel s sebou mít ještě někoho.”

„Cože?”

„Hernajs, Jacku, kup si brejle. Vidíš tady ty stopy na dlaždičkách? Naše nejsou, na to jsou moc malý, natož pak Johnnyho.”

„Kristepane, no jo. Eště jsou vlhký. Měli bysme to tu celý znova projít.”

„Jo. A tentokrát bysme měli bejt opatrnější, nebo nás Autry vykopne přes celý Colorado.”

Skříň tentokrát nepostačí. Christy se musí dostat ven z domu, a musí to udělat hned.

Letěla ke dveřím, které spojovaly JoJoinu ložnici s Hutlonovou. Dveře byly pořád otevřené. Proběhla jimi a pádila přes ložnici k francouzskému oknu. Ale západka na dveřích nechtěla povolit.

Dělej, dělej, otevři se!

Otáčela a kroutila kličkou tak dlouho, až se konečně otevřely. Jejím zběsilým a rozčileným rukám připadaly ty dveře strašně těžké. Náhleji zavalil chladný a čerstvý vzduch.

Byla volná.

Spěchala přes velikou terasu. Čekal ji však problém, jak se dostat víc než dva metry dolů do křoví. Zaváhala, z Huttonovy ložnice však uslyšela mužský hlas. Přelezla zábradlí a chvíli zůstala viset na ruce. Než se stačila rozmyslet, pustila se a spadla dolů do křoví.

Na pozemku zřejmě nedávno pracovali zahradníci. Země byla měkká a kyprá, takže její pád ztlumila. Vyhrabala se na nohy, zakopla o postřikovač, praštila sebou a překulila se do ozdobných keříků. Pohltily ji spodní větve zeleně.

Nebránila se tomu pichlavému objetí. Prostě se jen co nejvíc schoulila pod větvemi a s hrůzou čekala, až uslyší, že na ni ječí strážní nebo ještě hůř, až do ní střelí. Jen se modlila, aby v měsíčním světle černá barva jejího oblečení úplně splynula s podrostem. Ani se neodvážila vykouknout a zjistit, co se děje nahoře na terase. Věděla, jak ve světle baterky dokážou zvířatům zazářit oči.

Zadržela dech a s tlukoucím srdcem poslouchala, jak strážný došel až na okraj terasy. Kroky se zastavily.

„Vidíš něco, Jacku?” volal druhý strážný z ložnice.

„Zdálo se mi, že jsem něco zahlídl.”

„Prohlédni to tam zepředu. Já půjdu ze strany.”

Hammond zaklel, ale poslechl nadřízeného.

Christy bez dechu čekala, až kroky nahoře zaniknou uvnitř domu. Pak sebrala odvahu, vyskočila a rozběhla se po zadním svahu pahorku, aby si našla jakoukoliv bezpečnou skrýš.

Trochu vpravo ohraničoval konec svahu ztepilý kmen jedle. Přímo proti němu přes louku hořela světla přehlídkového mola a po něm klouzaly jako barevné stíny v temné noci graciézní dlouhonohé modelky.

Jakmile se Christy dostane do stodoly, může už docela dobře splynout s davem. Nikdo nepozná, že vůbec byla v domě. Jenže louka mezi ní a večírkem byla zalitá měsíčním světlem.

Když se pustí tím směrem, nemůžou ji strážní minout.

Rozběhla se ke stromům vpravo. Jak se za ní zavřel jejich stín, zahlédla koutkem oka nějaký pohyb. S chraptivým výkřikem sebou hodila stranou.

Pozdě.

Tvrdá ruka jí ucpala ústa a zdusila její výkřik. Pak ji druhá dlouhá paže objala kolem ramen, škubla s ní zpátky, přitiskla ji a zatáhla hlouběji mezi stromy.

Mlčky a zoufale se svíjela a vzpínala proti síle, která byla mnohonásobně větší než její. Náhle jí něco podrazilo nohy. Spadla po hlavě na studenou zem.

Ten člověk ji následoval, přitiskl ji, až přestala bojovat. Teď už by mohla vykřiknout, jenže už se jí nedostával ani dech, ani síla, aby se vymanila zpod ruky přitisknuté na její ústa.

Ochabla a doufala, že ten člověk uvěří, že už to vzdala.

Muž ji však s děsivou lehkostí převrátil, jako kdyby byla jen stín, a ne tvor z masa a kostí. Celý svět se s ní divoce roztočil. Obrátil jí hlavu proti měsíčnímu světlu. Jako ostrý bílý záblesk se v jeho tváři ve tmě mihl úsměv.

„Jackpot,” ozval se tiše.

Christy poznala ten hlas také a ztuhla.

Aaron Cain.

Kapitola 12

„Klid, Zrzečko,” šeptl Cain. „Neublížím vám. Slyšíte mě?” Christy slyšela. Ale nevěřila.

„Teď dám tu ruku pryč,” řekl mírně. „A dobře si rozmyslete, jestli chcete křičet. Posloucháte?” Pomalu přikývla.

Zase se krátce mihl jeho bílý úsměv. „Dobrá. Tak na to myslete a poslouchejte a všechno bude v pořádku. Huttonovi hoši jsou místní chlápci kovbojové, lovci a honáci. Na městské děvče běháte dost rychle, ale oni vás dokážou brzy vystopovat.”

Cainův věcný tón trochu zmírnil její strach. A také fakt, že jí neubližuje. Jen ji prostě držel tak pevně, aby měl jistotu, že neuteče nebo nezačne ječet a neprozradí tak svou pozici.

A zároveň i jeho.

„Nechci vám ublížit,” opakoval. „Chci vám pomoct dostat se odsud. A to přece chcete, ne? Dostat se odsud?” Zase přikývla.

Po delší chvilce se ruka od jejích úst lehce odlepila. Nabrala rychle a bolestivě vzduch do plic a její tělo sebou chvíli trhalo, jak se snažila po tom úsilí a strachu dostat ho do sebe co nejvíc.

Pohlédl na ni dolů a viděl, že je sice polekaná, ale nepanikaří. Že ho pozoruje. Že je ostražitá. Nekřičí sice, ale ani zdaleka mu nedůvěřuje. Odkulil se dál a čekal, jestli se pokusí utéct.

Náhlé osvobození zapůsobilo na Christy stejně závratně jako předtím to jeho sevření. Po tom horku a váze Cainova těla ležícího na ní byla noc najednou chladná a nekonečná.

„V pořádku?” zeptal se tiše.

„Proč mi pomáháte?” zašeptala. Bělostné zuby se zase zablýskaly.

Teď už byla natolik klidná, aby pochopila, že jeho úsměv je spíš chladný než uklidňující.

„Dobrá otázka, Zrzečko. Až na ni budu znát odpověď, dozvíte se to jako první. Už jste se rozdýchala?”

„Snažím se.”

„Moc to neprotahujte. Už se o vás ví.”

Sledovala jeho pohled. Na svahu vedoucím k domu se po trávě míhala čtyři světla. Jiná světla se rozsvěcovala uvnitř domu. Další stráže zřejmě opouštěly taneční parket a spěchaly do domu.

Dříve nebo později si někdo musí všimnout stopy, kterou zanechala v orosené trávě.

„Už jsem připravená,” řekla rychle.

Cain neztrácel čas hovorem. Vstal a pomohl jí taky na nohy.

Jeho ledabylá síla Christy podráždila, zase jednou jí připomněla, jak moc je v nevýhodě proti průměrnému muži, natožpak proti muži tak vysokému a silnému, jako je Aaron Cain. Když ji chtěl vzít za ruku, aby ji vedl nocí, ucukla.

Nebo aspoň se o to pokusila.

Jeho ruka ztuhla a připoutala ji stejně účinně, jako želízka strážného spoutala Johnnyho.

„No tak,” zabručel na ni. „Já znám cestu. Vy ne.”

„Já můžu jít bez “

„Ticho.” O rozkazu v jeho hlase, i když tichém, nemohlo být pochyb.

Měla chuť na něj křiknout, ale na to, aby mu řekla, že se prostě dokáže o sebe docela dobře postarat sama, nebyl vhodný čas ani místo. Takže mlčela a nechala ho, aby ji protáhl mezi stromy k úzké lesní cestičce.

„Pojďte za mnou,” nařídil hlasem, který nedosáhl dál než k ní. „A koukejte, abyste nenadělala moc hluku.”

Sám působil jako ta noc. Klidný. Splýval s tmou bez zbytečného rozruchu jako šelma. Také se jako šelma pohyboval. Neúnavně, houževnatě sledoval stezku, kterou ona neviděla.

Následovala ho tak tiše, jak dokázala, nestěžovala si, i když ten pochod se téměř podobal běhu. Štvalo ji, že se zdaleka nepohybuje tak tiše jako Cain, ale to, co ji opravdu žralo, bylo, že jí pomalu začínal docházet dech.

Bude si muset přidat další hodiny ve fitku.

Cain se nezastavil, dokud nedošli k malé suché roklině zaříznuté mezi stromy. Její boční svahy byly přes metr vysoké a téměř vertikální. Sklouzla do půlky břehu, než našla pevnou půdu. Tu se otočil zpátky, popadl ji v podpaží a snesl dolů.

Sotva dokázala spolknout polekaný výkřik. Nebyla zvyklá, aby ji někdo nosil. Zaryla se mu prsty do ramen. Přestože už ucítila pod nohama suchý písek, zavrávorala, protože stále neměla jistotu.

Zachytil ji a teprve pak ji pomalu pustil.

Srdce jí poskočilo. Byla si jistá, že ucítila, jak jí dlaněmi přejel ze strany přes prsa, když ji pouštěl.

Ale nic v jeho chování nenaznačovalo, že si té intimnosti všiml, a jestli ano, že by mu na ní záleželo. Už zase vykročil do trochu světlejšího odstínu tmy v korytě rokle. Jen k ní v šeru zalétl jeho tichý hlas.

„Pohyb, Zrzečko. Nebo chcete, abych vás nesl?”

Jen něco zamumlala a následovala ho. Byla udýchaná, ztrácela rovnováhu, naštvaná na sebe, na něj a na celou tu noc.

Měsíční světlo proměnilo písek na bledou kostrbatou silnici. Když se vyschlé říční koryto ještě víc prohloubilo a rozšířilo, Cain počkal, až se Christy dostane vedle něj.

„A teď vážně potichu,” zašeptal tak tiše, že to stěží zaslechla.

Přikývla. Pochodovali vedle sebe opatrně, tiše sledovali mírně se kroutící cestu.

Odněkud zprava se ozvaly mužské hlasy.

Ztuhla a srdce jí bilo na poplach. Když jí Cain sevřel paži a postrčil ji do temnějšího stínu, nebránila se.

Lesem se míhala světla baterek, ale neozval se žádný výkřik nebo zpráva. Christinu stopu v trávě tedy zatím nikdo nenašel.

Jak tak stála v chladném čistém nočním vzduchu, zase si uvědomila, jak je v té výšce téměř dva a půl tisíce metrů řídký vzduch. To právě, víc než strach a pohyb, způsobovalo, že se tak zadýchávala.

Cain ji zatahal za ruku a pobídl k dalšímu pochodu. Jeho dlouhé nohy si razily cestu takovým tempem, že jí dalo velkou práci držet s ním krok. Soustředila se na to, aby si kontrolovala dýchání a aby mu stačila. Asi po pěti minutách konečně zpomalil.

Všimla si, že jeho dech je lehký, ale rychlý. Byla by ráda věděla, jestli na něj také působí ta nadmořská výška. Pak si uvědomila, že byl docela nedávno postřelen. Ano, pohyboval se jako šelma, a ona neměla pochybnost, že by ji dokázal úplně odrovnat, ale ani on nebyl stroj. Musel taky dýchat.

Ta myšlenka ji trochu uklidnila. Zhluboka vydechla.

Obrátil se a hleděl na ni s němou otázkou. Usmála se také s němým souhlasem. Stiskl jí ruku a znovu rázně vykročil.

Kam ji to asi vede?

Bezpečí by bylo dobré.

Pak se té své toužebné myšlence musela usmát. Cain jí sice možná zrovna teď pomáhá, ale aťji vede kamkoliv, bude to asi dost vzdálené bezpečí. On není právě bezpečný typ chlapa.

Po několika minutách se zleva připojilo další vyschlé koryto řeky. Cain zatáhl Christy do stínu vrbového houští. Pak si ji otočil přímo proti svému tělu. Než mohla něco namítnout, začal jí šeptat přímo do ucha. Měl ústa tak blízko, že cítila teplo jeho dechu.

„Tiše,” zašeptal.

Chtěla se zeptat proč. Ale neudělala to. I kdyby jí odpověděl a patrně ne , teď nebyla vhodná chvíle na otázky.

Mlčky a bez hnutí stála těsně vedle něj v černé a stříbrné temnotě, cítila horkost jeho těla na jedné straně a chlad noci na druhé. Neslyšela nic jiného než zvuk dechu, vlastního i jeho. Pocit izolace a intimity působil zároveň rušivě i podivně rozjařeně.

Vlastně ještě nikdy nebyla takhle sama s mužem, s žádným mužem, natožpak s cizincem.

„Dobrý,” zamumlal.

Zatáhl ji za ruku a zase se dal na pochod. Po padesáti krocích se otočili a zahnuli do koryta. Ve tmě se vynořil nízký otevřený džíp. Vozidlo téměř zaplňovalo úzké říční koryto.

„Je váš?” zašeptala.

„Vašeho kamaráda zloděje.”

„Cože?”

„Je to jeho džíp.”

„Není to žádný můj kamarád,” namítla.

„Tiše.”

„Ale “

„Později,” přerušil ji nekompromisně.

Obešel džíp, pokračoval rychle v cestě a táhl ji za sebou. Asi po čtvrt míli dál korytem se u skupiny vrbiček vynořil jeho vůz, který vypadal v měsíčním světle jako stříbrný.

Cain vedl Christy k místu pro spolujezdce a otevřel dvířka. Uvnitř se nerozsvítilo žádné světlo. Pořád ještě to všechno vnímala a také to, že bude muset při nástupu do auta udělat vysoký krok když jí sevřel zápěstí. Než mohla cokoliv říct, hodil ji na sedadlo pro spolujezdce.

Rychle a neslyšně se za ní zavřely dveře.

Oběhl vůz a skočil za volant. Motor se rozběhl okamžitě. Pozvolna zařadil rychlost a vyrazil vpřed.

„Nezapomněl jste na něco?” zeptala se.

„Na co?”

„Přední světla.”

Blýskl po ní studeným úsměvem. „Ne, já jsem na ně nezapomněl.”

Cain řídil zkušeně i nehledě na tmu a na různé překážky v korytu. Auto jelo asi tak dvakrát rychleji, než by to dokázal rázně pochodující muž.

Christy se přistihla, že na něj zírá, nebo aspoň na jeho černý profil proti světlejšímu okénku, ale nemohla si pomoct. Jeho dlouhé štíhlé ruce ovládaly volant s nedbalou zručností, která ji fascinovala. Zapomněla už, oč nesnadnější je řízení v říčním korytu oproti silnici. Nehledě k tomu, že na Manhattanu nebylo na projížďky říčním korytem zrovna moc příležitostí. Byla jsem příliš dlouho pryč.

Nebo možná ne dost dlouho. Jenomže tenhle typ štíhlého, sebejistého muže, který jako by naznačoval „koukej se o sebe postarat”, působil, že New York se zdál být daleko.

Kapitola 13

Cain ujel říčním korytem několik mil, než se dostal na prašnou cestu, která vycházela ze zářezů ve svahu. Zatočil na silnici a přeřadil pohon na čtyři kola. Silnice byla téměř tak hrbolatá jako koryto říčky. Vyjeté stopy vedly do příkrého kopce a pak plochou mesou z červeného kamene. Po více než jedné míli klesala silnice zase dolů průsekem do dalšího kaňonu.

„Pořád ještě není čas na světla?”

„Ne.”

„Proč?”

Mlčení.

Náhle z křoví vyskočil přímo před auto jelen. Cain prudce šlápl na brzdy.

Ani teď nezazářilo červené brzdové světlo. Stejně jako vnitřní osvětlení i koncová světla byla vyřazena z provozu. Veliké auto se odlehlou temnou krajinou pohybovalo téměř neviditelně.

Tak tenhle „pirátskéj parchant” mě chce obvinovat, že jsem zloděj? pomyslela si sardonicky.

Konečně zapnul světla a přidal plyn. Černé vozidlo rachotilo a poskakovalo po hrubém povrchu půdy.

„Je to v suchu?” zeptala se.

„Vypadá to tak.”

„Jak to, že jste se s Johnnym od sebe odtrhli?” zeptala se. „Nebo vy jste jen hlídal?” „Cože?”

„Ale no tak. Pochybuju, že ta strž je obvyklé parkoviště pro Peterovy hosty.”

Cain něco zavrčel.

„Vy jste nebyl s Johnnym v domě,” řekla. „Ale hlídal jste zřejmě dům. Mluvil jste o něm jako o zloději, takže víte, že byl se sadou paklíčů uvnitř. Z toho plyne, že vy jste hlídal.”

„Vy to máte všechno spočítaný, že jo?”

„Snažím se.”

„Trávíte tolik času se zloději a propuštěnými vězni?” zeptal se.

Ta otázka zněla tak klidně, že jí chvíli trvalo, než ji pochopila. „Prosím?”

„Zdá se, že vám vůbec nevadí být sama uprostřed noci v úplný prdeli světa s chlapem, o kterým si myslíte, že je gauner, a o kterým víte, že je propuštěnej kriminálník.”

To jí odpovědělo na otázku, jestli si Cain všiml, že ho Christy špehovala v galerii.

Všiml.

„Takže buďjste na darebáky zvyklá, anebo jste ten typ ženský, která nemůže prostě odolat dostat se do džínů vrahovi, aby zjistila, jestli se nějak liší od ostatních chlapů, se kterejma šoustala.”

Prudce se nadechla. Mluvil sice klidně, ale s takovou hořkostí, že měla pocit, jako kdyby dostala facku.

„Zastavte,” řekla rezolutně. „Okamžitě.”

Nevšímal si jí.

Sáhla po klice dveří.

Zajistil centrální uzávěr všech dveří.

„Pustle mě ven!” Snažila se, aby jí na hlase nebyl znát strach, ale úplně se jí to nedařilo. Nebylo divu. Byla hodně vyděšená.

„Uklidněte se,” řekl Cain. „To auto jede na nějakej dramatickej výstup moc rychle. Zlámete si vaz. Marná námaha. Já vám přece nechci ublížit.”

Mluvil unaveně a znechuceně, ale jestli sebou nebo jí byla otázka.

„Jděte do pekla,” řekla důrazně. „Už jsem tam byl.”

Nepochybovala o tom. Ani to jí neulevilo.

„Co ode mě vlastně chcete?” zeptala se nakonec.

„Zachránil jsem vám krk. Nemyslíte, že byste mi mohla projevit trochu vděku?”

„Na to zapomeňte. Nevlezu s vámi do postele jen proto “

„Já po vás chci odpověď, ne sex,” řekl chladně. „Kristepane, proč si ženský myslej, že každej mužskej touží rozdat si to s kdejakou courou, která roztáhne nohy.”

„Protože je to pravda.”

„Vždycky ne.”

„Houby.”

K jejímu překvapení se rozesmál. „Slezte už z toho adrenalinovýho žebříčku, zlato. Se mnou jste v bezpečí.”

„To vypadám tak stupidně?” odsekla.

„Kdybych uvažoval o tom, že vás chci znásilnit, mohl jsem to udělat, když jsem vás měl pod sebou na zemi. Vypadala jste v tu chvíli opravdu senzačně, obzvlášť když jste se tak zadýchala.”

Ta věcná slova jí vysloveně vzala dech. Rozesmála se, ale jen do té chvíle, než ve vlastním hlase zaslechla náznak hysterie.

„Na tohle nejste zvyklá, co?” řekl po chvíli.

„Na co? Být unesená? To teda nejsem.”

„Na ten adrenalin. Na ten nejste zvyklá. Nevíte, jak vás hned jeho první nápor rozruší. A vzápětí vás to pustí a vy si připadáte jako přejetá náklaďákem.”

Prudce ze sebe vyrazila dech. „Tak daleko ještě nejsem.”

„Ale dostanete se tam.”

Jak velké vozidlo vjíždělo z poslední mesy do širokého kaňonu, jasná noc už se opravdu ochladila. Tvar krajiny připadal Christy náhle povědomý. Po pár minutách zjistila, že se blíží k Remingtonu z jiné strany. Světla městečka tančila daleko od nich jako roj světlušek.

Ještě pár mil jel Cain směrem ke světlům. Pak bez varování zahnul na stupňovitou štěrkovou silnici. Před nimi se z temných vrcholů spouštěl dolů jedlový les jako roztřepaný srpek půlnoci. Netrvalo dlouho a auto se zanořilo do lesa. Šťastně rachotilo a polykalo silnici jako velké černé zvíře.

Když si byla Christy jistá, že její hlas neprozradí žádný strach, zeptala se: „Proč mě nezavezete zpátky do hotelu?”

„To je první místo, kde vás Huttonovi jízdní policajti budou hledat.”

„Jízdní policajti aha. Zástupce šerifa. Já myslím, že mě snad neviděli.” „Jste si tak jistá?”

Uvažovala o tom. Nebyla žádná záruka, že ji Hammond přece jen nezahlédl, když utíkala přes balkon. A jestli ano, bude dobře vědět, kdo je.

Rusé vlasy mohou být někdy pěkná otrava.

„No, úplně jistá si nejsem,” připustila. „Ale kam teď jedeme?”

„Ke mně domů. Tam vás nikdo hledat nebude. Zítra se trochu poptám, a když to bude vypadat, že se nemusíte obávat, zavezu vás zpátky do hotelu.”

„A nebude šerifovým zástupcům podezřelé, když nás uvidí spolu, až mě tam zítra vyklopíte?”

V temnotě Cainových vousů zase blýskly zuby. „Budou si myslet to, co je nasnadě.”

„Láska na první pohled?” zeptala se ironicky.

„Něco takovýho, Zrzečko.”

„Beru vás za slovo. Nikdy jsem tam nebyla, nic jsem neudělala.”

A opravdu neměla v plánu teď s tím začít. Nějakou chvíli jen seděla a snažila se pochopit, jak hluboko jí její sestřička zasáhla do života. Zase.

Ale přemýšlení nebylo možné. Uvázla mezi nocí a Cainovým odrazem ve skle okénka. S každým novým nádechem cítila, jak jí adrenalin uniká z krevního oběhu a zanechává ji ve stavu jakési otupělé únavy.

Asi po pěti minutách zahnul z hlavní silnice na postranní cestu, která vedla vzhůru k lesnímu porostu vysokých štíhlých jedlí. Celní světla zachytila odlesk oken a obrys malé chaty se špičatou plechovou střechou. Před malou stodolou s hřebenovitou střechou stála dřevěná ohrada.

„A co Johnny?” zeptal se Cain, když vypnul motor.

„Taky se mám za něj zaručit?”

„Jak to myslíte?”

Cain bez odpovědi vystoupil, obešel auto a otevřel jí dvířka. Zůstal stát mezi dveřmi, čímž jí bránil vystoupit.

„Já jsem nebyl na hlídce kvůli Johnnymu,” řekl. „Dokonce ani nevím, po čem v tom domě šel pokud tam po něčem šel.”

„To buďte ujištěn, že šel.”

„Jak dlouho Johnnyho znáte?”

„Znám? Do včerejšího večera jsem ho v životě neviděla.” „Tak podle čeho soudíte, že v tom domě byl právě Johnny?”

Christy ztuhla a snažila se vzpomenout si na okamžik, kdy prvně spatřila velkého indiána přikrčeného u dveří.

„Je větší než šerif Danner,” vyhrkla. „Pravá strana tváře se mu vůbec nehýbá, ale i tak je docela pohledný. A v rukou měl hromadu kovových věciček, které musely být paklíče.”

„Jo, to je opravdu Johnny.” Pak se Cain nedbale zeptal: „Když jste se s ním nikdy nesetkala, jak můžete znát jeho jméno?”

„Jeden ze strážných mu říkal Johnny.”

Cain hvízdl mezi zuby. „Strážný, jo? A sebrali ho?”

„Ano.”

Něco v jejím tónu přimělo Caina, aby se na ni podíval, opravdu pátravě podíval. V měsíčním světle měly jeho oči přímo lesk šelmy.

„Co se stalo?”

„Teď jsem na řadě já.”

„Cože?”

„Když jste tam tedy nebyl s Johnnym, proč jste ho sledoval?” zeptala se.

„Abych zjistil, kam jde,” řekl suše.

„Na čí straně vlastně jste?”

„Na svojí. Ale co se stalo, když šerifovi strážní našli Johnnyho?”

„Proč se o to zajímáte?”

„Protože si myslím, že je to ten proradnej parchant, kterej se mě pokusil před čtyřmi měsíci zabít.”

Kapitola 14

Christy otevřela naprázdno ústa. Zkusila to ještě jednou, ale výsledek byl stejný. Cain jí sjel rukama do podpaží.

„Ten první schod je fakt hodně vysokej,” upozornil ji. „Připravená?”

„Ne. Právě jsem totiž zjistila, jak se cítila Alenka, když lezla do králičí nory.”

Tentokrát se zasmál docela upřímně a srdečně. „Zas tak vysokej ten schod není, zlato. Držte se.”

Nadzvedl ji a zase spustil. Ucítila půdu pod nohama, ale kolena jí vypověděla službu. Chytila se ho za předloktí a sebrala se.

Ačkoliv byla chladná noc, měl rukávy u košile vyhrnuté až nad lokty. Pod dlaněmi ucítila teplou, pevnou kůži, zdrsněnou chloupky. Voněl kouřem hořícího dřeva a jehličí.

Stála u něj tak blízko, že viděla, jak mu na krku tepe pulz.

Byl vzrušený, ale klidný.

Zato ona ne.

Někde poblíž vesele bublala voda. Lehký vánek si pohrával ve stromech. Větve se otíraly o sklo, všechno to byly zvuky, které jí připomínaly dětství a dosud nevyléčené rány.

Zalila ji němá černá vlna vyčerpání, srážela ji dolů a snažila se ji potopit. Vzdáleně si uvědomovala, že se Caina drží jako záchrany a zároveň se snaží ho odstrčit.

„Zrzečko? Je vám něco?”

„Promiňte,” řekla mdle. „Asi mě zrovna převálcoval ten náklaďák.”

V jediném okamžiku se svět nachýlil a zase narovnal. Nevěřícně mu pohlédla do tváře, ale to už k ní přistoupil a nesl ji jako dítě.

„Já můžu jít,” namítla.

„Mně to jde lip. Vy se celá třesete.”

„Netřesu.”

Usmál se. „Dobrá, tak jak tomu říkáte?”

„Hm. No dobrá. Je mi zima, to je všecko. Ale vám ne. Jak jste se naučil zvládat adrenalin?”

„Kriminál.”

„Cože?”

„Za zabití člověka, jak to říkal Danner.”

„Panebože.”

„Jste moc unavená, než abyste utekla?” zeptal se chladně. „Dobrá. Vydržte, než odemknu dveře chalupy.”

Tupě čekala, až otevře dveře a vnese ji dovnitř. Tam ji postavil, ale nepouštěl ji.

„Já neomdlím,” ohradila se podrážděně.

„Ne? Ale jste bledá jako stěna.”

„To je tím, že jsem zrzavá. A jsem odolnější, než vypadám.”

Mírně se usmál. „A jak se vlastně jmenujete, moje drahá odolná dámo?”

„McKennová. Christy McKennová.”

„Aaron Cain.”

„Já vím.”

„Aha, ta galerie,” souhlasil.

Jednou rukou ji stále držel a druhou sáhl po vypínači. Zaplálo světlo a odhalilo pohled na prostorný a otevřený obývací pokoj, který vypadal jako kombinace mezi muzeem a dílnou.

První věc, kterou spatřila, byl pracovní stůl zaplněný keramikou a střepy. Na hrnčířském kruhu uprostřed stolu spočívala napolo opravená veliká nádoba s geometrickým vzorem. Okolo se povalovala řada střepů téže barvy s tímtéž vzorem. Čekaly, až je někdo spojí do složité skládačky.

Na druhé straně trpělivě čekala na očištění zablácená nádoba připomínající velkou pánev. Byla neporušená až na měsíčkovitý úlomek, který chyběl na okraji z jedné strany. Byl na ní propletený a složitý vzor z černých kosočtverců a klikatin těsně pod vrstvou rudé hlinky.

Nebylo pochyb, že ten vzor byl celá staletí skrytý.

„Zase máte ten pohled Alenky u králičí nory,” poznamenal Cain.

„Jestli mi nabídnete šálek čaje, nakopnu vás.”

„Brandy?”

„Prosím.”

Odpověděla, aniž by odvrátila zrak od artefaktů, jež zaplňovaly všechny kouty místnosti. Hrnce, mísy a džbánky, některé s černým vzorem na šedém podkladu, jiné s červenobílým vzorem a některé čistě bílé s hnědým nebo červeným vzorem. Všechny byly staré. A většina z nich vyzařovala nadčasovou krásu.

Procházela v chatě místností po místnosti, unesená kulturou a uměleckým stylem, který byl pro ni nový a nesmírně ji okouzloval. To vzrušení jí vrátilo energii, až úplně zapomněla, jak byla ještě před pár minutami vyčerpaná.

Chata byla ve skutečnosti větší, než zvenku vypadala. Překypovala uměním a artefakty všeho druhu. Kromě té překrásné anasazijské keramiky tu byly příklady současného umění domorodých Američanů hned vedle starobylých předmětů, které kdysi patřily bílým osadníkům a hraničářům. Viděla kamenné sekerky, ručně okované tomahavky a veliký dřevěný luk s ozdobou z orlích per označující hodnost jeho vlastníka.

Na polici stála litinová kamna, zčernalá staletími plamenů, a hned vedle zářící prastaré hodiny. Kousek dál housle z třešňového dřeva tak staré, že na nich už začal praskat lak. Lak popraskal i na řadě obrazů visících na zdi. Byly to krajinky ze Západu určitě víc než dvě stě let staré.

Jako krystalický kontrapunkt byly po všech místnostech roztroušeny vzorky minerálů, jaké Christy neviděla od své návštěvy Smithsonova přírodovědeckého muzea. Krystaly křemenů starší než nejstarší civilizace na světle zářily a blýskaly se ze všech koutů. Některé krystaly byly kouřové, jiné neprůhledné, některé naopak čiré jako jarní vody. Všechny by si zasloužily být vystaveny v muzeu.

Zůstala stát před knihovnou, v níž zářila drúza krystalů tak čirých, že byly téměř neviditelné. Jejím středem vystřeloval svazek zlatých paprsků.

Pod tímto neuvěřitelným exemplářem se lesklo staré dřevo kdysi živoucími léty. Skleněná dvířka knihovny odrážela obraz Christy i Caina. Ten stál mezi dveřmi se sklenkou brandy v ruce a pozoroval ji.

„Je to ” začala.

„Ano,” odpověděl, dřív než dokončila otázku. „Ty paprsky jsou ryzí zlato.”

Už se chtěla otočit, ale zaujaly ji samotné knihy. Podle jejich stavu usoudila, že jsou moderní.

Ale náhle už si nebyla jistá.

Odkryla sklo a vytáhla svazek, jehož název jí byl z dětství povědomý. Byla to povinná četba Wyominského školního řádu. Svazek v Cainově knihovně byl však mnohem starší než ty školní knihy. Svědčila o tom titulní strana. Měla v ruce první vydání Banditů z plání, vydané privátním tiskem ve Wyomingu roku 1893.

„Je to historie války Johnsona Countyho,” řekl a přistoupil k ní zezadu. „Dobytkáři válku prohráli, ale snažili se omezit ztrátu tím, že skoupili každý výtisk knihy, který byl k mání.”

Nepřítomně přikývla, fascinovaná tím, že drží v ruce kus historie.

„Michael Cimino se z toho pokusil udělat moderní epiku,” dodal Cain. „Výsledek je Brána nebes.”

„Téměř stejné fiasko jako originál,” pravila suše.

„Ve válce Johnsona Countyho zemřeli skuteční lidé. V Hollywoodu zemřela pouze reputace.”

Něco v jeho hlase jí připomnělo, že asi velmi dobře ví, jak lidé umírají. Opatrně zavřela starou knihu a zasunula ji zpátky pod ochranu skla.

„Jestli je ta kniha to, co se tady říká totiž první vydání , musí mít ohromnou cenu,” řekla, aby změnila téma.

„To má.”

Christy si náhle vzpomněla na ty nenasytné sběratele, se kterými se setkala cestou do Xanadu před pár hodinami. Před pár hodinami nebo před celou věčností.

„Vy jste sběratel?” zeptala se.

Jeho úsměv nebyl vůbec hřejivý. „Vypadám snad jako nějaký boháč?”

„Podle oblečení ne. Ale to se dá změnit. Co se nedá změnit, je oko, které vybralo všechny tyhle věci.” Ukázala rukou kolem dokola. „Máte opravdu mimořádné oko. Obchodujete s tím?”

„Jenom když si nemůžu dovolit už na něčem dál viset nebo když najdu něco lepšího.”

V duchu uvažovala, jestli si ženy vybírá podle stejného principu nechává si je, dokud se nenaskytne něco lepšího. Jestli ano, byl určitě tajným milencem JoJo. A co se týče fyzické dokonalosti, má JoJo kvalitu muzejního exponátu.

„Dobře vyrobené věci mají někdy větší trvalost než lidé, kteří je vlastní,” pokračoval Cain. „Pěkný hrnec na vaření, ať už hliněný nebo litinový, je v tomhle jako kus země. Spojuje vás s něčím, co vytrvá zatraceně déle než lidský život.”

Přikývla, i když ji překvapilo jeho věcné smíření se smrtelností včetně své vlastní. „Většina lidí na tohle nerada myslí.”

„Většina lidí nemyslí vůbec, tečka.” Šťouchl jí do prstů sklenkou, kterou držel. „Vypijte to, než zatopím.”

Vzala křehkou broušenou sklenku a zvedla ji k ústům. Když k ní přičichla, překvapeně vydechla.

„Armagnac,” zašeptala.

„A co jste čekala, laciný líh s troškou žvýkacího tabáku pro zpestření chuti?”

Sklonila hlavu a doufala, že si nevšimne, že se začervenala. Pravda byla, že z baru údajného zloděje a vraha neočekávala něco tak fajnového.

„Posaďte se.” Ukázal na nábytek za sebou. „V minutě zapálím oheň.”

Podívala se na pohovku. Byla malá, skoro něco jako sedátko lásky. Kdyby se na ni posadili dva lidé, cítili by navzájem každé nadechnutí. Za tuhle noc už byla několikrát nucená být mu takhle nablízku. Pomyšlení na další intimitu ji znervózňovalo.

Minula pohovku a posadila se do velkého křesla u ohně. Jakmile do něj zapadla, uvědomila si, že to musí být Cainovo oblíbené místo. Trochu ho tam cítila, jehličí a kouř dřeva, mýdlo a prchavá, těžko identifikovatelná vůně, která byla pro toho muže příznačná.

Jestlipak on mě taky tak jasně cítí?

Poskočil jí pulz. Nebyla zvyklá uvažovat o mužích a ženách v tak primitivních výrazech pach, síla, nebezpečí, smrt, samotný život.

Odhodlaně usrkla z armagnaku. Lahodná, opojná tekutina se jí rozlila po celém těle, jako kdyby vyšlo slunce.

„Tak tohle určitě v žádné remingtonské hospodě nedostanete,” usoudila.

„To ne,” souhlasil.

„Vlastně mám ten dojem, že to nabízeli i dnes večer na tom Huttonově večírku.”

Přivřenýma očima se na ni přes rameno podíval. „Ano. A pravděpodobně to pochází z Huttonových soukromých zásob.”

„Kamarádíte se s ním?”

„Ne.” Cain se obrátil zpátky k ohni.

„Tak možná, že je vaší hm, přítelkyní ta slavná Jo?” řekla Christy.

„Když má někdo pletky s Huttonovou děvkou, nepotřebuje už žádné nepřátele.” Nedbalé pohrdání v Cainově hlase Christy šokovalo.

„Mluvíte jako muž, který byl odvržený.”

„Ne tak odvržený jako ona.”

„Co to znamená?”

„Co je vám do toho, Zrzečko?”

„Jsem reportérka,” řekla spěšně. „Dávám otázky všeho druhu.”

„Jo tak, reportérka. Kristepane.”

„Od vás to zní hůř, než kdybych byla zloděj.”

„Zlato, zloděje bych ochotně bral. U toho aspoň víte, co má v úmyslu.”

Kapitola 15

Christy sledovala Caina, který vstal a šel k barové skříňce, jež sloužila v minulém století jako lednička. Vytáhl odtamtud láhev ve tvaru bendža a nalil do další sklenky na dva prsty armagnaku. Pak se opřel o krb a uložil si sklenku do dlaně tak, že její nožku protáhl mezi třetí a čtvrtý překvapivě elegantní prst. Držel tak tu sklenku neúmyslně, spíš jako když je chlap sám a ví, že armagnac potřebuje trochu lidského tepla, aby chutnal ještě lahodněji.

A díval se na ni očima, které měly tutéž zlatavou barvu jako oheň, který právě zažehl v krbu. Ale na rozdíl od plamene byly jeho oči chladné, oči vlka, který obhlíží něco nového a snaží se rozhodnout, jestli je to nebezpečné, poživatelné nebo bez významu pro život osamělého vlka.

„A to je to, co jste dneska večer dělala v Huttonově domě?” zeptal se nakonec. „Průzkum?”

„Módy,” pousmála se.

„Co to znamená?”

„To byl jen vtip. Píšu pro časopis Horizon.”

Čekal.

„To je časopis, který se zabývá mezinárodním módním stylem,” vysvětlovala.

„Už jsem ho viděl.”

„Jděte.” Chystala se znovu napít.

„Takže vy jste jedna z těch, co Huttonovi podkuřujou,” konstatoval Cain.

„Nepodkuřuju mu ani v tisku, ani osobně. Kriticky rozebírám styl tímtéž způsobem, jako kritik posuzuje umění.”

Cain jí ironicky pogratuloval zvednutou sklenkou.

„Takže,” řekl po chvilce. „Jste jedna z těch figur, co radí ženskejm, proč si mají kupovat Huttonovy serepetičky, i když vypadají jako zvadlý kytky z lacinýho obchoďáku.”

Málem se tím silným mokem, který polykala, zakuckala. Zapala po dechu, chechtala se, kašlala a utírala si oči. Když byla schopná zase vidět, zjistila, že na ni pořád hledí.

Tentokrát se však usmíval.

„Nejsem žádná propagátorka květinových vzorů, aťjsou suchý nebo zvadlý,” řekla chraplavě.

„To přenechávám Myře.”

„Kdo je zas tohle? Další modelka?”

„Ne, moje šéfka. Pokud mě nevyrazí.”

„A vypadá to na to?”

Christy pokrčila rameny. Zároveň si však uvědomila, že Cain obrátil rozhovor od dotazů na něj a začal se vyptávat jí. To byl šikovný trik, trik vyšetřovatele nebo reportéra, ihned tak někomu se to na ni nepodařilo.

„Takže co tady dneska děláte?” zeptal se. „Chcete něco zjistit dřív než konkurence?”

„Vám by se asi Huttonovy nové vzory líbily,” řekla a tím přešla jeho otázku. „Jsou to samé motivy Anasazi, jeden vedle druhého.”

Cain se sklonil nad skleničku, pomalu s tekutinou houpal a nadechoval se aromatických výparů brandy. Po chvíli naklonil sklenku a nechal trochu jantarové tekutiny sklouznout do krku.

„Anasazi?” zeptal se nedbale. „Víte to jistě?”

„Ano.”

„Jak to víte?”

„Normální cestou,” napila se. „Viděla jsem pár návrhů.”

„Kdy? Tam v domě?”

„Ve stodole.”

„Tak moment, to mi vysvětlete,” řekl. „Jste tady, abyste vyslídila poslední výkřik Huttonovy módy, ale když už přehlídka začala, zmizela jste.”

„Vynechala jsem formální přehlídku, ale už předtím jsem viděla některé materiály. Šedé, černé, bílé. Neobvyklé

geometrické vzory. Jako tamhle na té nádobě na pracovním stole.”

„Pozdní Pueblo,” komentoval.

Ale jeho oči říkaly, že ví, že chce změnit směr hovoru.

„Velice pozoruhodné,” řekla. „Taky tam byla taková podivná figura ze zakřivených hůlek. A okolo ní se otáčela řada jiných vzorů.”

„Kokopelli.”

Těžko potlačované napětí v Cainově hlase i pohledu jí prozradily, že jde o víc než jen o ten vzor. Pak si vzpomněla, že slovo „Kokopelli” použil Johnny, aby se odvolal na Autryho. A na Petera Huttona.

Kokopelli je zřejmě nějaké kódové slovo.

Jestlipak ho zná i JoJo.

Christy rychle projela tu trošku faktů, jež zná. To slovo použil Johnny. Cain se domnívá, že po něm Johnny střelil. Hutton je spojený s Johnnym. A také s JoJo.

Je to důvod, proč se JoJo obává Caina? A proč se schovává?

„Co znamená Kokopelli?” zeptala se nahlas.

„Je to anasazijský Pan. Má hrb, zdůrazněné pohlaví a hraje na flétnu.”

„Symbol plodnosti?”

Cain se slabě usmál. „Spíš symbol nezkrotné sexuality.”

„To je divný symbol pro vzory dámských šatů.”

„Ani ne, v případě, že modelkou je Jo. Hutton ví, co prodává, a ví přesně, jak to prodat.”

Opět ten stín pohrdání a něčeho ještě horšího v Cainově hlase způsobil, že Christy i navzdory brandy a příjemnému teplu z krbu pocítila chlad. Ale přece z něj neměla strach. Ne opravdu a ne v osobním směru.

Ostražitost, to ano.

Pozornost, to ano.

Nejistotu, to v každém případě.

Ale na určité primitivní úrovni byla přesvědčená, že by jí fyzicky neublížil. Není typem muže, jemuž dělá potěšení působit bolest.

A přece někoho zabil.

A zřejmě se někdo pokusil zabít jeho.

Najednou si uvědomila, že mlčení trvá nějak moc dlouho. Cain ji pozoroval jantarovýma očima, které viděly až příliš jasně. Začala mluvit o první věci, jež ji napadla a která neměla nic společného se smrtí, blízkostí smrti ani s JoJo.

„Látka není tak rigidní jako hlína,” začala. „A přece Huttonovy vzory působí velice dobře. Jsou tajemné, záhadné a primitivní, a přitom jsou jistým nadčasovým způsobem vysoce kultivované, jak to bývá u vyvážené asymetrie.”

Na to neřekl Cain ani slovo.

„Po všech těch pastelech a přesycených vzorech, které už nasekal,” řekla, „je to osvěžení.”

„Vy nemáte Petera Huttona ráda, že ne?”

Byla až poděšena Cainovým pronikavým odhadem. Lidé ji obvykle tak dobře neprohlédli. Ale možná to bylo tím, že obvykle daleko lépe skrývala své reakce.

„Mojí úlohou je psát o Huttonově módě,” řekla. „A ne o tom, jestli se mi líbí, nebo nelíbí on sám.”

„Setkala jste se s ním tváří v tvář?”

„No jistě. Proč?”

Cainův úsměv byl chladný. „Většina žen se v jeho blízkosti dostává do transu.”

„Já nejsem většina žen.”

„Ne, to opravdu nejste. Vy jste žena, kterou jsem našel prchající dolů z kopce, zatímco Huttonovi strážní mlátili do každého křoví.”

Upila ze sklenky a váhala. Brzy nastane chvíle, že bude muset tohle šermování s Cainem ukončit, a buď mu říct pravdu, anebo ho poslat do háje. Z těch dvou možností by raději zvolila pravdu. Na to byla víc zvyklá. A nemohla se ubránit svému rostoucímu přesvědčení, že mu může důvěřovat aspoň do jistého bodu.

Tím bodem byla JoJo.

Opojné výpary, které halily Christinu tvář, byly téměř tak toxické jako samotný alkohol. Zase upila a pak ještě jednou. Zlatavý armagnac do ní pomalu zajel a rozproudil v jejím prochladlém těle vlny tepla.

Vzdáleně si uvědomila, že vršek její hlavy se odpoutal, odchýlil, pluje, vznáší se…

Ach jo. Výška, alkohol a adrenalinová opice, to je špatná kombinace.

Schválně odstrčila sklenku, ale bylo pozdě. Zářivý křišťál byl prázdný.

Nahnul se dopředu, vzal sklenku a znovu nalil na dva prsty.

„Ne, ne, děkuju,” řekla spěšně. „Už jsem měla dost.”

„Ve víně je pravda, což znamená, že se domnívám, že vy jste patrně ještě zdaleka neměla dost.”

Ostražitě se na něj podívala. „Měla jsem už tak dost, že se k něčemu takovému právě chystám.”

„Tak mi poskytněte tolik pravdy, kolik jí od vás v tuto chvíli můžu dostat.”

Zamrkala a pak se pomalu usmála. Nevyklopit všechnu pravdu, ale žádnou vyslovenou lež. To je zákon reportéra.

„Hledala jsem Jo,” pravila.

„Proč?”

„Jistí lidé v New Yorku mi řekli, že už si s Huttonem nejsou tak blízcí, jak bývali,” dala se Christy cestou polopravdy. „Doufala jsem, že by mi mohla poskytnout hm, nový pohled na Huttonův charakter.”

„A proč jste ji hledala v tom domě?”

„Nebyla ve stodole s ostatními modelkami. Kde jinde by mohla být?”

Neodpovídal.

„Někdo mi taky naznačil, že snad má nového milence,” nadhodila Christy. Cain se napil. Ať si myslel cokoliv, nedal to na sobě znát. „Víte snad, kdo to je?” zeptala se. „Půlka státu Colorado.” „To říkáte z osobní zkušenosti?”

„S JoJo?” řekl ironicky. „Ani nápad. Nemá v těle ani špetku osobnosti.” JoJo.

Jantarovým armagnakem prolétl šok, který otřásl Christy. Ona je přeci jediný člověk, který nazýval Jo jejím dětským jménem, což znamená, že ať Cain teď JoJo jakkoliv pohrdá, někdy si museli být blízcí, tak blízcí, že ví o jejím dětství. A když zná tohle, může docela dobře vědět i o její starší seItře, která tohle přízvisko JoJo dala.

Můj bože, do čeho jsem se to zapletla?

Kapitola 16

Christy bezmyšlenkovitě znovu sáhla po sklence. Nedbale se napila a pak musela zamrkáním potlačit slzy, které jí po polknutí silného nápoje vyhrkly.

„JoJo?” odkašlala si. „Tak ji lidé nazývají?”

„Tak si říká ona sama.”

„Vážně? Má k tomu nějaký důvod?”

„JoJo nepotřebuje důvody. Myslí si, že jako dostatečný důvod ke všemu, co dělá, stačí, že je sexy.”

„Řekla vám o sobě něco osobního?”

„A proč?” Nadechl se vůně jemné brandy. „Jak říkám, nic osobního. Prostě se chtěla dovědět, jestli šoustání s vrahem je něco zvláštního.”

Christy se otřásla, úlevou i hrůzou zároveň. „Vy ji snad nenávidíte.”

Byla to obžaloba, ne otázka.

Usrkl, polkl a položil sklenku. Ve tváři měl zachmuřený a krutý výraz. „No dobrá, Zrzečko. Tak jste teda božskou JoJo nenašla doma. Ale co jste našla, že vás to tak strašně vyděsilo?”

„Viděla jsem ” Zlomil se jí hlas, když si na to vzpomněla. „Ty strážné. Jak zbili Johnnyho.”

Vzpomínka na ty rány pistolí a pěstmi, na tu krev a bolest, způsobila, že ji náhle po celém těle zamrazilo. Zavřela oči a zase upila trochu ohnivého nápoje.

„Copak oni bili Johnnyho přímo před vámi?” zeptal se Cain skepticky.

„Nevěděli, že tam jsem.”

„Kde jste byla schovaná?”

„Ve skříni JoJo.”

„Proč ho tak mlátili?”

„On se chtěl vloupat do jiné místnosti na té chodbě,” vysvětlila. „Několik minut se pokoušel odemknout. Pak uslyšel ty hlídače a utíkal se schovat do ložnice Jo. Když jsem slyšela, že přichází, schovala jsem se.”

„To teda musel být náramnej zámek.”

„Proč?”

„Johnny absolvoval postgraduální lupičský studium tři roky v lapáku.” Jako vždycky způsobila každá zmínka o vězení, že jeho obličej víc potemněl. „Co od něj ti hlídači chtěli?”

„Chtěli vědět, co tam hledal.”

„A co to bylo?”

„Já nevím,” řekla. „On jim to neprozradil.”

„Takže ho zmlátili.”

„Ano.” Usrkla trochu brandy. Trochu moc, ale nemohla se opanovat. Ta pachuťstrachu, která se jí vybavovala, byla v jejích ústech příliš silná. „Já mám dojem, že z něj měli strach. Fyzický.”

„To dá rozum. Johnny je vyhlášenej rváč. Bití dokáže snášet. Ale dokáže ještě mnohem víc ran rozdat.”

„No, včera v noci toho snesl opravdu hodně.” Christy polkla. „Tloukli ho do tváře pistolí.”

„To na Hammonda nevypadá.”

„To ten druhý. Tomu se líbilo Johnnyho bít. Viděla jsem to. On…”

Rychle se napila, aby spláchla tu pachuť strachu a nevolnosti.

„A co potom?” zeptal se Cain, ale jeho hlas zněl teď už mnohem citlivěji než jeho slova.

„Johnny se rozzuřil. Chtěl mluvit s některým z Huttonových pomocníků.”

„Přímo s někým?”

„S panem Autrym.”

„Kdyby přivolali Autryho, bylo by to, jako kdyby hodili topícímu se muži kotvu.”

„Když jsem se s ním setkala, zdál se mi docela příjemný,” řekla. „Až na ten jeho rádoby kovbojský ohoz.” „Autry je bývalej agent FBI.”

„Tak to si potom dovedu představit, že člověk ve vaší pozici si o něm nemyslí nic dobrého.”

„Člověk ve vaší pozici,” řekl Cain chladně. „To jako znamená bejvalej kriminálník?”

Radši se uchýlila k dalšímu loku brandy.

Když zase vzhlédla, díval se do ohně. Ještě nikdy u nikoho neviděla výraz tak drsného zaujetí, jaký teď viděla u něj. Automaticky zase pozvedla sklenku, aby zahnala ten přetrvávající pocit chladu, který začal tím, že její sestru pojmenoval JoJo, a každá zmínka o ní to jen zhoršovala.

„Zrzečko?”

Ohlédla se.

„Proč jste, ale doopravdy, byla v Huttonově domě?”

Zatímco Christy přemítala, co má říct, on si ji zvědavě prohlížel. Jako kdyby byli na prvním rande a on se rozhodoval, jestli se má pokusit ji na dobrou noc políbit, nebo ne. Ale jeho pohled byl spíš pátravý než hravý.

Zavřela oči.

To byla velká chyba. Alkohol, nadmořská výška a následky adrenalinového zážitku ji zradily. Přepadl ji chlad. Začala se třást zimou. Pronikala jí až do morku kostí.

Instinktivně ji popadl do náruče a pevně ji tiskl, aby zabránil úniku zbývajícího tepla.

„Tak vy mi přece jenom chcete omdlít v náručí?” zeptal se jemně.

„Ne,” odpověděla drsným hlasem. „Nikdy jsem ještě neomdlela. V životě ne.”

Vysoukala se na nohy a otočila se k němu zády, ale přece jen lehce zavrávorala.

Než se mohla znovu nadechnout, zasunul jí ruce pod lokty a pomáhal jí získat jistotu. Stál u ní blízko, téměř stejně blízko, jako když ji držel v tom lesíku. Vzpomněla si, jak pevně ji tam držel. A stejně pevně ji držel i teď.

A stejně pozorně se choval i k jejím měkčím partiím.

„Tak co vás to trápí za problémy, zlato?” zeptal se mírně. „Je mi zima. To je všecko.” A nelhala. Chlad jí pronikal až do morku kostí. Hrozný chlad.

Cainovy prsty na moment ztuhly, potom však dlouze vydechl a smířil se s tím, že se mu Christy dnes večer ještě s ničím nesvěří. A možná vůbec nikdy.

„No dobrá,” řekl. „Tak budeme hrát podle vašich pravidel. Je mi naprosto jasné, že ta moje by nás nikam nedovedla.”

„Co to znamená?”

„To znamená, že když je vám zima, mám pro vás jen jedno řešení. Dokážete jít, anebo chcete, abych vás “

„Dokážu jít,” přerušila ho překotně.

„Sakra. A já se tak těšil, že vás ponesu.”

Ten lenivý škádlivý tón ji zarazil. Hodila po něm přes rameno rychlý pohled. Jeho úsměv však byl upřímný a teplý jako odraz ohně v jeho očích.

„Netvařte se tak ztrápeně,” pravil pobaveně. „Jsem sice možná kriminálník a zlodějskej parchant, ale co se týče řádných dam, jsem gentleman.”

Nejisté se zasmála. „Zapomněl jste na postgraduál.”

Cain se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Vy byste převezla i samotnýho satana, viďte?”

Teď se usmála naplno.

„Mimochodem, co vlastně znamená ten postgraduál?” zeptala se.

„Někoho, kdo ze zlatýho dolu vysbírá to nejlepší a zbytek nechá zákonnýmu majiteli.”

„Aha. Tak odtud pocházejí ty mineralogické exponáty?” Christy pohlédla na zlaté paprsky procházející přírodními věžičkami krystalů.

„No jo. Ale mimochodem, ty jsou legální. Mám povolení ke sběru vzorků ve většině zlatých dolů tady v okolí.”

„A co ta zlodějna?” zeptala se nevinně.

„Na to mám taky povolení. Průzkum na privátním pozemku je naprosto legální. Zeptejte se Huttona.”

„Proč by to on měl vědět?”

„Moje nejlepší kousky pocházejí z Donovanova ranče ještě předtím, než ho koupil Hutton, ohradil ho a začal tam kopat sám.”

Vzpomněla si na fantastické artefakty, které viděla to odpoledne. Ty „kousky” musely být opravdu dobré. Nikdo Huttonovi nemůže vyčítat, že si je chtěl podržet pro sebe.

Když ji Cain vyvedl do noci, hedvábnou blůzou a sakem jí okamžitě pronikl mrazivý vzduch.

„A tohle mě má zahřát?” zeptala se.

„Důvěřujte mi, Zrzečko. Aspoň v tomhle.”

Ohlédla se do tmy, ale dokázala rozeznat jen neproniknutelnou černou siluetu vysokého muže. Šířka jeho ramen jí částečně zakrývala pohled na hvězdnou oblohu. Do očí mu neviděla. Stejně jako jejich výraz.

Ale ruka v jejím podpaží byla trpělivá, ne žádostivá. Cekal na její rozhodnutí. Může se vrátit zpátky do domu k jistotě ohně a krbu, anebo důvěřovat Cainovi a následovat ho do chladné noci. „Tak dobrá,” řekla prostě.

Kapitola 17

Christy spíš cítila, než slyšela, s jakou úlevou si Cain oddechl. Prsty jí poklepal na paži a pak pustil.

„Měsíčního světla máme dostatek,” řekl, „ale jestli chcete baterku, tak ji přinesu.”

V stříbřitém světle zalévajícím horské svahy svět zkrásněl a vypadal až nereálně. Vysoko nad hranicí lesa probleskovaly na tmavších vrcholech bílé záplaty sněhu jako rtuť. A jedlové lesíky poblíž ve vánku šeptaly a vzdychaly.

„Ne, žádnou baterku.” Pak ještě až překvapeně dodal: „Taková noc mi vlastně chyběla.”

„Ve městě je příliš mnoho světel?”

„Ano.”

Když se cesta vnořila do lesíka, v podrostu náhle něco zašramotilo. „Nebojíte se psů?” zeptal se rychle. „Ne.”

Ale v té chvíli se začala obávat, jestli se neunáhlila. Zvíře, které se objevilo na cestě ozářené měsícem, nebylo žádné roztomilé a přítulné stvořeníčko vrtící ocáskem. Ten ohromný, kostnatý, dlouhonohý a rozložitý pes vypadal spíš jako vlk než nejlepší přítel člověka.

„Ahoj, Moki,” vítal ho Cain, když zvíře přiběhlo blíž. „Doufám, že sis chytil něco k večeři, protože já ti žádnou nenesu.”

V odpověď na Cainovo ledabylé podrbání za ušima začalo psisko bouřlivě vrtět chlupatým ocasem, i když centrem jeho zájmu byla zcela zřejmě Christy.

„Nebude vás otravovat, dokud si o to neřeknete,” pravil Cain. „A možná ani potom. Od té doby, co mě střelili, byl odkázaný sám na sebe.”

„Vy jste ho nechal, aby se staral sám o sebe?”

„Radši ať hladoví a zdivočí, než aby byl zavřenej v ohradě,” řekl rezolutně Cain. „Možná ani tam ne. Být uvázanej dýl než měsíc by Moki nepřežil.”

Jeho tón řekl víc než slova. Doba, kterou strávil ve vězení, ho naučila, že nesnášel být uzavřený, zamčený, připoutaný.

Otřásla se, ale tentokrát z pomyšlení na nutnost být v kleci, ne ze zimy.

Moki vypadal v měsíčním světle jako štíhlá šelma. Ale v posazení jeho uší bylo něco milého. Klekla si najedno koleno a natáhla k němu ruku.

„Ahoj, Moki,” řekla něžně. „Vůbec se nedivím, že nedůvěřuješ cizím lidem, ale ze mne nemusíš mít obavy. Neublížím ti ani tě neuvážu, dokonce bych tě nakrmila, kdybych měla čím.”

Její tichý a klidný hlas ho přilákal blíž. Pes k ní přistoupil jako černý duch, očichal jí ruku a pak ji šťouchl do dlaně čenichem, což byla otevřená výzva k polaskání.

Tiše se zasmála a vyhověla jeho přání.

„Ty jeden roztomilej starej podvodníku,” mluvila k němu. „Ty přeci nejsi vůbec žádnej velkej zlej vlk, že ne?”

Moki se zašklebil a ukázal dvě řady zářivých zubů.

Zase se zasmála, ale vůbec se ho nebála. Tiše na něj mluvila, drbala ho za ušima, zajela prsty až na svalnatou hruď, vychutnávala si jeho teplo a pocit ze štíhlého šlachovitého zdraví, které ze psa vyzařovalo. Už dlouhá léta nepohladila nic jiného než městské psy s ušlechtilými rodokmeny, se všemi možnými neurózami způsobenými životem ve stísněných bytech a běháním po betonu.

„No tak, Zrzečko,” řekl po chvíli Cain. „Moki si bude tohle vaše laskání užívat tak dlouho, že vy mezitím zmrznete na kost.”

„On je teploučkej.”

„To já jsem taky. Taky mě podrbete za ušima?”

Zasmála se a vstala. Když vkročili do lesa, Moki se zařadil po jejím boku. Mezi těmi dvěma štíhlými samci se cítila pobavená i bezpečná před vším, co mohla přinést temnota.

Před nimi bylo slyšet bublání vody. Náhle jedlové stromy ustoupily a otevřela se mýtina, kde zurčel malý potůček, lesknoucí se v stříbřitých stínech noci. Voda přepadávala přes kamennou stěnu malé římsy, protékala mýtinou a pak /ase zmizela mezi stromy.

Cain ji vedl k malé kamenné nádrži na jedné straně proudu. Nejdřív se zdálo, že ta tůňka je součástí samotného potoka. Pak si však všimla, že je samostatná, i když byla se zátokou spojena kanálem, vydlážděným kameny. Kanál byl zřejmě výtvorem člověka než přírody.

Bazén měřil na šířku asi šest metrů a byl tak čistý, že vypadal jako kondenzované měsíční světlo. Z jeho hladiny půvabně stoupaly obláčky páry.

„Horký pramen?” zeptala se Christy. Takovému štěstí ani nemohla uvěřit.

„Tohle je vulkanické území. Všude tady je spousta horkých pramenů.”

Poklekl na jedno koleno, rukou vyzkoušel vodu a spokojeně zamručel. „Když jsem ležel ve špitále, tak se mi o tomhle bazénku často zdálo. Nemohl jsem se dočkat, až si v něm vymáchám svoje bolístky. Je to daleko lepší než jakékoliv kapky proti bolesti.”

Přešel k čelu nádrže a přidal kameny k přehradě přes kanál potoka. Teď už do něj nepřitékala voda. Hladina horkého zřídla se zcela uklidnila, pouze uprostřed se pomalu zvedaly lenivé obláčky a prozrazovaly tak místo, odkud z hloubky zvolna vyvěrala voda.

„Ten potok pochází z tání sněhu,” řekl. „Pramení na sněžných polích ve výšce čtyř tisíc metrů. Po cestě dolů se voda moc nezahřeje, ale bude potřebná, jakmile se voda v bazénu začne příliš zahřívat.”

Vstal a trhnutím si rozepnul kovové přezky na košili. Byl od Christy natolik daleko, že v měsíčním světle neviděla nic než slabý lesk nahé kůže.

A to stačilo. „Caine “

„Jestli se stydíte svléknout, můžete místo plavek použít tohle,” řekl a hodil po ní košili.

Automaticky ji chytila. Látka byla ještě zahřátá jeho teplým tělem. Zachvěla se pocitem, který neměl nic společného s chladným vzduchem.

„A co vy?” zeptala se.

„Já jsem asi tak stydlavý jako tadyhle Moki.”

„Ten má ale kožich.”

„To já taky.” Zablýskl bílé zuby v úšklebku, ale ty zmizely, když se k ní Cain otočil zády. „Počkám, až se svléknete a vlezete do vody. Nemarněte čas. Od toho větru, co sem vane ze sněžných plání, je zatracená zima.”

Vzpomněla si, co jí říkal předtím, a pohlédla nejdřív na lákavě kouřící vodu a pak na něj.

Pokud jde o řádné ženy, jsem gentleman.

„Caine?”

Něco tázavého zabrumlal.

Váhala. „Co se týče vás, jsem já řádná žena?”

„Jo.”

„Jen tak? Žádné hodnocení, žádné dotěrné dotazy na moji minulost?”

„Jen tak.”

Zhluboka se nadechla. „Tak dobrá. Zahulákám, až budu ve vodě.”

„Buďte opatrná. Břeh prudce klesá. Po levé straně jsem zabudoval takové dřevěné sedačky.”

Spěšně se svlékla, rozklepala se, když se jí do nahého těla zakousl chlad. Zaváhala nad podprsenkou a kalhotkami, ale pak je svlékla taky. Ostatně dva proužky černé krajky jsou dráždivější než prostá nahota.

Celá se třásla, když si navlékala košili. Rukávy jí sahaly až ke špičkám prstů a lem až ke kolenům. Když zapínala poslední sponku, zjistila, že je v tom spěchu, aby už byla v teplé vodě, zapnula nakřivo.

„Ale vem to čert,” zamumlala.

Pospíchala k bazénu a vstoupila do vody. Dno nebylo drsné, jak čekala. Cain je pokryl hladkými říčními oblázky, po kterých se dalo bosou nohou dobře chodit. Voda byla horká, ale po prvním šoku byla spíš příjemná a nepálila.

Ty lavice, na které ji upozornil, byly vidět hned pod stříbřitou hladinou vody jako hranaté černé stíny. Sedadla byla v různých hloubkách, tam, kde dno spadalo příkře dolů. Pólu idlně se na nejbližší lavici usadila. Voda jí teď sahala až po Idíční kosti.

Jeho košile se kolem ní nadouvala jako balon. Tekuté teplo na nahé kůži působilo, že se cítila beztížná a volná.

„Ááh,” zasténala. „Bože, to je nádhera.”

„Takže už hulákáte, Zrzečko?”

„Ne, to jenom sténám blahem.”

„Radši bych slyšel to hulákání, abych už se mohl taky ohřát.”

„Hola, hola, hujaja!”

Do noci zazněl jeho chechtot. „Držte si košilku. Lezu dovnitř.”

Pořád s úsměvem se posadil na kámen a začal si rozšněrovávat boty. Pozorovala ho, jak si v měsíčním světle rychlými a účelnými pohyby zouvá boty a ponožky. Hra stříbrných světel a stínů na jeho ramenou střídavě odhalovala a zahalovala jeho štíhlou mužnost.

Cain byl opravdu chlupatý jako Moki, ale na rozdíl od Mokiho bylo jeho ochlupení soustředěné na hrudi, pak se však zúžilo do tenkého proužku a mizelo pod páskem džínů. Vstal, rozepnul je se stejnou ledabylou účelností, jako když si zouval turistické boty.

Když si začal stahovat kalhoty, uvědomila si, že na něj upřeně civí.

A on to věděl taky.

Kapitola 18

Jestli bylo Cainovi trapné svlékat se před ženou, nedal to na sobě znát. Džíny i slipy mu sklouzly po těle zároveň, takže ten úzký proužek ochlupení se najednou rozšířil jako klín.

Christy se honem zadívala jinam.

Kamkoliv jinam.

„Neživil jste se jako striptér?” zamumlala.

„Pár týdnů v nemocnici. Dost podobně.”

Odhodil džíny na kámen, až kovové knoflíky zazvonily.

„Spousta sestřiček mě tam obskakovala s katétry, mísami a s houbou při omývání. Tam za chvíli zjistíte, že ostych je pouhé prázdné slovo.”

Studovala vzory proudění přímo pod nosem. Prudší cákání jí napovědělo, že leze do vody. A pak přišlo to tlumené zasténání rozkoše a víření vody, když na druhém konci také vklouzl na sedátko, na délku paže od ní.

„V pořádku, Zrzečko. Klidně se už můžete koukat. Jsem k vám otočený zády.”

Posměch v jeho hlase ji dopálil. „Nejsem zas tak prudérní,” řekla polohlasem.

On ji však slyšel. „A kdo říká, že jste?”

„Vy.”

„Ne, já ne. Naopak, je úžasně osvěžující vidět zase jednou ženu, která se ještě dokáže červenat.”

„Asi jste lovil nesprávné typy žen.”

„Spíš naopak. Od té doby, co se tu objevil Hutton, jeho dobře placené děvky se procházely mezi místními chlapy jako husy trávou. Obzvláště JoJo. Ta se s oblibou nechává obskakovat kovboji, indiány, všelijakými nebezpečnými západními šmejdy, jako jsem já. Samými rváči.”

Pohrdání v jeho hlase dokázalo ochladit vodu v bazénu. Christy se proti němu obrátila, ale protest jí uvázl na rtech, když spatřila rozeklanou, sotva zhojenou jizvu, která se zaleskla mezi jeho páteří a lopatkou.

Cain se honem ponořil na další níže upevněné sedátko a jizva zmizela pod černě se lesknoucí vodou.

„Ach bože,” zasténal tlumeně.

„Co se stalo?”

„Ale nic,” odsekl se zaťatými zuby. „Jen to na mě působí o moc lip, než by mělo.”

„Tak co, jste vy taky nějaký tajný puritán? Je to prostě tak příjemné, jak to je.”

„Panebože, ona je nejen reportérka, ale i filozofka.”

S tím vklouzl úplně pod vodu a zůstal tam, jak se zdálo, hodně dlouhou dobu. Když se zas vynořil a hluboce se nadechl, vypadal jako ohromný hladký delfín, který se zvedá z půlnočního moře.

Protáhl se, prohnul záda a snažil se uvolnit svaly, které natrhla kulka, a stále se ještě zcela nezhojily.

„Vy jste mě neměl nosit,” řekla Christy vyčítavě.

Obrátil se na ni.

„Vážíte daleko míň než železo, do kterýho jsem bušil, abych si spravil právej bok,” řekl. „A taky je s vámi daleko větší sranda.”

Zase se do jeho hlasu vloudil ten lenivý škádlivý tón. Ten bílý záblesk úsměvu a hustý, vodou slepený černý vous jí připadaly až příliš nebezpečně atraktivní. A jasná klidná voda horkého pramene z něj toho zdaleka nezakrývala dost.

Měsíční světlo bylo jako reflektor.

Zavřela oči a soustředila se raději na lahodné teplo bazénu než na mnohem nebezpečnější druh tepla.

„Stydlivko,” řekl.

„Zbabělce.”

Zasmál se, nabral dech a zase se celý ponořil do hojivé horké vody.

Cítila, že ho její výraz spíš potěšil, než podráždil.

„Caine?” zeptala se, když se zase vynořil.

Něco zabrumlal, jako že poslouchá.

„Podle šerifa Dannera se prý očekávalo, že se už zpátky do hor nevrátíte. Je to pravda?”

Cain si dal s odpovědí tak dlouho načas, že už si myslela, že ji úplně ignoroval. Věděla, že by to měla nechat plavat, ale věděla taky, že nenechá. Tak moc se toho potřebovala o Cainovi dovědět víc, že to přesahovalo obvyklou zvědavost reportérky.

„Caine?”

„Ať po mně střelil kdokoliv, byl to člověk zvyklej střílet na jeleny,” řekl po chvíli.

„Co to znamená?”

„Použil kulku s dutou špičkou. Přišel jsem o kus pravý plíce. Zkolabovala.”

Vydala ze sebe jakýsi tichý zvuk a zalitovala, že se vůbec ptala.

„Ten plicní specialista říkal, že nějakej čas hrozí riziko, že se to bude opakovat,” dodal. „A že bych měl raději rok nebo dva pobejvat někde v nížině.”

„Tak proč jste se vrátil?”

„Chtěl jsem se tu porozhlídnout, než přijde sníh.”

„Ale “

„Zatím jsem neměl žádný problémy,” předešel jejím námitkám.

„Když jsme běželi tím říčním korytem, tak jste se hodně zadýchal.”

„To vy taky.”

„Ale já jsem v téhle nadmořské výšce nebyla od té doby, co jsem odešla z domova,” řekla.

„Takže jste taky děvče ze Západu?” zeptal se, aby změnil téma.

„Proč to říkáte?”

„Na Východě nic v téhle výšce neleží.”

Zaváhala a pak pokrčila rameny. „No jo. Vyrůstala jsem na vysočině.”

„Ve Wyomingu?”

„Ano.”

„Takže jste přece jen nebyla žádná městská slečinka?”

Podráždilo ji, s jakým uspokojením to řekl. „Ale pak jsem si vybrala Manhattan. Teď jsem z gruntu městská holka.”

„Houby.”

„Hovno.”

Potichu se zasmál. „Čeká tam na vás přítel?” zeptal se po chvíli.

Vydala zvuk, který mohl být považován za přitakání.

„Městskej chlápek?” dorážel Cain.

„Velice. Investiční bankéř. Manhattan. Londýn, Tokio, Cali, Los Angeles, Bonn.”

„To vypadá, že tráví víc času v eroplánu než s vámi.”

„A naopak.”

„To jsou tyhle moderní vztahy.”

„Asi jo.” Zívla na celé kolo, unavená horkem v bazénu.

Cain zase zmizel pod hladinou. Když se vynořil, seděli spolu tiše dál a přenechávali horké vodě, aby z nich vysála poslední zbytky adrenalinového opojení.

Propletence napětí, kterých si Christy ani nebyla vědoma, se uvolnily. Horké vřídlo bylo stejně příjemné jako každé evropské lázně, jež kdy navštívila. To jediné, co tady chybělo, byl zápach chloru, kterým tam museli vodu ošetřovat, aby byla nezávadná.

Přivřela oči a položila se na opěradlo lavice; naslouchala lichým zvukům noci a melodickému bublání potoka. Nad ní se rozprostírala noční obloha zářící miliony hvězd. Poblíž se větvemi jedlí něžně prohraboval vítr a v jeho dlouhém šeptání jako by si stromy a proud sdělovaly tajnosti.

Hluboce se nadechla, narovnala záda a rozhodila paže, aby se vznášely těsně pod hladinou. Ten stav měl tak blízko k dokonalému pocitu uspokojení, jaký ještě nezažila. Nikdy. Zdálo se jí, že JoJo a Hutton a všechny ty ostatní starosti jsou na míle daleko.

A Cain je velice blízko.

To mohlo Christy znepokojovat, ale nebylo tomu tak. Byla tak nádherně uvolněná, že jí teď právě na Cainovi nezáleželo. Stejně jako u Mokiho byla jeho dravost spíš zdánlivá než skutečná.

Aspoň co se lidí týká.

Cain vášnivě miloval artefakty, které zaplňovaly jeho dům. Když mluvil o Banditech z plání, znělo to sice ledabyle, ale oči ho zradily. V těch byla kombinace zkroceného vzrušení a nezkrotné lačnosti, která jí připomínala ze všeho nejvíc Howarda Kesslera, člověka, který ji zasvěcoval do spletitých vztahů mezi lidskou emocí a lidským stylem.

Cain i Howard pochopili, že mezi artefaktem a člověkem, který ho vytvořil, existuje spojení. Že to spojení je podstatné, závažné a nedotknutelné.

Právě to lidské spojení je to, na čem záleží, a ne cena.

Vždyť je to tak prosté, Christo. V artefaktech je ukrytá lidská paměť i emoce. Vedle toho není cena v dolarech nic jiného než něco, co zajímá člověka bez fantazie. Lidé, kteří mají peníze, a nemají fantazii, se řídí módou. Lidé, kteří mají fantazii, a nemají peníze, vytvářejí styl.

Tahle Howardova slova jí zněla v paměti a musela se usmát. Cain a Howard toho mají víc společného, než by si člověk při zběžném pohledu na oba pomyslel.

Za prvé, oba jsou imunní vůči JoJo.

Aspoň Cain tvrdí, že je.

Vysoko nad horkým pramenem proletěl nočním nebem tryskáč, provázený slabým hučením. Christy pomyslela na Nicka, muže, který létal tak často, že si jeho tělo často nebylo vědomo, kde je vlastně doma.

Nick je moderní člověk, člověk, který na sobě nikdy nedá znát hněv ani vášeň, ani bolest, muž, který většinu svého pětačtyřicetiletého života strávil vysoko nad ostatním světem. Žádné jizvy, žádné úzkosti, nic než snaha, aby na konci každého měsíce byl vyrovnaný účet.

A ona teď tady, v té širé západní krajině svého dětství, definitivně pochopila, co už dávno ví, ale nechtěla si to jenom připustit.

Nick není pro mne ten pravý muž. A já pro něj nejsem ta pravá žena.

Nic osobního. Prostě jen případ mylné identifikace. Ani jistota, že neexistuje cesta zpátky.

Měla bych cítit smutek.

Ale to, co opravdu cítila, byla úleva.

Myšlenky se jí rozptýlily, uvázly v horku a třpytu démantovych hvězd. Pomalu všechno myšlení odplouvalo a ponechávalo ji dokonale uvolněnou.

„Odpočíváte?” zeptal se Cain lenivým bručivým hlasem.

„Už jsem odpočinutá.” Zívla. „Místo mozku mám úplnou bíečku.”

Ticho.

A zase zívnutí.

„Tak povězte, co jste teda doopravdy dělala v Huttonově domě?” zeptal se Cain.

Řekl to tak ledabyle, že chvíli trvalo, než jí to došlo. A když došlo, měla pocit, že byla právě velice nepříjemným způsobem zmanipulovaná.

„Tak k tomuhle mě mělo dovést všechno tohle hýčkání v glazé rukavičkách,” řekla chladně. „Jen jste si mě nechával uležet pro další kolo výslechu.”

„Zrzečko…”

„Jmenuju se Christy,” vpadla mu do řeči. „A co je vám do toho, co jsem tam dělala?”

„Protože si myslím, že víte něco o spojení mezi Huttonem, Tajemnými sestrami, Johnnym Deset klobouků a tou děvkou, co mě nechala zabít.”

„Cože?”

„Slyšela jste mě.”

„Jo?”

„Ta a žádná jiná.”

„Ne. To ne. To by nemohla,” řekla rezolutně a rozhodně Christy. Nevěřila, že by JoJo mohla mít prsty ve střelbě na Caina. JoJo je sebestředná, zkažená a divoká, ale to ještě neznamená, že je vrah.

„Jóó?” Cain se na ni upřeně zadíval. „A jakpak to, že tu úžasnou Jo tak dobře znáte?”

Christy se dívala na nahého, silného a velmi inteligentního predátora, který ji právě téměř dostal do pasti a teď ji upřeně pozoruje. V jeho očích už zase hořely ty chladné plameny.

„Šerif Danner si přece myslí, že ta střelba byla nehoda,” řekla.

„Šerif Danner je hromada sraček.”

„A co zbytek města? Co si všichni myslí?”

„Myslí si, že si někdo vyšel na srnčí a já jsem se mu dostal do rány,” odpověděl Cain.

„Ale vy tomu samozřejmě nevěříte. A myslíte si, že v tom měla prsty Jo.”

„Ano.”

„Ale proč? Jaký by měla důvod. Vždyťje to směšné.”

Cain nejdřív na Christy dlouhou chvíli upřeně hleděl. Pak řekl: „To je jedna z těch věcí, na kterou jsem se chtěl zeptat Johnnyho.”

„Johnnyho? Co ten s tím má společného?”

„Už jsem vám to řekl. Myslím, že on byl ten, co tou puškou mířil.”

„Proč?” zeptala se ostře Christy.

„To je druhá věc, na kterou jsem se chtěl Johnnyho zeptat, jen co bych ho dostal do rukou.”

„Jestli si opravdu myslíte, že se toho zúčastnila Jo, proč se nezeptáte rovnou jí?”

„Tý prolhaný děvky? Tý bych nevěřil ani nos mezi očima. A ona to ví. Proto se taky kouká pěkně zdejchnout od tý doby, co jsem zpátky.”

Christy už otvírala ústa, ale pak je zase zavřela. Tomu člověku, který její sestru tak zuřivě nenávidí, nemá co říct. Do duše jí pronikl chlad, který nemohl zahřát žádný horký pramen.

Není divu, že se JoJo Caina bojí.

A není divu, že se někde schovává. Dává jí vinu za nehodu na lovu, za kterou ve skutečnosti nikdo nemohl.

Co se JoJo týká, Cain se mýlí, ale nemá cenu mu to vymlouvat. Ale Christy ho musí přesvědčit, že se mýlí. Nejrychlejší způsob, jak to udělat, je říct mu pravdu.

Až na to, že je JoJo její sestra. Kdyby tohle Cainovi prozradila, neposlouchal by už nic jiného, co by mu říkala.

Takže co? Co bych se starala?

Odpověď Christy zase spolkla. Musí JoJo najít, a když ji má najít, musí zůstat v Remingtonu. Ale až strážný Hamtnond zjistí, že to ona skočila z balkonu, těžko tady bude moct zůstat. Potřebovala by někoho na své straně. Někoho, kdo se tady vyzná. Někoho, kdo se hned tak nezalekne mávání pistolkou.

Někoho, jako je Cain.

Sakra, to je průšvih. Pěkně ti děkuju, JoJo. Díky za tohle peklo.

Ale všechno, co ve skutečnosti řekla, bylo: „Kokopelli.”

„Cože?”

„To je něco víc než jen motiv na Huttonových návrzích.”

Cain čekal.

Nadechla se. „Johnny řekl těm hlídačům, že chce mluvit s Autrym o Kokopelliových sestrách.”

Cain zůstal sedět tak tiše, že Christy napadlo, jestli nepřestal dýchat.

„Ten parchant,” řekl. „Měl jsem pravdu.”

„V čem?”

Neodpovídal.

„V čem?” naléhala.

Prostě se jen zasmál.

V Christy náhle vybublalo všechno, co se za posledních čtyřiadvacet hodin událo. Jako kdyby vyskočila z vlastní kůže a pozorovala se, jak dělá něco mimořádného. Vybuchla.

Měla chuť ho praštit, ale věděla, že by tím nanejvýš ublížíla sama sobě.

Sakra.

Náhle vyrazila z bazénu a vůbec se nestarala o to, že jí ta mokrá košile přilepená na tělo poskytuje stejně ubohou ochranu, jako kdyby byla docela nahá.

„Vy jste zatracenej parchant,” odsekávala jednotlivá slova.

„Co se “

Pokračovala: „To, co se tady odehrává, je prachobyčejná staromódní známost ze Západu. Pitomá venkovská panička nabízí a velkej chytrej mužskej bere.”

„Co to tady “

„Díky za lekci,” pokračovala vztekle. „Zapomněla jsem, že parchanti ze Západu, jako jste vy, jsou tím nejsilnějším důvodem, proč holky ze Západu, jako jsem já, na nic nečekaj a rychle zdrhnou na Východ.”

Kapitola 19

Cainův dům Neděle ráno

Christy se pomalu probouzela a snažila se přitom uvědomit si skutečnost kolem sebe. Je časné ráno. Šedivý přísvit svítání rozdělený do čtyř čtverců. Je to okno mansardy. A ona leží v podkrovní ložnici.

Venku je zataženo.

Vedle ní se na posteli cosi pohnulo.

Cítila po celé délce nohy tlak jiného těla a teplo něčeho, co spočívalo na jejím boku.

Jako váha mužské ruky.

„Ty zatracenej prevíte. Užij si to, protože to bylo naposledy.” I přes drsná slova zněl Cainův hlas vlídně a pobaveně.

Tlak na nohu povolil, jak Moki zvedl hlavu a pohlédl směrem ke dveřím ložnice.

Ocas uhodil do povrchu peřiny, jednou, dvakrát.

„Zrzečko, jste už vzhůru?” zeptal se Cain a rozsvítil.

Stál mezi dveřmi, v podpaží jedné ruky nějaký ranec látky a v druhé ruce hrnek kávy.

„Jděte do prčic,” řekla.

„To se pořád zlobíte, že jsem vás v noci neodvezl zpátky clo města?”

Věnovala mu pohled, při kterém by zamrzl i horký pramen.

„No maucta,” řekl. „Co takhle příměří?”

„Co takhle skočit ze skály?”

„Já bych si dal radši hrnek kafe. Co vy?”

Pohlédla na kouřící obláček, který půvabně stoupal z hrnku. Omamná vůně jí napověděla, že káva byla připravena stejným způsobem, jakým ji vařila babička silná a horká. Taková, aby vymetla všechny pavučiny z mozku a posadila slunce rovnou na nebe.

Uvažovala o způsobu, jak se dostat ke kafi, a přitom ignorovat Caina.

„Kafe,” řekla sevřeným hlasem.

„Prosím.”

„Pardon, že nemám zdvořilé způsoby. Tady je snad zvykem únoscům ještě děkovat?”

„Nesmysl,” řekl klidně. „Neprovedl jsem nic špatnýho, až na to, že jsem odmítl sjíždět horskou silnici s brandy v hlavě a s mozkem rozpuštěným v horkým pramenu.”

„Znamená to, že se můžu odvážit doufat ve své osvobození dneska ráno?”

„Můžete si doufat, v co chcete. Možná že budete dokonce chtít, abych zavolal Dannerovi a řekl mu, že si s ním přijedete pohovořit o Johnnym Deset klobouků, o Huttonově domě a o Kokopellim?”

Sevřel se jí žaludek. „To neuděláte.”

Přivřel oči. „Na to bych, být vámi, moc nesázel, Zrzečko. Někdo mě chtěl zabít. A já chci zjistit, proč.”

Zavřela oči.

„Tak uděláme dohodu,” řekl. „Vy mi neřeknete, proč jste slídila v Huttonově domě. A já vás neodvezu zpátky do hotelu, dokud mi to neřeknete.”

Vykulila oči.

Pozoroval ji a čekal.

„Co je k snídani?” procedila mezi zuby.

„Vločky. A tohle si oblečte. Ta městská paráda, co jste měla včera na sobě, se přitom, jak jste přelézala zábradlí, pěkně potrhala.”

Hodil po ní ranec, který přinesl. Objevily se bílé manšestrové džíny, modrobílá větrovka, pulover z bílého kadeřavého hedvábí a bleděmodrá košile pánského stylu.

OblečeníJoJo.

„Kde jste tohle vzal?” zeptala se Christy.

Zareagoval na její tón zdviženým černým obočím.

„Před nějakým časem tady byla JoJo na průzkumu,” pravil ironicky. „Odjížděla v takovým spěchu, že si nestačila zapakovat.”

Christy natáhla po oblečení trochu třesoucí se ruku. I když vypadalo solidněji než hedvábí, ve kterém spala, přesto byly ly džíny a blůza lehké.

Jarní.

„Nemějte obavy,” řekl ironicky Cain. „Dal jsem to všechno vydezinfikovat.”

Dlouze vydechla. JoJo nenechala tyhle šaty v jeho chatě nedávno. Po prvním máji by se zaboha nedala přistihnout v jarním modelu.

„Tohle mi nebude,” namítla Christy.

„Zlato, podle toho, co jsem zahlédl v noci, vám budou akorát.”

Otočila se k němu s takovou prudkostí, že jí vlasy zavířily jako plameny ve větru. „Cože?”

„Jak jste vyskočila z toho bazénu, moje košile k vám přilnula jako černá barva. Už vám někdo řekl, že máte docela pěkný nohy? A opravdu pozoruhodnéj zadeček?”

Spadla jí brada. „Tomu nevěřím.”

„Jo, mě to taky ohromilo. Než jsem usnul, dlouho jsem o tom přemýšlel. Jste si jistá, že jste opravdu řádná žena?”

„Vy mě prostě chcete jenom jenom vyvést z rovnováhy.”

V černé bradce blýskly bílé zuby. „Působí to v obou směrech, zlato. Když jsem vás včera v noci viděl, tak kdybych byl neseděl, určitě bych padnul na kolena. Snídaně je za pět minut. Přijďte včas, nebo dám vaši porci sežrat tomu ničemnému psisku, co spalo v noci tam, kde jsem chtěl já.”

Cain odešel a hrnek kafe odnesl s sebou.

Za tři minuty potom vešla do kuchyně. K jejímu překvapení měl pravdu, pokud šlo o padnoucí oblečení. Nechala si sice nedopnutý pásek u kalhot, aby měla dost místa na snídani, a nohavice kalhot jí byly skoro o pět čísel kratší, ale jinak jí všechno padlo jako ulité.

Klíč JoJo si dala do levé kapsy. Teď uvažovala, jestli jeho obrys není na vypnutých kalhotách vidět.

„Boty a ponožky jsou u křesla,” řekl, aniž by se otočil od bublajícího hrnce na kamnech. „Zkuste, jestli vám budou. Máme namířeno do drsné krajiny.”

„Kam to bude?”

„Zkusíme vystopovat Kokopelliho a jeho ,sestry’.”

Podívala se na turistické goretexky a bílé ponožky. Věděla hned, že jí padnou. Od osmé třídy si s JoJo vzájemně půjčovaly boty. Lépe řečeno, JoJo chodila vyrabovat skříň starší sestry celkem dost pravidelně.

„Mají vězňové dovoleno telefonovat?” zeptala se Christy, když se obula.

„Jenom ti, co pořád nemelou nesmysly o tom, že jsou vězni, i když dobře vědí, že můžou odejít, kdykoliv se jim zachce.”

Zaskřípala zuby. „Můžu použít váš telefon?” zeptala se opatrně.

„Ale jistě.”

„Je to kabelové vedení?”

„Nic jiného tu nefunguje.”

Jdi do háje.

Přistoupila k aparátu na kuchyňské lince a vytočila číslo hotelu. Modlila se, aby tam měli Voice Mail a ona nemusela probírat svoje záležitosti přes recepční přepážku. Měla podezření, že místní osazenstvo tomu dává přednost. Ve městě se jinak nic zajímavého neděje.

„Tady je Christa McKennová z pokoje číslo osm. Nemám tam nějaké vzkazy?”

„Máte tu jeden, od pana Huttona.”

„Přečtěte mi ho, prosím.”

„Lituji, že jsme na sebe neměli víc času. Co soudíte o přehlídce? Nebo jste se jí nemohla věnovat kvůli prohlídce Xanadu? Podpis Peter.”

Srdce se jí nejdřív zastavilo a pak se prudce rozbušilo. Tohle může být skrytá narážka, že ji Hammond poznal. Nebo to taky může být zdvořilá nabídka, nač se může vymluvit, pokud se nechce vyjadřovat k Huttonovým návrhům,

„Ještě nějaké vzkazy?” zeptala se.

„Ano.”

„Tak mi je přečtěte všechny, prosím vás.”

„Další vzkaz: ,Naše knihovnice hlásí, že nemá žádný další materiál o Huttonovi ani o Xanadu. Zavolejte, až uvidíte ty na vrhy.’ Podpis je Myra. Pak je tu ještě jeden bez podpisu.”

„Přečtěte mi ho taky,” požádala recepčního netrpělivě.

„Zní: ,Myslím na tebe. Myslíš na mě také?’”

Hernajs, JoJo, však víš, že myslím.

„To je všechno?” zeptala se.

„Ano.”

„Nic jiného? Nikdo se po mně neptal?”

„Ne, madam. Ale ještě je dost časně.”

Tohle suché upozornění, že se sotva rozednilo, ji přivedlo do rozpaků, že zrudla. Neměla nejmenší pochyby, že místní lidé si udržují dokonalý přehled o nemorálních příchodech a odchodech Huttonových hostů.

„Děkuji vám,” řekla škrobeně a zavěsila.

„Jestli po mně šerif Danner pátrá, drží to pod pokličkou.”

„To mívají policajti ve zvyku,” poznamenal Cain.

„Skláním se před vašimi dokonalými znalostmi zákona a nepořádku.”

„Tak si to pamatujte, Zrzečko, a bude nám oběma lip.”

Kapitola 20

Ticho trvalo tak dlouho, dokud Cain nesundal kouřící hrnec z plotny a nezačal rozdělovat vločky do dvou polévkových talířů.

„Takže žádný steak, míchaná vajíčka, opékané brambory, žádné lívance?” zeptala se Christy. „Kam to s tím Západem spěje?”

„Ve větší nadmořské výšce potřebuje vaše krev víc kyslíku a nemůže s ním plýtvat na trávení tučnýho dlabance. Později mi za to ještě poděkujete.”

„Setřte si dech.”

„Vynasnažím se, díky.”

Postavil před ni hrnek kávy a posadil se proti ní. Jedli v mlčení, které pomalu dostávalo docela přátelský ráz.

Bylo těžké zlobit se na člověka, který s vámi u jednoho malého stolku pořádá kaši.

Snědla toho skoro tolik, co on, ale pak si vzpomněla na poslední knoflík svých džínů. Když Cain snědl druhou misku, vstal a začal sklízet stůl zručnými pohyby člověka, který dělá běžné úkony.

„Vy jste vařil, já to uklidím,” řekla podle dětského zvyku rozdělování domácích prací.

Pozvedl obočí a řekl jenom: „Tak já jdu nachystat pár věcí a zahřeju auťák.”

„Jak dlouho budeme pryč?”

„Jak bude třeba. Pravděpodobně celý den.”

Chtěla začít namítat, že tu musí čekat pro případ, že by se s ní chtěla spojit JoJo. Pak si vzpomněla na ironický vzkaz.

Myslíš na mě taky? a řekla si, že pro změnu nechá smažit SVOU překrásnou sestřičku ona.

Za pár minut měla kuchyň uklizenou. Právě utírala misky od kaše, když uslyšela, že se auto probouzí k životu. O minutu později byla venku a cítila, že jí stoupla nálada, už kvůli čistému vzduchu a zářivé obloze.

Ráno bylo chladné a klidné. Ve vzduchu se nesla předzvěst blížící se zimy. Svetr, blůza a větrovka, kterou oblékla, ji sotva dokázaly před chladem chránit. Při vydechnutí se jí kouřilo od úst. Měla chuť se bezdůvodně smát, a nevěděla, čemu.

Moki ji předběhl k autu, jehož motor předl naprázdno. Bílý chochol výfukových plynů byl jako dlouhé vydechnutí ohromného zvířete. Pes usedl na zadek poblíž zadních nákladních dvířek. Bystré uši měl vzpřímené ve vyčkávacím úhlu.

„Výborně, chlapče,” pochválil ho Cain.

Moki proskočil otevřenými dveřmi jako jelen přes plot zahrady.

„Je vám dost teplo?” zeptal se Cain Christy a přitom mlčky oceňoval pohledem její džíny.

„Zatím ano.”

„Řekněte mi, kdyby vám bylo chladno. Vzadu je ještě rezervní vlněná košile, kterou byste mohla obléct jako kabát.” Usmál se. „Kdyby byla moc velká, tak ji prostě vymácháme a necháme ji přilepit.”

„A to předtím, nebo potom, než z vás nadělám fašírku?”

„Jsem šťastný, že se vám vrátila vaše drzost.” Ušklíbl se, hodil naplněný kožený tlumok za psem dozadu a zaklapl dvířka.

Christy ho koutkem oka pozorovala. Měl na sobě lehké tričko a košili s dlouhými rukávy, džíny a pracovní boty. Svůj stetson vyměnil za černou pletenou kuklu. Když se usadil na předním sedadle, nabídl podobnou čapku i jí.

„Nahoře na mese jsou místa, kde to bude foukat,” řekl. „A když má člověk hlavu v teple “

„ je celej v teple,” doplnila za něj. „A ještě k tomu: Radši zůstaň v teple, ať se nemusíš zahřívat.”

„Vaše mamka nevychovala žádné pitomce.”

„Moje mamka nevychovala žádné, tečka. Ani pitomce, ani chytráky. Celé dětství mi mrzly uši.”

Obrátil vůz směrem, odkud včera přijeli. Na východě, za San Juan Wall, už se obloha začala zabarvovat. Na západě se hvězdy teprve začaly rozplývat do nebe, které mělo barvu spíš indigovou než černou. Na silnici nemíjeli moc jiných vozidel.

Cain zapnul rádio a vyladil místní remingtonskou stanici. Vysílání o šesté ráno podávalo přehled místních zpráv. Ceny dobytka, opravy silnic, hospodské rvačky a sněhová pokrývka v průsmycích.

„Žádný mrtvoly v silničních příkopech,” poznamenal po chvíli poslouchání Cain. „Žádný záhadně zmizelý osoby. Žádnej chmaták dopadenej v Huttonově domě. A taky žádnej chmaták, co nebyl dopaden v Huttonově domě.”

Pohlédla na něj ze strany. „Což znamená?”

„Buď se z toho Johnny nějakým způsobem vykecal, anebo dosud nenašli mrtvolu.”

„Ale mějte na paměti, že je ještě poněkud záhy,” řekla suše, když si vzpomněla na komentář recepčního.

Předpověď počasí byla důležitější než místní zprávy. Čerstvý severní vítr a možnost sněhových přeháněk ve vyšších polohách. Cain vypnul rádio, když se zprávy soustředily na ceny potravin, budoucnost chovu prasat a ceny mladé kukuřice.

„Jak vysoko pojedeme?”

„To, co hledáme, nikdy nebylo nalezeno níž než v takových dvou tisících metrech a víc.”

„Ale co vlastně hledáme?”

„To ještě tak úplně jistě nevím. Nejspíš nějakou ruinu nebo hrob.”

„No, to je roztomilé. Dneska ráno jste hotový sluneční paprsek.”

„To naprosto překonává tu fašírku.”

Christy se chtě nechtě musela zasmát.

Zvenčí dorážel do těžkého vozu vítr. Chlad pronikal přes plechové dveře i dovnitř. Přitáhla si těsněji větrovku. Nadskočila, když jí do ucha šťouchl studený nos.

„To je jen Moki, touží po trošce náklonnosti,” uklidnil ji Cain.

Když se otočila, pochopila to. Pes vyskočil z nákladního prostoru a dostal se na zadní sedadla. Když viděl, že se ohlédla, opřel se zadníma nohama o sedadlo a předníma o panel mezi cestujícími na předních sedadlech. Natáhla ruku a zajela mu prsty do hustého kožichu za krkem. Pocítila příjemné teplo.

„Co znamená to jméno Moki?” zeptala se po chvíli.

„Je to název, který dali místní lidé Anasazijcům dlouho předtím, než sem přišli kopat profesoři z Východu.”

Prašná silnice přešla v dálnici. Když ji přejeli, ohlédla se na ni zpátky. „Není tohle ta silnice, co jsme po ní jeli včera?”

„Uhodla jste.”

„Jak víte, že hádám?”

„Většina lidí z města nedokáže najít cestu tam, kde nejsou řádná jména, čísla a pomalované silnice.”

Po několika mílích na jih odbočil z hlavní silnice na prašnou cestu, která vedla přes křovinaté břehy směrem k bílé pískovcové mese.

„A víte, kde jsme teď?” zeptal se.

„Teď musíme být poblíž jižního okraje Huttonova ranče.”

„Trefa. Zřejmě jste nebyla ve městě dost dlouho, abyste ztratila orientační smysl.”

„Nebo jsem si důkladně prostudovala situaci v Xanadu.”

„Dobrá. Takže mi odteď budete hlásit, jestli jsme na Huttonově pozemku. Aspoň se tak nebudeme prohřešovat proti zákonu víc než doposud.”

„Já jsem myslela, že si všechno oplotil.”

„Pokusil se,” řekl Cain. „Ale na zadní straně, kde se planina rozptyluje v tisíce bezejmenných malých kaňonů a roklí, llutton takříkajíc ztratil páru.”

„A jak zabránil ten rančer, co vlastnil před Huttonem “

„Donovan.”

„ jak zajistil, aby mu dobytek neutíkal?”

„Místní lidé nechávali na Pánubohu a na útesech rudých skal, aby se o většinu zábran postarali. A zbytek se vytřídil, když se sehnala stáda z pastvy.”

Christy se zamračila. Už je to dávno, co byla někde, kde nebylo všechno roztříděno a vyměřeno do posledního centimetru.

„A co signál GPS?” zeptala se.

„Totéž co mobil. Ve většině kaňonů a roklí nefunguje. Ale na planině funguje perfektně.”

„Můj mobil ne.”

„No jo, víte, my, co nejsme z města, toho nemáme tolik na klábosení.”

Zvedla oči k nebi. Pak však vyhlédla ven na širou, nerovnou a neohraničenou krajinu. Nemusela být ani vychovaná na Západě, aby pochopila, jak snadno se člověk může v téhle členité krajině ztratit.

„Máte aspoň nějakou přehlednou geologickou mapu USA?” zeptala se.

„V zadní kapse. Chcete ji?”

Úkosem na něj pohlédla.

Ušklíbl se. „Možná že mě časem poznáte lip. Zrovna teď jsme zhruba půl míle na jih od technického rozhraní Xanadu.”

„Komu patří půda na druhé straně od silnice?”

„Nám.”

„Jo, aha.”

„Prostě ji pro nás obhospodařuje Úřad zemský správy,” řekl.

„To je od nich hezký, ne?” Zasmála se.

„Řekněte mi, až budete myslet, že jsme zase překročili hranice Huttonova pozemku,” požádal ji Cain.

„Dobrá.”

Mírně se usmál, protože věděl, co přijde. Za necelou míli se štěrková vozovka promění v prašnou cestu a potom v úvozové cesty, které se vinou přes hustě zarostlé louky a spadnou do strmého kaňonu.

Zpomalil a zařadil převod na čtyři kola.

„Umíte řídit, ne?” zeptal se. „Pro případ, že by se mi tady něco přihodilo.”

Jako lovec jelenů, když začne větřit další úlovek.

„Řídila jsem traktor dřív, než jsem dostala první měsíčky,” řekla.

„Vážně?”

„Je to jedna z věcí ze Západu, která mi dost chybí.” Ve vousech mu blýskl úsměv. „To jako ty měsíčky?”

Zachechtala se. „Ne, řízení. Ale traktory si můžete nechat. Líbí mi tohle řízení.”

„Na čtyři kola.”

„Přesně tak.”

„To je něco, co lidi z velkých měst nemůžou pochopit,” řekl. „Já zas nemůžu pochopit, jak můžou miliony lidí denně šlapat po zaplivanejch schodech do podzemí a svěřovat svoje životy bandě zfetovanejch portorikánskejch metrožokejů.”

„Aťžije bělostný Západ!” řekla ironicky.

„Moje maminka se narodila v Chihuahua. Otec mýho tatky byl Sioux. Dva z mých praprarodičů byli Skotové. Zbytek byly různý zahrádkářský odrůdy třetí generace americkejch hybridů.”

Zvědavě na něj pohlédla: „Docela pěkná směska.”

„To je na Západě běžné. Já se zajímám jen o to, co se kdo rozhodne udělat, a ne jakou má pokrevní příbuznost. Ale / města dostávám kopřivku.”

Řekl ta slova s takovou rozhodností, že ji to až zarazilo.

„Takže to bylo ve městě, kde jste…?” zaváhala, nevěděla dobře, jak se ptát. „Tam jste se dostal do potíží?”

Jeho úsměv jí připomněl Mokiho, když cení zuby, byl hodně krutý.

„Jo, právě ve městě jsem zabil člověka. Vlastně kluka.”

„Proč jste ho zabil?”

„Proč myslíte, že to nebylo jen tak z recese?”

„Protože vy nejste člověk, který zabíjí jen tak z recese,” řekla nedůtklivě.

„Díky.” Sevřel ruce na volantu a chraptivě vydechl. „Já byl taky kluk. Robovi bylo dvacet. Mně osmnáct. Stalo se to v takový sprostý hospodě v Oaklandu.”

Čekala. Zadržela přitom dech, ale neuvědomila si to.

„Oba jsme ještě chodili do školy,” řekl Cain vyrovnaně. „Soudce to nazval ,vzájemná rvačka’.”

„Tak proč jste musel do vězení?”

„Podle kalifornskýho zákona stačí rvačka k odsouzení za zabití.”

Christy chvíli přemýšlela, jak taktně položit následující otázku. Ale nešlo to jinak. „Jak dlouho jste byl ve vězení?”

„Dva roky, dva měsíce, šest a půl dne.”

Pohlédla na Caina a snažila se představit si ho za mřížemi. Je přece tak vášnivě nezávislý. „Muselo to pro vás být peklo.”

„Druhou polovinu tý doby jsem strávil v lesnickým táboře Susanville, blízko oregonskejch hranic.”

„Aspoň že…,” zarazila se a víc toho neřekla.

„Aspoň že jsem celou dobu nebyl pod zámkem?” zakončil to Cain hořce. „No jo, poloviční svoboda je lepší než žádná. Ale pořád to není skutečná svoboda.”

Úzký kaňon se ještě zúžil na pouhý žlab a pak se náhle znova rozšířil v údolí, táhnoucí se aspoň půl míle. Po obou stranách čněly do výšky víc než pět set metrů bílé a rezavé pískovcové skály.

Byla ohromena, jak rychle a neočekávaně se krajina dokáže změnit a jaké množství různých rozsedlin a puklin dokáže čas a povětrnost vytvarovat na okraji mesy. Ta krajina se podobala člověku, který seděl vedle ní, stejně plná překvapení, drsná i podmanivá, žijící svým způsobem a svým životem.

„Tak co, Zrzečko? Jsme pořád ještě na území Huttonova ranče?”

Uvážila všechny ty kličky a obraty projeté cesty a zakroutila hlavou. „Bez kompasu a bez mapy bych se neodvážila ani hádat.”

„Jistotu byste neměla ani s kompasem. Pánbůh se tu nepotuloval a nezakresloval čáry geodetického povrchu.” „Tak proto se vám tu líbí.”

„Jsou to místa, kde může bejt člověk tak svobodnej, jak se mu zlíbí,” přisvědčil.

Dotkla se rukou jeho paže a ukázala doleva. „Hele,” řekla tlumeně.

Před nimi vyrazilo stádo chlupatých losů, vyrušených náhlým příjezdem auta, a rozptýlilo se po údolí. Vedl je statný býk s parožím rozloženým jako vítězná lovecká trofej. Postavil se na malou vyvýšeninu a vyzývavě zabučel.

„Za měsíc už mu nebude tak hej,” poznamenal Cain.

„Proč myslíte?”

„Začne lovecká sezona.”

„Aha. Krvavý sport. Vítejte na Divokém západě.”

„Myslíte, že ta pečínka, co jste si dala na Huttonově party, šla na smrt dobrovolně?”

Povzdychla. „Ne. Máte pravdu, pochutnávala jsem si na každém soustu toho politicky i zdravotně závadného masa.”

Zasmál se. „Supermarkety a plastový obaly vás dokážou Izolovat od reality.”

„Do jisté míry. Na druhé straně, pochybuju, že byste dokázal projít po Manhattanu okolo nějakého psychotika nebo líeba jen alkoholika bez otrlosti, které jsem se musela naučit já.”

„Stojí život ve městě za to?”

„Je lepší, než byl tam, odkud pocházím.”

„Nemyslím, že by život na statku byl taková mizérie.”

„Vy jste nikdy nebyl chudá holka, která pobrala víc chytrosti než krásy,” řekla přiškrceným hlasem. „Nikdy jste nevyrůstal ve venkovském pekle, kde si vás chlapi prohlížejí jako poníka, jestli by se na něm nedalo jezdit, nebo jako jalovičku na chov. Ne jako na osobnost. Jen jako najedno dobytče na farmě.”

„Hezká holka vždycky “

„Ale já nebyla hezká,” řekla Christy stroze. „Všechnu rodinnou krásu podědila má sestra. Já měla jen mozek.”

Důraznost jejího prohlášení Caina ohromila. Podíval se na ni a viděl, že to neříká jako výzvu ke komplimentům. Myslela naprosto vážně každé své slovo.

Neuvěřitelné.

„To teda vaše sestra musí být naprosto fantasticky krásná,” řekl po chvíli.

„Ano, to je. A co vy? Máte nějaké sestry? Bratry? Rodiče?”

„Mám. Rodiče v San Francisku. Jednu sestru v Londýně, je provdaná za diplomata. Druhá je majitelkou kavárny v Seattlu. Bratr žije v Bostonu. Je právník. Vídám je všechny, když podnikám své cesty za unikátními knihami.”

„A kdy… Kdy je podnikáte?”

„V zimě. To je tady příliš chladno, než aby člověk dělal něco jiného. A co ta vaše sestra?”

„Co jako?”

V jejím hlase se projevovalo tolik emocí, že se na ni Cain po očku podíval. „Není vám moc blízká, nebo co?” zeptal se s pochopením.

„Ne tak, jak byste čekal. Ale jinak…”

Zaváhala.

Vyčkával.

„Naši rodiče zemřeli, když mi bylo osm,” řekla Christy. „Ne že bych to nějak zaregistrovala. Otec byl střídavě v kriminále nebo mimo něj, takže jsem ho sotva znala.”

„Tak proto jste hned nevzala do zaječích, když jste slyšela o exkriminálníkovi.”

Pokrčila rameny. „Vězení, to byla realita života. Táta byl opilec. Máma za ním v pití nezůstávala pozadu. Užívali si až do chvíle, kdy skončili v osmdesátimílové rychlosti pod koly rychlíku.”

„A tak přišli o skvělou dceru.”

Překvapeně pohlédla do Cainových jantarových očí.

„Kdo vás pak vychovával?” zeptal se.

„Babička. Mámina matka. Umřela ten rok, co jsem odešla z domova.”

„A co vaše sestra?”

„Ta je po mámě. Divoká. Ale ” Christy se náhle zarazila. Tohle nedokázala vysvětlit ani sama sobě, natož pak Cainovi.

„Ale?” zeptal se měkce.

„Ona je všechno, co mi zbylo,” řekla Christy se stěží potlačeným pohnutím a přála si, aby jí porozuměl. „Ona je v tom jejím světě jediný člověk, který se mnou sdílel první polovinu mého života, mých vzpomínek, mne samotné. Byly I hvíle, kdy bych ji byla nejradši uškrtila, ještě častěji jsem na ni ječela, aby už konečně dospěla, ale stejně ji mám ráda. fenomže vždycky ne úplně celou.”

Trochu křivě se usmál. „To mi připomíná mě a mýho bráchu. Většinou spolu nevycházíme, ale když přijde na věc, bráníme jeden druhýho bez řečí do roztrhání těla.”

„Jo,” řekla. „A pokaždý člověk doufá, že to pomůže.”

Nevšimla si jeho pohledu ani intenzity vlastního hlasu. Zase ji polapil sen, který byl tak starý jako její dětství a tak hluboký jako její potřeba milovat a být milována.

Do roztrhání těla.

„Ale tentokrát,” prohlásila odhodlaně, „tentokrát to určitě dopadne jinak.”

Kapitola 21

„Kolik toho víte o Anasazi?” zeptal se jí Cain, aniž by spustil oči ze silnice.

Christy zamrkala a uvědomila si, že se jí na to ptá už po druhé. Zhluboka se nadechla a nechala pro tu chvíli minulost minulostí. A přála si, aby se jí mohla zbavit úplně. Nebo aspoň zčásti.

Z větší části.

„Vím, že místní lidé říkají Anasazijcům Moki,” odpověděla. Trochu se usmál.

„A včera odpoledne mi Peter poskytl přednášku,” pokračovala. „Všechno o nových teoriích o říši Anasazi v Sanjuanské kotlině.”

„Všechno, co ví Hutton o říši Anasazi, by se snadno vešlo do jednoho tiskového odstavce.” „Pravil Moki pirát.”

„Tenhle Moki pirát má doktorát z archeologie.” Zůstala na něj civět.

„Jak jsem řekl, v zimě tady není moc co dělat,” pronesl suše.

„Mám vám teda říkat doktore?”

„Na to vám neodpovím. Studoval jsem, abych se něco dověděl, ne proto, aby se svět dověděl, že jsem se něco dověděl.”

Naklonila hlavu a začala si jej prohlížet tímtéž způsobem, jako kdyby studovala nějaký módní návrh neznámého původu a fascinující složitosti.

„Koukáte na mě jako Moki na králíka,” poznamenal po chvíli.

„Dělám si kulturní syntézu.”

„Tak si ji udělejte a budete si to uklízet.”

Zasmála se a potřásla hlavou. „Pozdě. Už jste tu hru sám začal. Nejste žádný zakřiknutý kovboj. Nejste ani zabedněný hospodský výtržník. Jste docela civilizovaný “

„S tím moc nepočítejte,” přerušil ji zhurta. „Pyšnej titul neudělá z vepřovice hedvábí.”

„Ne, ale vytváří opravdu netušené vzory i na hroší kůži,” odsekla. „Nejelegantnější a nejpůsobivější vzory pocházejí často právě z kulturní syntézy.”

Zakličkoval s vozem okolo jámy na vozovce. „Historie lidstva. Teze, antiteze, syntéza. Podle potřeby opakujte.”

„Tak vy jste ještě vedle hrnců a kostí studoval i filozofii?”

„Jak říkám. Zimy jsou tu dlouhý.”

„A na co jste se se svým doktorátem specializoval?”

„Hádejte.”

Usmála se. „Takže, profesore, podle vašich studií, čím se za dlouhých zim zabývali Anasazijci?”

„Mimo toho, co je nasnadě?” zeptal se s úšklebkem. „Nalezl jsem malé vyleštěné kousky kostí, které by mohly sloužit jako známky v různých hrách.”

„Ale nějaké stopy psané řeči tam nejsou?”

Zavrtěl hlavou: „Téměř s určitostí měli pěknou a složitou formu ústního podání. Indiáni z Puebla ji mají dodnes. Většinou je ovšem tajná.”

„Medicinmani?”

„Medicinwomen ženy.”

Koutkem oka zahlédl v Christině tváři vítězoslavný výraz.

„Matriarchát,” řekla s uspokojením. „Tihle Moki nebyli žádní pitomci.”

„O nějakém matriarchátu nic nevím. Myslím, že to spíš bylo tak, že ženám byla dána na starost jedna půlka vesmíru a o druhou půlku se starali muži.”

„Panebože. Neabsolutistický přístup k vesmíru. Proč myslíte, že byli Anasazijci tak výjimeční?”

„Ještě dnes mají podobný systém některé kmeny Puebla. Každé pohlaví má svoji životně důležitou práci pro zajištění kontinuity kmene ve vesmíru.”

„Jin a jang,” řekla tiše. „Nejdůvtipnější, nejelegantnější a nejmocnější symbol, jaký kdy lidský tvor vymyslel. Ovšem, protože jej vytvořili Číňani, dostaly ženy tu horší polovinu.”

Upřímně se rozesmál. „Jenom ve slovním popisu. Samotný symbol je neutrální. Mužský uvnitř všeho, co je nejženštější. Ženský uvnitř všeho, co je nejmužštější.”

Zase na něj překvapeně pohlédla.

„Anasazijci byli vysoce kultivovaní. Jejich říše se rozkládala po celém údolí San Juan, všude, kam odtud dohlédnete.”

Christy se rozhlížela po zbrázděné krajině a snažila se představit si říši, která se rozkládá na všechny strany od ní. Kamkoliv se podívala, zvedaly se v menší nebo větší dálce vrcholy hor jako půvabná kamenná koruna.

„To, co si prohlížíte, je útvar zvaný Koloradská plošina,” řekl. „Je to bludiště z amerických borovic, cedrů, šalvěje, potůčků, okolo nichž rostou tavolníky a olše, jsou tu stolové hory i pohoří s osikami a nebe vysoké jako Bůh.”

Bez váhání zakličkoval s autem okolo balvanu jen o trochu nižšího než dodávka.

„A ti Anasazijci žili na celém území Koloradské plošiny?” zeptala se.

„Ano, ale podél jižního a západního okraje, na místech, kde planina erodovala na pouště v řadě mes, oddělených od sebe prstovitými kaňony a spojených v nekonečnou oblohu, budovali domy na skalních srázech přímo v útrobách země.”

Pohlížela na zbrázděnou zem, nádhernou a pustou. „Je opravdu těžké uvěřit, že v sanjuanské kotlině se někdy nacházela nějaká říše.”

„Možná ne zrovna říše podle vašich představ,” řekl. „Říše s armádou a městy a s jedním mocným panovníkem. Takhle to tam asi nefungovalo. Byla to mocnost, ale nepodléhala pouze jedinému vládci.”

Obrátila pohled od krajiny na muže, který ji, čím déle s ním byla, stále víc zajímal. Už tahle skutečnost ji dost překvapovala. Většina lidí, se kterými se setkávala, ji přestávala zajímat, čím více je poznávala.

„Já myslím, že se dá spíš mluvit o neformální nadvládě,” I ii a vil Cain. „O uceleným systému komunit, pro který byl náboženským a společenským centrem kaňon Chaco.”

„A kde to je?”

„V severozápadním Novém Mexiku. My jsme teď na nejsevernějším okraji říše Anasazi nebo sféry jejího přímého vlivu.”

Christy vraštila čelo a snažila se vzpomenout na něco, co kdysi zaslechla. „Já jsem se domnívala, že nejsevernější okraj byla Mesa Verde.”

„Tak o tom soudili akademici. Ale místní lidé to věděli lip. Kamkoli tady vyjdete, narazíte na nějaké střepy.”

Zpomalil jízdu, takže se auto po úseku hluboce rozjezděné cesty plazilo téměř krokem.

„Ale jak je to možné, že se na pozůstatky Anasazijců tak dlouho nepřišlo?” zeptala se.

„Když nic nehledáte, těžko něco najdete.”

„Dobrá, ale proč hledáme teď?”

„Před několika lety rozhodl Strýček Sam, že na žádném území, kde se vyskytnou archeologický nálezy, se nesmějí provádět žádné zavodňovací práce, zasypávání, dláždění, dokonce ani zemědělská činnost.”

„Takže?”

„Takže prakticky vždycky, když chce někdo protáhnout cestu na nějaký místo, kde by mohla být nafta, nebo když se armádní inženýrská jednotka snaží vybudovat přehradu na každém toku, který je větší než čúrek moči, tak se tam určitě najdou střepy nebo zdi.”

„To si děláte legraci.”

Potřásl hlavou, aniž by spustil oči ze špatné vozovky. „V sanjuanském údolí jsou tisíce nalezišť. Možná statisíce. Sakra, vždyťv některých oblastech údolí žilo před sedmi sty lety víc lidí než dneska.”

„Takže do háje s přehradami a ropnými vrty.”

Vrhl na ni kosý pohled. „Vážně si to myslíte?”

Zašklebila se. „Ne. A jak se tedy obcházejí zákony?”

„Vymyslí se jiné zákony. Stavební podnik si povolá archeology, aby prozkoumali jejich území a zjistili, jestli je tam něco opravdu unikátního, co je třeba zachránit.”

Pneumatiky se zhouply a Mok i zaškrábal drápy, aby se zachytil, když auto zase přejelo přes další výmol kostrbaté silnice. Caina pobavilo, když si všiml, jak se Christy snaží velkého psa podepřít.

„Když to naleziště vypadá slibně,” pokračoval s úsměvem, „archeologové pracují jako o závod, aby zachránili, co se dá, než přijdou buldozery nebo než se dokončí přehrada a místo se ocitne pod vodou.”

„Děje se to často?”

„Tak často, že už to má svůj název: záchranný archeologický výzkum.”

„To vypadá dost děsně.”

„Pořád lepší než žádná archeologie,” namítl. „Právě teď je v sanjuanském údolí nějakých pět stovek profesionálních výkopů a průzkumů, a čím víc se pracuje, tím víc se objevuje dalších míst k průzkumu. To je situace, která svým způsobem charakterizuje rozpaky z nadbytku.”

Vozidlo pokračovalo po méně hrbolatém povrchu. Cain však nezrychlil. Věděl, že stav silnice se zase podstatně zhorší.

„Jaký nadbytek?”

„Většina Koloradské plošiny by vlastně mohla splňovat definici archeologického naleziště, což by neponechalo žádný prostor pro lidi, kteří tu dnes žijí.”

„Tomu se mi nechce věřit.” ‘

„Proč? Byla nalezena síť silnic, která pokrývá celou cestu až do Utahu a do této části Colorada,” řekl Cain.

„Silnice? Opravdové silnice jako třeba římské silnice v Británii?”

„Naprosto reálné. Devět metrů široké a rovné jako podle pravítka, přes propasti i vysoké hory. Tam, kde je terén pro silnice příliš strmý, vytesali schody.”

„Stavbou takových silnic se musela zaměstnávat celá mužská polovina anasazijského obyvatelstva,” odhadovala. „Ženské jsou natolik chytré, že překážku obejdou.”

Cainův úsměv odhalil bílé zuby v černých vousech.

Uvědomila si, že sleduje ten úsměv až moc dlouho. Ten kontrast bílé a tmavé, smíchu a zachmuřenosti, ji fascinoval.

„Anasazijci budovali ty silnice dlouho předtím, než sem přišli Spanělé,” pokračoval. „Neměli kola ani čtyřnohý pomocníky.“

„Tak co tedy používali?”

„Nejlogičtější možností je otrocká práce,” řekl. „I když většina univerzitních představitelů by vás raději zlynčovala, než by to připustila. Raději si myslí, že otroctví, války, choroby, hříchy a všechno špatné objevil bílý muž.”

Christy se snažila potlačit smích, ale nakonec to vzdala. „Doufám, že jste svůj titul získal dálkovým studiem.”

Také se tiše zasmál a zakroutil hlavou. „Realita má schopnost proklouznout mezi věžemi ze slonoviny. Anasazijci nebyli prostí, urození divoši jako novověcí osadníci. I když neměli psanou řeč a neznali metalurgii, vytvořili jedinečnou a propracovanou civilizaci. Astronomové dokonce přišli na důkazy, že kaňon Chaco mohl být založen jako obrovská sluneční a lunární observatoř.”

„Něco jako Stonehenge?” zeptala se překvapeně.

„Tentýž princip, ale jiné prostředky. A stejné potřeby.”

„Náboženství?”

„Přežití. Když se vegetační období měří spíš na týdny než na měsíce, je otázkou života a smrti zasít ve správný čas.”

Christy poslouchala a věnovala větší pozornost tomu muži než krajině. Vzrušení ukryté v jeho hlase jí připomínalo, co zažívá ona sama, když je na stopě nového stylu, takového, který překročí hranici pouhé módy a stane se něčím, co je blízké umění. Napolo zavřela oči a usadila se hluboko do sedadla, užívala si Cainův hluboký hlas, když hovořil o něčem, co očividně miluje.

„Každý den se objevuje spousta informací,” pokračoval. „Tolik, že je univerzity nestačí udržet v tajnosti. Do háje, ony je ani nestačí zachytit. Dokonce i nás Moki piráty , to znamená lidi, kteří se nevěnují univerzitním výzkumům,” vysvětloval ironicky, „pozvali k účasti na některých univerzitních konferencích, abychom o svých nálezech referovali. Ale museli jsme všechno překládat do profesorštiny a dokumentovat podle jejich představ. Pro univerzitní typy se nehodí orální tradice.”

„Ale když vás tolerují, musejí asi vaše informace zoufale potřebovat,” řekla mírně.

Odpověděl jí výbuchem smíchu. „To taky potřebujou. My jsme na anasazijských nalezištích objevili obchodní artikly, který se tam musely dostat z dálky tisíce mil.”

„Třeba argilit hrnčířská hlína a lastury ušní až z dalekého Pacifiku.”

Cain na ni uznale pohlédl. „A měděné zvonky a papoušci peří z vnitrozemí Mexika. Obchodní cesty téměř dva tisíce mil dlouhé.”

„To je opravdu velké impérium. Co se stalo? Jak to všechno zaniklo?”

„To nikdo neví.”

Christy zamrkala. „Jak to, že ne?”

„Neexistují žádné písemné památky. Všechno, co se ví, je, že se říše začala hroutit ve dvanáctém století, a to bylo přibližně v té době, kdy dosahovala komunita Chaco svého vrcholu.” Zpomalil rychlost téměř do kroku. „A v té době přicházejí ke slovu Sestry. A proto teď sjíždíme ze silnice.”

„Z jaké silnice?” podivila se. „Já žádnou nevidím.”

„Za pár minut budete na tu malou stezku vzpomínat se slzou v oku.”

„Jo. Jo, to je pravda.”

„V tomhle mi můžete důvěřovat, Zrzečko.” Zastavil a přeřadil na nejnižší stupeň. Načež se obrátil doprava a namířil k pískovcovému srázu.

„Caine!”

Ušklíbl se. „Nebyla jste to vy, kdo tady pěl ódy na neomezenou volnost čtyř kol?”

„Ale “

„Držte se, zlato. Není to tak strašné, jak to vypadá.”

Sráz byl rozbitý a zvětralý, byla to dlouhá kostrbatá rampa na vrchol další mesy. Nechal vůz, ať nabere svou vlastní rychlost. Vůz sebou házel ze strany na stranu zcela nepředvídatelně nepředvídatelně proto, že úhel rampy byl tak strmý, že střecha zakrývala všechno kromě oblohy.

Držela se jednou rukou dveří a druhou Mokiho obojku a svírala obojí pevně až do chvíle, kdy auto dosáhlo vrcholu mesy.

„Moki se teď bude divit, jak to kdy mohl vydržet bez vás,” řekl Cain.

V zakrslém borovém a cedrovém lesíku se objevil jakýsi náznak cesty. I když byla hrbolatá, přece jen to bylo lepší než pískovcový žlab.

„Tamhle před námi jsou Sestry,” řekl Cain.

lihla hlavou. „Cože?”

„Sestry. Tak jim aspoň někteří lidé říkají.”

Ukázal na dva kamenné jehlany, které se nad mesou tyčily až do výšky třiceti metrů. Ty dva masivní vrcholy čnící nad mořem borovic byly pozůstatky dávno vymizelého a mnohem většího skalního útvaru.

„Takže to je místo, kam máme namířeno?”

„Jo.”

„Jak daleko jsou od sebe?”

„Několik mil.”

Sloupy spolu sousedily a měly celkem podobný tvar, ale barvou se výrazně lišily. Ten menší byl z načervenalého pískovce a zvedal se se štíhlou elegancí nad okolní krajinou. Druhý byl ke špičce téměř bílý, což byla barva skalního povrchu mesy.

„Z planiny nejsou Sestry vidět, ani když není tak zataženo jako dneska,” řekl Cain. „Z většiny možných úhlů je vidět jen la bílá. Ale až se dostaneme k nim, uvidíte skoro až k Arizoně a Novému Mexiku.”

Když pozoroval Sestry, bylo zaujetí v jeho pohledu téměř hmatatelné. Podobal se vlku, který zahlédl kořist.

„Proč jsou vlastně Sestry pro vás tak důležité?” zeptala se Christy.

„Mám svou teorii, proč se Anasazijci usadili na některých místech, která se zdají být tak málo vhodná. Jestli je má teorie správná, budou anasazijský sídla právě tady blízko hor.”

„A vy chcete být první, kdo je najde.”

Pohlédl na ni. „A vám to vadí?”

„Já jsem staromódní,” řekla po chvilce. „Já jsem toho názoru, že archeologická sídla by měli prozkoumávat spíš profesionálové, než aby je odkrývali divocí lovci keramiky, i když jsou vysoce vzdělaní.”

„Souhlasil bych s vámi, kdyby to bylo tak jednoduchý.”

Povytáhla kaštanové obočí, ale mlčela.

„Existují tisíce a tisíce nalezišť, ke kterým se akademičtí archeologové nedostanou ještě celá desetiletí, jestli vůbec,” pravil nevzrušeně. „Rada z těch míst je na obecní půdě. Jiný jsou na soukromý půdě, farmách a rančích.”

„Ale přece jen “

„Co asi udělá farmář pěstující boby, když na jaře začne orat na svém nejproduktivnějším poli a objeví tam nějaký artefakt?”

„Zavolá univerzitu,” odpověděla.

„A co se stane? Může trvat nějakou dobu, než se profesionálové objeví a začnou kopat, zvlášť proto, že ani stát, ani federální vláda nemají dost prostředků na pořádnej průzkum a dokumentaci ani na lokalitách, který už jsou známý, natož pak na novejch.”

Pomalu začala chápat, co mínil tím, že naleziště působí rozpaky z nadbytku. Pravda, žila ve městě od svých devatenácti let, ale pořád nezapomněla na neúprosné sezónní rytmy. Když malý farmář vyorá na poli keramické střepy a udělá tu správnou věc, že zavolá úřady, může ho to úplně zruinovat.

„Čas osevu nemůže čekat,” řekla s povzdechem.

„To mají dnešní farmáři společný s anasazijskými. Krátký vegetační období. Když farmář ví, že jeho objev vyřadí pole z produkce na celý roky, bude držet klapačku, zaorá tu zatracenou věc zase do hloubky a zaseje boby, aby uživil rodinu.”

„A takhle vstoupí do hry záchranné výzkumy.”

„Jo. Není to dokonalý řešení, ale není tak zlý, jako zaorat ty věci pod zem. My se můžeme podívat na něco novýho a farmář může pokračovat v práci na omezeným pozemku.”

Christy se zamyslela nad návrhy, které si Peter Hutton vypůjčil od nálezů na svém vlastním pozemku. Přes protesty svých najatých archeologů šel prostě do toho a vzal si z toho, CO našel, to, co potřeboval, a na všechno ostatní se vykašlal.

Ani tohle nebylo zvlášť dokonalé řešení.

Ale potom, co viděla tu mimořádnou želvu, pochybovala, že by sama riskovala a ponechala ji na místě, kam podle akademických pravidel patří, a možná i na pospas bouřím a padajícím kamenům, eventuálně na pospas opravdovým pašerákům památek, kteří by ji popadli a utíkali kdoví kam.

„Jo, život je nevyléčitelný zmatek,” povzdechla.

„Nebo můžete říct, že cesta do pekel je dlážděná nej lepšími úmysly.”

Zastavil auto na okraji hluboké pukliny v kamenitém vrcholu mesy. „Tak tady končí cesta pro kola. Odsud musíme po svejch.”

Oba masivní vrcholy, které Cain nazval Sestrami, byly teď od auta ještě přes kilometr daleko, ale natolik blízko, že bylo vidět, že ten červený pískovcový sloup má hladké a čisté stěny. Ten bílý, i když vyšší a nahoře silnější, byl poznamenaný puklinami a miniaturními prasklinami. Na mnoha místech odpadaly celé kusy světlého kamene, takže celá skála vypadala tak trochu hrbatá, pokroucená a všelijak znetvořená.

A když se Christy rozhlédla, neviděla nikde žádnou cestu.

Kapitola 22

Jakmile Christy otevřela dvířka auta, Moki se vrhl přes její sedadlo ven na svobodu. Běžel asi deset metrů daleko, očichal rozložitý cedr, označkoval si jej a přiběhl zase zpátky.

Christy zůstala stát u auta. Pořád ještě neviděla nic, co by se podobalo cestě. Zakrslými jalovci a klečí se proháněl divoký vítr. Na nebi se kupily a zase protrhávaly šedivé mraky. Přes červený sloupec přelétl zlatý paprsek světla, ale rychle zase zmizel, jak se mračna znovu srazila dohromady.

„Vybral jste si na výlet roztomilé ráno,” poznamenala, když se k ní přidal Cain.

„To vyčítejte svému příteli Huttonovi. Mohli jsme jet někam mnohem blíž, kdyby nebyl tak zatraceně háklivý na nedovolený vstup na své pozemky. Teď jsme těsně u okraje jeho úředně zapsaného území. Pak už bude jen federální území. On si ho samozřejmě pronajímá a chová se, jako kdyby bylo jeho, ale tak to dělá každý západní rančer.”

Po tomto prohlášení se Cain spustil po břehu koryta, u kterého zaparkoval auto, dolů. Ale hned zase vyšplhal po druhém břehu nahoru a vydal se po hrbolaté půdě pryč.

Moki seskočil na kámen a pak se se svalnatým čtyřnohým půvabem přenesl přes kanál a pospíchal za svým pánem. Ten však už zmizel ve vysokém houští, aniž by věnoval jediný pohled tomu, jak si Christy poradí s neschůdným terénem.

„To je poučení, abych si příště rozmyslela říkat mu pirát památek,” zamumlala Christy.

Neodpověděl jí nikdo jiný než vítr.

Přelezla koryto s daleko menší elegancí než Moki, ale podařilo se jí to. Když vyšplhala na druhý břeh, profoukl jí vlasy chladný poryv větru. Zapnula si větrovku až ke krku, nasadila si pletenou čepici a rozběhla se za Cainem.

Nenucené se tam procházel, s vestou nezapnutou a čepicí posunutou do týla. Oči mu proti tmavým mrakům planuly jako citrín. I přes zdánlivou ledabylost z něj vyzařovala mimořádná ostražitost, která ji znervózňovala.

„Děje se něco?” zeptala se.

Střelil po ní překvapeným pohledem. „Ještě ne.”

„Ale čekáte, že se něco bude dít?”

„Ne, ale naposledy, co jsem tu byl, jsem taky nic zlýho neočekával.”

„Kdy to bylo?”

„Ten den, co mě postřelili.”

Pocítila chladný závan, který nepocházel od větru. Cekala, ale on už nic víc neřekl. „A to vás postřelili přímo tady?”

„Ne, blíž k úpatí Sester.”

„Co jste dělal?”

„Procházel jsem se tam mezi klečí, zrovna tak, jako se procházíme teď.”

„A vtom po vás někdo střelil? Bez varování?”

Přikývl.

„Ale proč?” vyptávala se.

„Jestli chcete věřit Dannerovi, tak si mě někdo spletl s jelenem.”

Pohlédla na Caina. Nic na něm nepřipomínalo jelení srst.

„No, snad je to možné,” řekla pomalu. „Pánbůh ví, kolik kusů dobytka to každou loveckou sezonu takhle schytá.”

„Tenkrát nebyla lovecká sezona.”

„Byl jste tady pytlačit památky?”

„Zrzečko, vám možná Moki pirátství připadá k smíchu, ale on je to závažnej trestnej čin,” řekl bezvýrazným hlasem. „A bejvalej kriminálník, kterej by bez majitelova autorizovaného svolení sebral třeba jen prachobyčejnej střep, by se mohl náramně rychle octnout znova ve vězení.”

Udiveně vyvalila oči. „Nezlobte se.”

Jeho jedinou odpovědí byl záblesk pohledu, který na ni vrhl ze strany. Pak něco pod vousy zabručel, strhl si pletenou čepici a dlouhými prsty si projel vlasy.

„Já jsem v tomhle ohledu trochu nedůtklivej,” řekl. „Nemám povolení tady kopat. Hutton na svým území nedá povolení nikomu a Zemskej úřad tady nenechá nikoho kopat, tečka.”

„Tak proč jsme tady?”

„Na území Zemskýho úřadu si můžete vyjít na výlet. A to právě děláme. Turistiku. A kdybyste sebrala třeba jen úlomek kamene, přiměju vás, abyste ho vrátila.”

„Ale proč jsme na turistickém výletu zrovna tady, když je to takový problém?”

„Protože právě tady chci najít důkazy svojí teorie o rozsahu Anasazijský říše.”

„Jako třeba co?”

„Jako třeba zříceniny, jámy po mletí, úlomky nádob, cokoli,” řekl.

„Proč zrovna tady?”

„Panebože, vy jste opravdu nekonečně zvědavá.”

„Já jsem “

„Reportérka,” přerušil ji.

„Jo, to jsem si všiml.”

Několik minut postupovali rychle.

A mlčky.

„Nuže?”

„Jaký nuže?”

„Proč si myslíte, že tady byli Anasazijci, když si to nikdo jiný nemyslí?”

„Dám vám přečíst svoji disertační práci,” řekl sevřeným hlasem.

Povzdychla si a zkusila to z jiné strany. „Není možné, že po vás střelil nějaký archeologický rival, ať už profesionální, nebo amatérský?”

Zasmál se.

„No, je to nakonec stejně dobrý důvod jako pokládat vás za jelena.”

„Většina archeologů se vyzná spíš v lovení střepů než v střílení na pohyblivej terč.”

„Takže co?”

„Ten, kdo po mně střelil, byl natolik dobrej, že mě složil na vzdálenost tří set metrů.”

Christy popadla Caina za paži a zastavila ho.

„Jak to víte, že byl takhle daleko?” zeptala se.

„Cítil jsem, jak mě kulka zasáhla a hodila dozadu. Ležel už jsem na zemi a ještě mi ani nestačilo dojít, co se stalo, až pak jsem slyšel ránu.”

Ze rtů jí unikl nějaký tichý zvuk. Aniž by si to uvědomila, začala mu přejíždět rukou po paži, téměř jako by ho hladila.

„Odhadl bych interval mezi zásahem a zvukem na necelý dvě vteřiny,” řekl hluše. „To znamená vzdálenost zhruba tří set metrů. A to zároveň znamená, že ten, kdo po mně střelil, musel mít teleskopický hledí.”

Cain se zase dal do pohybu.

Christy chvíli jen zírala a pak si pospíšila, aby s ním udržela krok. Usilovně přemýšlela. Cestou kolem cedru si ulomila kousek větvičky. Vůně plochých zelených jehliček byla intenzivní a svíravá, jako ve skříni v ložnici JoJo. Christy se při té vzpomínce otřásla a větvičku odhodila.

„Dá se toho s teleskopickým hledím vidět na dálku hodně?” zeptala se.

„Zatraceně dobře můžete rozeznat jelena od člověka, zejména když ten člověk stojí na otevřeném prostranství.” „Můžete dokonce toho člověka identifikovat?” Cain na to neodpovídal. Vyčkávala.

„Možná,” řekl nakonec. „Ale jen tehdy, když už jste ho předtím znala.”

„Uvědomujete si, co říkáte?” zeptala se nešťastně.

„Ale jo. Ať už na mě střílel kdokoli, věděl přesně, kdo jsem. Žádná nehoda, Zrzečko. Vražda, prostá a jednoduchá.”

Kapitola 23

Christy se zastavila a koukala na Caina, zatímco jí docházelo, co se tady stalo. Až doteď pořád ještě doopravdy nevěřila, že by se mohlo jednat o úmyslný čin. Předpokládala, že se Cain jen snaží, aby ta nehoda byla pochopitelnější, smysluplnější, tím, že bude tvrdit, že to střílení bylo úmyslné, a nejen náhodná shoda nešťastných okolností.

Ale ono náhodné nebylo a smůla to taky nebyla.

Vražda, prostá a jasná vražda.

A ještě teď jí bylo zatěžko to přijmout. Nikdo přece ne vraždí bez motivu, a přece Cain o žádném neví, ale jestli by o něm měl někdo vědět, byl by to člověk, který málem zemřel.

Bez motivu.

Bez příčiny.

Ale jasné je, že ke střelbě došlo. Cainova jizva je jasné svědectví.

Byla jsem ve městě příliš dlouhou dobu, pomyslela si stísněně. Dokážu s větší ochotou přijmout náhodné zabití než myšlenku na úkladnou vraždu.

„Haló, halóó,” zamával jí Cain rukou před očima.

Polekaně se na něj podívala.

„Koukáte na mě, jako kdyby mi právě narostly krásný parohy,” řekl s úsměvem.

„Však mi taky hned tak každý den nějaký člověk neřekne, že se ho někdo snažil zabít.”

„Ale vždyťjsem to neřekl poprvé.”

„Ale poprvé jsem tomu “

„Nevěřila?” dodal.

Přikývla. Odvrátil se od ní.

„Sakra, Caine,” řekla prudce. „Jak byste se cítil vy, kdyby se vám někdo cizí snažil namluvit, že ho chtěl někdo zabít, zatímco všichni ostatní věří, že to byla jen nehoda?”

Po chvíli váhání si zase rukou projel vlasy, narazil si zpátky čapku a přes rameno se zadíval na Christy.

„Víte co, pojďme,” řekl. „Máme před sebou hezkej kus náročný cesty a musíme ji urazit, než se tyhle mraky rozhodnou, jestli se mají srazit dohromady a spustit liják.”

Moki vyrazil z kleče, v očích měl predátorský výraz a růžový jazyk mu visel z tlamy. Nebylo pochyb, že pes tuhle divokou krajinu, a dokonce i ten divoký vítr, miluje. Poštbuchl čenichem Caina do ruky, pak přitančil k Christy a úplně vibroval životem.

„Co chce?” zeptala se.

„Nic moc. Jen potřebuje společnost, když se cítí osamělej, anebo se chce o něco podělit.”

Dřív než na to mohla něco říct, dlouhými pružnými kroky kráčel pryč. Moki vzrušeně zaňafal a zase se rozběhl.

Christy sklapla pusu a následovala je.

Na chráněných místech krásně hřálo slunce. Ale všude jinde rval vítr teplo ze země i z kůže. Přece však shledala, že jí chlad čistého vzduchu a pomalé víření mračen na nebi dělá dobře. Hory, které se vypínaly nad mesou, už vzplály zlatem osik, které zasáhl mráz. Ve vyšších polohách už se začnou shromažďovat a směřovat dolů jeleni a losi, a budou putovat za létem, které po horských svazích sklouzává do údolí.

Obrovská změna. Obrovská neměnnost.

Myslela na to, že tohle všechno opustila, tu nezkrocenou zemi, tu vzrušující volnost, vítr z dálek, které byly stejně divoké. A přece to tu pořád všechno je, čeká to na ni, jen pár hodin od Manhattanu.

A bude to tu stále dál.

Kdysi by ji to děsilo. Teď ji to však nějak podivně uspokojovalo. Proč, to nechápala, stejně jako nechápala důvod té hluboké přitažlivosti, kterou vyzařoval Aaron Cain.

Ale stejně jako ta krajina, byla i ta přitažlivost reálná. Když se přiblížili k hustému borovému lesíku, Moki zachytil horkou stopu a vrhl se do houští. Vyvolal explozi pokřiku a modrých záblesků, jak se do všech stran rozletěli ptáci. Byli větší než drozdi a rámusu nadělali aspoň čtyřikrát tolik. Lesk jejich tmavomodrého peří byl trochu ojíněný jako slupka zralé švestky.

Cain s Christy sledovali jejich divoký let, bylo to, jako kdyby se větrem míhaly modré skvrny. Ptáci štěbetali a křičeli do všech stran a nakonec se shromáždili do nového hejna. To se usadilo v borovém lesíku o pár set metrů dál a hned se vrhlo na zralé šišky, z nichž ptáci vyzobávali tučná olejnatá semena.

„Sojky borové,” poznamenal Cain.

Sklonil se a sebral tmavě modré pírko, které jeden z ptáků ztratil. Samo o sobě vypadalo daleko tmavší než ptáci. Roztržitě je přiložil k Christininým rudým vlasům. Bylo vidět, že se mu ten kontrast barev zalíbil.

A pak, jako by si teprve uvědomil, co udělal, uvolnil prsty a nechal zářivé pírko odnést větrem.

„Jsou volný a šťastný,” pokračoval. „Ale když chtějí přežít do zimy, mají toho spoustu na práci. Tady není potravy nazbyt.”

Cain zavolal na Mokiho, aby nechal sojky být, a znova energickým krokem vykročil. Christy sledovala očima krátký, třepotavý let pírka. Došla ke křoví, kde se zachytilo, sebrala je a schovala do kapsy. Pak se rozběhla dohonit ostatní.

Jak se blížili k Sestrám, zaslechli slabé svištění vzdušných proudů, které si pohrávaly s křivkami bílého jehlanu. Tajemné, trochu strašidelné, čisté jako tón flétny. Náležely do světa a času, kdy s lidstvem kráčeli v těsné jednotě duchové.

Zase se objevil Moki a přidal se k Christy. Cain trochu zpomalil a přejížděl očima po krajině. Vypadal, že hledá něco, o čem ví jen on.

„Co vlastně hledáte?” zeptala se nakonec.

„Něco, co není, jak má být.”

„Jako třeba?”

„Kdybych to věděl, už bych to našel.”

Pohlédla na Sestry a na drsnou kamenitou půdu. U úpatí obou sloupů se vršily úlomky červeného a bílého pískovce, ale ta neuspořádanost vypadala naprosto přirozeně. Byl to důsledek dlouhých věků erozního působení větru a vody. Okolní mesa byla větrem umetená a téměř čistá jako dobře udržovaná podlaha.

Čím víc se rozhlížela, tím víc vstřebávala rytmus krajiny. Jakkoliv trvanlivá se pískovcová mesa lidskému oku jevila, přece byla jen dočasná. Tady panoval vítr a voda a čas, který zrnko po zrnku všechno rozpouští a mění v červený písek, aby ho odvál vítr.

Tytéž síly působily i na život. Na chráněných místech rostly cedry a borovice rovné a zdravé. Ale na otevřeném prostranství, kde vanuly nespoutané větry, byly stromy pokroucené a zohýbané jako starci, jež nahrbilo stáří.

Cain došel k malé skalní římse, která byla vzdálená asi necelých sto metrů od základny bílé špice. Odhadl přes rameno úhel a začal stoupat nahoru.

Christy mlčky sledovala, jak obhlíží skálu.

„Tak odsud ten vrah střílel,” oznámil po několika minutách.

„Jak to víte?”

„Sám bych odsud střílel, kdybych chtěl zasáhnout člověka, který pátrá v okolí Sester.”

Prohledával římsu, až se nakonec usadil na místě, jež bylo zakryté dvěma velkými balvany. Podřepí za kameny a snažil se napodobit pohyby ostřelovače, který hledá místo, kde by opřel hlaveň pušky v záseku mezi nimi.

Když našel nejvhodnější pozici, zvedl pomyslnou pušku a napodobil akci střelby včetně opakovaného nabíjení. Očima sledoval dráhu, kterou by proletěla vypálená patrona. Sešplhal k tomu místu, zmizel z dohledu a hledal něco vzadu za balvany.

Christy, osamělá ve větru, čekala, až se Cain zase objeví. Chvilku to trvalo, ale nakonec se vynořil a seskočil dolů. Jeho úsměv byl zachmuřený, ale triumfální.

„Osmatřicíťka, jak jsem předpokládal,” hlásil.

V ruce držel tmavý kovový váleček, veliký asi jako špaček tužky, a vložil jí ho do dlaně.

„Je to vypálená patrona,” pravil. „Nábojnice.”

„Já vím. Jsem přece z Wyomingu, vzpomínáte si? Viděla jsem spoustu nábojnic. Ale ty byly opotřebované a matné po létech na dešti a ve sněhu. Tahle je lesklá. Mohla být vypálená třeba včera.”

„Člověku udělá úžasně dobře, když ví, že si dal šerif tak důkladnou práci s vyšetřováním střelby na mě,” řekl Cain.

„Jak mohl tohle přehlédnout?”

„Snadno. Tak, že vůbec nic nehledal.”

Cain od ní vzal patronu a zastrčil ji do kapsičky u košile.

„Neměl byste ji zabalit do nějakého hadříku nebo tak?” zeptala se. „Nemohl by ji někdo použít jako důkaz, když už šerif nerozezná svůj zadek od horkého kamene?”

Cain se usmál, ale jen na okamžik. „Polovina lovců jelenů v jihozápadním Coloradu používá winchestrovky tohohle kalibru. Pokud nepřinesu zbraň a nepředložím motiv , tak to bude asi takový důkaz jako červený písek na Koloradské plošině.”

„Ale někdo se vás přece pokusil zabít!”

„Že byste mi konečně začínala věřit?”

„Taky že jo.”

„To byl víc než jeden ,někdo’,” řekl.

„Jak to víte?”

„Byl jsem tady, Zrzečko. Nezapomínejte.”

„Tři sta metrů daleko,” řekla překotně, „bez dalekohledu, ležel jste na zádech a přemýšlel, kdo vás zasáhl jak si můžete být tak jistý a přesvědčený, a ještě k tomu, že v tom má prsty JoJo?”

Její naléhavost ho na moment tak zaskočila, že nedokázal odpovědět.

„Říkal jste, že jste ani nebyli milenci,” pokračovala prudce, poháněná strachem a ještě něčím víc, emocemi, které nedokázala ani nechtěla zkoumat. „Jaký motiv by měla, aby vás chtěla zabít?”

Přivřel oči. „Teď to vypadá, jako byste změnila názor a uvěřila mi.”

„Já věřím, že se vás někdo pokusil zabít. Ale těžko můžu Uvěřit tomu, že by některý muž dokázal odmítnout ženu, jako je Jo.”

„Ona to taky moc těžko chápala. Ale mně už není devatenáct.”

„Co to s tím má společného?”

„Chytrýmu mužskýmu stačí za život jedna JoJo,” řekl Cain. „Já jednu takovou poznal, když mi bylo devatenáct.” Jeho pohled ji však varoval, aby se dál neptala.

Christy na to nedbala. „Pořád tomu nerozumím.”

„Tak co kdybyste mi prostě věřila?”

Chvilku bylo jediným zvukem svištivé hvízdání větru kolem Sester.

„JoJo po mně vyjela, tak jak vyjela po každým chlapovi mezi osmnácti a osmdesáti,” řekl Cain drsným hlasem. „Když jsem nevyslal ty správný signály, vzbudilo to její zvědavost. Promluvili jsme si.”

Christy se zatajeným dechem čekala.

„Pod tou krásnou ulitou je to vlastně takový zvláštní vyděšený děcko,” řekl. „Ale to byste musela hodně hluboko rýpat, abyste se skrz tu ulitu dostala.”

„A z čeho je tak vyděšená?”

„Z toho, že stárne. Že bude ošklivá. Ze života. Ze smrti.” Pokrčil rameny. „Všechno možný. Co nemůže kontrolovat sexem, to ji děsí.”

Christin trhavý výdech překryly tajemné noty větru.

„Čas od času se ukázala v chatě,” pokračoval. „Potřebovala místo, kde by mohla přenocovat, když byl na ni Hutton moc sprostej. Aspoň tak to tvrdila.”

„Vy jste jí to nevěřil?”

„Já myslím, že ona moc nerozlišuje, co je pravda a co lež. Pro ni je důležité, aby to účinkovalo.”

„Takže si myslíte, že sem přišla, protože se nemohla dočkat, až vám podrazí nohy a převalí vás na záda?” zeptala se ironicky Christy.

Úsměv, který mu stáhl ústa, vypadal jako srpeček měsíce. „JoJo by se se mnou vyspala, kdybych ji požádal. Ale po tom ona netoužila.”

„Opravdu se tak bála Huttona?”

Cain zase pokrčil rameny. „To, co ji zajímalo, byla ta záležitost s Anasazi.”

„To že Jo zajímalo?” podivila se Christy.

„Jo, mě to taky překvapilo. Ale ona tím byla opravdu posedlá, pořád se mě na všecko vyptávala.”

„Takže jste ji u sebe nechal.”

Cain jen krátce přikývl.

Christy si vzpomněla na to, co před chvíli Cain řekl o Mokim a o tom, co si přeje od lidí.

Nic moc. Jen trochu společnosti, když se cítí osamělý a chce se o něco podělit.

Cain se chtěl s někým podělit o svou lásku k anasazijské kultuře.

JoJo byla ochotná poslouchat.

„A potom,” pokračoval, „jsem se minulou zimu vrátil z cesty a zjistil jsem, že JoJo žije v mojí chatě na hromádce s fešáckým pilotem Huttonova tryskáče. Oba jsem je obloukem vykopl.”

Christy se zarazila.

„A později jsem zjistil, že mi taky zmizelo pár mejch anasazijskejch nádob,” řekl Cain.

„A vy myslíte, že je štípla JoJo?”

Přikývl.

„Nač by modelka, která je placená nejlíp na celém světě, potřebovala krást anasazijské artefakty?” zeptala se mírně.

„To je celá JoJo. Uvidí něco, co chce, tak si to vezme.”

Christy si hned vzpomněla na babiččin náhrdelník. JoJo si ho vzala, ale ne z obvyklých důvodů. Jeho peněžitá hodnota ji nezajímala. Ji zajímalo, že ho vezme Christy.

Prachobyčejná odplata někomu, koho JoJo nemůže ovládat.

Někomu, jako je Cain.

„Byly ty artefakty nějak zvlášť cenné?” zeptala se Christy chraplavě.

„Pro mne ano. Byly to klíčový důkazní materiály, který podporovaly moji teorii o typech anasazijského osídlení. Můj článek už byl publikovanej, ale náhle byly pryč ty nejlepší důkazy. Kdyby mi záleželo na akademickým uznání…”

„Tak by vás to zničilo,” dodala Christy.

„No, rozhodně mi to nepomohlo. I přes všechny ty fotografie in situ a spoustu času, který si vyžádalo publikování disertace.”

„Takže proto Jo nenávidíte?”

„Ne.”

„Tak proč?”

„Nechte to bejt, Zrzečko.”

„To nemůžu,” řekla zatvrzele.

Cain ji dlouhou dobu zkoumal černýma očima.

„JoJo si libovala v tom, aby se kvůli ní mužští poprali,” řekl nakonec suše. „Potom, co jsem ji vyhodil, narazil jsem na ni v jednom baru v Montrose. Vzdychal tam po ní Johnny Deset klobouků, ale to jí nestačilo. Dělala, co mohla, aby přitáhla můj zájem. Nakonec se pokusila přimět mě, abych se kvůli ní s Johnnym popral.”

Christy stála tak nehybně, že ji všechno bolelo napětím. Nechtěla tomu uvěřit stejně jako úkladné vraždě. Ale musela. „Co se stalo?”

„Johnny, ten k tomu byl hned ochotnej. Bože, ten by se pral i o zlámanou grešli. Jenže mně už nebylo devatenáct. Už jsem nestál o to zase se rvát kvůli prkotině. Prostě jsem odešel.”

Christy přejel mráz po zádech. „Zase? Jako při té rvačce v Kalifornii? To bylo taky kvůli ženské?”

Neodpovídal.

Ani nemusel. Spatřila ten starý vztek a bolest v tom okamžiku, než přivřel oči a zamezil jí přístup k sobě.

„Už chápu, proč nenávidíte Jo,” řekla po chvíli. „Ale…”

Výraz Cainovy tváře byl teď uzavřený a chladný. Christy se zhluboka nadechla a opatrně volila slova.

„Ale jen to, že se vás Jo snažila přimět ke rvačce s Johnnym,” řekla tiše, „přece ještě není důvod, abyste si myslel, že se vás pokusila zabít.”

„Rozhlédněte se kolem sebe.”

Nejdřív chtěla něco namítnout, ale pak poslechla. Nespatřila však nic, co už neviděla předtím.

„Dovedete si představit, že by mě sem mohl nějaký člověk sledovat a pak vyšplhat na tu rampu, aniž bych si ho všiml?” zeptal se Cain.

Znovu se rozhlédla, velmi pozorně, a pak se k němu zase obrátila a pomalu zavrtěla hlavou.

„Pár dní po tom, co jsem nechal v tom baru Johnnyho být, mi JoJo zavolala,” řekl Cain.

Christy zaplavil podivný klid. Chtěla mu říct, aby dál nemluvil, aby jí toho neřekl víc, než si přála vědět o tom krásném malém andílkovi, ze kterého vyrostlo něco ošklivého. Ale nezarazila ho. Stejně by to pravdu nezměnilo.

JoJo, co se to s tebou stalo? Byla jsi taková vždycky a já to jenom nedokázala vidět?

„Omluvila se mi za to, že vzala tu nádobu, která na sobě měla kresbu Sester a Kokopelliho s flétnou,” pokračoval Cain. „Aby mi to prej vynahradila, řekla mi, že tady nahoře na mese u Sester našla malou ruinu.”

„Ne.”

Neslyšel Christin tichý zastřený hlas. Byl v zajetí vzpomínky na svůj vlastní okamžik utrpení, kdy málem umíral a snažil se otvorem po kulce dostat do plic trochu ledového vzduchu.

„Povídala, že by ráda tu ruinu prozkoumala, ale že nemá “

„Ne,” zašeptala zase Christy.

„ čas, takže se rozhodla přenechat to mně jako výraz svojí omluvy.”

„V tom musel být nějaký omyl.”

„To jo, a udělal to ten chlap, kterej mě nedokázal zabít úplně.”

„Jo je sobecká a někdy i krutá, ale nemůžu uvěřit, že by vystavila člověka vraždě. Prostě nemůžu.”

Christy se odmlčela, když si všimla, že ji Cain pozoruje jako šelma kořist.

„Mluvíte, jako kdybyste ji znala opravdu dobře,” řekl.

„Ano.” Slyšela svá vlastní slova a rychle dodala: „Mám na ni docela podrobný soubor informací stejně jako na Huttona.”

Cain povytáhl černé obočí.

„Ostatně,” pokrčovala, „je… těžké… uvěřit, že krása neproniká hlouběji pod kůži. Nemůžu uvěřit, že Jo…”

Cainův úsměv ji nikterak neupokojil. „No jo, já jsem s tím měl taky potíž. Ale už v devatenácti letech jsem se přesvědčil o pravdě starýho klišé: Není všechno zlato, co se třpytí.”

Christy už otvírala ústa, aby řekla: Ale tohle je má sestra! Ale zase je zavřela a dívala se jinam.

„Co mě se týče,” řekl „ženský jako JoJo jsou ve skutečnosti ošklivý jako hřích. Ještě nějaký otázky?”

„Ne,” špitla.

„To je dobře. Tak se půjdem podívat, jestli nenajdem tu ruinu.”

„A nemyslíte, že vám i v tomhle lhala?”

„Možná že lhala, ale tohle nelže.”

Cain natáhl ruku. Na dlani mu ležel keramický střep s překříženou černou kresbou.

„Kde jste to našel?” zeptala se.

„Někde tady,” ukázal rukou kolem sebe.

„Dneska?”

„Ne. Těsně předtím, než jsem dostal ten zásah.”

Kapitola 24

„Vemte to z týhle strany,” ukázal Cain k věži z červeného kamene, čnící k nebi.

Christy k ní beze slova zamířila. Byla by ráda ještě povídala o JoJo, víc odporovala, prostě dělala něco, co by ji zbavilo té ledové nevolnosti kolem žaludku.

Ale nedalo se dělat nic jiného než srazit podpatky a pomáhat tomu člověku, kterého se její sestra pokusila zabít.

„Hledejte piktografy a petroglyfy,” přikázal jí.

„Ale jistě,” řekla. „Jenže já vždycky zapomenu, který je který.”

„Piktografy jsou malovaný na povrchu. Petroglyfy rytý do povrchu.”

„Chápu.”

Odvrátila se od něj a začala obcházet nepravidelné základy červené věže. Na kusech suti ani na sloupci samotném nenašla kresby žádného druhu.

„Máte něco?” zeptala se Caina, když se setkali na druhé straně.

„Ne. Tak zkusíme tu bílou Sestru.”

Christy obcházela jednu stranu a on druhou a vítr hvízdal svou tajuplnou melodii kolem dokola. Když se vzadu sešli, ani jeden z nich nic neměl.

„Toho jsem se obával,” řekl. „Je to příliš exponované.”

„Cože?”

„Sestry. Vítr jim ofoukává písek. Jakákoliv kresba, kterou tam Anasazijci zanechali, je už dávno odvátá.”

Studovala profil obou skal, Sester, které strávily nepředstavitelnou dobu tím, že stály jedna vedle druhé. Uvažovala, jestli díky tomu společně strávenému času dokázaly jedna druhé lépe porozumět.

Měla o tom své pochyby.

„Jak asi vypadaly před tisícem let?” zeptala se.

„Přibližně stejně jako teď. Tisíc let není pro skálu tak illouhá doba.”

„Ta kresba na té nádobě.”

„Ano?”

„Jak byla orientovaná?”

Cain na Christy zamyšleně pohlédl. A pak náhle přikývl: „Skvělej nápad, Zrzečko.”

Nato se obrátil a vyrazil tak rychlým krokem, že musela popobíhat, aby mu stačila.

„Kam jdeme?” ptala se.

„Jdeme se podívat na věci pod jiným úhlem.”

Zoufale zafuněla. Cain se pousmál a dotkl se její tváře. Bylo to jen letmé pohlazení, tak rychlé, že nestačila nijak reagovat.

„Nejbližší přežívající příbuzní Anasazijců jsou Pueblané na východě Nového Mexika,” řekl, jako by se nic nestalo. „Jejich šamani mají jedinou práci zaznamenat stopu místa, kde každej den vychází slunce.”

Vyšplhal se po nízké skalní římse na další rovnou skalní plošinu. Na vrchu mesy bylo takových spousta, jakési zmrzlé vlny pískovce. Vrcholky nízkých kamenných vln opracoval čas a vítr do různě širokých schodů, které vedly odnikud nikam.

„Tady,” řekl a zvedl ruku. „Je to tu příkřejší, než to na první pohled vypadá.”

Sotva k němu natáhla ruku, už jí jeho ruka sevřela zápěstí. Vytáhl ji nahoru na novou plošinu tak ledabyle, že by si ani nepomyslela, že ten člověk tady někdy ležel na kameni postřelený, zraněný a krvácející.

A ona věděla, že to tak bylo. Viděla přece tu jizvu. A viděla i bolest v jeho tváři, když se určitým způsobem natáhl.

„Nejvýznamnějším dnem solárního kalendáře je slunovrat,” řekl Cain.

Sledovala jeho pozorný pohled. Zkoumal skalní stěnu před sebou, jako kdyby očekával, že na ní najde mapu k pokladu.

„Co vlastně hledáte?” zeptala se.

„Nějakou známku toho, že tohle bylo pro Anasazi místo, který mělo nějakou moc a význam. Jestli ano, mělo by to něco společnýho s činností slunce.”

„Tak to máme smůlu. Slunce se nám schovalo.”

Krátce se zableskl jeho úsměv. „Však ono se ještě před polednem ukáže.”

Vzhlédla nahoru a zjistila, že má pravdu. Jak slunce stoupalo, pomalu pohlcovalo mraky. I za mlžným závojem bylo žhnoucím kotoučem s oslňující září.

Cain pomalu přešel tak daleko, až měl slunce mezi Sestrami jako v závorkách. Obrátil se doleva, ušel tucet kroků, pak se zastavil a zase pohlédl směrem k Sestrám. Slunce teď zakrývala červená Sestra. Ještě svou pozici o pár kroků přizpůsobil a pak rukou ukázal na mezeru mezi oběma věžemi.

„O slunovratu bude slunce vycházet přímo tady,” řekl a ukázal na východní nebe. „Jeho první záblesk bude vidět někde tady za mnou.”

„Jak to můžete vědět?”

„Jsem přece šaman,” odpověděl suše. „Tak pojďme dál.”

Společně se vydali přes větrem umetenou mesu k místu vzdálenému asi čtvrt míle. Vítr za nimi vířil pískové jehličky a skučel jako zbloudilé dítě.

Když došli k dalšímu širokému kamennému stupni, sehnul se a zase jí podal ruku. Moki poskakoval na nižším stupni a nakonec vyskočil a vyškrábal se také na římsu. Stál mezi nimi, otočil se proti větru a hrdě mával chlupatým ohonem.

Cain položil Christy ruce na ramena a otáčel s ní, až stála proti Sestrám.

„O letním slunovratu bude slunce vycházet přímo mezi oběma věžemi. Tahle strana povrchu mesy mohla být pro Anasazijce velmi důležitým místem. Někde tady se musí nacházet kiva.”

S požitkem vnímala váhu a teplo jeho rukou na svých ramenech. Bylo to příjemné.

„Co je to kiva?” zeptala se téměř zastřeným hlasem.

„Pupek světa.”

Ohlédla se na něj přes rameno. Byl tak blízko, až na tváři ucítila jeho teplý dech. Usmál se na ni.

„Kiva,” pravil, „může taky znamenat kruhovej prostor vyhloubenej do země a zastřešenej cedrovými trámy s omítkou.”

„Do země? Proč? Nebylo by v téhle krajině snazší postavit něco na povrchu?”

„Možná. Ale Anasazijci věřili, že všechny klany, než se vydaly na svou dlouhou pouťk nebi, původně povstaly z podzemí. Dráha směrem ke kivě a od ní napodobuje tuto pouť. Někteří taky říkají, že to napodobuje i dělohu a zrození.”

Zamračila se. „Takže kiva je jakýmsi druhem chrámu?”

„Ano, chrám. Společenskej klub. Hlavní stan klanu. Symbol utajení. Kiva může znamenat kteroukoliv z těchhle věcí.”

„Anebo žádnou z nich?”

Z černých vousů zase bleskl krátký úsměv.

„Nebo žádnou z nich,” souhlasil. „Všechno, co víme bezpečně, je, že kiva byla pro Anasazijce velice důležitá. Museli překonat mnohé překážky, aby si vybudovali kivy poblíž svých příbytků. Lidé z Puebla to tak dělají dodnes.”

Pustil Christy, obrátil se a zkoumal mesu za nimi, hledaje nějakou známku, že tam kdysi dávno lidé stavěli, žili, pracovali, umírali.

Ale neukázalo se nic jiného než povrch drsné mesy samotné, přerušené občas zelení a rudou skálou, kolem které fičel neklidný vítr. Strmá skalní plošina, na níž stáli, byla těsně vedle okraje mesy. Poblíž se do pískovce zařezávala hluboká puklina kaňonu. Na druhé straně pukliny klesala půda ještě dál a zanechávala za sebou strmý kamenný sráz.

„Jak snášíte výšky?” zeptal se.

„Bydlím ve čtyřicátém třetím patře.”

„A co když nefungujou výtahy?”

„Nějak si poradím.”

„Tak dobře. Jdeme.”

Seskočil z malé skalní plošiny. Když se chystala, že ho bude následovat, snesl ji dolů, jak už to udělal předtím, když prchali před Huttonovými strážci. A ona si opět ostře uvědomila Cainovy dlaně, které jí lehce sklouzly po stranách ňader.

Spatřila odpovídající záblesk pochopení v jeho očích, ale pak ji pustil a odvrátil se.

Shora z plošiny zuřivě štěkal Moki.

„Dostal ses tam sám,” křikl na psa. „Tak se teď taky sám dostaň dolů.”

Moki znovu zaštěkal, točil se na plošině dokolečka, ale pak přiběhl k jednomu okraji a skočil. Jak skákal, zavadil o malý výstupek skály. Ten náhle povolil a dopadl i se psem na zem. Vyskočil, setřásl to překvapení jako déšťa zase se rozběhl po mese.

„Je tohle k něčemu?” zeptala se.

Cain se otočil ještě včas, aby spatřil, jak zvedá ze země bílý úlomek kamene, který Moki shodil s ostatním štěrkem při svém pádu dolů a který dosud odpočíval v chráněné štěrbině.

„Co to je?” zeptal se.

„Něco, co se nikam nehodí,” řekla.

Když napřáhl ruku, vložila mu úlomek do dlaně. Setřel z něj vrstvu červeného prachu a usmál se. Na bílé plošce vystoupil vzorek černé mřížky.

„Střep!” Vzrušení jí rozčeřilo hlas a rozzářilo oči.

„Váš první?” zeptal se a snažil se, aby se přitom neusmál.

Přikývla tak prudce, až se jí vyhrnuly prameny rudých vlasů zpod čepice.

„Jak se to tam dostalo?” vyptávala se. „Žádné ruiny tady nikde nevidím.”

„Nějaký Anasazijec pravděpodobně udělal to, co my vylezl nahoru, aby se mohl rozhlédnout po okolí. Patrně přitom rozbil džbánek nebo misku se zrním, kterou s sebou nesl. Sel dál a střepy tu zůstaly.”

Pohlédla nevěřícně zpátky na větrem ometenou plošinu.

„To je ale pocit, co?” řekl tiše. „Vstoupit aspoň na chvilku do života někoho, kdo umřel řadu staletí předtím, než jste se narodila.”

„To ano,” odpověděla, téměř ta slova vydechla.

„Škoda, že jste to nenašla na pozemku Billyho Moora,” povzdychl si Cain a vrátil jí střep do dlaně. „Tomu by nevadilo, kdybyste si ho nechala.”

„A majiteli tohohle pozemku ano?”

„Tomu ano. Když si ho necháte, dopustíte se trestnýho činu. A federálové vám to zatraceně spočítají.”

Rozhlédla se po mese. „Tohle je federální území?”

Přikývl.

„Kde je Xanadu?” zeptala se.

„Začíná někde za okrajem mesy.”

„Kde?”

„Abyste to věděla najisto, musela byste být zeměměřič. Huttonův ranč je všehochuť pronajatejch pastvin a smluvních území.”

„Ale on přece nepase dobytek.”

„On radši zaplatí pastvinářskou daň a dobytek jiných lidí odežene,” řekl Cain. „Tak pojďte. Najdem zbytek toho hrnce.”

Pohlédla na začervenalou hlínu, kam kámen spadl. Bylo tam ještě trochu odpadu, ale ne dost, aby se tam schovala nádoba. S povzdechem střep vrátila na jeho místo.

„Tady ten zbytek hrnce nenajdem,” namítla.

„První pravidlo střepů je, že padají dolů “

Přešel pruh větrem ošlehaného pískovce, který odděloval plošinu od okraje mesy. Výstupek skály vyčuhoval do kaňonu. Na okraji foukal vítr silnější, ale teplejší. Půda dole pod převisem si ještě udržovala letní teplo.

Když Christy pokročila a zastavila se vedle Caina, vydechla překvapením.

Dno kaňonu bylo velice, velice hluboko.

Pod jejíma nohama se blýskaly černé hřbety havranů, kteří poletovali ve větru a hlasitě na sebe pokřikovali. Zachvátil ji náhlý pocit beztíže, pocit, že se vznáší, a zároveň padá.

Aniž si to uvědomila, udělala krok až k samému okraji.

Kapitola 25

Cain prudce vyrazil ruku a zachytil Christy za paži, ale nepřitáhl ji zpátky. Místo toho se posunul a postavil se těsně za ni, aby se mohla pokochat pohledem. Kdyby se jí z té výšky zatočila hlava, zachytil by ji.

„Je to opojný pocit, ne?” zeptal se.

Jeho hlas byl klidný a tichý, a byl tak blízko ní.

„Je to neuvěřitelné,” odpověděla.

„Anasazijci taky milovali vrcholy mesy,” dodal po chvíli. „Museli odsud odcházet s velkou lítostí. Takový místo, jako je tohle, neexistuje nikde na světě.”

Mírný ranní vánek stoupal z kaňonu nahoru jako obrovský vonný vzdech.

Christino vnímání si pomalu zvykalo na nedohlednou vzdálenost, která se v té propasti země zjevila. To, co vypadalo jako drobné keře rostoucí na pískovcové stěny, byly ve skutečnosti plně vzrostlé stromy. Úzká cestička byla ve skutečnosti prašná silnice. Zdánlivě bezvýrazné dno kaňonu bylo ve skutečnosti kostrbaté a polorozpadlé, poseté balvany velikými jako Cainova chata.

Tam, kde se do skály zařízly odtokové kanály, vytvořily se menší postranní kaňony. Jako všechno v přírodě byl i okraj mesy asymetrický a nepředvídatelný, rozestavěné dílo navržené nikoliv kresbou na milimetrovém papíře nebo na projektovém plánu, ale dirigované větrem, časem a bouřemi.

Ten malý výběžek skály, na kterém stáli, nebyl ničím víc než nepravidelností okraje obrovského potrhaného kamenného šálu, jehož třásně byly útesy a mezery mezi třásněmi tvořily hluboké kaňony zalité sluncem a tichem.

„Tohle mi připadá jako příliš velké místo na hledání něčeho tak malého, jako je nádoba,” řekla nakonec.

„Nepůjdeme až tam dolů. Jen se trochu podívám pod okraj.”

Christy postoupila opatrně dopředu a natáhla krk, aby viděla přímo dolů. „Připadá mi to tam pořád stejné.”

„Kdyby tam byly nějaký jeskyně nebo zásobárny nebo něco takovýho, byly by schovaný přímo pod převisem okraje, tak aby nebyly vystaveny vlivům počasí.”

Obrátila se a pátrala v Cainově tváři po známkách, že si z ní utahuje. Všechno, co však spatřila, bylo zase to zaujetí, které se tam objevovalo, když byl na stopě něčeho, co miluje.

„Chcete mi namluvit, že si Anasazijci hloubili ve stěně tohohle útesu díry, ve kterých žili?”

„Ne. To za ně obstarala příroda. Anasazijci je prostě jen vyplnili stavbami.”

„To nechápu.”

„Představte si dvě vrstvy skály,” řekl a položil na sebe vodorovně obě dlaně.

Přikývla.

„Ta horní vrstva spoléhá na tu spodní, aby se udržela. Když je však ta spodní vrstva měkčí než horní, rozpadá se mnohem rychleji a postupně vymizí a výklenek nebo mělká jeskyně je hotová.”

Když tohle říkal, ohnul prsty spodní ruky a zkrátil je.

„Střecha je z pevnýho kamene,” řekl a pohnul horní dlaní. „Ta druhá vrstva drží výklenek. A všechny ostatní vrstvy pod tím jsou pořád pevný.”

„Ubytovací zařízení Matky Přírody,” podotkla. „Šikovné.”

„To ano, pokud ovšem ten převis nahoře není příliš velkej a nespadne.”

„To se stává často?”

„Za lidskej život? To ne. Ale v rozmezí tisíce let? Asi dost často, řekl bych.”

Zachvěla se. „To není moc povzbudivé.”

„Život je hra, Zrzečko. Jediná záruka je, že z něj nikdo nevyvážné živej.”

„Páni! To mě teda opravdu povzbudilo. Jak by měly tyhle stavby vypadat, pokud je vůbec najdeme?”

„Nejspíš jako hromady sutě, ale tak nějak zvláštně uspořádaný, jako kdyby si někdo připravil dokola dlažbu z kamenů a pak to vzdal a šel od toho, dřív než dokončí vnitřní dvorek.”

Cain viděl, že ji to neuspokojilo. S úsměvem ji lehce zatahal za uvolněný pramen rezavých vlasů.

„Ale to je dobrá zpráva, ne špatná,” namítl. „Kdyby byly tady okolo dobře zachované ruiny, už by je někdo našel a zmapoval nejdřív by je ovšem totálně vyraboval.”

Pomalu nechal pramínek rezavých vlasů vyklouznout z prstů. A když mu po nich zbyl už jen pocit hebkosti, otočil se zase k okraji mesy. Nic se tam nehýbalo, jen větřík a havrani.

„Chýlí se k poledni, a tak nám nepomůžou stíny,” řekl. „Takže prozkoumejme aspoň prostor pod okrajem kaňonu, tam, kde se světlá mesa dotýká skály, která má barvu vašich vlasů.”

Christy se nadechla a přiměla se odvrátit od člověka, který na ni při každém dalším pohledu stále víc působil. Chvilku jí trvalo, než se dokázala soustředit spíš na zem než na pocit, jak ji jeho prsty lehce zatahaly za vlasy.

„Hledejte svahy se sutí, na kterejch jsou šedý nebo černý stopy,” řekl. „Anasazijci pálili dřevo a popel s odpadky vyhazovali přes práh dolů do kaňonu.”

„Myslíte nějakou dlouhou, tenkou vrstvu černé barvy?” zeptala se.

Sledoval její pohled. „To je spíš uhelné ložisko. Smetiště obyvatel Anasazi tvoří spíš takový skvrny než dlouhý linie.” Náhle se nahnul dopředu. „Jako třeba tamhle.”

Sledovala směr jeho prstu. Asi šedesát metrů od nich se černala na závratně příkrém svahu na hromadě úlomků tmavá skvrna, která lemovala malý výklenek.

„Vidíte to?”

„A tamhle vlevo je ještě další.”

„Ano. Vidíte ten tmavě zelenej trs rostlin?”

„To, co je nad tou druhou malou skulinou?” zeptala se s údivem nad jeho nadšením.

„Ano. To je býlí Moki.”

„Proč tomu tak říkají? Anasazijci je jedli?”

„Ne. Ale roste to jenom na smetištích Moki.”

„Takže by tam měly být nějaké pozůstatky?”

„Někde poblíž. Musejí tam být. Anasazijci nechodili se smetím daleko.”

Zamračeně pozoroval dál stěny kaňonu. Ale nic jiného už ho nezaujalo. Setřásl ze zad malý ruksak, vyndal z něj dalekohled a studoval stěnu nad proužkem zeleného býlí Moki.

„Jestli jsou tam nějaký změny, jsou zatraceně dobře skrytý,” zamumlal. „Musely být úplně odplavený erozí.”

Mlčky pokračoval v prohlížení stěn.

„A co hledáte teď?” zeptala se.

„Cestu dolů.”

„Cože? Vždyťje to skalní útes!”

„Opravdu?” zeptal se ledabyle.

Stísněně čekala, až skončí prohlídku skalní stěny. Když byl hotov, podal jí dalekohled a ruksak.

„Je tam síť výstupků a puklin, který jdou od okraje mesy až k tomu smetišti,” hlásil. „Zůstaňte tady, než to obhlídnu.”

„Ale nemůžu “

„Vyloučeno,” přerušil ji stroze. „Zůstanete tady.”

Vzdorný výraz její tváře ho přiměl ke vzdechu.

„Bude to hnusnej sestup,” varoval ji. „Nejsem si sám jistý, jestli to zvládnu.”

„Ale mě loni na jaře nepostřehli. Dovolte mi aspoň to zkusit, prosím.”

„Ne. Nedokážete odhadnout hranice svých sil.”

„A vy snad ano?” zeptala se ironicky.

„Já ano.”

Upřeně se na něj zadívala. Nakonec jen potřásl hlavou. „Koukejte,” řekl. „Jestli tam půjdete, budu vás muset hlídat jako kvočna, protože vím, že byste mě nepožádala o pomoc, ani kdybyste ji nutně potřebovala. Ten sestup je na takovou hru příliš drsnej. Oba můžeme přijít k úrazu.”

Zavřela oči a o překot přemýšlela. Nemůže ho nutit do něčeho, o čem si zřejmě sám myslí, že by to bylo nebezpečné. Ani po něm nemohla žádat, aby ji nechal vyhrabat se samotnou z jakéhokoliv průšvihu, do kterého se dostane. Pomáhal by jí, i kdyby to znamenalo riskovat vlastní krk. Je to už prostě takový staromódní prdbla.

„Sakra,” zamumlala na znamení porážky.

„Je mi líto.”

„Když se budu otravovat, asi si mám házet kamínky, ne?”

„Tak se neotravujte, zlato.”

Nato se sklonil, tvrdě a rychleji políbil a šel pryč. Než stačila popadnout dech, zmizel už pod skalnatým okrajem.

Opatrně se připlížila k hraně mesy a sledovala ho, jak si vybírá cestu po malé římse, kterou si našel. Vedla k jazyku strmé kamenité suti, na kterém se uchytily keříkovité cedry a zakrslé borovice. Pohyboval se po hrubém, nejistém svahu s překvapivou rychlostí, úplně jako doma.

„Co ty vlastně jsi?” zamumlala si pod vousy. „Nejsi částečně kamzík?”

Rázem přestala dýchat, když viděla, že se spustil ze skalní plošiny až k první tmavé skvrně, k té, kde nerostlo žádné býlí. V tom okamžiku začal klouzat dolů, až k dalšímu, mnohem delšímu srázu.

„Caine! “

Právě když zaječela jeho jméno, vyrovnal to, hodil sebou ke straně a našel si pevnou půdu pod nohama.

Třesoucími se prsty popadla dalekohled. Zaostřila na kluzký svah. Rozkládal se u malého převisu, ale výklenek zacloněný převisem byl prázdný. Sledovala, jak Cain pátrá po nějakém stavebním materiálu nebo střepech, zbytcích zdí, prostě po jakémkoliv náznaku, že tady někdy mohl bydlet člověk.

„Je tam něco?” zavolala Christy, když už to napětí nemohla dál vydržet.

„Ještě nevím,” zahalekal.

Postoupil dál do výklenku. To už jí ho zakryl úhel skály. O pár minut později se vynořil.

„Ta tmavá skvrna není smetiště,” zavolal na ni. „Tam vzadu je pramínek a puklina, která vede k povrchu mesy. Voda v pramínku výklenek dočista vymyla.”

Zklamaně pozorovala, jak oblézá pískovcový výčnělek a škrábe se do dalšího výklenku. Když jí zmizel z dohledu, spěchala po převisu až k okraji přímo nad ním a doufala, že tam uvidí víc.

Ale všechno, co viděla, byli vzdálení havrani a plně vzrostlé stromy, které odtud vypadaly jako připínáčky.

„Panebože,” řekla a rychle ustoupila dozadu. „Ten jeden krok by byl na věčnost.”

Našla si místo u paty půvabně zkrouceného cedru, kde se mohla posadit. Čas od času zaslechla, jak se Cain pod římsou pohybuje, i když ho nemohla vidět.

Odněkud se objevil Moki, funící nadšením, že se mu podařilo doběhnout. Skočil dolů na kluzký kámen vedle ní.

Rozhlédla se na jih po drsné krajině. Pokrývku mračen provrtávala a zeslabovala obrovská planoucí pochodeň slunce. Jak se dívala do dálky, hory se zhušťovaly. Přes celé nebe se začala roztahovat žhnoucí modrá síť. Zlatý žár se šinul mezerami mezi mraky.

Se slastným povzdechem si rozepnula větrovku, opřela se zády o větrem ošlehaný strom a vychutnávala teplo slunečních paprsků na tváři. Po červeném pískovci klouzaly stíny mraků a vytvářely dojem, že se krajina v okolí mesy vzdouvá jako ohromné a živé dýchající zvíře.

Přivřela oči, nechala kaleidoskop mraků a krajiny pohrávat si se svým polovědomím a sestupovala kolem své racionální podstaty až do primitivnějších hladin svého nitra. Pomalu jí mizel z paměti svět butiků a asfaltových chodníků a přenechal místo podstatným, elementárním rytmům slunce a země, větru a času.

Krajinu částečně zakryl stín. Nejdřív myslela, že je to jen další plynoucí oblak. Když však setrvával, sedla si a rozhlédla se.

Slunce se schovalo za bílou pískovcovou Sestru. Věž vrhala dlouhý, široký stín, který po nějakou dobu neuhne.

„A já jsem si to chtěla jen na chviličku užít,” řekla.

Vstala a začala hledat nějaké další místo na slunci. Moki kolem ní nedočkavě pobíhal, zatímco obhlížela povrch mesy.

Necelých deset metrů doleva se o pískovec opíral doběla rozžhavený plát jakéhosi obřího nože. Trvalo jí jen moment, než poznala, že jeho ostří tvoří sluneční světlo, procházející mezi oběma Sestrami. Ta bílá skvrna nebyla širší než tři metry.

A ukazovala přes mesu přímo k převisu nad Cainem.

Účinek byl pozoruhodný. Tajemný. Připomněl jí to, co řekl Cain, že slunce je pro Anasazijce nesmírně významné.

„Co by Anasazijci usoudili ze slunečního pruhu, jako je tento?” zeptala se Mokiho. „Uctívali by jej? Báli by se ho? Nebo by ho oslavovali? Docela určitě by ho neignorovali.”

Pes šťastně zafuněl.

Postoupila do ostří světla. S Mokim v patách postupovala po zářivé stopě až na samý okraj mesy. U jejích nohou se objevil nezřetelný vzorek. Začaly se jí ježit vlasy na zátylku, když ze vzorku začala vyvstávat starobylá kresba.

Na obrubě kaňonu byl vyobrazený shrbený pištec, který svolával flétnou havrany, poletující hluboko dole.

Kapitola 26

Christy si nevzpomínala, že by na Caina zakřičela, ale asi to udělala, protože se ve chvilce vyškrábal přes okraj a utíkal k ní v obavě, že se jí něco stalo.

„Ne, jsem v pořádku,” uklidňovala ho. „Ale je to přímo tady. Pospěšte si, slunce rychle postupuje.”

„Ale skála určitě ne,” namítl, stěží popadaje dech.

Přesto se nebránil, když ho vzala za ruku a téměř ho vlekla k hraně mesy asi o deset metrů dál.

Slunce se skutečně posunulo. Teď už jasně osvětlovalo petroglyf.

„Ten pacholek,” řekl zbožně.

Podřepí u kresby a lehounce přejížděl prsty po hrubém povrchu skály.

Postava Kokopelliho byla nejasná, erodovaná, ale nepochybná. Pan v celé své kráse a síle překypující sexualitou a životem.

Hrot dýky slunečního světla už zářil pouze na jeho magické flétně.

Cain pohlédl na Christy. I jeho oči, stejně jako flétna, zářily jasem a živostí. „Přinesla jste mi štěstí,” řekl.

„Co s tím má společného štěstí?”

„Všechno.” Ohlédl se zpátky na dvě Sestry a pak se podíval na hodinky. „Poledne. Téměř přesně.”

„No a co?”

„Víte, co je dneska za den?”

Na chvíli se zamyslela. „Jednadvacátého září?”

Přikývl.

„No a?” ptala se.

„Je to podzimní rovnodennost, den rovnováhy, kdy je slunce přímo nad rovníkem. Den a noc trvají stejně dlouho.”

Cainův hlas i jeho oči byly plné života, vitality, která s ní cloumala stejně silně jako vítr a divoká krajina.

„Vidíte?” ukázal. „Ta nejužší část slunečního paprsk< se dotýká Kokopelliho flétny přesně v poledne v den rov nodennosti téměř na minutu. Nic nezůstává v čase úpln přesně stejné.”

„Anasazijci tedy věděli, že se světlo dotkne flétny přesně v den rovnodennosti?”

„Kdybyste věděla, že vegetační období stačí tak akorát na vypěstování a sklizeň obilí a fazolí, co byste dala za to, vědět, jestli se dny ještě prodlužují, nebo už zkracují?”

„Desetinu sklizně,” odpověděla bez váhání.

Usmál se. „Aha, ten famózní desátek. Ale obávám se, že cena, kterou platili Anasazijci, aby měli klid v duši, byla vyšší.”

Znovu objel prsty těsně nad obrysem Kokopelliho postavy. Ta souhra síly a něžnosti v jeho dotyku připomněla Christy, jak držel tu anasazijskou mísu tenkrát, když ho prvně spatřila v galerii. Teď však poznala to, co tehdy přehlédla, totiž lásku a obdiv k náhodě, která mu takový artefakt přinese do cesty. Ten člověk je opravdu mnohem komplikovanější, než si ze začátku myslela.

Z hlediska městských obchodů a betonových chodníků tedy z rozumového hlediska poznala Caina teprve včera.

Z hlediska slunce a krajiny, větru a času tedy z elementárního hlediska jako by to byl celý život.

„Zlato?” zeptal se.

Až se jí zastavil dech, jak přirozeně to něžné oslovení vyznělo. „Copak?” zašeptala.

„Dotkla jste se tady toho vůbec?”

„Ne. Jak jsem to jen spatřila, musela jsem na vás začít hulákat. Nepamatuju se. Prostě jsem věděla, že je to něco, co vám musím honem ukázat.”

V bradce se mu mihl letmý úsměv. Ale hned nato se mu ústa usadila do vážné linky, když se střídavě díval na pískovcový prach na svých prstech a na Kokopelliho.

„Co se stalo? On není pravý?” zděsila se. „Udělal ho nešiky kovboj nebo “

„Ne, je právej,” přerušil ji. „Tak právej, že se ho někdo pokusil odstranit. Kdyby zrovna tak naplno nesvítilo slunce, možná byste si ho ani vůbec nevšimla.”

„Kdo by proboha chtěl zničit takový kousek starobylého umění? To by byla vyložená sprosťárna a stupidita!”

„Možná. Ale taky je možný, že ten někdo nechtěl zničit Kokopelliho. Možná že se snažil zakrýt něco jiného.”

Pomalu se rozhlížel kolem sebe a pátral po něčem, co třeba přehlédli.

Moki začal náhle tak silně a útočně štěkat, že se k němu oba obrátili. Štěkot se ozýval pod okrajem.

„Nespadl dolů?” polekala se Christy.

„To pochybuju.”

Ale šel se za ní podívat pod okraj kaňonu.

Moki stál na oblém balvanu víc než dvacet metrů pod nimi, mával ocasem jako válečným praporem a vyzývavě na ně pohlížel. Když se nehýbali, zaštěkal znovu, jako by se zlobil, že nejdou.

„Nestane se mu tam nic?” ptala se.

„Kdyby tam spadl, nemlátil by takhle ohonem a neposkakoval kolem dokola. Dolů musí vést ještě jiná cesta.”

„Ukazoval tím směrem Kokopelli?”

„Je to možný. Právě proto se asi někdo snažil toho starouše odstranit.”

Cain obcházel po okraji, až došel k malé rozsedlině v oblém pískovci. „Tohle by mohlo být ono.” Spustil se do rozsedliny.

„Caine?” zeptala se s nadějí v hlase, že by ho mohla následovat.

„Nechte mě, abych to nejdřív prozkoumal sám.”

S úzkostí sledovala, jak zmizel v rozsedlině. Pak se ozvalo zaklení a rachot padajících kamenů. Právě když se smiřovala s tím, že ji zase nechá čekat, znovu se objevil.

„Je to zatraceně lepší, než to původně vypadalo. Pořád si ještě chcete hrát na kamzíka?” Ušklíbla se.

„Tak mi podejte ten ruksak,” řekl, také s úšklebkem. Dal si ruksak na záda a podal jí ruku.

Popadla ji a začala sjíždět k němu. Prudce.

„Ježíš!”

„Držím vás,” uklidňoval ji.

Chytil ji a držel, dokud se nepostavila, a pak ji teprve pustil s pomalým úsměvem, který naznačoval, že se mu líbilo, když ji k sobě tiskl.

„Možná že si tu divokou turistiku s vámi přece jen oblíbím,” řekl. „Teď dávejte pozor, kam šlapete. Určitě to nebude to, co čekáte.”

„To vy taky nejste.”

Nakřáplé se zachechtal, dotkl se prstem její tváře, otočil se a vedl ji dál pod erodující okraj mesy.

Rozsedlina se změnila v průrvu mezi dvěma mohutnými balvany pískovce, poskládanými na sebe jako obrovské kostky stavebnice. Průrva se ještě dál rozšířila v tunel, který byl shora skrytý a osvětlený pouze slunečním světlem na druhém konci. Přestože ji Cain upozornil, aby si dávala pozor, kam šlape, přece jen Christy několikrát klopýtla.

„Sakra,” zamumlala.

„Jojo, tyhle schody nejsou stavěný pro lidi zvyklý na městský schodiště.”

„Schody?” zeptala se nechápavě. „Jaké schody?”

„Máte je pod nohama. Podívejte se na povrch skály. Vidíte ty dolíky?”

Zamžourala v šeru. „Trošku.”

„Ty tady zanechalo kamenný kladivo nějakýho ubohýho parchanta, kterýmu rozkázali, aby do pískovce vytesal schody.”

„Ouvej. Jsem ráda, že jsem to nebyla já.”

Postupovala pomalu, užaslá nad prací, která vytvořila z příkrého vodního koryta cestu. Když si zvykla na rytmus a sklon stupňů, zjistila, že už tolik nezakopává.

„Skloňte hlavu,” upozornil ji.

Strop tunelu stále klesal. Cain už byl sehnutý. A za chvíli už se také plahočila za ním.

„Jestli to takhle bude pokračovat, brzy polezeme po čtyřech,” řekla.

„To na sebe nedá dlouho čekat.”

Asi tak po sedmi metrech však jas modrého nebe a Mokiho rozčilené štěkání slibovaly konec tunelu. Cain i Christy museli posledních pár metrů skutečně lézt po čtyřech. Kvůli širokým ramenům se Cain stěží protáhl východem. Musel se zkroutit a lézt bokem a ruksak táhl za sebou.

„Šikovné,” prohlásil, když se konečně celý protáhl. „Takhle mohl celou armádu odrazit desetiletý kluk se špičatým klackem.”

„Ve škole nás učili, že Anasazijci byli mírumilovní zemědělci.”

„Tak to teda vaši profesoři pocházeli z pokolení hipíků šedesátejch let,” pravil pobaveně. „Nikdo se neusídlí na stěně útesu jen proto, aby se zbavoval malých dětí a starců, kteří se každou chvíli zřítí přes okraj dolů.”

„Jak to líčíte, muselo být ubytování v útesu neodolatelné.”

Vsunul ruku zpátky do otvoru. „Chytte se. Pevně.”

Když se chytila, vytáhl ji z tunelu ven na denní světlo. První věc, které si všimla, bylo, že před nimi není nic jiného než vzduch.

Spousty vzduchu.

„Pozor,” varoval ji, když si nasadil ruksak zpátky na záda. „Na tyhle římse není moc místa.” Vydala ze sebe neurčitý zvuk. „Jste v pořádku?”

„Dopřejte mi aspoň vteřinu, abych si zvykla na pomyšlení, že dál musím pochodovat vzduchem.”

„Spíš skálou.”

„To říkáte vy. Mně to připadá jako vzduch.”

Její výdech se podobal dlouhému zasténání. Když pak vzhlédla, viděla, že ji zblízka pozoruje.

„Já jsem v pořádku,” ujistila ho. „Doopravdy.” Ještě jednou se zhluboka nadechla. „A chápu, co jste chtěl říct o tom životě ve skalách. Člověk k tomu musí mít opravdu vážné důvody. Například, že chce prostě přežít. Všechno ostatní ztrácí důležitost.”

Moki skákal po skalní stěně jako gumový míč a lákal je stále kupředu. Pes má ovšem výhodu čtyř pevných tlap; útočil přímo na Christy.

Cain krátce a ostře zvedl ruku. Moki se zastavil tak prudce, až uklouzl. Ještě jeden pohyb Cainovy ruky a pes zůstal stát jako přibitý ke skále.

„Působivé,” uznala.

„Byl by z něj dobrý lovecký pes.”

„Vy nemáte lov rád?”

„Bývalí kriminálníci nesmějí vlastnit zbraně.” Rekl to spíš věcně než hořce. Byl zabraný do prohlížení skály.

„Další schody,” poznamenal. „Pojďte za mnou a dělejte přesně to, co já. Přesně. Jako při té dětské hře, jenže u téhle je to proklatě důležité. Rozumíte?”

„Ano.”

Na moment ji probodl pohledem. Pak se usmál. „Nejradši bych vás zase políbil, ale má to neblahej vliv na udržení rovnováhy.”

„S mojí to taky není valné.”

Něco mu vzplálo v očích. Náhle se však obrátil a vydal se na cestu.

Sledovala ho po skalních stupních tak nezřetelných a vlhkých, že si ani nebyla jistá, že tam vůbec jsou. Ale vedla ji spíš důvěra v něj než ve vlastní smysly. Kladla nohy přesně tam, kam stoupl on.

Přesně.

Pomalu postupovala asi patnáct metrů po stěně útesu. Koutkem oka byla časem schopná vnímat, že ji cesta vede pryč od suťového nánosu a po příkrém svahu stěny mesy, která se odštípla a spadla na dno kaňonu daleko pod nimi.

„Jsem opravdu jediná, kdo pod sebou nevidí nic jiného než vzduch?” zeptala se nejisté.

„Vzduchu si nevšímejte. Koukejte na skálu. Zvláště tady.”

Zastavil se a ukázal na místo, kde schody začínaly mít odlišné intervaly než předtím.

„Tady se zastavte a vyměňte si nohy,” poradil jí. „Většina lidí na schodiště nakročuje pravou nohou. Odtedka předejte vedení levé, jinak spadnete dolů do kaňonu.”

Jediný pohled na něj jí potvrdil, že to myslí zcela vážně.

„Levou nohou, jo?” řekla. „Tak dobrá. Bude to levá. Ale proč? Měřili kroky špatně, nebo co?”

„Je to starý trik, něco jako zařazení jednoho dlouhýho kroku mezi řadu krátkých. Vetřelcům, kteří ten klíč neznají, to může způsobit mnoho trablů.”

„Tak mírumilovní, jo?” zeptala se.

„To si pište. Roztomilé opice pojídající banány, všichni do jednoho.”

Zahihňala se. „Co bych za to dala vidět vás na akademické půdě.”

Líně se usmál. „Byla to sranda.”

Zpozorněla a změnila krok na místě, kde jí řekl. Ze začátku byla taková chůze nezvyklá, ale brzy si nový rytmus osvojila. Postupovali po skalní stěně dalších patnáct metrů a pak se Cain zastavil.

„Žádný div, že tady nikdo nikdy nic nenašel,” řekl tiše. „Podívejte se na rozměry tohohle plátu.”

„Plátu?”

Ukázal před sebe.

Zjistila, že ten „plát”, o kterém mluví, je pískovcová deska veliká asi jako basketbalové hřiště a téměř tak vysoká jako Cain.

„Tohle je teda pěkný plátek,” řekla.

Při pohledu ze vzdálenosti o kousek dál to vypadalo, že se pískovcová deska hladce odtrhla od okraje kaňonu a sklouzla po plošině mesy deset nebo dvanáct metrů dolů. Bráno geologicky, to byla recentní událost. Pískovcové hrany vypadaly čerstvější, světlejší a méně zvětralé než ostatní povrch mesy.

„Koukejte na ty schody,” řekl tlumeným hlasem.

Nezřetelná cestička omšelých schodů vedla přímo vzhůru po hraně spadlé desky a pak se vytratila.

„Konec cesty?” zeptala se zklamaně.

„Možná, ale možná že ne. Podívejte se tamhle.”

Necelé dva metry nad cestičkou spatřila malý otvor, jak kdyby pískovcová deska padla před vchod do malého vý klenku a zakryla jej. Vnitřek byl úplně zastíněný.

Christy zírala a zírala, a cítila, jak v ní stoupá vzrušení.

„Je to…?” zeptala se bez dechu.

„Ano.”

Kapitola 27

Aniž by spustil oči z desky, natáhl Cain ruku. Když ji Christy uchopila, pevně ji sevřel.

A pak se rozesmál. Náhle se smála taky. Zapomněla na stísněnost, kterou cítila, když hřadovala na nechráněné skalní stěně. Nebyl žádný důvod ke strachu. Pochopila, co to je létat jako havran nad starou, nadčasovou krajinou.

Před nimi vyčníval ze stínů roh zdi, kterou zbudoval člověk.

„Podívejte se na tu tlouštku těchhle vigas,” řekl.

„To bych ráda, jen kdybych věděla, co to je.”

„Cedrové střešní trámy.”

Odněkud ze stínů spadlé desky se vynořil Moki. Celé jeho tělo vibrovalo nedočkavostí, se kterou je vybízel, aby šli za ním, ale nerozběhl se ani neštěkal. Teď byl ve své vrcholné honicí formě, čekal jen na pokyny rukou svého pána.

Rozkaz zněl: nehýbat se z místa.

Christy se málem rozesmála, když viděla, jak je pes zklamaný. „Chudinka malá.”

„Nerad bych, aby propadl střechou kivy nebo rozbil nějakou nádobu při lovení krys,” vysvětlil Cain.

„Krys?”

„Ne takových, jako jsou v New Yorku. Tohle jsou krysy typu Moki. Tohle jsou krysy skladnice. Stěhujou se do ruin a vyplňujou skuliny a prostory mezi trámy svými hnízdy.”

„Krysy jsou krysy. Jen doufám, že je Moki zčásti teriér.”

„Moki je zčásti všechno, nač si vzpomenete.”

Když došli k hromadě kamení, kde čekal Moki, Cain pevně uchopil Christy za zápěstí a zastavil ji.

„Dál ne,” řekl. „Ruiny mohou být nebezpečné. Stěny jsou obvykle nestabilní. Stejně jako střechy kivy. A samotná kamenná jeskyně…”

Ostražitě si měřil masivní kamennou desku, která musela spadnout v historické době a zakryla výklenek až na úzké okénko nebo dveře na každé straně. Skalní deska vypadala, jako kdyby se chystala znovu spadnout. Kdyby k tomu došlo, strhla by s sebou ohromný kus břehu.

Je to jen otázka času.

„Nelíbí se mi, jak ta deska vypadá,” řekl.

„Ale stejně půjdete dovnitř?”

„Ano.”

„Tak já taky.”

Otočil se, že se s ní bude hádat, ale zjistil, že není s kým. „Tak dobře, zlato. Ale buďte opravdu opatrná na to, kam šlápnete.”

Začal s hromadou suti u vchodu do jeskyně. Kusy pískovce vypadaly stabilně, jako kdyby je někdo při pádu do sebe zaklínil.

Na půl cesty k římse se z hromady uvolnil kámen velký asi jako pěst. Zasáhl Christy ze strany do nohy, odrazil se od příkré skalní stěny a pak bez hluku zmizel přes okraj.

Cain se na ni podíval.

„Kamkoli kráčíš ty, a tak dál,” procedila mezi zuby.

„Co se to stalo s tou dámou, co říkala zbabělce?”

„Zjistila, že má křídla, a odletěla pryč.”

S úsměvem potřásl hlavou a stoupl na malý kamenný práh, který uzavíral okno výklenku. Za chviličku jí pokynul, aby ho následovala.

V malém zastíněném výklenku pofukoval mírný vánek. Když se dostala na práh, spatřila na druhé straně cípek slunečního světla.

„Nejdřív musíte nechat oči, aby si zvykly,” radil jí. „Až se v těch stínech trochu vyznáte, řekněte mi.”

Po chvíli se zrak šeru trochu přizpůsobil. Začala rozeznávat, co se skrývá za tou ohromnou kamennou clonou.

„Panebože,” vydechla.

„Amen.”

Uvnitř bylo dobře zachované lidské obydlí, netknuté až na jednu zřícenou zeď v čele stavby. Roh té zdi a střechy, který viděli zezdola, byl součástí řady místností, jež se rozkládaly do šířky asi třicetimetrového prostoru. Stavba měla dvě až čtyři patra, podle sklonu stropu jeskyně.

„Je to tak úžasné, jak se mi to jeví?” zeptala se tiše.

„Mnohem úžasnější, zlato. Je to jako pokladnice času. Na celém Jihozápadě nevím o ničem, co by bylo tak zachovalé jako tohle.”

„Jak stará může být ta stavba?”

„S úplnou jistotou to nevím, ale sloh toho vchodu se hodně podobá Mesa Verde. Někde uprostřed dvanáctýho století. To by znamenalo vrchol říše Chaco. A přibližně dobu, kdy se všechno začalo pomalu rozpadávat.”

Cain se znovu rozhlédl kolem sebe. Lehce pohnul levou rukou. Moki se přehnal kolem nich do ruin.

„Takže jste si rozmyslel, že ho sem nepustíte?”

„No jo. Dokáže lip než my odhadnout nejistý terén a dovede se lip dostat z nesnází, když něco povolí.”

„Je to tady pravděpodobné?”

„To si pište. V ruinách, jako je tahle, podlahy jen tak tak udrží samy sebe pohromadě. A prosím, vy se mnou nechoďte, když to jdu prozkoumat.”

Jediný pohled na jeho rozhodný výraz ji přesvědčil, aby teď raději chvíli počkala a přela se až tehdy, když začne zkoumat temné prostory.

Moki se objevil nahoře v jedné místnosti poblíž jejich okna, mával ohonem a srst měl pokrytou něčím, co vypadalo jako drobné větvičky. Závan vzduchu zevnitř jeskyně náhle přinesl silný zápach.

„Fuj,” řekla.

„Moki asi našel nějaké krysí hnízdo.”

„Nádhera,” řekla bez nadšení.

Usmál se. „Doufám, že vám nevadí trocha prachu a špíny. Tyhle zříceniny nepoznaly úklid skoro tisíc let.”

Spustil se dolů na nízkou zídku, která kdysi vedla okolo okraje jeskyně.

„Dětská ohrádka je pořád pevná,” hlásil.

„Dětská ohrádka? Aha, ta nízká zídka. Tak tomu říkali?”

„Tak tomu říkám já.” Rozhlédl se. „Tahle místnost musela být vybudovaná asi jako jedna z prvních.”

„Jak to můžete vědět?”

„Teď je tady plno svinstva. Anasazijci často starý místnosti zasypali a stavěli nový. Někdy v těch starých místnostech pochovávali i mrtvé. Někdy je taky shodili na smetiště s ostatními odpadky.”

Zamračila se. „Byla to otázka postavení?”

„Někteří říkají, že ano. Ale většina tvrdí, že ne.”

„Co říkáte vy?”

„Pokud já vím, tak ještě nikdo nenašel v odpadcích s lidskými kostmi i pohřební dary. Ty se našly v pohřebních kryptách nebo rozsedlinách.”

„Takže postavení.”

„Mně to tak připadá, ale nezapomeňte, že já jsem jen Moki pirátskej parchant.”

Christy sebou škubla.

Postoupil podél zdi o kousek dál a při každém kroku zkoušel stabilitu podkladu. Když nepovolil, vrátil se.

„Když vám řeknu, abyste tady počkala?” zeptal se.

„Tak počkám, aspoň chvíli.”

„Jak dlouho?”

„Dokud se neotočíte.”

Přivřel oči. „To jsem si mohl myslet.”

„Já jsem váš talisman pro štěstí, pamatujete? Přece byste mě tu nenechal.”

Nechtěně se usmál. „No dobrá, má rezavá zaječí pacičko. Choďte opatrně, jako duch. Já tý pískovcový desce moc nevěřím. Přísahal bych, že se zachvěla, když jsem se o ni opřel.”

Pohlédla na mohutnou desku, ztěžka polkla a přikývla.

Cain se vrátil okolo stěny, s ramenem jen pár centimetrů od tunové skály, která mu připadala, jako by se na dotek chvěla.

Christy ho opatrně následovala a jednou rukou se opírala o masivní skalní stěnu. Byla chladná a dostatečně pevná, ale nevěřila by jí i bez ohledu na to, co řekl Cain.

„Tohle vypadá jako skutečný obytný dům,” prohlásila.

„Skoro.”

Druhá místnost, do které vešli, byla prázdná, až na velikou hranici dřeva a odpadků. Zatuchlý zápach se tady šířil ještě silněji, téměř nesnesitelně.

„Tady žily tisíce generací krys a každá na tu hromadu něčím přispěla,” řekl. „To mi připomíná New York. Akorát že lady to smrdí míň.”

„New York vám nevoní?”

„V létě ne. To vysloveně páchne.”

„Mluvíte, jako kdybyste tam trávil dlouhý čas.”

„Jedině když to jinak nejde.”

Obrátila oči. „To je typicky zápaďácké.”

Usmál se. „Teďjste se projevila.”

Podlaha třetí místnosti byla rovná a poměrně čistá. Sehnul se pod nízký vchod a zase si chvíli přivykal na šero uvnitř. Prošla za ním a postavila se těsně vedle něho.

Postupně začali rozeznávat detaily konstrukce místnosti. Stěny byly omítnuté červenou hlínou. Tam, kde omítka opadala, objevila se pod ní mřížka z tenkých větviček.

„Vrbové,” odpověděl jí na nevyslovenou otázku.

„Podívejte,” řekla. „Ten vzorek.”

Přejela rukou po hrubé elipse, sestavené z drobných bílých kamínků, zasázených do mimořádně silné vrstvy omítky.

„To není kvůli zesílení zdi,” uvažovala. „Tohle někdo udělal čistě pro potěšení oka.”

„Stejně jako malbu.”

Polekaně pohlédla nahoru. Horní část místnosti byla kdysi pomalovaná vzory, jež připomínaly keramiku, kterou už viděla.

„Podívejte se pozorně na tu omítku,” upozornil ji. „Vidíte ty otisky ruky?”

Přistoupila blíž a prohlížela stěnu. Měl pravdu. V omítce byla spousta jasných otisků ruky. Zlehka položila na jeden z nich svoji dlaň.

Ruka, která stavěla ten pokoj, byla menší než její, měla krátké tupé prsty, ale její dlaň se snadno vešla do chladné

prohlubně, kterou tu někdo zanechal téměř před tisíci lety. Přejela i druhou rukou jemně po okolním povrchu stěny a snažila se pouhým dotykem vstřebat pocit, jaký byl asi život těch dávných lidí.

„Tak dlouhý čas,” zašeptala. „Tolik lidského.”

Proběhly jí jemné závany tepla. Byla sevřená mezi chladnou omítkou minulosti a živoucím teplem přítomnosti.

„A tisíc let se tady toho místa nikdo nedotkl.”

Už se chystal jí přisvědčit, když koutkem oka něco zachytil. „No tohle, do prdele.”

Uvolnil ruku, sehnul se a něco sebral z podlahy. Podržel to v prstech co nejvíc v chabém světle od vchodu, tak, aby to mohla taky vidět.

„Ach ne,” řekla jen.

„Ano.”

Držel v prstech ohořelý zbytek velmi moderní, strojově ubalené cigarety. Přičichl k ní a zašklebil se. „Není starší než půl roku až rok.” Otočil oharek v prstech a přečetl drobné písmo na něm. „Dunhill.”

„Dunhill? Vy ho znáte?”

„Ne jeho. Ji. Dunhill je značka cigaret.”

Vypadala nechápavě.

„Remingtonský SuperValu je na skladě nemá,” řekl Cain. „Zápaďáci mají radši prostý a obyčejný cigarety. To už musí bejt nějakej nafoukanej exotickej týpek, co kouří dunhillky.”

Teplo, které ještě před chvílí cítila, vystřídal náhlý chlad. Vynořily se vzpomínky, krásná čtrnáctiletá holka, která si v časopise všimla reklamy, a tak dlouho nedala pokoj místním klukům, až jí jeden z nich sehnal balíček.

„Znáte ” Odkašlala si. „Znáte snad někoho, kdo ty dunhillky kouří?”

„Hádejte.”

„Jo,” zašeptala Christy.

Nebyla v tom otázka, ale on stejně odpověděl. „JoJo, a kovbojové, kteří se kolem ní poflakovali a probírali své erotické sny.”

Něco zasyčel, odhodil cigaretu někam do kouta a otřel si prsty o džíny. „No tak se podívejme, jak moc to tady ten její přítel prošmejdil.”

„Myslíte Huttona?”

„To bych pochyboval. Když jsem naposledy JoJo viděl, tak se kamarádila s indiány, a ne s naparáděnými kovboji.”

Christy měla chuť proti jeho opovržení protestovat, ale neudělala to. Čím víc se dovídala, co se z její sestry vyklubalo, lim míň se jí to líbilo.

To jsem zvědavá, co se ještě objeví.

Pak se však náhle zachvěla, jako by jí za krkem přejel prst mrtvoly.

Kapitola 28

Cain se znovu sehnul a prošel pod překladem vchodu do jeskyně. Pohyboval se rychle, už neměl obavy, že by mohl něco náhodně poškodit, kráčel podél nízké zídky až ke vchodu do souboru místností. U každých dveří se zastavil a zadíval se do tmavých zákoutí.

Jen jednou vykročil do tmy. Když se odtamtud po chvilce vrátil, držel v ruce nějaké keramické střepy.

„Vybrali to tu důkladně,” pravil chraptivě. „Tohle jim zřejmě nestálo za námahu.”

Střepy šly perfektně k sobě, vytvořily dohromady malovanou naběračku. I když chybělo držadlo, byl to stejně hezký kousek. Sklonil dlaň a nechal střepy vyklouznout na zem. Chtěla něco namítnout, ale když spatřila, jak si otírá dlaně o džíny, jako kdyby se dotkl něčeho nečistého, spolkla své námitky. Zřejmě cítil hluboké opovržení k JoJo a ke všemu, co s ní souviselo. Ke všemu, čeho se dotkla.

A Christy cítila totéž, když pohlédla na ty žalostné trosky krásy. Dětské sobectví je jedna věc. Tohle však je dospělé.

Tohle zavánělo kriminálem.

JoJo, proč?

Ten výkřik však zněl jen v její hlavě, ozvěna minulosti, kde bylo možné cokoliv,‘dokonce i nesobecká JoJo.

Nikdy jsem ji vlastně pořádně nepoznala. A teď už ani nechci.

A to mě bolí víc, než to trápí ji. Nic se nezměnilo. Až na jednu věc. Už nestrpím, aby mě trápila. S tím je konec.

Slzy ji ještě pálily vzadu v očích, když si všimla, že Cain stoupá po krátkém nerovném schodišti ze sutě do druhého patra stavby. Místnosti tam byly menší. Některé stěny byly začouzené. Všechny místnosti zely prázdnotou. S výjimkou malého hliněného džbánku a několika malých kukuřičných palic, spolehlivě konzervovaných v suchém vzduchu, byly všechny místnosti dokonale vyrabované.

Cain postupoval podle instinktu i podle zkušeností, jež získal při průzkumu stovek vykopávek. Došel k bloku místností, které tvořily pravý úhel s původní stavbou. Zastavil se a shlížel dolů na zbytky malé plazy jakéhosi dvorku ve tvaru písmene L.

Sledovala ho na přízemní úrovni. Když překročila nízkou zídku do dvorku, ozvalo se najednou hluboké, duté zaúpění, jako kdyby šlápla na nějakého ducha. Uskočila zpátky, spíš překvapená než vyděšená.

„Zůstaňte na místě,” přikázal jí rychle. „Pod tím nánosem je patrně kiva. Ten krov by vás nemusel udržet.”

Obešla ten malý dvorek, ale pro jistotu nahlížela do tmavých koutů. Když však zahlédla kovový záblesk, odvážila se trochu blíž.

Kdyby už jí Cain nepověděl o mýtech anasazijského podzemí, možná by ani nerozpoznala, že ta čtvercová černá díra v podlaze je nějaký vchod. Z díry však trčel hliníkový žebřík.

„Tady je nějaký žebřík,” zavolala na něj.

„Počkejte tam, kde jste.”

S pomocí jednoho ze silných stropních trámů seskočil ze střechy dolů a zamířil k ní, vyhýbaje se přízemnímu prostoru, kde byla nejistá střecha kivy.

Jedním z horních otvorů stavby nahlížel dovnitř Moki. Byl strašně špinavý, ale velice spokojený. Opřel si dolní čelist o okenní římsu a pozoroval svého pána dole.

Cain šťouchal do hromady suti, až našel kus cedrové kůry. Z kapsičky košile vytáhl krabičku zápalek a škrtl. Kůra rychle vzplála a vrhala na zdi jeskyně tajuplné blikavé světlo.

Sehnul se a pomocí té provizorní svítilny prohlížel vnitřek kivy. „Vybraná,” hlásil.

Jeho hlas působil stejně jako linka jeho úst. Tvrdě. Suše.

Strčila hlavu pod jeho paži a prohlížela svou první kivu. Blikající světlo ozářilo zaprášenou kruhovou komoru pod nízkým, hrubě omítnutým stropem, podepřeným čtyřmi dřevěnými sloupky. Do zaoblených stěn kivy byly vyhloubeny niky.

„Vypadá to jako tvar kříže,” řekla.

„Správně. Díváte se na anasazijský kostel, jehož ikony vyloupili nevěřící na kšeft.”

Pochodeň zablikala. Její pohasínající světlo zachytilo cosi lesklého na podlaze kivy.

„Podržte to,” požádal ji.

Podal jí zbytek kůry a ukázal jí, kde ho má držet. Pak rychle slezl po žebříku dolů. Za chviličku zapálil další sirku, přiblížil ji ke knotu petrolejové lampy a nasadil skleněný cylindr.

Christy upustila provizorní pochodeň právě včas, aby si nepopálila prsty. Plamínek zhasl ještě dřív, než kůra dopadla na zem.

„Polezte dolů,” řekl. „Uvidíte dílo pravýho Moki piráta.”

Mlčky sešplhala do prostoru, který jako by se chvěl jeho zuřivým vztekem. Netrvalo jí dlouho, aby pochopila, co ho tak rozrušilo.

Zloději se pustili do podlahy kivy s krumpáči a lopatami. Zasekli se z důvodů, které nechápala, i do jedné z dřevěných podpěr. Světlé střepy keramiky se mísily se špínou a plastovými odpadky z dvacátého století.

Cain poklekl, nabral do obou hrstí střepy a zkoumal je.

„Tenhle hrnek by se dal zachránit,” řekl. „Oni prostě odhodili všechno, co nedrželo pohromadě.”

Vztekle odložil střepy zase tam, kde je našel. Když se narovnával, všiml si náznaku vzoru. Ztuhl, zcela zaujatý nízkým kruhovým soklem, který probíhal kolem celé kivy. Část podstavce byla pryč. Ta část, která zůstala, byla pomalovaná neobvyklým vzorem, představujícím Kokopelliho v různých inkarnacích.

„V životě jsem něco takovýho neviděl,” hlesl tiše.

„Co?”

„Takovýhle malovaný sokl. Kdysi musel jít kolem dokola celý místnosti.”

„To je tak neobvyklé?”

„Ten sokl? Ne. Ale že se zachovala ta malba… to je zázrak. A ti bastardi to rozmlátili jako palivový dřevo a vyhodili.”

Poklekl k místu, kde se mezi odpadem objevil malovaný povrch. Pečlivě poskládal některé kusy dohromady. Když se mu to podařilo, objevil se výrazný černý vzor na bílém podkladu, plynulá abstrakce, která byla čistým destilátem slohu. Jedinečný, živý malovaný odkaz poslaný z jednoho milénia do dalšího. Starobylý, ale podivně povědomý vzkaz. Po kratičké chvíli Christy pochopila, proč. „Ach, bože můj!” vyhrkla zděšeně. „Tohle vypadá úplně přesně jako jeden z motivů Huttonovy nové kolekce.”

„A o tomhle máte psát ve svém časopise, Zrzečko?” zeptal se trpce Cain. „Chystáte se říct všem těm módním tvůrcům, jak Hutton vyplenil anasazijský naleziště nesmírný ceny, aby měl inspiraci pro nějakou městskou módní linii?”

Při tom jeho tónu sebou trhla, ale neodmlouvala mu. Pro to, co se přihodilo tomuto starobylému nalezišti, neexistovala žádná omluva.

Vzal do ruky lampu a zvedl ji do výše hlavy. Prohlížel tu spoušť minulosti s neskrývanou touhou ve tváři.

„Bože, a já si tak přál vidět, jaký to bylo,” promluvil tichým a vášnivým hlasem. „Možná že takováhle okrouhlá kiva už neexistuje nikde na světě. A teď je…” Zavřela oči, aby se nemusela dívat na jeho bolest.

„Pryč,” dodal. „Prostě pryč. Ani stovky královských koňských spřežení, ani tisíce královských poddaných nemůže tuhle spoušť dát zase dohromady.”

Kopl do hromady sutě. Uvolnil se z ní kousek tenkého hrubého provázku. Provázek byl připevněn k malému chomáči vláken.

„Tohle byla bota,” řekl. „Sandál vyrobenej z vláken juky. Není to tak vzácný jako látka nebo krocaní pero, ale přece jen je to zázrak, že se zachoval.”

Zaťal ruku v pěst. Prudce a trhaně se nadechl.

„A oni to tu pohodí, jako kdyby to bylo smetí,” řekl. „Bůhví, co všechno si odsud odnesli. Muselo to být královský výkupný. Přímo hostina pro stovku učenců. A kvůli čemu? Pro pár tisíc, aby se potěšila prolhaná coura. Kristepane. Kdyby Johnny nebyl takovej idiot, bylo by mi ho líto.”

„Johnny Deset klobouků?”

„Jo. On je ten idiot, co sjížděl JoJo, když mě postřelili. Ona už měla od tý doby určitě stovku takovejch, jako je on.”

Prostor uvnitř kivy se chvěl jeho pohrdáním. Cain působil jako kněz rozlícený zbořeným kostelem. Christy se snažila najít slova, která by jeho zuřivost zmírnila, ale na žádná nepřišla. Ztratilo se něco nenahraditelného a důvodem nebylo nic jiného než chamtivost. Tváří v tvář takovému barbarskému aktu nebyla zuřivost jen omluvitelná, byla dokonce nezbytná.

Mlčky přecházela od jedné niky v kivě ke druhé, s nadějí, že třeba najde ještě nějakou stopu po artefaktech, které byly kdysi středem zájmu anasazijských náboženských tradic. V páté nice našla úlomek hladkého černého kamene. Byl opracován do tvaru bobule, možná součást nějakého náhrdelníku. To už se nikdy nikdo nedoví. To, k čemu to zrnko patřilo, už je pryč. Všechno, co zůstalo, byla ta naleštěná kulička samotná, kterou přehlédli při té ničivé honbě za bohatstvím.

Držela zaoblený kámen v prstech. Povrch byl hladký, chladný, jakoby namydlený.

„Existuje nějaká možnost, jak to naleziště zachránit?”

„Ne. Stejně dobře tady mohli projet s buldozerem.”

„Třeba přece něco přehlédli.”

Máchl rukou. „Jistě, pár hrnků by se mohlo dát dohromady. Ještě by se tu třeba nějaký našly. Ale ten potenciál poznání je pryč.”

Rozhlížela se po směsici plastových odpadků se starobylými pozůstatky a do hloubi duše proklínala JoJo, že se mohla zúčastnit tak barbarského vyloupení posvátného místa.

„Opravdu se nic nedá zachránit?” zeptala se nakonec.

„Vrstvy jsou narušený. Popel ohniště z dřívějších let je smíchanej s pozdějším. Není způsob, jak aspoň přibližně odhadnout stáří ohniště. Je to úplně na odpis. Nula. Zero.”

Mlčky pozvedl lampu a znovu obhlížel vnitřek, jestli by přece jen nenašel něco, co kořistníci přehlédli. Ale s pohybujícím se světlem stále ustupovala pouhá tma a zase se vracela na místo, když se světlo přesunulo.

Světlo lampy vrhalo tajemné stíny do temných nik a nepravidelností ve stavbě zdí. Tvary klouzaly a mizely, aby se zase objevily, jako kdyby je ze sebe vytlačila skála.

Christy zasvrběla kůže primitivním pocitem něčeho nepostižitelného. Jsou tady duchové. Někteří dobří. Někteří příšerní tak jako ti, které viděla na obrazech na chodbě v domě Petera Huttona.

„Všechny ty niky,” řekl chmurně Cain. „Tolik jsem jich neviděl nikde mimo Pueblo Bonito.”

„Kde to je?”

„V kaňonu Chaco.”

Zase chvilku mlčky prohlížel kivu. Pak ze sebe vyrazil neartikulovaný zvuk bolesti a vzteku.

„Takový nálezy nebyly takhle vysoko na severu ještě nikdy odkryty,” řekl. „Podle velikosti tyhle kivy je možno soudit, že to bylo pro Anasazijce nesmírně důležitý místo. Životně důležitý. A teď už nebudeme nikdy vědět proč. Ať se ti prokletí zlatokopově usmaží v pekle.”

S lampou v ruce vylezl znovu na plazu. Christy ho beze slova následovala. Nenapadlo ji nic, co by chtěla říct. Lampa teď vrhla nové osvětlení na destrukci toho malého sídliště, skrytého za deskou pískovce. Skrytého, ale ne dostatečně.

Cain kráčel z jedné místnosti do druhé. Všude, kam pohlédl, byly zrádné jámy, kde byly zřejmě vykopány další artefakty a odvezeny pryč bez jakéhokoliv ponětí o jejich pravé hodnotě. Ve světě Moki pirátů jde pouze o peníze.

V rohu, kudy Cain s Christy vstoupili dovnitř, byla polozbořená zídka. Na první pohled to vypadalo, že je to základní kámen, který drží zbytek místnosti pohromadě.

„Pokud půjdete přes tohle,” řekl jí tiše, „snažte se do ni čeho nevrazit. Ani nekýchněte. Tomuhle místu stačí mál k tomu, aby to všechno spadlo.”

Přistoupil blíž, aby zjistil, jestli je ta oblast tak nebezpečná, jak vypadá. Najednou se chraptivě nadechl. Podél zadní zdi jeskyně byla konstrukce z čerstvého dřeva. Nebylo ho však dost. Zdaleka ne.

„Nechoďte blíž,” řekl drsně.

„Proč?”

„Nějakej blázen se snažil udržet ten převis mesy hromadou párátek.”

Vytáhl knot petrolejky, až začala čoudit. Pak se pomalu vydal podél spadlé hromady sutě na druhý konec jeskyně.

Nešla za ním. Viděla tu křehkou slátaninu a musela se násilím přimět k dýchání.

Nemůže to být tak nebezpečné, jak to vyhlíží. Ale bylo.

Kapitola 29

Cain studoval ty „podpěry” v blikavém světle lampy s takovou pečlivostí, která o nebezpečí vypovídala víc než jakákoli slova. Christy ho pozorovala, téměř ani nedýchala, a v kapse mnula prsty černou bobulku. Její starobylý hladký povrch jí dodával jakési uklidnění.

Polekalo ji, když se jí k sevřené ruce přitiskl studený čumák. Bez ohledu na špínu a slámu, kterou byl Moki obalený, vytáhla okamžitě ruce z kapes a zabořila prsty hluboko do jeho kožichu. Přemítala, jak by asi měla znít správná modlitba, která by udržela nebe. A pak začala pochybovat, jestli by lidé, kteří postavili kivu, vůbec nějakou modlitbu měli.

Tyhle úvahy jí aspoň pomáhaly, že jí po zádech nestékalo tolik studeného potu.

Po několika minutách se od ní pes odtáhl a šel si lehnout na desku chladného pískovce. V šeru byl Moki neviditelný, jen občas se objevil záblesk jeho očí, když se v nich odrazilo světlo lampy.

Cain seřídil její knot a přešel dozadu k Christy.

„Tak co?” zeptala se se zaťatými zuby.

„Je tam takovej pískovcovej balvan asi pět čtverečních metrů, kterej vypadá, jako by byl zavěšenej nad zemí. Za ním je puklina, do který by se dalo zalízt.”

Zachvátil ji primitivní pocit klaustrofobie. Zastrčila ruce zpátky do kapes. Tentokrát se její prsty dotkly kromě starého kamínku také kovu JoJoina klíče.

Vítej, záhado, pomyslela si Christy s humorem, který neměl daleko k ztuhlému strachu. Seznam se se záhadnou bobulí. Nechť jsou všechna vaše tajemství jen malá a bezpečná.

Ale pochybovala o tom.

„A co ty podpěry? Vydrží?”

„Ten, kdo tady byl před námi, měl přece jen určitý hornický zkušenosti. Podložil jakýsi nouzový podpěry, aby stabilizoval skálu.”

Cekala se zatajeným dechem dál.

Ale Cain mlčel.

„Co se mne týče,” řekla, „nepovažuju nevědomost za nijak blaženou.”

„Ten kus skály musí vážit nějakejch dvacet tun. Sloupky o rozměrech čtyři krát čtyři si s takovou váhou těžko poradí.”

Dlouze vydechla. „Tak už to dořekněte.”

Překvapeně se na ni zahleděl.

„Kdyby ten balvan byl všechno, co vás trápí, už byste mě byl vytáhl na kraj jeskyně, než by řekl švec.”

Usmál se. „Znáte mě docela dobře, děvenko.”

„Natolik dobře, abych poznala, že mi něco tajíte.” Zaťala pěsti v kapsách. Korálek byl hladký. Ale kov klíče se jí zaryl do kůže.

Ona mu také neřekla všechno.

„Ten balvan drží ještě další desku,” řekl nakonec. „Puklina, která ho odděluje od stěny, vypadá, jako kdyby vedla dál na denní světlo. Ten otvor je tak velkej, že v něm Anasazijci vystavěli skladiště.”

Prohrábl si prsty vlasy, až odhrnul čepici. Nepřítomně ji zastrčil do kapsy.

„Celej ten strop stavby je připravenej odpadnout,” řekl bez obalu. „Ta další deska je větší než ta, která uzavírá jeskyni. Až spadne, bude to rána, kterou bude slyšet až do Denveru.”

Automaticky vzhlédla ke stropu jeskyně, kde se nad nimi rozprostírala skála jako klenba chrámu. Pískovec byl začerněný sazemi tisíců ohnišť a zvlhlý prosakováním milionů zimních oblev a lesních bouřek.

„Vypadá to tak… pevně,” řekla.

„Jo, kdysi to bylo. Ale pořád vznikají pukliny. Do nich se dostane voda. Ta rozpustí tmel, kterej drží zrnka písku pohromadě. V zimě voda zmrzne a puklina se v kameni roztáhne. Když je puklina dostatečně velká, zvítězí gravitace.”

Mlčky se pokoušela představit si, jak všechny ty delikátní síly působí a pracují, vodu, která v zimě zmrzne a roztáhne se a rozpoltí skálu. Pak přijde doba tání a z vody se stane slabá kyselina, která kámen rozpouští.

Kapka po kapce. Jedna roční doba za druhou, jeden nápor za druhým.

A pak jednoho dne, v jednu hodinu, v jednom okamžiku, se masivní balvan utrhne. Když dozní poslední ozvěna a usadí se jemný prach, je zase dosažena nová rovnováha.

A pak se celý cyklus znovu opakuje. Kapka po kapce, sezona po sezoně, nápor za náporem.

„Říkáte tedy, že bychom měli zmizet?” zeptala se trochu nejistým hlasem.

„Já jen říkám, že bych tu hrozně nerad zažil bouřku. Jedno pořádné zahřmění může odstartovat děsnej třesk.”

„To je to tak hrozné?”

„Je to otázka štěstí. Strop už vydržel tak dlouho. Možná že vydrží ještě o chvilku déle. Ale na druhou stranu, proč by si nespadl? Nevidím žádnej vážnej důvod.”

Christy se otřásla.

„Jestli chcete čekat venku před jeskyní,” řekl, „tak prosím. Nebudu vám to vyčítat.”

„A co vy?”

„Já jsem tam u hrany toho stavebního bloku viděl něco, co bych si rád prohlídl zblízka, dřív než odsud odejdu.”

Sebral zase lampu a zamířil k masivní desce pískovce, která spadla někdy potom, co Anasazijci už skoro vyplnili jeskyni svým skalním domem.

Po chvilce váhání ho Christy následovala. Moki je pozoroval, ale nejevil žádnou touhu být u nich.

„A co hledáme tentokrát?” zeptala se.

„Já si totiž myslím, že je nahoře ještě jedna kiva, poblíž toho druhýho okna u tohohle okraje jeskyně. Vypadá to, jako by ten strop byl probouranej potom, co kámen spadl. Někdo strávil kopáním na jedný straně příliš mnoho času.”

Druhá kiva byla umístěna o hodně níž než celý blok místností. Světlo lampy ukázalo spleť rozštípaných cedrových stropních trámů. Střecha byla úplně probořená. Svislé sloupy, které kdysi podpíraly střechu, byly v půli zlomené. Místnost byla téměř celá zaplněná kamennou sutí a smetím.

Hromada smetí byla nakupená vedle malého tunelu, který bylo vidět na jednom okraji kivy. Tunel klesal dolů pod zbořený chrám, pak se rozšířil do malé komory, veliké asi jako telefonní budka.

Společně poklekli u ústí tunelu a hleděli do komory.

„Je tu hromada nějakého odpadu,” usoudil, když si prohlédl spleť dřevěných třísek a kamenných odštěpků. „Ať už tu kopal kdokoliv, musel mít opravdu fortel.”

„Po čem šli?”

Opatrně, aby příliš nenarušil stěny, se přeplazil ke kraji tunelu, aby si mohl lampou posvítit do nejtmavších koutů komory.

„Vypadá to jako nějaká dutina. Dostali se pod úroveň podlahy kivy, téměř jako by “

Náhle sáhl do komory a hrábl do prachu.

Christy nejdřív myslela, že našel nějaký střep, ale když jí ten úlomek podal, okamžitě věděla, že to střep není. Něco ve tvaru té věci ji děsilo. Nebo možná ta struktura.

Když vycouval z otvoru, podala mu úlomek, jako kdyby ji pálil do prstů.

„Tumáte. Vemte si to,” řekla.

„Vám se to nějak nelíbí?”

„Ne.”

Posvítil na úlomek zblízka a zabručel: „Vždyť jsem si to myslel. Kost.”

„Lidská?”

„Úlomek stehenní kosti.”

„Často takhle narazíte na kosti?”

Zakroutil hlavou. Pak odložil kost a hrábl do sypkého prachu.

„Co ještě hledáte?” zeptala se.

„Zbytek tý kostry. Tohle je největší anasazijský hrob, jaký jsem kdy viděl.”

Vybral několik hrstí hlíny a dal ji stranou, pak vyhrabal ještě další. Neobjevilo se nic. Opatrně pokračoval, až se otvor zvětšil, a tak se vytvořila miniaturní jeskyňka podél celého zadního okraje.

Najednou postřehla Christy záblesk barvy. Popadla lampu a přisunula ji blíž: „Podívejte.”

„Já to vidím.”

Velice opatrně se naklonil do komory, natáhl se a něžně vytáhl plochý zelený oblázek, menší než poštovní známka.

„Bože můj,” řekl tiše. „Tyrkys. Nějakej zlatokop v tomhle hrobě narazil na zlatou žílu.”

Velikost a tvar jí připomněly Huttonovu zvláštně vykládanou želvu. „Kdyby to nebyl tyrkys, přísahala bych, že pochází z Huttonovy sbírky.”

„Co tím míníte?”

„Má tam perleťovou, tyrkysovou a argilitovou želvu, která se našla někde na území jeho ranče,” řekla. „Ale to tyrkysové vykládání bylo zcela nedotčené.”

Když se Cain zahleděl na tyrkysový fragment v její ruce, jeho přivřené oči ve světle lampy podivně zazářily.

„Tak proč vám to připomíná ten artefakt?” zeptal se.

„Tvar a velikost jsou stejné jako ozdoby na želví hlavě. Takový zvláštní tvar částečně zakřiveného polygonu.”

Cain zamyšleně převaloval kousek tyrkysu v ruce. Tvar toho kousku byl skutečně zvláštní. Bez ohledu na svůj příkaz, aby nevzala ani ten nejmenší kamínek, si dal tyrkys do kapsy. K čertu s pravidly. Spíš by riskoval znova vězení, než by nechal ten prastarý tyrkys při příští bouřce, nebo ještě příští, zničit.

„Můžete mi tu želvu popsat?” zeptal se.

„Popis věcí je má profese. Čtyři nohy jsou skoro celé zatažené, takže je vidět jenom konce s drápky, ocásku je vidět sotva kousíček. To vše je vykládané perletí. Hlava s krkem není zatažená, ve skutečnosti má vlastně falický tvar. Oči tvoří dvě drobná tyrkysová kolečka. Tyrkysový límec. Argilitový krunýř.”

„Ještě něco?”

Zamračila se. „Je velká asi jako moje dlaň, spíš dvourozměrná než prostorová, spíš propracovaná než primitivní, obvod spíš zaoblený než hranatý. Určená k pohledu pouze z jedné strany, asi jako závěs na krk. Velmi jemná práce. A ještě tam bylo něco.

Hlas jí zanikl.

„Co?” naléhal.

„Nebyl to pouze součet jednotlivých částí,” řekla prostě. „Ten, kdo to vytvořil, byl umělec. Ta želva vyzařuje takový smysl pro moudrost a trvalost života a plodnost, že to až bere dech.”

Pomalu a dlouze vydechl. „Hrozně rád bych ji viděl. Vypadá to jako fetiš nějakýho velmi bohatýho a mocnýho klanu.”

„To je od bílýho muže opravdu dobrej odhad.”

Ten vážný hlas vyšel z temnoty za jejich zády.

Cain se rázem otočil, zvedl svítilnu nad hlavu a obrátil proud světla do stínu.

Do světla vstoupil Johnny Deset klobouků. V jedné velké pracce držel pušku s upilovanou hlavní. Prst měl na spoušti.

Hlaveň mířila přímo na ně.

Kapitola 30

„Ahoj, Johnny,” řekl Cain a pak tiše hvízdl. „Koukám, že ti dal někdo pěkně zabrat.”

„Nepřibližuj se,” zavrčel Johnny.

„Já se ani nehnu,” řekl Cain nenuceně. „Jak se daří?”

Christy jen zírala a nemohla uvěřit tomu, jak nedbale se chová. Hodil po ní postranním pohledem.

Ale z výrazu jeho očí jí přeběhl mráz po zádech.

Když se Johnny otočil a podíval se rychle přes rameno, Cain ji pohybem ruky varoval, aby se nehýbala.

„Je ti někdo v patách?” zeptal se Cain.

„Jsou ještě hodně daleko od týhle díry,” zavrčel Johnny. „Koukej položit tu lucernu tamhle na ten kámen a zvedni pracky, abych na ně viděl.”

Cain opatrně postavil lampu a odstoupil od ní dál. Pozoroval obrovského muže s chladným predátorským soustředěním, jako by čekal, až si začne.

„Ne že bych si s tebou musel dělat starosti,” pravil Johnny s lehkým pohrdáním. „Ty mě nepřepereš. To jsi dokázal předtím, než jsi schytal tu kulku.”

Christy zírala, nemohla uvěřit, že Johnny nevnímá, jak se Cain chystá k boji. Na ni to doslova křičelo a tak jí to drásalo nervy, že měla pocit, že krvácí pod kůží.

„O některý věci nestojí za to se rvát,” řekl Cain. „Jednou z nich je profesionální štětka.”

„Drž hubu.” Johnny zvedl zbraň do výše prsou a namířil ji na Cainovu hlavu.

Christy přejel po těle chlad. Otvor kulovnice jí připadal velký jako železniční tunel a černý jako sama smrt.

Cain jen bez hnutí vyčkával. Johnny se podíval na Christy. To nebylo dobré. Cain se pomalu hnul stranou, čímž na sebe chtěl upoutat pozornost.

„Stůj,” zavrčel na něj Johnny.

„Neblbni, člověče. To jsi tak nafetovanej?” zeptal se Cain.

Indián potřásl hlavou, buď to byla záporná odpověď, nebo výraz nějaké osobní bolesti. „Tyhle kraviny jsem už dávno nechal bejt.”

„To je správný,” pravil nedbale Cain. „Jsi z toho zbytečně paranoidní.”

Johnny zamrkal a hřbetem levé ruky si z čela setřel pot a krev. Hlaveň pušky v jeho pravici se však ani nepohnula.

„To tys to tady tak zplundroval?” zeptal se Cain.

Johnny zabručel.

„Všechno jsi to prodal za drogy?” Obr na něj tupě zíral.

„No jo, já vím,” řekl Cain a pokrčil rameny. „Však jsem tě varoval, jak je Huttonova děvka drahá.”

Johnny odpověděl jen přiškrceným zvukem, který mohl být i smíchem. Udělal vrávoravý krok blíž a snažil se Caina zastrašit pouze svou mohutností.

Jak se Johnny pohnul, vynořila se ze stínu jeho tvář, obrácená směrem k Christy. Vydala ze sebe nechtěný zvuk. Vypadal jako chodící mrtvola. Tvář měl pořezanou a pokrytou zaschlou krví z mnoha ran. Některé stále ještě krvácely. Levou ruku držel ztuha, jako kdyby ji měl zraněnou.

„Ty teda opravdu nevypadáš dobře,” řekl Cain.

„Rozhodně vypadám lip, než budeš vypadat ty, jestli okamžitě nezavřeš klapačku a nepřestaneš se hejbat.” Johnny mu krátce pohrozil zbraní.

Cain mu ukázal prázdné dlaně. „Nejsem tak blbej, abych šel s prázdnejma rukama proti kulovnici.”

„Sakra, ty bys nešel s prázdnejma rukama proti ničemu.”

„To je sranda, slyšet něco takovýho zrovna od tebe.”

„Co to má jako znamenat?”

„Jaký to je, střelit někoho do zad?” zeptal se Cain. „Dalo se pak snadněji spolknout, jakej jsi byl blázen, když jsi platil štětce, kterou měl každej kovboj v Remingtonským okrese zadarmo?”

Johnny udělal krok, zakopl a musel se zachytit pískovcového balvanu, který mu sahal až do výše pasu. Klesl na něj, jako když stařec klesne do houpací židle. Pak se ve světle lampy ušklíbl, přičemž odhalil ústa plná polámaných zubů.

„Tak ty si myslíš, že jsem to byl já,” řekl Johnny. Připitoměle se zachechtal a na jednu stranu odplivl tmavou směs slin a krve.

Cain čekal a odhadoval své možnosti.

Christy potlačila výkřik. Johnny byl příliš daleko a jeho zbraň příliš hrozivá. Než by Cain stačil udělat krok, byl by mrtvý.

Pak si všimla, že Cain hlídá spíš Johnnyho než jeho zbraň. Jeho postoj ukazoval, že nejnebezpečnější zbraní je ten člověk.

„Kolik sis toho odsud odnesl, Johnny?” Položil mu tu otázku docela věcně, jako člověk, který si povídá se svým známým.

Ale jeho oči nebyly lhostejné. Pozoroval Johnnyho upřeným pohledem hada.

„Kdo říká, že jsem odsud něco odnesl?” zeptal se Johnny.

Cain se tiše zasmál. Znělo to, jako když se brousí kámen. „Tahle zřícenina byla kulturní zlatý důl. Teď je to hromada suti. A to je tvůj styl. Zničíš celé místo kvůli několika dobrejm hrncům. Já tě znám, Johnny. Viděl jsem tvoje stopy po celém údolí San Juan.”

Johnny si přejel hřbetem ruky koutek úst. Když ruku odtáhl, byla celá od krve a špíny. „Nemáte tu vodu?”

„V ruksaku.”

„Kde je?” zeptal se Johnny a rozhlížel se kolem.

Cain se pohnul dopředu v okamžiku, kdy se na něj indián ohlédl zpátky.

„Mám ho na zádech,” řekl Cain. „Jen ho sundám a “

„Ne! Nehýbej se. Nevěřím ti,” řekl Johnny a stále zesiloval hlas. „Já už nevěřím nikomu!” vykřikl.

„No tak, Johnny,” tišil ho Cain. „Máš to dobrý. Máš všechno pod kontrolou a je ti dobře.”

Mužův černý pohled neklidně těkal po celé jeskyni. Zastavil se na Christy, jako kdyby ji nikdy předtím neviděl. A pak se podíval ještě jednou, překvapeně.

„Hej,” řekl. „Neznám vás? Pojďte blíž.”

„Zůstaňte na místě,” přikázal tiše Cain. „Ani o krok dál, Zrzečko.”

Nepohnula se.

Johnny zatřásl hlavou jako opilec, který se chce zbavit pavučin. Pomalu se ustálil na Cainovi. „Co je to za děvku?” zeptal se ho.

„To tě nemusí zajímat,” řekl mírně Cain. „Půjde se projít a my si zatím promluvíme o starejch časech.”

Johnny o tom chvíli uvažoval a znovu si odplivl. „Ne. Ta děvka tu zůstane. Nevěřím nikomu.”

„Někomu věřit musíš,” řekl mu Cain. „Potřebuješ pomoc.” Postoupil o krok, pak další, než Johnny zareagoval.

„Zpátky, nebo ti udělám díru do těla!”

Cain se zastavil.

Christy však viděla, že je připraven pohnout se znova, kterýmkoli směrem, v každém okamžiku. „Ale stejně potřebuješ pomoc,” opakoval Cain. „Hajzlové.”

Vypadalo to, že tím míní lidstvo jako takové, a ne speciálně Caina. Zato jeho zbraň mířila přesně. Její nepohnuté oko bylo neustále upřeno na Cainovu hruď.

Johnny zakašlal.

Cain se pohnul dopředu.

Indián vyplivl krev někam do tmy.

Cain se ještě pohnul.

„Neměl jsem si nikdy začínat se všema těma výchorfáckejma prevítama s jejich přihřátejma manýrama ani s jejich fetem,” zamumlal Johnny. „Od tý doby mi už hlava neslouží, jak se patří.” Zakašlal.

Cain se přiblížil.

Christy se ovládala tak křečovitě, že ji bolel každý sval na těle.

V duchu na něj křičela: Je moc daleko, Caine. Nezkoušej to! Zabije tě!

Nejradši by to vykřikla nahlas, i když by to nebylo nic platné. Cain o tom riziku věděl stejně jako ona. A víc. Mířila na něj zbraň.

„Kopal jsi tady pro Huttona?” zeptal se Cain.

„Do hajzlu, jo,” zasyčel Johnny. Mávl hlavní zbraně dokola. „Já to místo našel. Vyhrabal jsem hrnce. Udělal jsem všechno. Náramná prácička od nanicovatýho praštěnýho Moki piráta, co?” Předvedl zakrvácený úšklebek. „To vás naučí, tebe a všechny ty tvý naškrobený univerzitní kamarády. Já jsem tu ruinu objevil, já a Jo, a já jsem ji vykopal. To je zatraceně víc, než bys řekl.”

Christy ztuhla, když zaslechla sestřino jméno.

Johnny si její reakce nepovšiml o nic víc než Cainova úporného postupu k němu, centimetr, stop, centimetr, stop, centimetr…

Stop.

Čekej.

„A byl bys ji našel, kdybych já Jo nedal tip, že tady v okolí Sester musí něco být?” zeptal se Cain. Christy zaryla nehty do dlaní.

Johnny do Caina zabodl pohled a znovu si přejel rukou přes ústa. Pak se ušklíbl jako kluk. „Ne, to bych nenašel. Ale já jsem všechno přemejšlení nechal na tobě a všechno šukání na Jo. Pěkně tě oškubala, dostala z tebe všechny tvoje tajemství.”

„Myslíš?”

„Získala Sestry,” řekl Johnny hrubě. „A po tom všem houby záleží na tom, co všechno ještě ví.”

„A co se stalo?” zeptal se Cain. „Jak to, že jsi skončil tak, že teď pliveš krev?”

„Všechno šlo do háje. Lidi umíraj, jsou mrtví, a ještě další budou umírat.”

Najednou si začal něco tlumeně prozpěvovat. Ta atonální cizí slova a melodie způsobily, že Christy začaly vzadu na krku vstávat vlasy.

„Potřebuješ pomoc,” opakoval zase Cain.

„Jenom trochu prachu, člověče. Jen prach, a potom se odsud dostat, než mě chytnou.”

„Kdo po tobě jde?”

„Šerif. Ale nikdy mě nechytí, když budu mít náskok. Já tuhle zemi moc dobře znám. Zrovna jako ty.” Johnny se zachechtal, rozkašlal se a odplivl si.

Cain se o kousek přiblížil.

„Bejt tebou,” řekl indián, „vrátil bych se do krajiny mesy a nějakej čas bych nevylejzal. Mají v plánu mě oddělat a hodit to na tebe.”

Christy vrhla na Caina rychlý pohled. Jeho výraz se nezměnil. Vypadal klidný, uvolněný…

A zase o píď blíž k Johnnymu.

„Oni?” zeptal se Cain. „Kdo jsou oni?”

„Zkus na to přijít. Já už tě nechci víckrát vidět.” Náhle se Johnny narovnal a namířil na Caina pušku. „Zpátky!”

„Já ti chci jen pomoct,” řekl Cain.

Johnny se trhaně nadechl a zasmál se jako démon na některém z Huttonových obrazů. „Já tě nepotřebuju. Já mám svůj plán. Já se postarám o toho parchanta Autryho a všechny ostatní. Všechno, co potřebuju, je trocha prachu a kamarádi ze Zemskýho úřadu se už o mě postaraj.”

„Ty máš kamarády na Zemským úřadě?” zeptal se Cain. „To je teda překvápko.”

„Že jo? Celej život jsem kopal načerno střepy a teď je má jediná naděje Zemskej úřad.”

Johnny sáhl zraněnou rukou do zadní kapsy kalhot a vytáhl malý váček z pytloviny, takový, jaký používali domorodci na prodej anasazijských suvenýrů turistům.

„Tak mi, prosím tě, vyhrab trochu prachu tady z tý díry,” řekl Johnny a ukázal na kivu, „A já pak zmizím. Když budeš mít nějaký dotazy, zeptej se Dannera. Je takovejch patnáct minut za mnou.” Johny hodil váček Cainovi. „Naplň ho.”

Cain chytil váček jednou rukou. Zdálo se, že váhá.

Ne! zařvala v duchu Christy. Pořád ještě je moc daleko. Nedělej to!

Kapitola 31

Cain došel zřejmě ke stejnému názoru. Moc daleko. Pomalu se otočil ke kivě, která byla používána jako pohřební místo. Sehnul se k malé komůrce. Oběma rukama začal plnit malý váček.

„Kolik tady bylo koster?” zeptal se Cain po chvíli.

„Dvě.”

Johnny se zvedl z kamene, o který byl opřený, a přistoupil blíž, aby viděl, co Cain dělá.

„Mužský, ženský, nebo obojí?” zeptal se Cain.

„Obě ženský. Nejkrásnější pohřební dary, jaký jsi kdy viděl. Tyrkysy, gagát, perleť. Málem jsem se z toho pochcal.”

Christy stála bez hnutí u okraje hromady polámaného dřeva a snažila se na sebe nijak neupozornit. Koutkem oka zahlédla záblesk pohybu, pohybu, který sledoval každé Johnnyho hnutí.

Moki se po břiše plazil ze stínu po hromadě smetí. Byl napnutý jako veliké živoucí pero, celý se třásl očekáváním.

Christy bušilo srdce tak hlasitě, až se obávala, že je Johnny uslyší.

„Vzal Hutton všechno?” zeptal se Cain.

„To nevím. Já jsem vzal všechno, co jsem našel, ale nestačil jsem tohle děťátko vykopat celý.” Johnny si utřel oči. Dělalo mu potíže zvednout levou ruku. „Dostala ho taky ta mrcha. Uřízla mu koule a nacpala mu je do huby.”

Cain přestal nabírat prach do vaku. „Kdo? Jo?”

Johnny neodpověděl.

„Víte, kde je teď Jo?” zeptala se Christy, dřív než se dokázala zarazit.

Obrátil se a podíval se na ni. „Jestli je chytrá, tak zmizela. Jestli ji Autry dostane, zabije ji.” řekla Christy ostře.

Emoce v jejím hlase Johnnyho zaujala.

Dlouze se na ni zadíval. „Neznám já vás?”

Rychle odvrátila pohled.

Cain ji pozoroval a začínal chápat. A zuřit.

„Moment, počkat,” řekl Johnny. „Že vy jste ta její sestra, ta zrzavá reportérka z New Yorku!”

Přejel jí mráz po zádech.

„Autry si myslí, že jste v tom jela s Jo,” pokračoval Johnny. „Sama zařídila, aby to tak vypadalo. Je to prohnaná mrcha. Bejt várna, tak rychle zdrhnu.”

„Já jsem v ničem a s nikým nejela,” bránila se Christy.

Johnny se zachechtal, rozkašlal se a zase vyplivl krev. „No, tohle není moje starost. Hutton z vás pravdu tak nebo jinak vy tříská. Strašně rád koupe hezký ženský, pak je zapudruje dětským zásypem a udělá jim bolest tam, kde to není vidět.”

Christy cítila tíhu Cainova pohledu, ale nemohla se přimět, aby se mu podívala do očí. Vnímala ho jen jako obrys ostrého stínu a pronikavě bílého světla. Byl naprosto zticha.

„Víte tedy, kde je Jo?” zeptala se znova Johnnyho.

„Proč? Taky vás převezla?”

„Něco podobného.”

„Ta mrcha je hotová hadí královna, co?”

Christy udělala krok směrem k Johnnymu a přiměla ho namířit na ni zbraň. A ten pohyb obnažil jeho slabinu proti Cainovi.

Byl to jen moment, ale Johnny náhle zjistil, že nemůže jednou zbraní pokrýt zároveň Christy i Caina. „Zpátky,” zavrčel na ni.

Místo aby poslechla, udělala další krok a rozšířila vzdálenost mezi sebou a Cainem. Chtěla Johnnyho přimět, aby se rozhodl mezi ní a Cainem.

„Máte ponětí, kam by mohla Jo jít?” zeptala se naléhavě. Nedovolila si pohled na hlaveň kulovnice, která střídavě kmitala mezi nimi.

A náhle hlaveň mířila pouze na ni.

„Postavte se vedle Caina,” poručil Johnny. „A hned, děvko, okamžitě!”

Ze tmy náhle vyskočil zuřivý vrčící stín a vrhl se rovnou na Johnnyho hrdlo. Jeho překvapení bylo tak náhlé, že nestačil na psa namířit pušku. Všechno, co dokázal udělat, bylo, že zvedl svou zraněnou ruku v sebeobraně před sebe.

Cain vyskočil na hromadu suti před pohřební komorou. Jakmile vyskočil z díry, Mokiho čelisti sevřely zápěstí Johnnyho zraněné ruky. Obrovský chlap zařval a zkroutil se stranou, zmítal se a vrávoral pod váhou Mokiho. Ale ještě stačil zvednout ústí hlavně proti psovi, který mu visel na ruce.

Necelé tři vteřiny po Mokiho útoku celá ponurá jeskyně explodovala ohnivým zábleskem a ohromujícím výbuchem, který otřásl uzavřeným prostorem. Výbuch odhodil Christy. Neslyšela ani vlastní výkřik. Slepá, hluchá, skočila, aby zachránila Mokiho.

„K zemi!”

V jedné vteřině po jejím výkřiku srazil Cain Christy z dosahu střelby. V hlavě jí zvonilo, ale hned začala v prachu šátrat po nějakém kameni, který by byl dost veliký na to, aby zasáhl Johnnyho Deset klobouků.

Indián odhodil Mokiho bezvládné tělo stranou a zároveň se vrhl na Caina. Zvednutá puška namířila přímo na Cainovu hruď. Cain nemohl žádným způsobem dosáhnout na Johnnyho dřív, než stiskne spoušť. Neměl čím se krýt ani kam se schovat.

Christy vykřikla zoufalou výstrahu.

Spoušťkulovnice narazila na prázdnou komoru. Johnny nestačil pušku znova nabít.

A Cain mu také nedopřál čas. Vrhl se na něj se stejným zuřivým zavrčením jako předtím Moki. Johnny okamžitě použil pušku jako hůl. Rána zasáhla Caina do ramene a srazila ho na zem. Johnny se ihned pokusil znova pušku nabít.

Jeho zraněná ruka však bezmocně sklouzla i s patronou.

Christy sevřela kámen velikosti jablka. Zatímco Johnny klel a snažil se jednou rukou nabíjet a Cain se snažil postavit na nohy, mrštila kamenem po Johnnym. Vzdálenost měla malou a cíl velký. Kámen ho zasáhl pořádnou silou přímo do obličeje.

Johnny zařval a zavrávoral dozadu, instinktivně couvaje před úderem. Jak couval přes zhroucenou kivu, zapřel si kulovnici pod levé rameno a pravou rukou se ji pokoušel nabít.

Cain se vrhl přes změť zbořeniště. Zachytil Johnnyho v otvoru na jednom konci jeskyně a skočil na něj. Oba muži do sebe s kletbami kopali a pak, zaklesnuti do sebe, prolétli otvorem a přistáli na skalnaté plošině před jeskyní.

Z hloubi jeskyně začala vycházet strašidelná vibrace, kterou bylo spíš cítit než slyšet, jako kdyby se pomalu, pomalu sunuly masy kamene. Dřevěná podpěra zasténala a rozpadla se na třísky.

Veškeré zvuky ustaly.

Christy se vzepřela na nohy s dalším kamenem v ruce. Dostala se na okraj jeskyně právě ve chvíli, kdy Cain zasadil Johnny mu do ramene krátký úder jako sekyrou. Obrova ruka okamžitě bezvládně klesla.

Puška zarachotila na kamenech, poskočila, sklouzla po příkrém svahu a řítila se do bezedné hloubky. O několik sekund později zmizela přes kamenný okraj. Johnny se s neartikulovaným řevem vrhl na Caina a srazil ho na kamennou plošinu pouhou vahou svého těžkého těla. Veškerá škoda, kterou utrpěl na pravé ruce, byla pouze dočasná. Johnny dokázal sevřít Caina v drtivém medvědím objetí.

Oba muži se rvali na okraji kamenného převisu a valili se stále blíž a blíž smrti.

Konečně se Cainovi podařilo zasadit Johnnymu tak silnou ránu do brady, že ho omráčila. Johnny měl dost rozumu, aby sklonil hlavu dolů a uchránil si Adamovo jablko, ale obličej měl tím pádem zcela nechráněný. Cain mu prudkým úderem čela zlomil nos. Další stejná rána přiměla Johnnyho k zaskučení, ale svoje drtivé sevření nepovolil.

Pak Johnny instinktivně uhnul hlavou ke straně, aby si uchránil rozdrcený nos. Cainovi se podařilo uvolnit si paži a sekl hranou ruky Johnnyho přes krk. Indián se začal dusit B zvracet.

Ale nepustil ho.

„Vzdej to,” zasupěl Cain chraptivě. „Nemůžeš vyhrát a ty to víš!”

Nakonec to Johnny vzdal a překulil se na ruce a na kolena. Stále zvracel a popadal dech. Cain se namáhavě vyhrabal na nohy. Zůstal stát, svěšenou hlavu, ruce opřené o boky a pomalu, ztěžka dýchal.

„Caine!” zaječela náhle Christy. „Pozor!”

Otočil se, právě když po něm Johnny skočil. Cain se pokusil za něco ukrýt. Téměř se mu to podařilo. Johnnyho váha dopadla na ruksak, který měl Cain pořád ještě na zádech, a hrozilo, že ho smete přes okraj kaňonu vstříc jisté smrti. Cain chraptivě zařval námahou, ale konečně narovnal nohy a záda. S posledními zbytky sil doslova setřásl útok.

Johnny přelétl přes útes jako obrovské černé ptačí mládě, vypuzené předčasně z hnízda. Několik sekund potom, co zmizel za kamennou zídkou, se za ním vznesl vzhůru strašidelný křik.

Náhle však utichl.

Christy běžela na kraj, kde Cain klečel a zíral dolů na skalní stěnu. Popadla ho za paži a snažila se ho odvléct.

„Pojď pryč od toho kraje,” naléhala. „Sakra, Caine, pojď zpátky! Je to nebezpečný!”

Pomalu se na ni obrátil. Oči mu chladně svítily. Divoká rozjařenost z přežití se v nich mísila s bezútěšnou neodvolatelností skutečnosti, že způsobil smrt člověka.

Pak se soustředil na ni. Pohled jeho očí se změnil v pohrdání tak hluboké, že před ním musela couvnout. Přejel ji ledovým pohledem.

„Takže s tou dezinfekcí JoJoinejch šatů jsem se ani nemusel namáhat, než jsem vám je dal, co?”

Kapitola 32

„Jste v pořádku?” zeptala se Christy upjatě. To, co jí řekl, přešla mlčením.

Cain se místo odpovědi vyhrabal na nohy. Beze slova zamířil rovnou do jeskyně.

„Hned po tom výstřelu jsem slyšela, jak se zlámala dřevěná opera,” upozornila ho Christy.

Ale zároveň s těmi slovy vzala lampu a vešla do jeskyně.

„Moki je někde tady,” řekla.

„Já vím.”

„Moki,” zavolala něžně. „Kdepak jsi, chlapče?”

Ze šera mimo okruh světla lampy se ozvalo slabé zakňučení. Otočila se po zvuku, ale Cain jí vytrhl lampu a rychle spěchal k svému psovi.

„No tak, chlapče,” zašeptal a poklekl. „Hned se podíváme, co nám to provedli.”

Moki ležel natažený do délky a nehýbal se. Ale přece jen, jak uslyšel Cainův hlas, pohnul ocasem, jako by s ním chtěl slabě zavrtět.

„Podržte to,” řekl Cain stroze.

Vzala od něj lampu a zvedla ji do výšky. Pes měl srst nad předníma nohama nasáklou tmavě rudou krví. Světlo lucerny zakolísalo, zablikalo, zachvělo se. „Sakra, držte to přece rovně,” zavrčel.

„Já se snažím.”

Vzhlédl k ní. Třásla se po celém těle. Levou rukou svírala pravou, aby ji udržela v klidu. Po tvářích jí bez ustání proudily slzy. Byla bílá jako křída.

„Jestli se chystáte omdlít,” řekl a zase se obrátil k Mokimu, „tak tu lampu postavte.”

Něco tiše sykla mezi zuby.

Opatrně prohlížel zakrvácenou srst. Moki jednou zaskučel a ucukl. Jinak však nic nenamítal.

„Pojďte s tou lampou blíž,” vyštěkl Cain.

Když se sklonila, ozářilo světlo lampy dlouhou rozšklebenou ránu v srsti a svalu v přední části Mokiho plece. Zaleskla se bílá kost.

Ocel cinkla na kameni, kam Christy postavila lampu. „Jen si omdlete, ale já vás nechám ležet tam, kam padnete,” varoval ji.

„Polibte mi prdel,” promluvila nahlas a úplně stejně chladně jako on.

Překvapeně na ni pohlédl a zjistil, že si svlékla bundu a podává mu ji. „Co s tím?”

„Pro Mokiho.”

Cain popadl lampu a zvedl ji nad hlavu. Bundy si nevšímal.

„Psi se dostanou do šoku stejně jako lidi,” řekla pevně. „Potřebuje teplo. Přikryjte ho tou bundou.”

Na místo toho Cain vstal a sundal si ze zad batoh. Pak si svlékl košili. Světlo zobrazilo škrábance a modřiny, které utržil v krátké brutální rvačce s Johnnym Deset klobouků, jako tmavé šrámy na nahé kůži. Cain složil košili na široký plochý polštářek a něžně jej umístil Mokimu na ránu.

Aniž by se na ni Cain podíval, popadl bundu, kterou mu podávala. Pak, už mnohem jemněji, ji vsunul pod psa a obalil ho s ní.

Když se Cain konečně na Christy podíval, byla by radši, kdyby to neudělal. V tom pohledu byla nenávist.

„Já jsem neměla odvahu říct vám, že JoJo je moje sestra,” řekla mu.

„A proč sakra ne? Kdybyste to udělala, mohl být Johnny ještě naživu.”

„Hovno,” odsekla. „Ten už měl zaplacený lístek rovnou do pekla. Vy jste mu ho jenom náhodou procvaknul.”

Cain se zase obrátil k Mokimu. Pracoval rychle, protože v jeskyni bylo chladno a uprostřed všech těch skal vypadal pejsek hrozně malý.

Christy jen s velkým úsilím ovládla svůj adrenalinem rozjitřený vztek. „Neznala jsem vás. Jak jsem vám mohla důvěřovat? Místní drby mě zrovna moc neuklidnily.”

„No jo, no jo,” odpověděl zhnuseně.

„A taky… JoJo mě varovala, že prý jste nebezpečný.”

„Hovno. Ať se ten švindl týká čehokoli, vy v tom se svou sestřičkou jedete.”

„Ne! Poslyšte!” naléhala. „JoJo mi zatelefonovala, řekla, že mě potřebuje, že mě musí vidět. Neviděla jsem ji dvanáct let. Jak jsem ji mohla odmítnout?”

„Už jste někdy zkusila říct slovo ne?”

Při těch slovech vyndal Cain z ruksaku nůž a rozřízl Christinu bundu na zádech.

„Kdyby vám takhle zavolal váš bratr,” zeptala se. „Co byste udělal?”

Cain mlčky svázal dva nové konce bundy do uzlu a rukávy omotal Mokimu kolem krku. Pak udělal další uzel, aby upevnil obvaz. Konečně se na ni podíval. Jeho oči byly téměř matné.

„Zabil jsem dva chlapy,” řekl. „V obou případech do toho byla zamotaná prolhaná malá děvka.”

Christy se trhaně nadechla a rozhlédla se po setmělé jeskyni. JoJo, Johnny a Hutton vyplenili tisíc let historie. A teď se perou o kořist. Je jim úplně jedno, kdo při téhle rvačce přijde k úrazu.

„Přála bych si,” řekla zřetelně, „aby se nic z toho všeho nestalo. Kdybych věděla, co to bude stát, nebyla bych vás do toho zatáhla.”

„Včera večer jsem vás k sobě vzal, protože jsem myslel, že potřebujete pomoc,” pokračoval, jako kdyby nic neřekla. „To je k smíchu. Poslala vás JoJo, abyste dokončila to, co Johnny zbabral?”

„Ani nevíte, jak se ve mně mýlíte.”

Ignoroval ji a pořád tiše mluvil na Mokiho, uklidňoval ho hlasem i něžnými dotyky. Pak pod psa vsunul ruce a opatrně ho zvedl.

Moki zakničel a trochu se bránil, když ho Cain vzal do náručí. Ale pár dalších slov ho zase zklidnilo.

„V té první kivě jsem dole u žebříku viděl nějakej kus plachtoviny. Přineste ho. Počkám na vás nahoře u kraje.”

„Jakým právem mě chcete soudit a “

„Přineste tu plachtu,” přerušil ji vztekle Cain.

Popadla lampu a zamířila ke kivě. Slezla dolů po žebříku, sebrala plachtu a vylezla zase nahoru. Když došla k pískovcové desce, která téměř zatarasila výklenek, Cain už lezl vzhůru po hromadě suti. Vypadalo to, že se pohybuje bez námahy a že na nerovném svahu snadno nachází stupy.

Zhluboka se nadechla a uvažovala, co to může mít Cain za nervy. Jí se nohy už sice netřásly, ale pod vlivem adrenalinu se jí stále ještě trochu chvěly ruce.

Přinutila se dýchat zhluboka a klidně, postavila lampu, nacpala plachtu do ruksaku, hodila si jej na záda a vydala se za ním. On už kráčel po těch prastarých zrádných schodech, vytesaných do pískovce Anasazijci.

Náhle před Cainem explodovala sprška kamínků. Ozval se plochý, naříkavý zvuk, následovaný slabou neomylnou ozvěnou vysoce výkonné pušky.

Christy ztuhla na místě, právě když se chystala vystoupit ze stínu pískovcové skály.

Cain však žádné krytí neměl. Rozběhl se tak rychle, jak mu to jen schody dovolovaly. Jediné bezpečí mu mohla poskytnout puklina, která se táhla dolů od povrchu mesy.

Další kulka odštípla pískovec těsně u Cainových nohou.

A pak třetí.

Christy se ve stínu jeskyně se zatajeným dechem modlila, aby Cain s Mokim stačili přes otevřenou plošinu pískovcové skály přeběhnout včas. Zdálo se jí, že uběhlo několik týdnů, než se dostali pod ochranu tunelu.

Trvalo celou věčnost, než položil Mokiho na zem, pak se nohama napřed začal soukat těsným průlezem a nakonec se zkroutil a přitáhl za sebou i psa.

Výstřely šlehaly a hvízdaly do skály tak dlouho, dokud byl muž nebo pes v dohledu.

Christy se opřela o kamennou zídku jeskyně a zadívala s dolů do kaňonu, aby zjistila, kdo to střílel. Tři sta metrů po ní stálo na cestě auto. O jeho střechu se opíral muž a snaži se ustálit hlaveň pušky. Ve slunci se zablesklo teleskopick hledí. Na střeše auta přečetla tři písmena: RSO.

Vozidlo takové velikosti a barvy spatřila v Remingtonu. Tam je řídil šerif Danner.

Zakvílela další střela a odrazila se od skály v místech, kde zmizel Cain, pak ještě další a další, ale kořist už byla pryč. Muž ustoupil od auta, otevřel dvířka a hodil zbraň dovnitř. Pak usedl za volant. Pod koly zavířil prach, vozidlo se rozjelo po silnici a zmizelo v zatáčce.

Christy vyskočila a bezhlavě se hnala po pískovcových schodech, aby byla co nejdřív v relativním bezpečí tunelu. Spustila se do šera a jen stěží se s ruksakem na zádech protáhla úzkým průlezem. V tunelu byla sama. Caina ani nenapadlo počkat na ni a přesvědčit se, jestli se bezpečně dostala přes otevřenou skalní stěnu.

Sebrala se a po čtyřech prolézala horečnou rychlostí tunelem, aniž by vnímala bolest, kterou to působilo jejím kolenům a dlaním. Jakmile se dokázala postavit, spěchala dál, až narazila na poslední, ohromnou skalní stěnu, která ji dělila od okraje.

Ani tam na ni Cain nečekal. Na zdi byly stopy krve. Cain ji nechal za sebou.

Zasténala a zavrtěla hlavou, protože si vůbec nedovedla představit, jak se dokázal se zraněným psem dostat přes zeď, která byla vyšší než on sám. Pak se nadechla a začala zkoumat zakrvácenou zeď. Dolů se dostala gravitací a pomocí Cainových silných paží.

Ale jak se teď dostane nahoru sama, si vůbec nedokázala představit.

Kapitola 33

Christy se zoufale vrhla na kamennou zeď, drápala se po ní, hledajíc něco, o co by se zachytila, nějaké místo, do kterého by zaklesla palec u nohy, prostě něco, co by jí pomohlo nahoru. Padala a znovu se vrhala na zeď. Za půl minuty už zase ležela na zádech. S funěním se postavila na nohy a znovu zaútočila na skálu.

Právě když by byla zase spadla, spustily se ze zdi dolů dvě zkrvavené ruce a zachytily ji za mávající zápěstí.

„Zpomalte trochu, než se přizabijete,” poručil jí drsně Cain. „Dannerovi to bude trvat hodinu, než sežene nějakou pomoc.”

Pohlédla nahoru. V jeho očích nebyla ani trocha vlídnosti, ale aspoň že ji neopustil. Vzlykavě se rozdýchala, nutně potřebovala kyslík.

„Děkuju,” řekla nakonec roztřeseně.

„Za co?”

„Že jste mě tu nenechal.”

Přimhouřil oči. Prohlížel si její obličej, kde se mísila špína, rozmazaná slzami, s krví z rány. Pod tím vším měla však kůži úplně bílou a panenky tak rozšířené, že okolo nich nebylo téměř vidět žádnou barvu.

Cítil se jako opravdový hajzl, ale to jen ještě zesílilo jeho vztek na ni.

„Po levý straně máte takovou štěrbinu a po pravý ruce najdete něco jako vystouplý knoflík. Vidíte je?”

Pár vteřin prudce mrkala, aby vytlačila slzy z očí a podívala se, o čem mluví. „Jo.”

Stáhla ze sebe batoh a hodila ho na zem. Plachta se z něj vysypala jako špinavá vlajka. Pohled, který na ni vrhl Cain, jí prozradil, že je překvapený, že se s těmi věcmi vůbec tahala.

Kdyby měla dost sil, jednu by mu vrazila.

Zvedl plachtu, jednou rukou z ní trochu vy třepal prach a pak ji rozložil na podlážku nákladního prostoru. Opatrně uložil Mokiho na její půlku a druhou polovinou ho zabalil, aby mu bylo pokud možno teplo.

Moki nezakňučel, ani se nepohnul.

„Je mrtvý?” zeptala se ostře.

„Zatím ještě ne. Ale ta cesta tunelem a přes tu poslední výšku mu dala zabrat. Je v bezvědomí. Ostatně je to pro něj lepší.”

Vydala ze sebe nějaký neurčitý chraplavý zvuk. Pak si vylezla do nákladního prostoru a přitulila se k Mokimu.

„Sedněte si dopředu,” vyzval ji chladně Cain. „Bude to náročná jízda.”

„Nechte těch keců a jeďte. Budu Mokiho držet, aby to s ním neházelo.”

Cain na ni nejistě pohlédl, chystal se něco říct, ale pak sedl za volant. Za okamžik se velké vozidlo dalo do pohybu. Cesta byla taková, jak předpověděl. Náročná.

Vsunula ruksak pod Mokiho z druhé strany a držela ho tak ohleduplně, jak to jen šlo.

„Řekl jste, že to byl Danner, co po vás střílel?’ zeptala se po chvíli.

„Co vím, tak je to jedinej chlap, co nosí bílej klobouk a jezdí s dodávkou remingtonskýho úřadu šerifa.”

„Ale proč po vás střílel?”

„Asi viděl, že jsem zabil Johnnyho.”

„To byla přece sebeobrana!”

„Možná že si to Danner nemyslí. Anebo ještě spíš, kašle na to. Podle místního zákona jsem to, čemu se říká mrtvěj muž. Když mě Danner dopadne, zabije mě, ať to bude kdekoliv, a bude to považovat za službu veřejnosti.”

„Kristepane,” řekla drsně. „Co je tohle za díru světa?”

„Je to díra jako každá jiná. Místní policajti vědí, kdo je důležitej, a kdo není. Danner udělá všechno, s čím si dokáže poradit on a peníze Petera Huttona.”

Christy si to nechala projít hlavou a zeptala se: „Takže co dál? Utéct do Mexika?”

Pousmál se. „Máme tak hodinu času, než se Danner vrátí tam, kde může zavolat rádiem pro posilu. Jestli do tý doby nebudeme na dálnici, budeme odříznutý.”

„Vy si dělejte, co musíte. Já se postarám o Mokiho.”

Přestala mluvit a soustředila se na to, aby zraněnému psovi co nejvíc usnadnila cestu. Jakmile dospěli na rovný povrch silnice, prohlédla mu obvaz. Cainova košile i její větrovka byly skoro úplně promáčené krví. Nevěděla, kolik krve už pes ztratil, ani nevěděla, kolik jí ještě může ztratit, aby zůstal naživu. Bylo jí však jasné, že Moki už moc dlouho nevydrží.

„Vyhodím vás u tý uličky, co se jde zezadu do hotelu,” řekl Cain. „Tam vás nikdo neuvidí.”

„Nejdřív Moki,” řekla. „Přidejte, Caine. Šlápněte na to pořádně.” Zavřela oči a snažila se ovládnout. Nevěděla, co bude dělat, až se o Mokiho postarají. Ale s jistotou věděla, jak moc si přeje dostat do rukou JoJo.

Dostalas mě do průšvihu, sestřičko. Teď mi z něj budeš muset pomoct ven. A Cainovi taky. Jak to uděláš, to je na tobě.

Christy potlačila smích, který měl blízko k hysterii. JoJo přece v životě nepomohla nikomu jinému než sama sobě. Není důvod k předpokladu, že se změnila. Ani modlitba nepomůže.

JoJo, já tě teď poprvé v našich životech potřebuju. Tak se přede mnou přestaň schovávat.

Ani v tomhle nepomůže modlitba. Jestli chce JoJo, bude ji muset vyslídit a uhnat jako lišku.

„Hned jak bude Moki v bezpečí,” řekla, „musím vyřídit pár telefonů. Ale můj mobil je u vás doma.”

Podíval se na ni do zpětného zrcátka. Ať si myslel cokoliv, neřekl nic.

Veterinární nemocnice byla v malém objektu mimo Remington. V osadě byla pouhá omšelá stavba z hrázděného zdiva, benzinová pumpa, konzum a pár domků roztroušených kolem silnice. Výloha konzumu byla prázdná a špinavá. Zřejmě byl už léta zavřený. Obě pumpy bezútěšně dřepěly v kalužích dešťové vody. Jedinou známkou života byl zablácený černý pes.

Cain objel hrázděnou budovu a zastavil na místě, kde auto nebylo ze silnice vidět. Zvedl Mokiho ve zkrvavené plachtě. Když ho Christy chtěla následovat, vrhl na ni tvrdý pohled.

„Zůstaňte tady,” řekl. „Ta holka v kanceláři je největší drbna z Remingtonskýho okresu.”

Christy se vrátila do auta, ale tentokrát se usadila radši vepředu na sedadle pro spolujezdce než v nákladním prostoru.

Cain vyšel z malé kliniky po patnácti minutách. Zastavil se jen na tak dlouho, aby si navlékl vypůjčenou košili. Odpolední světlo si pohrávalo na jasně růžové jizvě uprostřed jeho zad a na stejně jasné jizvě na hrudi.

Skrz naskrz, pomyslela si Christy, zděšená při pohledu na důkaz jeho zranění v jasném denním světle.

Jak to mohl přežít? A kdo ho odnesl z místa útoku?

Cain vypadal vyčerpaně a zároveň rozlícené. Zastrkával si košili do kalhot krátkými vzteklými pohyby. Pak vlezl do auta a zabouchl za sebou dveře.

„Co Moki?” zeptala se okamžitě.

„Skoro vykrvácel.”

Kousla se do rtu. Bolestivě.

Podíval se na ni, ale hned zas pryč, jako kdyby pohled na ni nemohl vystát.

„Doktoru Tuckerovi trvalo pět minut, než našel tu správnou žílu.”

Odvrátila se. Cítit nenávist takhle zblízka bylo bolestivé.

„Ale je Moki pořád ještě naživu?”

„Jen tak tak.”

„Je Moki tak tvrdý jako vy?” zeptala se chraplavě.

Zase se na ni otočil, překvapeně. Ona se dívala postranním okénkem ven. „Tvrdší,” řekl.

„V tom případě to zvládne. Vy jste to taky zvládl, ne?”

„Zatím jo. Ale božská JoJo bude asi moje smrt.” Nastartoval dodávku a vycouval.

„Budu si muset zavolat,” opakovala Christy.

„Proč?”

„Musím najít JoJo.”

„Proč?”

„Proboha,” řekla unaveně. „Je to přece moje sestra, je v průšvihu, a “

„To vy jste taky.”

Christy netrpělivě pokrčila rameny. Neměla chuť mu vysvětlovat, že doufá, že by jim JoJo mohla pomoct z obtíží. Věděla předem, jak by se tomu Cain vysmál.

„Jak dlouho jste opravdu neviděla JoJo?” zeptal se po chvíli.

„Celá léta.”

„Jak dlouho?” zeptal se zuřivě.

„Deset let. Ne, počkejte, to bylo jen po telefonu. Vlastně jen zpráva. Nespojili nás. Takže je to nejmíň dvanáct let. Možná třináct.” Netrpělivě máchla rukou, umazanou Mokiho krví. „Nepamatuju se přesně. Co na tom záleží? Je to moje sestra.”

Střelil po Christy pohledem, ale pak se soustředil na prašnou silnici, kterou se vydal. „Mladší sestra,” dodal po delší chvíli. Nebyla to otázka.

Ale stejně mu odpověděla. „Ano.”

Zprudka vydechl a potřásl hlavou. „Vraťte se do New Yorku, Zrzečko. JoJo si konečně ukousla větší sousto, než může její loajální starší sestra strávit.”

Christy mlčky a slepě zírala z okna. Snažila se polknout strach, který jí vězel v krku. Nešlo to.

„Slyšela jste, co povídal Johnny, ne?” zeptal se.

„Johnny toho napovídal fůru.”

„JoJo něco provedla Huttonovi.”

„JoJo se toho naprováděla mnoha lidem,” řekla.

„Hutton možná vypadá jako anděl, ale svatej není.”

Vzpomněla si na hrůzné démony visící v jeho chodbě. „To vím.”

„Jeďte domů. Nechte svoji sestřičku, aťsi to pro jednou vylíže sama.”

„Na to ona moc není,” řekla Christy. „Volala mi. Potřebuje mě.”

A já potřebuju ji, aby nás dostala z téhle šlamastyky.

„Ona vás vůbec nepotřebuje. Chce vás jen využít,” zuřil Cain. „A v tom je ten rozdíl, zlato. Ten největší rozdíl na světě.”

Změna jeho tónu zapůsobila na Christy tak, že jí konečně začala odpadávat ocelová pouta z plic. Obrátila se k němu. „Tak si přece jen nemyslíte, že v tom ať už je to cokoli jedu s ní?”

Povzdechl a zároveň zaklel. „Věřím, že by JoJo rozhodně neseděla vzadu v náklaďáku a nebrečela tiše kvůli poraněnýmu pejskovi. Mokiho bolest by JoJo mohla být ukradená. A docela určitě by si neušpinila ruce krví, jen aby ho chránila před otřesy.”

Zuřivé pohrdání v Cainově hlase, když mluvil o JoJo, se nezměnilo. Christy zavřela oči a sevřela pěsti, až se jí nehty zaryly do dlaní.

Měla strach, hrozný strach, že má pravdu. „To nemůžete vědět,” řekla.

„Že nemůžu? Vy jste ji neviděla celých deset nebo dvanáct či třináct let. Já ano a Johnny taky.”

„Vy jste chlapi.”

„Zlato, klidně byste mohla být uprostřed palby a JoJo by po vás ani nevzdechla, natož aby vás z toho dostala.”

„Tomu nevěřím,” zašeptala. Nemůžu.

„Sundejte si ty růžový brejle a přesvědčte se, jaká vaše sestra ve skutečnosti je, a ne, jakou byste ji chtěla mít.”

Christy zaplavila vina jako chladná vlna, ze které se jí dělalo špatně od žaludku. Když konečně promluvila, zněl její hlas chraptivě. „Kdysi jsem se k ní mohla dostat. Mohla jsem se k ní dostat, když se k ní nemohl přiblížit nikdo jiný. Ale já jsem odjela na Západ. A s ní to šlo z kopce.”

Cainovy ruce sevřely volant, až mu zbělely klouby. „Tak vy si kvůli JoJo děláte výčitky.”

„Aano.” V očích ji pálily slzy. Nedbala o ně. Byla příliš zaměstnaná svým objevem, proč nechala JoJo tolik let, aby se jí vyhýbala. Sestru jen podle jména.

A uvnitř, hluboko uvnitř, si to tak Christy přála.

„Vy si myslíte, že jste zodpovědná za to, co se z JoJo stalo,” řekl Cain.

Christy zavřela oči. Zpod tmavých řas jí vytryskly slzy. „Ano.”

„To je ale pěkná kravina,” důrazně vyrážel jedno slovo po druhém. „JoJo je dost stará, aby mohla nést zodpovědnost za to, co dělá.”

Christy na to neodpověděla.

„Zmizte odsud, Zrzečko. Zmizte, dokud můžete. Nedovolte jí, aby vás s sebou stáhla pod vodu.”

„Já se k ní prostě nemůžu otočit zády, ani k ní, ani k tomu, co udělala, zrovna tak jako vy nemůžete nechat umřít Mokiho a sám se někam běžet schovat.”

„Ježíši,” zasyčel. „Co kdybych vás prostě vyhodil a nechal stát u silnice?”

„A co budete dělat vy? Hledat JoJo?”

Cainovo lehké zamrkání Christy prozradilo, že právě něco podobného má v úmyslu. Jenže ona nechtěla, aby JoJo našel on. Ne on sám.

Na to ji příliš nenáviděl.

Kapitola 34

„A co vlastně teď chcete dělat?” zeptala se po chvíli mlčení Christy.

Z jejího tónu bylo jasné, že se nepřestane ptát, dokud jí neřekne pravdu.

Cain zahnul s dodávkou na jinou, ještě prašnější cestu. Teprve pak odpověděl: „Pojedu navštívit kamaráda.”

„Kde?”

„V Remingtonu.”

„To by mohlo být nebezpečné.”

„Zrovna tak by mohlo bejt nebezpečný pro vás, aby vás někdo viděl se mnou, pokud dal Danner příkaz střílet bez výstrahy.”

„To jsem pochopila, když začaly z té skály odskakovat kamínky.”

Cain se nechtěně usmál. „Vy jste něco jinýho, zlato.”

Obezřetně na něj pohlédla. „To mi neříkejte. Už jsem si pro dnešek odbyla všechno vzrůšo.” Vydal ze sebe jakýsi tlumený zvuk a zakroutil hlavou. „A až navštívíte toho kamaráda, co potom?” zeptala se.

„Začnu hledat.”

„JoJo?”

Přikývl a zase zabočil na jinou okresku. „Kde chcete začít?” zeptala se.

„Něco už vymyslím.”

„Já už jsem vymyslela.”

Nezeptal se, co.

„Nechcete vědět, co?” zeptala se po chvíli.

„Co mě to bude stát?”

„Že budem pracovat spolu, dokud ji nenajdem.”

Cain se na Christy ostře podíval. Zadržela dech.

„Uvědomujete si, že touhle dobou je už Danner na vysílačce?” „Nejsem blbá.”

„Že ne? Tak o tom přemýšlejte. Nevím, jak dlouho dokážu unikat místnímu zákonu. Otázka je, jestli prchat jako zajíc, nebo lovit jako vlk.”

„Nějak si vás nedovedu jako velikonočního zajíčka představit.”

„Já si zas nedovedu představit, jak může ženská jako vy bejt sestrou ” větu nedokončil a pak jen dodal. „Pánbůh musel mít zvláštní smysl pro humor.”

Christy zkřivila ústa do něčeho, co se jen trochu podobalo smíchu. „Takže co?”

„Jaký co?”

„Dohodneme se? Dám vám to, co mám, a budeme na JoJo pracovat společně?”

„To nás může zavést někam, kde se vám to nebude ani trochu líbit.”

„Mně už se to nelíbí teď. Tak co?”

Po tváři se mu mihl pomalý, chladný úsměv. „Jak víte, že mi můžete věřit, že si nevezmu vaši informaci a pak vás nevyhodím na silnici?”

„To už budu muset risknout.”

„Jo, Zrzečko, to budete muset.” Přivřel oči a zíral přes přední sklo.

Když už to ticho nemohla vydržet, řekla: „Tak jsme dohodnutý?” Krátce přikývl.

Pomalu vypustila dech. Pak začala šátrat v kapse u džín, až našla klíč. A podržela ho v jasném světle, které proudilo předním sklem.

„Máte ponětí, co tohle může otvírat?” zeptala se.

Pohlédl na něj, pak se udiveně podíval na ni a znova na silnici. „Jo, mám ponětí. Kde jste to našla?”

„V JoJoině pokoji.”

„Ať měla cokoliv, Hutton o tom věděl.”

„O tomhle klíčku ne. Ten měla přilepený na spodku zásuvky uvnitř skříně.”

„Jak jste věděla, kam kouknout?”

„Posledních šest let ve Wyomingu jsem strávila tím, že jsem v JoJoině pokoji pátrala po tom nebo onom zakázaném ovoci.”

Sundal ruku z volantu a sáhl po klíči.

Christy ho nepustila.

„Když mi nevěříte, tak bude lepší, když se pustíte svojí cestou,” řekl suše. Povolila prsty a dala mu klíč.

Beze slova sáhl po svazku klíčů, které visely ze zapalování.

Zručně vybral ze svazku jeden klíč a nechal ho sklouznout do své dlaně hned vedle JoJoina.

Vypadaly úplně stejně.

„Tomu nerozumím,” řekla.

„Jste už moc dlouhou dobu ve městě.”

„Dobrá, tak já jsem už moc dlouhou dobu ve městě; ale co to má co dělat s těmahle klíčema?”

„To znamená, že někteří venkovani přijíždějí do města, aby si vybrali poštu v malých boxech, které se otvírají klíčkem, jako je tenhle.”

„Chcete říct, že do Xanadu se nerozváží pošta?” zeptala se nevěřícně.

„Ale jistěže ano. A proto je divné, jakou poštu JoJo očekávala, že ji chtěla utajit před Huttonem.”

Cain zase vtiskl klíček Christy do ruky.

Za pár minut zahnul na úzkou prašnou cestu k ranči. Větrem ošlehané stavení bylo zastrčené za několika velkými jilmy.

„Počkejte tady,” poručil jí.

Pozorovala ho, jak došel ke dveřím, zaklepal a uvítala ho žena, která nebyla ani mladá, ani stará. Měla tmavé prošedivělé vlasy a úsměv, který rozzářil ty staré omšelé dveře. Upřímně Caina zlíbala, objala ho a vedla ho do domu.

Za pár minut se zase objevil s plnou náručí šatstva a papírovým pytlem plným potravin. Potraviny dal za své sedadlo a šatstvo hodil Christy do klína.

„Převlečte se za jízdy tady do toho,” řekl.

„A co vy?”

„Já se budu snažit, abych nesjel do příkopu, když po vás budu koukat.”

Nechtěla, ale musela se zasmát. „Já jsem myslela, co vy uděláte se svým oblečením?”

„Tady v okolí není chlap ve špinavejch kalhotách nic nápadnýho.”

„Tam, odkud jsem já, chodily ženské zrovna tak ušmudlané jako chlapi.”

„A nosily taky bílý značkový džíny?”

„Trefa.”

„Tak se svlíkejte. Neuvidím nic, co už jsem neviděl.”

„Ani ve snu,” odsekla.

Zasmál se a schválně si zastínil pohled na místo spolujezdce zvednutou rukou.

Christy stáhla špinavý svetr a blůzu a navlékla si měkkou, sepranou kostkovanou košili, kterou jí Cain přinesl. Skopla dolů boty a ponožky a stáhla poničené bílé džíny. Oblékla si lewisky, které byly stejně měkké a seprané jako košile. Všechno jí bylo trochu volné, ale celkem jí to padlo. Přemístila obsah kapes do nových džínů, obula svoje ponožky a boty a obrátila se na Caina.

„Tak jsem se spletl, když jsem říkal, že neuvidím nic novýho,” řekl nedbale.

„A co?”

„Pěkný prádýlko, Zrzečko.”

„Jděte do háje.”

Zaklonil hlavu a zachechtal se. „Vy jste daleko lepší objekt pro dobírání, než bejvala moje malá ségra.”

Christy ho ignorovala. Z palubní desky, kam si ji na začátku výletu za Sestrami uložila, vytáhla svoji taštičku. Byla malá, elegantní a beznadějně manhattanská. Vyndala z ní peníze, průkazy a kreditky a nacpala si je do kapes. Pak probrala zbývající oblečení. Byl tam velký šátek, odřená prošívaná vesta a sbírku uzavíralo červené tričko.

„Komu za tohle můžu poděkovat?” zeptala se.

„Angie.”

„Vaše přítelkyně?”

„Jo.”

„To teda musí být, když půjčí své šatstvo jiné eh, vaší přítelkyni.”

Cain střelil po Christy postranním pohledem. „Angie je stejná jako každá lidská bytost. Je osamělá. Zatímco vaří večeři, já ji nudím výkladem svejch posledních teorií o Anasazi.”

Christy něco neutrálně zabrumlala.

„Nebo jí taky nasekám nějaký dříví na topení,” řekl. „A ona mi třeba vyžehlí pár košil za to, že jí vyzkouším nejstaršího z jejích potomků. Angie se nikdy nenaučila číst knížky, ale zato umí výborně odhadnout lidi.”

Christy se začervenala. „Já jsem se nijak nechtěla…”

„Já vím. Proto vám to povídám. Je to kamarádka. A takovou najít je těžší než nějakou flundru.”

Pak už bylo ve voze ticho až do chvíle, kdy Cain jednou z prašných okresek, která přetínala údolí, vjel do Remingtonu. Držel se stranou od hlavní silnice, projížděl nedlážděnými a neoznačenými zadními uličkami, až konečně zastavil v uličce, která procházela půl druhého bloku daleko od ústředního náměstí v centru Remingtonu.

Mezerou mezi dvěma polorozpadlými obchodními domy spatřila Christy druhé patro Remingtonského okresního soudu a zadní části budov, jejichž průčelí shlížela na náměstí. Uprostřed bloku se v odpoledním vánku lehce třepotala americká vlajka.

„To je poštovní úřad,” vysvětlil jí a ukázal na vlajku. „Všechno, co máte na práci, je uhodnout, která schránka patří JoJo.”

„Nebylo číslo na ne, samozřejmě že nebylo. To bych si všimla. Kolik je tam těch boxů?”

„Asi stovka.”

Ještě jednou si prohlédla klíč z obou stran v naději, že tam to číslo přece jen objeví. Ale neobjevila.

„Stovka. Panebože,” zakroutila hlavou.

„Začněte u té stovky a jděte zpátky.”

„Máte pro to nějaký zvláštní důvod?”

„Boxy s nízkými čísly už vlastní od minulého století pořád stejné rodiny.”

„Aha. To má logiku. A nebude to nikomu nápadné, když budu deset nebo patnáct minut zkoušet otevřít různé boxy?”

„Podezřelej bych byl spíš já, kdybych se o to pokoušel,” řekl. „Já mám posledních deset let pořád stejnej box. Většina lidí to ví. A já taky.”

„Obávám se, že většina lidí ve městě to ví o většině ostatních. Budu tam trčet jako podebraný nežit.”

„Ale boxy si najímá spousta letních hostů a taky spousta sezónních dělníků na rančích je přespolních. A na podzim je hodně příjezdů a odjezdů.”

Pořád se tvářila nerozhodně.

Sáhl po klíči.

„Ne,” vyškubla mu jej. „Vás by poznali docela jistě. Každá ženská ve městě se po vás ohlédne, sotva projdete kolem.” Nejisté na ni pohlédl.

„Ale vždyťje to pravda,” zamumlala. „Asi je to hlavně tím, jakým způsobem se nesete.” Vzala za kliku dvířek. „Takový ten drzý, zápaďácký “

Zarazila se a polekaně vyjekla, když ji Cain zčistajasna stáhl zpátky na sedadlo.

„Něco jste zapomněla,” řekl.

„A co?”

Prohrábl jí dlouhými prsty vlasy. „Tohle. Ohnivě rudý a náramně pěkný.”

„Myslíte moje vlasy?”

„Vaše vlasy. Září jako oheň, na omak jako hedvábí, a když si je nezakryjete a vylezete z toho auta, budu vás muset líbat tak dlouho, dokud se oba dokážeme udržet na nohou. A to by byla hodně pošetilá věc.”

„Ale já nemám žádný klobouk,” namítla.

Aniž by od ní odtrhl oči, vytáhl z rance oblečení, které přinesl, velký šátek. Přeložil ho na cíp, položil jí ho na vlasy a zavázal vzadu na krku. Doteky jeho dlouhých prstů na šíji způsobily, že se zachvěla.

„A radši už utíkejte, děvenko. Rychle.”

Kapitola 35

V prvním okamžiku se Christy zachtělo zůstat. Pak si však řekla, že k tomu není ani vhodný čas, ani vhodný muž.

Aspoň vhodný čas určitě ne.

Otevřela dveře a vyskočila z dodávky.

„Až budete hotová, sejdeme se tam uvnitř,” řekl Cain a ukázal na prázdné zadní dveře budovy. „Pospěšte si. Musím s autem co nejrychleji zmizet.”

Přečetla si: „Hostinec U Kapky rosy? Tomu nevěřím.”

„Jen věřte. A zamiřte k boxům vzadu.”

Kývla, že rozumí, a vydala se rychle uličkou směrem k hlavní ulici.

Na remingtonských ulicích bylo dnes daleko víc živo než předchozí den. Na parkovišti nákupního střediska stála spousta aut. Na druhé straně právě vystupovali lidé z dálkového autobusu. Ve stínu jednoho velkého stromu na náměstí se rozložila parta cyklistů.

Nikdo z rančerů, městských obyvatel ani turistů nevěnoval Christy jediný pohled. Částečně kvůli jejímu oblečení; ženská ve starých džínech, kostkované košili a s šátkem na hlavě byla v Remingtonu obvyklá a přirozená. Zbytek byl pro ni překvapením.

Sama se také cítila docela přirozeně.

Rytmus města a společenské nuance jí byly stejně známé jako nápis na zákazu zastavení na rohu. Věděla, jak má reagovat na zběžný pohled kovboje a jeho ženy, tak, aby si ji zařadili spíš mezi nově příchozí než mezi cizince.

Hala poštovního úřadu páchla zatuchle dýmkovým tabákem. Leckdo asi zákaz kouření u přepážek ignoroval. Teď stála u přepážky nějaká domorodá žena s ostrými rysy obličeje a s dvěma krásnými dlouhými copy na zádech.

Nikdo Christy nevěnoval pozornost. Mnozí se na ni ani nepodívali.

Zašla za roh do menší haly, kde byly řady boxů. Cain měl pravdu. Stovka poštovních schránek na ni zírala jako prizmata včelího oka. Po zemi se válely odhozené obálky dopisů. Nikde nikdo v dohledu.

Ani se neohlédla a namířila si to rovnou ke schránce s číslem 100. Klíček lehce vklouzl do zámku, ale nedal se otočit. Totéž číslo 99 a číslo 98.

Pokaždé, když zkusila další zámek, klíček lehce zaskřípal. Jí to znělo jako zvuk pilníku zesílený mikrofonem, ale nikdo jiný nic nepozoroval. Rozhodně se jí nikdo nepřišel zeptat, jestli nepotřebuje pomoc.

Vyzkoušela ještě další tři zámky, ale pak zaslechla blížící se kroky. Zakryla další schránku tělem, aby nebylo vidět číslo, a rychle ji zkusila otevřít.

Marně.

Narovnala se a přešla kolem břichatého skladníka, který mířil ke své schránce. Na druhém konci haly byl telefonní aparát. Zamířila k němu a cestou hledala v kapse drobné. Nejdřív zavolala do hotelu.

„Tady je Christy McKennová,” řekla. „Nemám u vás nějaké vzkazy?”

Po malé pauze uslyšela ostré nadechnutí, které ji utvrdilo v tom, že udělala dobře, když si pro své oblečení nezašla do hotelu. „Ehm, kde jste, paní McKennová?”

„Pocatello,” řekla naslepo. „Tak mám tam nějaké vzkazy?’

„Velice nutně by s vámi potřeboval mluvit pan Hutton.”

„To je od něj milé. Nějaké další vzkazy?”

„Ehm, é…”

Zavěsila. Po chvilce váhání použila svou kartu Horizonu, která jí umožňovala placené dálkové volání. Někdo okamžitě zvedl telefon.

„Horizon, přejete si?” zeptal se hlas.

„Ahoj, Amy,” pozdravila ji Christy. „Pracuješ dlouho.”

„To Myra taky. To je dobře, že voláš. Ona už tu leze po zdi. Shání se po tobě Peter Hutton a chce tě okamžitě.”

„Už jsem slyšela. Od nikoho jiného nemám vzkazy?”

„Zavolej svého přítele, Nicka.”

„Nicka? Proč?”

„Myra mi řekla, abych dala jeho číslo lidem, kteří tě budou shánět, když se neozveš v kanceláři.”

Christy popadl vztek. „Aha.”

„Co mám vyřídit Myře?” zeptala se Amy.

„Aťsi trhne nohou!”

„Cože?”

„Nějak se nám pokazilo spojení,” řekla Christy. „Vůbec tě neslyším. Ještě ti zavolám.”

Zavěsila, vyťukala svůj volací kód a Nickovo číslo. Ozval se okamžitě.

„Ahoj, Nicku. Slyšela jsem, že z tebe udělali moji osobní telefonní centrálu.”

„Christo? Prosím tě, kde jsi?”

„Na západ od Manhattanu. Volal mě někdo jiný než Peter Hutton a Myra?”

„Ted Autry a někdo, kdo se hlásil jako šerif nebo něco takového. Dostal od Myry moje číslo, proboha. Co se tam děje?”

„Myře asi nefunguje očkování proti vzteklině. Ještě někdo po mně jde?”

„Já,” odpověděl Nick. „Myslíš na mě vůbec?”

Polil ji chlad. „Co říkáš?”

„Myslela jsi na mě, miláčku? Já jsem na tebe myslel.”

„Ach, panebože. Tak to jsi byl ty, a ne JoJo.”

„Cože?” zeptal se zmateně. „Nechal jsi mi tenhle vzkaz v hotelu?”

„Samozřejmě že ano.”

Christy se přitiskla k telefonu a snažila se překonat smrtelný strach, který ji přepadl, když si vzpomněla na Johnnyho slova.

Lidi umíraj, jsou mrtví. A budou umírat.

„Tak co, Christy?”

„Cože?” zašeptala.

„Jestli na mě myslíš?” řekl Nick podrážděně.

„Teď zrovna myslím na JoJo.”

„JoJo? Na tu tvou sestru?”

„Ano. Ta nevolala? Neptala se po mně?”

„Ne. Kdy se s ní už setkám?”

„Určitě ti ji představím, jakmile se my tři ocitneme v jedné místnosti.” Ale Christy už nedoufala, že k tomu dojde. Vůbec někdy.

Žaludek se jí svíral strachem a nevolností.

„To je bomba!” zaradoval se Nick. „Nemůžu uvěřit, že se s ní osobně setkám.”

„Zadrž! Vypadá to, že už s tebou ani já v budoucnosti nikdy nebudu v jedné místnosti.”

„Cco?”

„Nicku,” řekla unaveně. „Je po všem. Goodbye, adiós, ciao, baby. Odcházím. Jsi volný. Náš vztah je historie.”

„Cože?”

„Nenuťme, abych to opakovala.”

„Poslyš, nemá tohle všechno něco společného s tím chlapem jménem Aaron Cain?” zeptal se náhle Nick.

„Jak jsi se ” zmlkla.

„Je v tom ten Cain, že jo?”

„Ne. Je to jen v tom, že ty a já nejsme “

Nick ji ignoroval a mluvil dál. „Ten Autry mě před tím Cainem varoval. Že prý to se ženskými umí. Zvlášťs těmi z New Yorku, které hledají nějaký suvenýr z Divokého západu.”

Neodpověděla mu na to ani slovo.

„Christo!”

Zavěsila dřív, než Nick mohl domluvit. Dlouhou dobu pak ještě hleděla na telefon, aniž by ho viděla.

Takže JoJo jí žádný vzkaz nenechala.

Lidi umíraj, jsou mrtví. A budou umírat.

Zasmušile narovnala ramena a vrátila se zase do haly s poštovními schránkami, které se na ni v jednom šiku stále výsměšně šklebily. Nikdo si nevybíral svou poštu ani nepozoroval druhé lidi, jak si vybírají poštu.

Vyzkoušela asi tucet dalších schránek a operovala s klíčkem, jak dokázala nejtišeji. Nechtěla vzbudit pozornost zaměstnance, který na druhé straně haly třídil poštu a kouřil dýmku.

Do haly vešly dvě větrem ošlehané ženy v podobném pracovním oblečení, jako měla Christy, a živě se bavily. Jedna si otevřela schránku, zatímco druhá si Christy lhostejně, ale důkladně prohlížela, tak jak si jenom ženská ženskou dokáže prohlížet.

Christy přepadlo náhlé znepokojení. Vyšla z haly ven, přešla ulici k železářství a předstírala, že si prohlíží výlohu. Místo toho však neustále sledovala dveře poštovního úřadu. Asi po minutě vyšly ženy ven, nasedly do pickupu a odjely. Christy se vydala přes ulici zpátky. Krátce pohlédla směrem k budově soudu a spatřila povědomou dodávku, jak zajíždí na místo rezervované pro šerifa.

Šerif Danner zastavil, vylezl z auta a zamířil do své úřadovny. Na chodníku se s ním setkal muž oblečený v bezvadném obleku, který by se cítil jako doma na Wilshire Boulevardu nebo na Madison Avenue.

Christy zprvu Autryho nepoznala. Odhodil svůj kostým naparáděného kovboje zároveň s omáčkou barbecue. Ted’ vypadal podle toho, čím ve skutečnosti byl: totiž dobře placený vysoce postavený policejní úředník, soukromý policista ve službách společnosti Fortuna 500.

Musela přemoct docela primitivní nutkání všeho nechat a prásknout do bot. Danner ji snad tam na té stěně mesy neviděl, ale Autry ji sháněl pro svého bosse. Když tak pozorovala Autryho a Dannera pospolu, neměla pochybnost, že co do násilí byl jediným rozdílem mezi nimi fakt, že Danner byl úředně zvolený.

Odvrátila tvář a honem se přesvědčila, že jí šátek kryje všechny prameny rudých vlasů. Pak přešla ulici, ne tak rychle, jak by měla chuť, ale zase ne tak pomalu, jak měla. Právě když stoupla na protější chodník, zaparkovalo hned vedle Dannerova auta policejní vozidlo se světelnou signalizací a znakem státní policie.

Ukryla se do haly a pozorovala, jak z auta vystoupil člen policejní hlídky a připojil se k oběma mužům. Danner okamžitě začal mluvit, přičemž dramaticky gestikuloval rukama. Ukazoval zpátky k mese, kde leží, odsud neviditelné, Sestry. Pak rukou znázornil pád, zkroucení a střemhlavý let.

Christy zaťala nehty do dlaní. Danner jasně popisoval smrt Johnnyho Deset klobouků.

A Cainovu účast na jeho smrti.

Uniformovaný strážník naslouchal, pak sáhl do svého vozu a vytáhl mikrofon vysílačky. Strachy zadržela dech. Zpráva se teď šířila rychlostí světla.

Musíme odsud pryč.

Ale nejdřív musí najít zámek k JoJoině klíčku. Hala už byla zase prázdná. Odhodila veškerou opatrnost, brala schránku za schránkou, pracovala se zachmuřenou výkonností. Když si přišla vybrat poštu mladá maminka s dítětem v kočárku, Christy vzhlédla a usmála se.

„Zapomněla jsem to zatracené číslo,” řekla nerozhodně.

Žena se na ni s pochopením zasmála. „Můžete vynechat jedenasedmdesátku. Ta je moje.”

„Díky.” Vrátila se a strkala klíček do jedné úzké zdířky po druhé.

Ani nevzhlédla nahoru.

Klíč zabral na poštovní schránce číslo 73.

Kapitola 36

Kovová schránka byla tak nacpaná, že z ní Christy musela tlustou hromadu dopisů přímo rvát. Množství obálek drželo pohromadě díky silným gumovým páskám.

Ty sem asi moc často nechodíš, viď, JoJo?

Christy se v duchu chmurně usmála. Nepochybovala, že JoJo byla schopná zahrát si občas na turistku nebo na sezónní kuchařku z ranče. Stejně jako Christy, vyrůstala v malém městečku na Západě. Zároveň ovšem nepochybovala, že její sestra z duše nenávidí veškeré oblečení, v němž by nebyla sexuálním magnetem pro každé mužské oko.

Tak co sis to tady schovávala, milá sestřičko?

Hned navrchu byl dopis s adresou Christa Jody McKinleyová. Popadl ji vztek. Právě tohle potřebovala. Ještě víc smutku.

Mockrát ti děkuju, JoJo. Je od tebe milé, že na mě ukazuješ prstem.

Jméno McKinleyová bylo, jako všechno ostatní u JoJo, zpola vymyšlené. Zpola reálné. Ale obojí dohromady jenom nepříjemnost.

Z velké haly zazněly dunivé kroky. A mířily k poštovním schránkám.

Nacpala si dopisy do podpaží, zavřela schránku a zamkla ji. Když vycházela z poštovního úřadu, přecházela na druhou stranu ulice a k hlavnímu vchodu hostince U Kapky rosy, nikdo jí nevěnoval jediný pohled.

Hrací automat hrál pochopitelně Merle Haggarda. Ignorovala ten dráždivý nosový hlas a melodii, přejížděla očima dlouhý bar a hledala Caina. Několik typických ošlehaných venkovanů se po ní s tupým mužským zájmem ohlédlo. Oblečení na ní plandalo, ale ženské křivky jejího těla to stejně neutajilo.

Vzpomněla si, že jí Cain řekl, že bude sedět v boxu vzadu. „Hej, beruško, hledáte někoho?”

Kovboj si posunul zaprášený a propocený klobouk do týla, čímž odhalil chomáč vlasů, žlutých jako sláma. Byl to docela pohledný kostnatý chlapík a byl si toho dobře vědom. V ruce držel nedopitou sklenici piva. Na baru před ním stálo několik sklenic, všechny prázdné. Kovboj byl už pěkně namazaný.

Krátce na blonďáka pohlédla. Něco jí na něm bylo povědomé. Podívala se na jeho společníka. Ti muži jí připomněli její minulost, chlapy, kteří ženu obhlíželi jako kus dobytka, oceňovali, diskutovali a eventuálně použili.

Jednou ji tenhle pohled rozzuřil, protože byla vyděšená z toho, že ti muži mají pravdu. Teď však už věděla, že se hluboce mýlili.

Na kovbojův oceňující pohled odpověděla pobaveným ženským smíchem. „Pozdě, kovboji. Už jsem ho našla.”

Pátravý pohled, kterým si ji muž měřil jako kořist, se změnil v úsměv plný mužského uznání. „Když změníte názor, madam, víte, kde mě najít.”

„Vsadím se, že to ví i vaše žena,” pronesla stále ještě s úsměvem Christy.

Kovbojovi kamarádi se rozřehtali a on také.

Pak už ji nikdo neobtěžoval, když kráčela k boxům vzadu v saloonu. Jak se blížila, Cain vzhlédl od své sklenice piva, kterou při čekání popíjel. Když se jejich oči střetly, byl v jeho pohledu chladně vypočítavý příslib, který pálil jako laser.

Nejisté pohlédla na člověka, který seděl v boxu naproti Cainovi. Neznámý muž byl vysoký přibližně jako Cain, ale nebyl vyhublý po zranění a dlouhém léčení. Když se na ni podíval, jeho úsměv vyjadřoval uznání, ale žádný obhroublý sexuální zájem.

„Tak tahle dáma je ta tvá přítelkyně?” zeptal se Caina.

Cain přikývl.

Vysoký chlapík vstal, smekl klobouk a čekal, až ho Cain představí. Od blýskavé pěticípé hvězdičky, kterou měl připíchnutou na košili, se odrazilo světlo.

Christy zůstal rozum stát. Na krátký ledový okamžik měla pocit, že se ocitla v pasti, najednou jako by zase byla v jeskyni, ale kámen tentokrát padá velice pomalu.

„Christy McKennová, tohle je Lany Moore,” řekl Cain. „Je městským konstáblem v Remingtonu a jeho bratr vlastní ranč poblíž Sester.”

Christy svým pohledem naznačila Cainovi, že patrně přišel o rozum. Pousmál se, jako že ví, co si asi musí myslet.

Moore si nasadil klobouk do týla a půvabně se uklonil. Měl osmahlou pleť a pod nosem hladký, krásně zakroucený knírek s navoskovanými špičkami. Pohyboval se s pozoruhodným půvabem navzdory vydatnému bříšku, které se úporně snažilo vyvalit přes sponu pásku, zdobenou stříbrem a tyrkysem.

„Je mi velkým potěšením, že vás poznávám, madam. Tady Cain je velice vybíravý na to, s kým se stýká.”

Odvrátila pohled od Caina, polkla a řekla: „Taky mě těší, pane Moore.”

„Lany,” upozornil ji lehce.

„No dobrá, Lany.”

Stísněně se rozhlížela kolem sebe. Polovina boxů v zadní části lokálu byla prázdná, ale přesto tam bylo na její vkus příliš mnoho možných naslouchačů.

Cain se vysoukal ze svého místa v boxu. „Pojďte si sednout. I v tomhle ohozu od Angie přivádíte každého chlapa tady do stavu nejvyšší pohotovosti.”

„No, tomu moc nevěřím,” zamumlala ironicky.

„A věřila byste druhému stupni?” zašeptal jí, když se kolem něj protahovala.

„Věřila bych, že jste si přihnul pár štamprlí tequilly.”

Mlčky ukázal na téměř plnou, jedinou sklenici piva.

Když se usadila v boxu, zastrčil jí pramínek rudých vlasů pod šátek. To gesto bylo vysloveně intimní, stejně jako jeho úsměv, kterým je doprovodil.

Když se Moore zase usadil na druhé straně, zachrastil o přepážku boxu jeho revolver.

„Tak co?” zeptal se Cain Christy.

Nechápavě na něj pohlédla.

„Ta schránka,” řekl.

„Postarala jsem se o ni.”

„A co bylo “

„Ne,” přerušila ho. „Teď já. Můžu si s vámi na chviličku promluvit o samotě.” Nebyla to vlastně otázka, spíš požadavek.

„Lany je kamarád,” řekl Cain.

„To je moc fajn.”

Upřeně pohlédla na konstáblův odznak.

Moore se na ni usmál: „Ze mne nemusíte mít obavy, madam. Já jsem na Cainově straně.”

„Spíš bych řekla, že jste na jedné straně s Dannerem,” řekla.

„Radši bych byl na jedné straně se skunkem než s ním,” řekl Moore. „Pro našeho pana nejvyššího šerifa nejsem nic než tlustej starej pucovač klik u dveří, kterýho by měli co nejdřív vykopnout.”

„Danner se prosadil do městské rady, aby převzal dohled nad pochůzkáři v Remingtonu,” vysvětlil jí Cain.

„Já se naštěstí postaral, aby mu zatím ve volbách tuhle možnost odebrali,” řekl Moore. „Jinak by ze mě byl flákač bez práce jako tuhle Cain.”

„To už jsi,” namítl Cain. „Kdyby nebylo zatoulanejch koček na stromech a pitomců, co si zabouchnou klíčky v autě, neměl bys na práci zhola nic.”

„Proto taky rada zamítla Dannerovu laskavou nabídku,” protáhl Moore. „Nechtěli utrácet drahý peníze za to, co pro ně dělám já.”

Christy nevěřícně těkala očima z jednoho muže na druhého. I přes Moorovu nablýskanou hvězdu a přesto, co utrousil Cain, bylo přátelské pouto mezi nimi naprosto zřejmé. Působili, jako kdyby si byli blízcí jako bratři. A ještě bližší.

Ani sourozenci se vždycky tak nespřátelí.

„S Larrym si nedělejte starosti,” uklidňoval ji Cain. „Podle mého je to snad jediný slušný muž zákona v jihozápadním Coloradu.”

Moore se z toho komplimentu zapýřil potěšením. „Jó,” protáhl. „A taky nejhůř placenej. Tady platí zřejmě nepřímá závislost.”

Cain se na ni podíval. „Tak to vyklopte, drahoušku.”

„Doufám, že víte, co děláte.”

„To ano.”

„Tak to jsem ráda,” řekla kysele. „Protože právě teď si Danner před poštovním úřadem povídá s příslušníkem policie státu Colorado.”

„Do prdele,” zasyčel Cain.

„Byl s nima taky ten diletantskej policajt Autry?” zeptal se Moore. Jeho nonšalance zmizela. Sešpulil rty, jako kdyby se chystal uplivnout si na podlahu.

„Byl,” řekla. „Danner a Autry přijeli, právě když jsem vyšla z pošty. A ten státní policista přijel o pár minut později. Mám dojem, že dostal úplné hlášení o ” Zmlkla a rychle se podívala na Caina.

„Já jsem mu o Johnnym všechno řekl,” ujistil ji Cain. V očích už měl zase to černé světlo, ten pohled, který říkal, že zabil člověka.

Chytila ho za předloktí a řekla naléhavě: „Nebyla to vaše vina.”

„Mrtvej je mrtvej,” povzdechl si Cain. „Co udělal ten státní polda?”

„Šel k rádiu.”

Cain a Moore si vyměnili pohledy.

„To znamená, že teď bude mnohem těžší se pohnout,” řekl Moore. „Ve všech čtyřech státech bude vyhlášena zvýšená pohotovost. Během hodiny z vás bude žhavější cíl než dvoudolarová pistole.”

„Nemáte pronajatý auto?” zeptal se Cain Christy.

„To mám, ale Autry s Dannerem jdou i po mně. Volali do mojí newyorské kanceláře a mému expříteli.”

Cain na ni ostře pohlédl. „Ex?”

„Ex,” přisvědčila suše.

„A vědí, že jste se mnou?”

„Autry má podezření, že ano. Varoval před vámi Nicka, jaký prý jste kanec na ženské, zvláště na ty z New Yorku, co shánějí nějaký suvenýr z Divokého západu.”

Moore se zařehtal a potřásl hlavou. Ale v příštím okamžiku už zase zvážněl. „Jestli mají podezření, že jste spolu, určitě z hotelový registrace vytáhnou číslo toho vozu, který si Christy najala.”

„No jo,” vzdychl Cain. „To jsou radosti malýho města.”

„Než ujedete sto mil, dopadnou vás,” dodal Moore. „Na beton nedojedete do Albuquerque.”

„Proč zrovna Albuquerque?” zeptala se Christy Caina.

„Lany mi dal typ na tamějšího vyšetřovatele Úřadu zemský správy.”

„Takže co?”

„Tenhle člověk by snad mohl vysvětlit, proč mě Johnny nutil naplnit ten pytlík prachem z hrobu.” „A co vám to pomůže?”

„To poznám, až to vysvětlení uslyším.” Cain pohlédl na složku papírů, kterou držela v podpaží. „Je tam něco, co stojí za zmínku?”

Vytáhla svazek a hodila jej na stůl. „Vůbec netuším, co tam je. Nemohla jsem se postavit na poštovním úřadě a číst si JoJoinu poštu.”

„Nezačínejte s tím ani tady,” řekl Moore Cainovi. „Máš v Remingtonu hodně kamarádů, ale Hutton má o moc víc peněz.”

„To jo.”

Cain se na chvíli zahleděl na dopisy. Pak je sebral a otočil se na Christy.

„Poslyšte, Zrzečko, nezůstávejte se mnou, je to moc nebezpečný.”

„Ne.”

„Lany se postará, abyste byla v bezpečí.”

„Ne.”

„Můžu požádat taky konstábla Moora, aby vás na nějakou chvilku strčil do městskýho vězení,” řekl Cain.

„Pro mé vlastní dobro, samozřejmě.” Cain sevřel rty. „Ano.”

„Ne,” odsekla. „Pro vaše dobro. Vy prostě chcete dopadnout JoJo tak, aby u toho nebyli svědci.”

Na chvíli se vážně odmlčel. „Vy si vážně myslíte, že jí chci ublížit?” zeptal se nakonec tichým, krutým hlasem.

„Já jen vím, že kdykoliv o ní začnete mluvit, jde na mě hrůza. Vy ji nenávidíte.”

Moore hlasitě povzdechl a napil se z Cainova piva. „Hotovo,” řekl, aniž by se obracel na někoho určitého.

„Hovno,” řekl Cain.

„Vlastně spíš do prdele.”

Cain hodil po Moorovi zhnusený pohled, vyrazil z boxu a vytáhl za sebou Christy. „JoJo si vás nezaslouží,” řekl Cain zuřivě.

„Jde se.”

Kapitola 37

„Počkej přece,” řekl tiše Moore. Cain se zastavil.

„Nemá cenu se takhle vztekat,” domlouval mu Moore. „Co chceš udělat s autem?”

„V Durangu je půjčovna,” řekl Cain. „To mi pár hodin ušetří.”

Moore vytáhl z kapsičky vybledlých džínů stříbrný kroužek s klíčky. Hodil ho Cainovi. „Vem si mou dodávku,” řekl.

„Ale “

Moore si nevšímal přerušení. „Tábornický potřeby a nějaký převlečení jsou vzadu. Sharon je trochu menší než Christy, ale zato širší v ramenou. Tak se to třeba nějak vyrovná. Kde máš svůj náklaďák?”

„Vzadu,” řekla Christy, když Cain mlčel.

„Postarám se o něj,” řekl Moore.

„Ale nemůžeš přece “

„Hovno nemůžu,” odsekl. „Nenesl jsem tě na hřbetě až z mesy u Sester proto, abych tě teď přenechal takovýmu hajzlovi, jako je Danner. Takže pohni tím svým zatvrzelým zadkem, než se z tebe načisto pominu.”

Cain ještě moment váhal, ale pak přikývl. „Jsem ti fakt zavázanej.”

„Houby zavázanej.” Když se pak Moore obrátil k Christy, jeho výraz změkl. Ťukl si do klobouku a usmál se. „Jsem poctěn, že jsem vás poznal. Opravdu si potrpím na ženy, který mají kuráž.”

Ten starý záparfácký výraz přiměl Christy k úsměvu.

„Tak jen buďte oba dva opatrní, lidičky,” dodal Moore.

Cain chytil Christy za paži a vedl ji ze saloonu ven. A nepromluvil už ani slovo, dokud neseděli v Moorově dodávce a nevyjeli bezpečně z města.

„No tak dobrá, Zrzečko. Tak se na to podívejme. Copak máme v tý Pandořině skříňce?”

Christy stáhla gumové pásky a začala probírat obálky. „Většinou dopisy.”

Moorova policejní vysílačka chytila jednu frekvenci, vydržela tři sekundy a pak začala vyhledávat jinou frekvenci. Cain ztišil zvuk, až byl právě jen maličko zřetelnější než svištění pneumatik na asfaltce.

„Zalepený dopisy?” zeptal se jí.

„Zatím všechny otevřené.”

„Od koho jsou?”

„Žádná zpáteční adresa. A na obálkách pořád stejný rukopis.”

„Přečtěte některý,” řekl.

„Neměla bych.”

„Hele, zlato, já bych taky radši seděl doma v horkým prameni a držel vás na klíně, ale nemám na vybranou.”

Po očku na něj pohlédla. Úsměv na jeho tváři jí připomněl ten okamžik v saloonu, když jí zastrčil pramínek vlasů pod šátek a zároveň ji lehce pohladil vzadu po krku.

Líbilo se jí to.

Jemu taky.

Nech toho, řekla si v duchu. Radši čti JoJoiny dopisy. Vytáhla z obálky dopis s nejčerstvějším datem, rozložila dopisní papír a začala číst.

„Nahlas,” poručil jí.

Začala číst nahlas, aniž by pořádně vnímala obsah. „Ahoj, broučku. Jak se má ta moje blonďatá malá buchtička?”

Cain se rozchechtal na celé kolo.

I když cítila, že začíná rudnout v obličeji, musela se taky smát.

„Asi nějakej dobrej kamarád, co?” navrhl mírně. „Vypadá to tak.”

„Čtěte dál,” řekl.

„Budu.”

„Ale nahlas.”

„Ne, to ne.”

„Zbabělce.”

„Troubo.”

„Co se stalo s těma křídlama, co jste na nich odletěla?”

„Vypelichala.” Zhluboka se nadechla. „Znamená ,blonďatá buchtička’ to, co si myslím?”

„A co si myslíte?” zeptal se nevinně.

Zhnuseně na něj pohlédla.

„No tak jo,” pravil povolně. „Znamená to kundička.”

„Díky taky si to myslím.”

„Rádo se stalo, zlato. Kdykoliv k dispozici.”

Začala zase číst.

Mlčky.

Vytřeštila oči. „Panebože,” zamumlala.

„Nepotřebujete zase překladatele?” řekl s nadějí v hlase. „Možná že bych potřebovala, ale nechci. JoJo v tom zřejmě s tímhle chlapem Jayem lítala od hlavy k patě.”

„Spíš asi od pat k hlavě, ne?”

Christy se zašklebila a složila dopis. Než ho však stačila schovat, Cain jí ho vyškubl z ruky. Zatřepal s ním, podržel si ho u volantu a přejížděl očima po stránkách rychlostí člověka, který je zvyklý číst husté řádky školních učebnic. Černé obočí se mu zvedalo výš a výš.

„Konečně jste našel nějaké nové slovo?” zeptala se s kamenným výrazem.

,„Koitus’ je přece staré slovo.”

„S tímtéž významem, jo?”

„Jo.”

„Ten mladík “

„Jay,” přerušil ji Cain, když se podíval na podpis. „ má dost jednosměrné myšlení.”

„To jo. Postavit ho, tvrdě ho tam vrazit a vytáhnout celej mokrej.”

Usmála se. Prostě si nemohla pomoct.

Cain jí s lehkým úsměvem vrátil stránky. „Takže ona svoje milostný dopisy držela pěkně pod zámkem a na klíč. Úžasný. Je v celý tý hromádce něco užitečnýho?”

Christy probírala složku a třídila korespondenci do hromádek. Dopisy od Jaye tvořily největší hromadu.

„Takže většina od milovníka blonďaté buchtičky?” zeptal se Cain, když to zahlédl.

„Vypadá to tak. Podle poštovních razítek v rozsahu asi osmi měsíců.”

„Takže žádnej zástoj na jednu noc?”

„Kdyby se to bralo podle prvního dopisu,” řekla nepřítomně Christy, „tak stoj byl jediný způsob, jakým to neprovozovali.”

Překvapeně na ni pohlédl, zasmál se a natáhl ruku přes řízení auta. Lehké zatáhnutí za šátek, a záplava rudých vlasů byla volná.

„Div, že jsem si nespálil prsty,” řekl a uhladil měkkou kadeř, rudou jako plamen.

„Div, že jste přes ně nedostal,” opáčila, ale v jejím hlase nebyl žádný hněv.

S úsměvem pustil kadeř a soustředil pozornost na silnici, zatímco ona dál třídila obsah poštovní schránky své sestry.

Když odložila stranou dopisy od Jaye, byla těch zbylých pouhá hrstka. JoJo je nacpala do malých tvrdých obálek a na každou napsala jedno nebo dvě slova. Jedna obálka byla překvapivě těžká a neměla žádné označení. Byla však zalepena širokou průhlednou lepicí páskou.

Christy zaváhala, jestli má do soukromí sestry proniknout ještě dál. Odložila tedy tuhle obálku stranou a soustředila se na ty zbylé. Na jedné z nich odklopila kovová poutka a vysypala obsah obálky. Rychle jej probrala a průběžně informovala Caina.

„Výpis z kreditky AmEx, korespondence s několika význačnými hotely po celém Jihozápadě, účet za plyn.”

Zabručel.

Otevřela další obálku. „Podobné věci, jiná obálka.” Otevřela třetí obálku. „Zase totéž,” hlásila a sáhla po čtvrté. „Musela s tím Jayem cestovat po celém Počkat, co je tohle?”

Cain se podíval.

Vybrala asi tucet menších obálek a podržela mu je před očima. „Říkají vám něco ta jména?”

„Scotsdale, Beverly Hills, Santa Fe, Dallas, Taos. Jo, říkají. Galerie a obchodníci s uměním.”

„Výtvarné umění?” zeptala se a vzpomněla si na obrazy s démony.

„Výtvarný umění jihozápadního stylu. Až na Sherbernovu galerii v Santa Fe. Ta má téměř výlučně primitivní umění a artefakty.”

„Anasazijské?”

Cain pokrčil rameny. „Navajo. Zuňi. Apači. Moki. Cokoli se dobře prodává, je vítáno.”

„Od Sherberna je tu pět dopisů.”

„Přečtěte je, prosím, nahlas. Nemůžou být horší než ty od Jaye, ne?”

Christy je seřadila podle poštovních razítek a dala se do práce tak, že začala s posledním. Když rozložila list, vypadl z něj malý papírek. Sebrala jej, zběžně na něj mrkla a pak vyvalila oči.

„Co je to?” zeptal se.

„Stvrzenka pokladního šeku.”

Tázavě se na ni zadíval. „Takže?”

Beze slova mu přidržela papír k přečtení.

Mrkl na něj a táhle hvízdl mezi zuby. Sek byl vystaven na Jaye Nortona a vyplacen Sherbernovou galerií. Částka 537 840 dolarů.

„Jaký je tam datum?”

„Minulý týden. Den předtím, než mi JoJo začala posílat vzkazy do New Yorku.”

„Radši přečtěte všechny ty dopisy, Zrzečko. Potřebujeme vědět, co měl Huttonův tryskovej žokej na prodej, že za to dostal přes půl milionu na ruku.”

„Odvážila bych se hádat,” řekla nešťastně a pomyslela na jeskyni.

„To já taky. Ale oba se můžeme mýlit. Strašně mýlit. Přečtěte ty dopisy.”

Kapitola 38

Christy si chvilku pohrávala s dopisy, všelijak je přeřazovala, ale neotvírala. Skutečně se jí nelíbilo číst sestřinu poštu.

„Nahlas, prosím,” požádal nevinně Cain.

„Trhněte si.”

Hodil po ní chladným pohledem a úsměvem, který mezi černými vousy bíle zablýskl. „Miluju, když mi někdo sprostě nadává.”

„Tak zapněte vysílačku.”

Zasmál se.

Znova se pustila do třídění pošty. Tentokrát si vybrala nejstarší dopis ze všech. Když ho dočetla, vložila list zpátky do obálky, sáhla po dalším a četla dál. Takhle probrala asi pět dopisů, ale to už nevydržel.

„Tak je tam něco?” zeptal se.

„Postgraduální výuka slangu a způsobů, jak obhospodařovat ,žhavý vousatý biskvitek’ svého klienta.”

Cain se křivě usmál a neřekl ani slovo.

Složila dopis, který přečetla, zasunula jej do obálky a vytáhla další.

„Víte, já mám dojem, že ten Jay o JoJo opravdu stojí. Ale jeho slovník je prostě trochu omezený.”

Cain na ni pohlédl s výrazem, který dával najevo pochyby, jestli trošičku neztratila rozum.

„Pravda, je asi tak důvtipný jako baseballová pálka,” připustila. „A jeho myšlení je dost jednosměrné, ale ” Pokrčila rameny.

„Ale co?” otázal se po chvilce Cain.

„V tom, co píše, je jakýsi druh primitivní energie, ale taky hluboká oddanost. Obhroublá, ale opravdová. Zbožňuje půdu, po které JoJo kráčí.”

„Spíš podstatu, na které sedí.”

Christy ho ignorovala. „Jay po ní touží úplně posedle a JoJo potřebuje, aby ji někdo takhle chtěl. Myslím…, myslím, že to potřebovala vždycky, tak jako někteří lidé potřebují třeba heroin.”

Jedinou Cainovou odpovědí bylo znechucené zabručení.

„Pokud dokážu číst mezi řádky, tak JoJoin dlouhotrvající poměr s Huttonem už před osmi měsíci naprosto skončil. A Jay ji zachytil, právě když se znovu odrážela od země.”

„Nebo ona zachytila jeho.”

„Ale hodí se k sobě dobře.”

„Aspoň dokud se vybavení neopotřebuje.”

„Ale ne, oni také mezi sebou mají společného víc než sex,” řekla.

„Jo? A co?”

„Nějaký dopravní obchod.”

„S popelem?” nadhodil suše.

„Co?”

„To nic,” řekl.

„Zase takovej slang. Co je to za obchod?”

„Balení, transport a dodávání. Samozřejmě při využití Huttonova letadla. Ráda bych věděla, co si o tom myslel.”

„Předpokládáte, že o tom věděl. A co vlastně nakládali?”

„Něco křehkého a cenného. Co konkrétně, o tom není zmínka.”

Vrátila se ke čtení.

Nějakou dobu bylo ticho, které podtrhávalo jen hučení pneumatik na dlažbě a občasné bzučení z vysílačky, když zachytila policejní frekvenci.

„Jde o tu jeskyni,” vzhlédla Christy od jednoho dopisu. „Tady se Jay zmiňuje o Sestrách.”

„Aha. Byl bych se vsadil, že to tak bude.”

Otevřela další dopis. Rozletěly se útržky papíru. „Další kontrolní útržky šeků.”

„Na kolik?”

Ticho a pak: „Na tomhle je zase téměř půl milionu. Takže celkem milion.”

Cain hvízdl.

„To byla ta jeskyně skutečně tak dobrá?” zeptala se.

„Bylo to daleko nejslibnější naleziště, jaký jsem kdy viděl.”

„Proč to?”

„Bylo to chráněný. Skrytý. A pak ten Kokopelli.” V Cainově hlase se mísila touha a vztek. To mimořádné naleziště vyloupili a zničili dřív, než bylo možné ho poznat a pochopit. „Nikdy jsem neslyšel o žádný kivě vyzdobený tímhle symbolem. To místo muselo být pro Anasazijce něčím výjimečný. V těch kivách musely být naprosto mimořádný artefakty.”

„Ale milion dolarů za artefakty? I kdyby za každou nádobu dostali deset nebo dvacet tisíc, muselo by jich být velké množství.”

„Dneska ani ne. Japonci sbírají všechno, co sbírá západní svět. A Němci jsou po anasazijských artefaktech úplně diví. Jsou ochotní za pár střepů zaplatit stovky dolarů.”

„Ale stejně, milion “

„Velkoobchodní cena.”

„ je hrozná spousta peněz.”

„Hodnota některejch zahraničních měn už proti dolaru nějakou dobu stoupá,” řekl. „To, co my považujeme za obrovskou cenu, je pro ně relativně výhodná koupě.”

Přesto pochybovačně zakroutila hlavou.

„A potom je potřeba přihlédnout k mentalitě sběratele,” dodal. „Když víte o nabídce nějakýho bohatýho a agresivního sběratele, pak vám kyne obrovskej výdělek a na racionální ceny se můžete vykašlat.”

„Tomu věřím.”

Ozval se přijímač se zprávou, že na silnici dvě míle od severního okraje rezervace hrozí nebezpečí havárie, protože tam leží mrtvá kráva.

Když zase ztichl, Christy si dlouze oddechla. Pokaždé, když přijímač ožil, měla strach, že uslyší zprávu, že v bílé dodávce je na útěku muž stíhaný pro vraždu ve společnosti zrzavé ženy.

„Ty velký artefakty v kivě mohly mít samy o sobě cenu půl milionu,” řekl po chvíli Cain. „Když k tomu přidáte pohřební předměty v druhý kivě, tak je to i ve velkoobchodních cenách pořádná kořist.”

„A oni si nechali pořádně zaplatit za každý kousek,” řekla zoufale.

„Musel to být nejsenzačnější nález za posledních třicet let.” Hlas se mu třásl vztekem nad tím, co všechno je ztraceno. „Není tam někde nějakej seznam inventáře?”

Rychle prohlížela kousky papíru, které vypadly z jednotlivých dopisů. „Ne, zmiňují se jen o ,větší zásilce’ nebo o počtu ,kusů’, ale nikdy je nespecifikují. To je… divné.”

„Zatraceně divný. Při legitimním obchodování jsou nově vykopaný artefakty vždycky vyfotografovaný in situ a popsaný milimetr po milimetru. Dokumentace je součástí jejich hodnoty.”

„Mohlo by do něčeho tak ilegálního být zamícháno tolik dealerů?”

„Většina dealerů nehledí na nic jiného, než aby věc co nejrychleji prodali. Tady ti dealeři platili pokladními šeky, že?” zeptal se.

„Zatím ano.”

„To znamená, že věděli, že můžou okamžitě a potichu ty artefakty otočit. Nemuseli se obávat, že budou s pochybným zbožím přistiženi.”

„Jay jednal ze začátku jen s jedním dealerem,” řekla. „Se Sherbernem. Nabízel, že od nich vezme úplně všechno, ale Jayovi se nelíbila cena.”

Cain zabručel.

„Takže se obrátil na další dealery a vyžádal si nabídky od nich,” řekla.

Přijímač zapraskal a hlásil, že dvě míle uvnitř severního okraje rezervace je v příkopu na jižní straně silnice převrácené auto.

„Měli by si ty dobytčí pastviny ohradit,” řekla Christy. „Kráva má větší cenu, když ji zabijí na silnici, než živá. V rezervaci se k hotovejm penězům tak snadno nepřijde.”

„Proto tedy Johnny drancoval svou vlastní historii?”

„Johnny nepřemýšlel o historii vůbec, ani o tý vlastní.

Christy přelétla očima stránku s hranatým písmem, které jí přišlo povědomé. Rychle stránku obrátila a četla od začátku do konce. Potom řekla: „Nakonec zaslali padesát sedm nádob a dvanáct souborů jiného zboží.”

„Jakýho zboží?” zeptal se okamžitě.

Zakroutila hlavou. „To Jay nezmiňuje.”

„Krucinál.” Cain praštil rukou do volantu. „Pořád doufám, že se dostánem k nějakýmu seznamu, abych věděl, co vlastně našli. A co je ztracený.”

„Všechno, co můžu říct, je, že každý zaplatil pokladním šekem a všichni by toho ochotně koupili i pětkrát víc, jen kdyby mohli.”

Udeřil zase pěstí do volantu, až se ta tvrdá plastová hmota rozezněla jako ladička.

„Jak já bych si to přál vidět, ofotit, katalogizovat to,” zuřil. „Za tou kamennou oponou se musela ukrývat celá vesnice. A tak daleko na severu to by celou kulturu Moki obrátilo vzhůru nohama. Taková obrovská ztráta. Kristepane.”

„Jestli se setkáme s JoJo, třeba bychom mohli zjistit “

Pohled na jeho tvář přiměl Christy spolknout zbytek věty. Ten rezavý postranní pohled jí připomněl, jak dokážou být jeho jantarové oči studené.

„Na JoJo si došlápnu, to určitě,” řekl. „Ale ty artefakty už jsou stejně nenávratně pryč. Někde v Německu nebo v Japonsku, v New Yorku a v Los Angeles, zaručeně v soukromých sbírkách, kam na ně nikdo nedosáhne.”

Christy začala znovu číst. Měla aspoň výmluvu, že se nemusí střetnout s jeho mrazivou zlostí. Asi po minutě se vrátila k předchozímu dopisu, rozložila jej a začala ho důkladně prohlížet. Zase dopis odložila, otevřela nový, přečetla jej jen zběžně, odložila a otvírala další a další.

Její tiché a zuřivé čtení a porovnávání dopisů vytrhlo Caina z rozčileného přemýšlení. Sáhl po jednom listu.

„Ne,” zarazila ho okamžitě. „Nepomíchejte mi je. Snažím se něco zjistit.”

„Tak mi aspoň trochu napovězte. Třeba vám můžu nějak pomoct.”

„Kdy jste JoJo řekl o Sestrách?”

„Poprvé?”

„Ano.”

„Snad asi tak před rokem,” odpověděl.

„Nevzpomenete si přesně?”

„Vy tomu třeba pořád nevěříte, ale JoJo opravdu nebyla nějakej významnej bod mýho života. Když byl na ni Hutton hodně sprostej, zavolala a přišla si popovídat, to je všechno.”

Něco v Cainově hlase Christy znepokojilo. „A co po vás chtěla, abyste udělal?”

„Nejspíš abych ho zabil.”

„To nemyslíte vážně.”

„Proč ne? Znala mou minulost dřív, než jsme se vůbec setkali. Kriminálník. Vrah.”

„To je přece pitomost. Nejste o nic víc vrah než já.”

Střelil po ní pohledem. „Zrzečko, vždyť jste právě byla svědkem, jak jsem zabil člověka.”

„Sebeobrana není vražda.”

Chvíli zavládlo stísněné ticho. Pak Cain prudce vydechl.

„Ostatně,” dodala, „Hutton byl pro JoJo stravenka.”

„Hutton byl otrokář. Opravdovej,” řekl Cain. „Ne takovej ten diblík s hedvábným bičíkem, o kterým píše Jay ve svejch dopisech.”

„Já si nedovedu představit, že by se JoJo něčemu takovému podrobila.”

„Vy si JoJo vůbec nedovedete představit, tečka. Pořád vidíte minulost. Blonďatýho malýho andílka, kterej už dávno neexistuje.”

„Ne, ona nebyla anděl,” přiznala Christy. „Ale byla taková… křehká. Vždycky jsem měla pocit, že ji musím chránit.”

„Jo, na tyhle hříčky je JoJo kadet. Vyzkoušela si to na všech místních chlapech. Rozpálit dva chlapy, postěžovat si jednomu, že jí ten druhý ublížil, a botou se jen dívat, jak se perou.”

„Nemůžete jí vyčítat všechno. Mužští ” „Musejí být dost stupidní, aby s ní tuhle hru hráli,” přerušil ji krátce Cain. „Já vím. Taky jsem takovej byl, kdysi.” „Bylo vám teprve osmnáct.”

„A tomu druhýmu bylo teprve dvacet. A nikdy už mu nebylo víc.”

Kapitola 39

Když Christy zpozorovala Cainův uzavřený výraz, vzdala se pokusu přít se s ním. V autě se rozhostilo ticho a ona se vrátila ke čtení sestřiny pošty.

„Vypadá to tak, že JoJo plánovala vyplenění jeskyně přinejmenším osm měsíců,” prohlásila nakonec Christy. „Možná i víc.”

„Prostě od tý doby, co jsem jí o Sestrách řekl, předpokládám.”

„Nevím, kdy se s Jayem dali dohromady “

„Přesně v okamžiku, kdy potřebovala transport artefaktů z Colorada.”

„ ale asi tak před sedmi měsíci přemluvila JoJo Huttona, aby si najal Johnnyho Deset klobouků na průzkum a hledání ruin v oblasti Sester.”

„Na základě mejch informací,” doplnil Cain.

„A mísy, kterou sebrala ve vaší chatě.”

„A jak dlouho jim trvalo, než zbohatli?”

Christy seřadila různé dopisy, rychle je pročetla a pevně sevřela rty.

„Počítám, že nějakých pár týdnů,” řekla. „Většinu těch nejlepších věcí sebrali dřív, než je Hutton vůbec spatřil. Páni, co všechno asi museli sebrat… Když i ty artefakty, které jsem spatřila v Huttonově domě, byly neuvěřitelné.”

„Věděl vůbec Hutton o tý jeskyni?”

„Ach, to ano. Nevytáhl přece ty artefakty, které mi ukázal, z vánoční punčochy.”

Cain čekal, ale ona už víc neřekla.

„Co?” zeptal se.

„Četla jsem poznámku o Huttonovi ve složce Horizonujen zběžně, možná že se mýlím.”

„V čem?”

„Mám dojem, že se Hutton dostal do finanční i umělecké krize. Pustil se do nové linie parfémů a kosmetiky. Ale aby někdo tyhle věci rozjel, potřebuje strašnou spoustu prachů.”

„A jak pokračujou tyhle nový směry?”

„Ještě je moc brzo to posoudit,” pravila nepřítomně, protože už prohlížela další dopis. „Především jsou to velké náklady. Teprve po několika letech se to může vyplatit. Jestli se to vůbec vyplatí.”

Zamračila se a znovu se začetla do odstavce.

Cain čekal.

„Poslechněte si tohle,” vyzvala ho a začala číst nahlas: „Půjde do toho. Hutton tak zoufale potřebuje prachy, že můžeš mluvit o štěstí, když neprodá tvou platinovou prdelku někde ve stánku na rohu.”

„Možná že Hutton taky prodával artefakty a zapomněl odevzdat Strýčku Samovi jeho podíl,” uvažoval Cain.

„To je možné. JoJo v každém případě plánovala už od začátku, že Huttona potopí.”

„Proč? Byl její dojná kráva.”

„Přišla na to, že dělá tajné pohovory s modelkami.”

Cain zvedl obočí.

„Jarní módní linie měla být její poslední prací pro Huttona,” řekla Christy.

„Měla pro to nějaký důvod?”

„Řekl JoJo, že už je moc stará.”

Cain hvízdl mezi zuby. „Tak u toho bych si přál být.”

„Takže vyrukovala s nápadem vykrást artefakty z jeskyně.”

„Pomsta?”

„Částečně. Ale hlavně byla finančně na dně.” „Na dně! Byla přece placená jako Million Dolar Baby!” „JoJo utrácela peníze stejně rychle, jako je vydělávala. Myslet na budoucnost pro ni neexistovalo.” Christy obrátila

další stránku. „Kromě toho, Jay měl nákladné plány. Tady to vypadá, že si dokonce koupil letadlo. A chtěl ještě víc, aby si mohl založit vlastní leteckou službu.”

„Každý chlap, co vydržel takhle dlouho s JoJo pod jednou peřinou, si to zaslouží.”

Christy ho ignorovala a četla dál. „Hutton se nějak dověděl, že JoJo s Jayem vykrádají artefakty z jeskyně. Oba je za to seřval a pohrozil jim.”

„Kdy to bylo?”

Podívala se na poštovní razítko. Rozmazané. Obracela obálku všemi směry a snažila se najít vhodné osvětlení. „Přede dvěma týdny, maximálně.”

„Co se stalo potom?”

Rychle četla a hlásila mu stručně obsah. „Jay se domnívá, že ty výhrůžky jsou směšné. Píše, že Hutton je v tom s nimi až po uši a nemůže je potopit, aniž by potopil sám sebe.”

„Jak věděli, na který majitele galerií se obrátit?”

„Od Johnnyho. Ten znal i soukromé sběratele.”

„Čísla,” řekl znechuceně Cain.

„JoJo věděla, kde má Johnnyho zmáčknout.”

„Jak?”

„Přes postel.”

„Proč si myslíte, že s ním spala? Nezapomínejte, že měla přece Jaye.”

„Zlatíčko, Jay nebyl pořád po ruce. JoJo se toulala po barech v Montrose a svoje kořisti odváděla do Xanadu pro pobavení Huttonovi. Ach, ta láska. Neníliž to krásná věc?”

Christy sebou cukla.

„Ale nakonec, možná že Jay byl vlastně stejnej jako Hutton,” uvažoval Cain chladně. „Možná že se mu líbilo pozorovat JoJo při tom, co uměla nejlíp.”

„Jay nepíše nic o tom, že by se chodil dívat na přehlídky, kde vystupovala jako modelka.”

„Já taky nemluvím o přehlídkách. Hutton rád pozoroval JoJo v posteli s místními kovboji. O tom se povídalo po celém kraji.”

Christy prudce zvedla hlavu a pohlédla na Caina. „Co jste to řekl?”

„Netvařte se tak šokované, zlato. JoJo se ráda předváděla. A Hutton se rád díval.” Cain pokrčil rameny. „Tak už to chodí.”

Christy se otřásla znechucením. Zaťala zuby a vrhla se na čtení. „Tomu nevěřím.”

„Jste už moc daleko od wyominské vysočiny, že jo?”

Vzhlédla. V jeho výrazu se prolínal soucit a netrpělivost. „Daleko od čehokoli, kde bych chtěla být. Vůbec.”

Víc už neřekla a vrátila se k dopisům. Po pár minutách dočetla poslední, složila jej, dala na hromádku a opřela si hlavu o okno.

„Bylo tam ještě něco novýho?” zeptal se.

„Ne.”

Řekla to tak vyčerpaně, že by ji byl nejradši vzal do náručí, ale to by jen způsobilo, že by po ní zatoužil ještě víc.

Nastalo dlouhé mlčení, přerušené jen občasným zapraskáním přijímače.

Cain projížděl osadou, která sestávala z pěti větrem oprýskaných domů, jedné benzinové pumpy a obchodu. Domy byly schoulené na úpatí mesy. Všechno to vypadalo staré, poničené, šedivé bez konce.

Christy se cítila také tak.

Po několika hodinách jízdy se do jejích chmurných myšlenek začala prodírat čistá nesmírnost krajiny. Vzduch byl tak průzračný, že pocítila, že by jím mohla prohlédnout až do zítřka.

Zhluboka vydechla, pohodlně se opřela a nechala skromnou krásu krajiny tišit bolavou hloubku své duše, tu bolest, která narůstala, kdykoliv pomyslela na minulost, na přítomnost a na sestru, kterou vždycky milovala, ale nikdy jí nedokázala porozumět.

Které nikdy skutečně neporozuměla.

Poslední sluneční paprsky vrhaly dlouhé stíny od okraje červených skal mesy. Cedry a jalovce plály jako tmavozelené lucerny. Světlo dopadající pod příkrým úhlem pozlacovalo a zažehovalo ohně na svazích, dodávajíc krajině jedinečnou až tajemnou záři.

Když tak pozorovala tu čistou a svěží krajinu, dokázala pochopit, proč Anasazijci tak uctívali slunce. V tom bylo něco víc než vědomí hospodáře, že obilí, fazole a dýně potřebují k růstu světlo. Sluneční světlo bylo pro zemi požehnáním, dodávalo všemu bohatou, vřelou krásu, která nikdy nezestárne, nikdy se nepokazí a nikdy nebude méně dokonalá, než se zdá být.

Sestra, kterou jsi milovala, nikdy doopravdy neexistovala. A nebude existovat. Smiř se s tím.

Ale nepoddajné jádro v hloubce Christiny duše nepřestávalo doufat, bolelo, doufalo, bolelo…

S hlubokým povzdechem pohlédla na svazek dopisů, ležící na sedadle. Působily na ni tak, že se cítila stará, opotřebovaná, bezútěšná. Ta zalepená obálka bez označení byla pohřbená mezi ostatními. Nechtělo se jí vytáhnout ji, otevřít a najít v ní další věci, které nechce znát.

Doufání.

Bolest.

Otočila hlavu a dívala se ven, pozorovala, jak se stíny prodlužují, splývají a pohlcují zem.

Něžné polaskání Cainových prstů na tváři bylo tak neočekávané, až ucukla. On však prsty neodtáhl, prostě v tom pomalém pohlazení pokračoval.

„Je mi líto, zlato,” řekl tiše. „Trochu mi to ujelo. Co se týče JoJo, jsou určitý věci, který byste opravdu neměla vědět. Já pořád zapomínám, jak moc svou sestřičku milujete, bez ohledu na všecky pekla a potopy a lidský slabosti.”

Christy dlouze a trhaně vydechla. „Kdybyste ji znal jako dítě… Někdy člověku přímo zlomila srdce, vypadala tak něžně.”

Místo odpovědi ji znova pohladil prsty po tváři.

Po chvilce se Christy narovnala, matně se na Caina usmála a sáhla po poslední obálce. Byla tak důkladně oblepená, že si nakonec musela pomoct zuby, aby ji otevřela.

Když se tak stalo, vypadla z ní další, menší obálka. Byla stočená a přelepená tak, že vypadala jako tlustá tužka. Zároveň s ní se vysypaly tři složené obálky. Jedna s Jayovým tučným písmem, ale Christino oko okamžitě přitáhly zbylé dvě obálky. Obě čistě bílé s adresami psanými velkými tiskacími písmeny. Vypadalo to, jako kdyby je napsalo dítě.

„Novej hráč u stolu?” zeptal se Cain.

„Asi ano.”

Prozkoumala razítka. Jeden z dopisů byl tři týdny starý. Druhý byl poslán téhož dne, kdy byl vybrán ten velký pokladní šek. Obě obálky byly orazítkovány v Las Alturas, Nové Mexiko.

Dopisy uvnitř byly psány tímtéž hranatým nevypsaným písmem jako adresy. Papír byl vytržen z něčeho, jako jsou školní sešity. Vzkaz zněl prostě.

DEJTE MI SESTRY, JINAK MÁTE VELKEJ PROBLÉM. Podpis nahrazovala značka, sestávající z číslice 10 a nad ní oblouček.

Druhý dopis byl ještě stručnější.

KDYŽ CHCETE PROBLÉM, MÁTE HO MÍT. Dole místo podpisu tatáž stylizovaná značka.

„Tomu nerozumím,” řekla.

„Půjčte mi to, podívám se.”

Podržela mu jeden z dopisů před očima.

„Vypadá to, že Johnnyho okradli o nějaký zboží,” řekl po zběžném pohledu Cain.

„Johnnyho Deset klobouků?”

„Tohle je jeho značka. Desítka s kloboučkem,” vysvětlil Cain a pohlédl na srolovanou zalepenou obálku. „Chcete půjčit nůž?”

Už při té otázce zašátral v kapse a vytáhl malý zavírací nůž, který s sebou stále nosil. Když jí ho podal, pocítila na dlani teplo načerpané z jeho horkého těla.

„Díky,” řekla podivně zajíkavě.

Když sevřela nůž do prstů, uvědomila si, jaký chlad cítila uvnitř, chlad, který trošku zmírnilo Cainovo mužské teplo. Řekla si, že by té primitivní vábničce měla odolat.

Ale věděla, že se jí to nepovede.

Opatrně stáhla lepicí pásku a obálku uvnitř. Pod ní objevila další obálku. Ta nebyla zalepená. Když ji otevřela, vysypal se jí do dlaně zářivý řetízek a zároveň s ním hromádka nějakých úlomků.

Řetízek byl starý, ručně vyrobený, křehký. Střídaly se na něm drobné zlaté nuggety, ne větší než hrášek, s ošoupanými články.

„Babiččin náhrdelník,” vydechla chraplavě Christy, zápasíc se slzami. „JoJo ho pro mě přece jen uchovala.”

Pohlédl na štěpinky v Christině dlani, nejdřív chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. „Můžu se podívat na to, co vypadlo ven s náhrdelníkem?”

Udiveně se na něj podívala, ale pak mu do otevřené ruky nasypala malou hromádku. „Co to je?”

„Kosti. Staré, prastaré.”

Ucukla s rukou.

„Otevřete víc tu obálku,” požádal.

„Já to tam vysypu zpátky.”

Rozevřela okraje obálky. Uvnitř spatřila tenký bledě zelený lístek. Ještě než ho vytáhla, věděla, že na něm najde JoJoino písmo.

Ahoj, ségro,

jestli se dostaneš až k tomuhle, budu ve větším průšvihu, než jsem čekala. Pomoz mi dostat se z toho a já ti taky pomůžu, protože jsi sama zřejmě ve VELKÉM průšvihu. Zanechala jsem po sobě stopu, která ukazuje přímo na tebe, ale všechno vyjasním z Ria.

Pomoz mi, Christmas.

Prosím.

Kapitola 40

Christy se roztřásly ruce, ale když četla nahlas vzkaz Cainovi, měla už jistý hlas. Netrvalo mu víc než dvě sekundy, aby pochopil, co JoJo sestře provedla nastrčila Christy přímo do palebné linie.

„Kristepane,” sevřel rukama volant a přál si, aby to byl krk JoJo. „Ta ženská je opravdu číslo. Co ten druhej dopis?”

„Který dopis?”

„Milencův. Je to dopis, kterej byl pro ni tak důležitej, že ho uložila odděleně od ostatních.”

Christy sáhla téměř dychtivě po obálce s Jayovým rukopisem. S jeho obhroublým nadšením pro JoJoino tělo si snad poradí snadněji než s babiččiným náhrdelníkem, obaleným úlomky prastarých kostí, a s voláním o pomoc sestry, kterou nikdy pořádně neznala.

Vytáhla dopis a očekávala obvyklé drsné něžnosti. Co však našla, bylo Jayovo bědování, že nestihl zabít Caina dřív, než se objevili bratři Mooreové. Christy vydala hluboký vzdech a zavřela oči.

Naděje.

Bolest.

A teď už jenom bolest. „Zlato?”

„Měl jste pravdu,” řekla Christy trhaně. „JoJo vás dala zabít.”

Všechno, co by na to mohl říct, by ještě zvětšilo Christinu bolest, takže jen kývl.

„Ale v Johnnym jste se spletl,” zašeptala. „Byl to Jay, kdo se vás pokusil zabít.”

Cain tiše hvízdl mezi zuby. „Víte to jistě?”

„Jistě. Tak co teď?”

„Najít pilota.”

Netečnost v Cainově hlase způsobila, že v sobě pocítila ještě větší chlad. Původně myslela, že už se nemůže cítit hůř, než když pochopila, co udělala JoJo. Její záhadná sestra.

Její sestra vražedkyně.

„Ale jak Jaye najdeme?” zeptala se.

„Začneme se Sherbernovou galerií.”

„Santa Fe.” Povzdychla a promnula si oči. Jako by je přejela smirkovým papírem. „Jak to teď máme daleko?”

„Moc daleko.”

Tázavě na něj pohlédla.

„Jste vyčerpaná,” řekl.

„Na sezení nepotřebuju tak moc energie.”

„Zastavíme, až dojedem k Ranči duchů. Už jste o něm někdy slyšela?”

Silou vůle se usmála. „Každý, kdo se zajímá o design, styl, umění a ženy, musel slyšet něco o Ranči duchů a Georgii 0’Keeffe.”

„Tak to jste musela slyšet i o Údolí Cháma River a Abiquiu.” „Jistě.”

„Tak se podívejte, zlato. To, co svítí tamhle napravo, je Cháma River.”

Ta jména vyvolala v její mysli řadu obrazů, ilustrací z textů a z muzeí. Cesta k Černému sídlu a Kostel na ranči Taos, řady topolů, černý havran vznášející se jako smrt a volnost nad krajinou.

Cain ukázal na kopce před nimi. „Přímo tamhle je Ranč duchů. Teď je tam útulek pro náboženské skupiny. Vede to tam můj kamarád.”

„Je Ranč duchů tak krásný, jak se říká?”

„Zítra mi to povíte.”

Tázavě se na něj zadívala.

„Dneska tam přenocujeme,” vysvětlil jí.

Po několika mílích odbočil Cain z dálnice a zamířil po štěrkové vozovce směrem k jílovým kopcům a kamenitým mesám. I když z dlážděné silnice nebylo vidět mnoho staveb, domy nebyly od ní daleko. Zajel na malé parkoviště a vypnul motor.

„Vypadá to jako nóbl letovisko,” poznamenala.

„Když se pozorně rozhlédnete, uvidíte zbytky starého zemědělského ranče.” Vystoupil. „Budu hned zpátky. Odpočívejte, zlato. Potřebujete to.”

To měl pravdu, ale ještě víc se potřebovala protáhnout. Vystoupila také z vozu a uvolnila ztuhlé svaly. Pak se posadila na chromovanou stupačku pickupu konstábla Moorea a pozorovala, jak nad Rančem duchů slábne světlo.

Brzy zjistila, že Cain měl co se týče ranče pravdu, jako ji měl ostatně ve většině dalších věcí. Přímo pod novými budovami útulku ležely zbytky starého ranče. Byly tam ohrady a násypné žlaby, mohutné sukovité stromy starého sadu a zarostlé zavlažovací strouhy, které napájely patnáct akrů pastvin a luk. Obrysy starého ranče se prolínaly jako přízračná kostra těsně pod příkrovem reality.

Pak už vymizely poslední zbytky světla, pohltily stíny minulosti a zůstala jen přítomnost, v níž do blížící se noci zazářily umělou oslnivostí nové stavby.

Cain vyšel z dlouhého rančového domu, který teď sloužil jako kancelář sídla, a přešel přes dvůr k autu.

„Máme štěstí,” oznámil jí. „Mack si vždycky nechává v rezervě jednu ze starých chat pro rodinné návštěvy nebo jiné mimořádné okolnosti.”

„Co z toho jsme my?”

Ušklíbl se koutkem úst. „Obojí. Jsou tam dokonce nějaké potraviny, kdyby nám nevadilo vařit.”

„Mně by to nevadilo.” Zívla jednou, pak podruhé. „Promiňte. Vůbec nevím, z čeho jsem tak unavená.”

„Konečně se dostáváte ze svého adrenalinového opojení.”

„Panebože,” zasténala. „Jen mi neříkejte, že mě znova přejede adrenalinový expres.”

Mírně se zasmál a natáhl ruku. Chytila se jí a nechala ho, aby jí pomohl na nohy. Něžně ji zase naložil do auta a rozjel se k chatě, postavené stranou od ostatních budov v ústí malého kaňonu. Brzy se v záři reflektorů vynořil malý domek z nepálených cihel, se zvětralými stropními trámy těsně pod plochou střechou. Francouzská okna vyhlížela přes ranč na druhou stranu, kde se rýsovala tajemná mesa. Slunce, vítr a bouřky se podepsaly na letité erozi cihel.

Když Cain vypnul motor, odevšad se ozvalo družné cvrkání cikád.

„Není to zrovna podle manhattanského standardu,” pravil.

„Nepálené cihly mají svůj vlastní standard a tradici,” usmála se Christy. „Je to součást, která patří k času a zemi stejně jako skalní domy Anasazijců.”

„Vy mě neustále překvapujete,” řekl po chvilce mlčení.

„Možná proto, že mě pořád mylně odhadujete. Hledíte na mě a vidíte Východní pobřeží, JoJo, královnu kurev, průšvihy…” Christy pomalu umlkala. „No, pokud jde o průšvihy, to máte pravdu. V těch jsem opravdu přeborník.”

„Ne vlastní vinou. Ty začaly dlouho předtím, než jste sem přišla.”

„Dlouhá léta předtím,” souhlasila. „Ty začaly, když jsem odešla na Východ a zanechala JoJo ve Wyomingu v člunu bez kormidla.”

„Ale houby, zlato.”

Smutně zavrtěla hlavou. „Já jsem byla jediný člověk, který k ní mohl proniknout.” Aspoň jsem si myslela, že můžu. „Ale přesto jsem odešla, a ona…”

„JoJo si svou cestu zvolila sama,” řekl a vylezl z vozu. „Každou svou zatracenou cestu. Ona, ne vy. Vždycky to byla jen ona.”

Práskl dvířky. Obešel auto na druhou stranu, právě včas, aby pomohl vystoupit Christy. Pohybovala se ztuhle, svázána napětím, které nemohla uvolnit ani únava. Kolena jí trochu podklesla, když se dotkla nohama země.

„A teď už dost řečí o JoJo,” přikázal. „Jste téměř na dně. Jestli si nedáte pohov, zhroutíte se.”

Christy proti jeho strohému hodnocení nic nenamítala. Poprvé v životě se cítila křehká. Nenáviděla ten pocit, ale nemohla už ho dál ignorovat.

Chata nebyla zamčená. Cain otevřel dveře dokořán a rozsvítil. Byla to jakási západní verze garsonky. Její jediná místnost v sobě stále držela teplo dne a voněla suchými květinami z vázy na stole. V jednom rohu byl kuchyňský kout, v uzavřeném přístěnku koupelna. Pohovka se dala rozložit na dvojlůžko.

Obrátila se a pohlédla na něj s němou otázkou.

„Po večeři si hodíme mincí, kdo bude spát vzadu v autě,” řekl.

„Na tvrdém plechu?”

„Na matraci. Larry není padlej na hlavu.” Cain otevřel francouzské okno a vpustil dovnitř chladný večerní vzduch. „Brzy budeme potřebovat oheň, půjdu sehnat nějaký dřevo a vy zatím omrkněte, co je v těch kuchyňskejch skříňkách.”

„Nějaké zvláštní přání?”

„Pokud mě to nekousne, beru to. Ale hernajs, beru to, i když to bude kousat.”

Bylo jí jasné, jak se cítí. Připadalo jí, že uplynuly celé dny od chvíle, kdy naposledy jedla.

Není divu, že jsem tak utahaná. Jsem prostě hladová, to je všechno. Nic se neděje. Až něco zhltnu, budu zase v pořádku.

Nezabralo jí moc času prohlédnout skříňky a malou ledničku. V té byla vejce, sýr, máslo a malý balíček tortill. Ve špižírně pak velká plechovka frijoles refritos, láhev salsy a plechovka kávy. Vzhledem k tomu, že prostor ve skříňkách byl úzkoprofilová hodnota, kávová konvice a pánev stály připravené na sporáku. Po krátkém hledání našla i zápalky a byla připravená k akci.

Zatímco Cain přinesl dříví a složil ho u malého kamenného krbu, měla už Christy huevos rancheros na stole. Z kukuřičných tortill, které ohřála na pánvi s trochou másla, se kouřilo.

„Vypadá to senzačně,” pochválil a usedl ke stolu. „Díky, že jste uvařila.”

Překvapeně vzhlédla od svého talíře. „Jaképak díky. To byla maličkost.”

„Pro mě ne. Já miluju domácí stravu.”

Potichu jedli a pozorovali, jak ze západního obzoru mizí poslední načervenalé světlo. Někde mezi chatou a budovou ranče několikrát zahoukala sova. Přes úzké údolí jí ze skupiny stromů odpověděla nějaká kamarádka.

Zavřela oči, zhluboka se nadechla a pak vydechla, vstřebávajíc do sebe poklid údolí. Zabublala káva, kterou jí Cain naléval do hrnku, a ten zvuk doprovázel šelest topolového listí v osvěžujícím větříku. Pak zapraskala židle, na kterou usedl.

„Proč jste se rozešla se svým přítelem?” zeptal se Cain.

Pokrčila rameny.

„Moc vás to rozčiluje?” zeptal se suše. „V tom případě se zeptám, proč se vůbec stal vaším přítelem?”

Otevřela oči.

Cain ji pozoroval přes okraj šálku s kávou. Jeho oči byly jako čisté zářící zlato skotské whisky.

„Chybná volba,” řekla. „Myslím, že potřeboval někoho, koho by bral na koncerty a výstavy a “

„Postel?”

Opět pokrčila rameny. „Sex pro žádného z nás není tak podstatná záležitost. Pak mu najednou bylo čtyřicet a začal postrádat domov, rodinný krb, teplo.”

Cain se zasmál, potřásl hlavou a zeptal se: „Co ještě?”

Zmateně na něj pohlédla.

„Proč jste to s ním po telefonu ukončila, zrovna když jsem se v saloonu bavil s Larrym? Tehdy se to přece stalo, že? Řekla jste tomu jak se jmenuje “

„Nick.”

„ aby s tím skončil.”

„A co jsem mu měla povídat? Že se potuluju po Západě s jedním kriminálníkem, stíhaným za vraždu indiána jménem Johnny Deset klobouků, který se nás náhodou zrovna pokusil zabít? Že jsem viděla umírat muže a slyšela kňučet psa bolestí a že z toho psa tekla krev a tekla krev a ” Zlomil se jí hlas.

„No tak, zlato. Všecko je v pořádku.”

„Ne,” řekla bezútěšně. „Nic není v pořádku.”

Cítila, jak se jí svírá hrdlo, a věděla, že by měla přestat mluvit, ale nemohla. Obludnost všeho, co se stalo, na ni stále dorážela v obrovských temných vlnách a stahovala ji dolů do rozbahněného proudu její sestry.

„Možná že jsem Nickovi měla říct, že hledám svou sestru, která je náhodou Million Dollar Baby, nad kterým Nick slintá, kdykoli se mu dostane do ruky výtisk časopisu.”

Cain přivřel oči. „Tak Nickovi se JoJo líbila?”

„V životě se s ní nesetkal. Dokonce do tohoto týdne ani nevěděl, že jsme sestry.”

„Proč ne?”

„Protože už mě zatraceně otravuje být ta ošklivá sestra, proto.”

„Ošklivá? Prokristapána, Christy, zlato, vy přece nejste “

„Ve srovnání s JoJo jsem,” přerušila ho.

„Podle mne tedy ne.”

Nevšímala si ho. „Nebo jsem možná měla Nickovi říct o Peterovi Huttonovi, který má po stěnách rozvěšené démony a dokáže se udělat, když pozoruje mou sestru, jak si to rozdává s některým zdejším kovbojem?”

„No, nedovedu si nějak představit, že by Nick byl celej žhavěj tohle si poslechnout.”

Christy se trochu bláznivě zasmála. „To já taky ne.”

Cain jí s překvapivou něžností odebral z třesoucích se prstů kávový hrnek.

„Poslední věc, kterou potřebujete, je kofein,” řekl.

„Tak co tedy potřebuju?”

Chystal se něco říct, ale pak si to rozmyslel. Samotná skutečnost, že na něj upírala uštvané, zmatené, a někdy i uznalé oči, ještě neznamenala, že chce, aby se stal jejím milencem.

Kapitola 41

Cain vstal, vylil kávu do dřezu, umyl hrnek a šel ke krbu v obývacím pokoji. V okamžiku vylovil z hromady třísek láhev brandy. Naplnil hrnek do poloviny a postavil jej před ni na stůl.

„Tohle přece nemůžu vypít,” zhrozila se Christy.

„Pomůžu vám s tím.”

Nadechla se vůně, upila a zachvěla se. „Chutná to… až moc dobře.”

„Tak kdo je tady skrytej puritán?”

Vydala zvuk, který mohl být něco mezi smíchem a zadržovaným vzlykem. Nejdřív ji krátce pohladil po vlasech a pak se pustil do sklízení ze stolu, beze spěchu a bez zbytečných pohybů.

„Já to udělám,” řekla mu.

„Vy jste vařila, já uklízím. Tak to přece chodí, ne?”

Pomalu přikývla. Pak jen vdechovala voňavou brandy a pozorovala ho, jak se pohybuje mezi stolem a dřezem s neuvědomělým půvabem divokého živočicha.

Když uklidil kuchyň, přešel ke krbu, hodil zapálenou sirku do připravených třísek, ustoupil o kus a čekal, až se objeví plameny. Ty se brzy tiše rozšířily po ohništi a začaly opatrně ukusovat sousta z polínek. Netrvalo dlouho a vzduch se rozvoněl hořícím cedrovým dřevem.

Vrátil se ke stolu, uchopil hrnek brandy a podíval se na ni. „Pojďme si sednout na pohovku,” navrhl. „Pozorování ohně člověka uvolní stejně jako brandy.”

Kdyby to bylo dál než tři metry, odmítla by. Ale nebylo, takže se přiměla vstát. Gauč byl měkký a opotřebovaný. Sesunula se do jeho objetí a pohodlně se opřela. Jediným zvukem bylo jemné praskání hořícího cedru a cvrkání cikád. Nad voňavým dřevem tančily a kmitaly plameny.

Ze začátku nechala plynout minuty stejně mlčky jako tančící plameny. Ale nakonec se zhluboka nadechla a otočila hlavu ke Cainovi.

Jak tušila, díval se na ni, a ne do ohně. Mlčky jí podal hrnek s brandy. Přijala jej, upila a vrátila mu jej. Když od ní hrnek bral, přejel jí prsty svými a lehce je pohladil, což jí připomnělo minulou noc.

„Vypadáte, jako kdyby vás právě přejel adrenalinovej expres.”

„Když jste mi podal tu brandy, připomnělo mi to ten dávno, dávno minulý čas, když jste mě, prchající z Huttonova domu, chytil a odvezl do vaší chaty.”

„Tak dávno minulej čas?” pousmál se. „Vždyť to bylo teprve včera večer, zlato.”

„Bylo to dávno, moc dávno.” Její hlas byl stejně sevřený jako vypjaté rysy v její tváři.

„Napijte se ještě,” požádal ji.

„Chcete mě opít?”

„Měl bych?”

Něco v jeho hlase ji přimělo, že se otočila přímo proti němu. Hleděl na její vlasy, na její obličej, na její ústa, na její prsa, na její ruce. Na okamžik dostala strach vůbec dýchat, strach pohnout se z tohoto okamžiku do dalšího.

„Na to, abyste ze mne měla strach, je už trochu pozdě,” řekl.

„Ale vy jste se na mě takhle nikdy předtím nedíval.”

Podivně se usmál. „Nikdy jsem se na vás nedíval jinak. Jenže vy jste se nepodívala na mne. Až teď.”

Cain rozvážně postavil hrnek stranou. A stejně pomalu natáhl ruku po Christy, dávaje jí veškerou možnost uhnout.

Ona se však namísto toho k němu stulila s tichým povzdechem a s chvějivým očekáváním, které nemohla potlačit.

Byla příliš unavená, aby dál odolávala přitažlivosti, kterou vůči němu cítila od prvního okamžiku, kdy se s ním setkala. Věděla, že ho zná lip než kteréhokoliv jiného člověka ve svém životě. Věděla, že mu může důvěřovat.

A teď ho toužila poznat úplně. Potřebovala ho s naléhavostí, která ji stravovala tak tiše a rychle, jako plameny stravovaly polena cedru.

A znovu se zachvěla, když jí pevnýma a teplýma rukama vzal obličej do dlaní. Dlouze si ji prohlížel lačným pohledem. Pak se sehnul a přejel jí ústa svými rty, jen jednou, krátce.

„Ano, nebo ne?” zašeptal. „Odpověz rychle, zlato.”

„Ano.”

Cítila, že jí projelo náhlé napětí. Usmála se na jeho ústa, šťastná, že na něj zapůsobila stejně hluboce jako on na ni. Když pak sjel rukama z obličeje až do podpaží, slastně vzdychla.

„Mám ráda tvé ruce,” řekla. „Zalíbily se mi hned v tu chvíli, kdy jsem je poprvé spatřila.”

„Vážně? A já jsem na mou duši nejvíc toužil, abych tě s nimi celou pokryl.”

Zvedl ji, otočil a usadil si ji do náruče. Otevřela oči. Prohlížel si ji, jako kdyby se chtěl přesvědčit, jestli necouvne před tou vášní, která je brzy navzájem propojí, jako dva protější břehy řeky propojí voda mezi nimi.

„Říkám pravdu,” zašeptala. „Nežertuju.”

Sklonil k ní hlavu a ona se proti němu zvedla, poddávajíc se prudkému proudu, který se mezi ně dral. Ani trochu nezaváhali, nemuseli opatrně zkoušet, jak se navzájem držet. Splynuli spolu jako dávní milenci.

První ochutnání jí prolétlo jako plamen. S lehkým zasténáním se přitáhla ještě blíž a ovinula mu paže kolem krku. Potřebovala ho víc, než kdy nějakého muže. Když mu nabídla ústa, vrhl se na ně tak prudce, jako by je chtěl probodnout.

Přitiskli se k sobě a ovinuli jako jedno tělo a nakonec leželi na gauči v těsném objetí. Polibky stále prudší a vášnivější jako by přidávaly sílu žáru, který v nich obou uvnitř sálal.

Ruce mu sklouzly níž až k pružnému pasu a pak zase stoupaly po žebrech vzhůru s tak mučivou uvážlivostí, až se jí zastavil dech.

Když se jí pořád jen lehce dotýkal, odtrhla se od jeho úst a zaryla mu prsty do napjatých ramenních svalů.

„Caine.”

„Tam?”

Zajíkla se, když jí palci objel okolo bradavek. Projelo jí vzrušení, které ji překvapilo a otřáslo jí. Vzepjala se proti jeho laskajícím dlaním a cítila, jak jí celé tělo hoří dosud nepoznaným žárem.

Pak se jeho ruce přesunuly a cítila, že jí pomalu začíná rozepínat knoflíčky u košile. Zasténala a znovu vyhledala jeho ústa. Líbala ho s takovou lačností, kterou nedokázala potlačit nebo ovládnout. Ale ať ho líbala jakkoliv divoce, jeho prsty nepřestávaly opatrně rozepínat knoflíčky. Přivinula se k němu a mlčky mu nabízela své tělo.

Plynula vteřina za vteřinou a on se stále její nabídky plně nechopil. Tak prostě prohloubila své polibky ještě víc, až ji málem jímala závrať z jejich chuti a z pomalého pronikání a odtahování jeho jazyka.

Ale i když už byla košile rozepnutá, stále se zdráhal laskat jí ňadra a bradavky, které při jeho prvním doteku ztuhly jako kámen. Prsty ji hladil po krku, po hrdle, přejížděl přes klíční kosti až po hrudní kost, až sténala nadějnou předtuchou a touhou. Když pak konečně jeho dlouhé prsty zajely pod průsvitnou krajku podprsenky, hlasitě vykřikla blahem.

„Bože,” zaúpěl, „ty mě snad strhneš přes okraj ještě dřív, než jsem se tě pořádně dotkl.”

Téměř ho neslyšela. Konečky prstů jí lehce mnul bradavky, až jí od krku po kolena projížděly ohnivé výboje. Vyrážela drobné vzlyky slasti a žádosti. Když se podprsenka náhle uvolnila, zašeptala jeho jméno a zároveň se prohnula a nabídla se mu celá.

Něžně sevřel dlaně okolo teplých prsou a přitom palci dráždil tuhé bradavky. Cítila jemnou kůži jeho dlaní a dlouhé, elegantní prsty, které ji laskaly, až se jí zadrhával a lámal dech. Nikdy se k ní žádný muž nechoval tak ohleduplně, tak opatrně.

Vypjala se žádostivým reflexem vstříc jeho dlaním, vypnula ňadra, aby je mohl líbat. Dotyk jeho jazyka byl trýznivý a lahodný. Když pak vzal její rozcitlivělé bradavky do úst, projel jí nitrem prudký žár. A když se na ní začal rytmicky pohybovat, pronikaly jí tělem ostré rozžhavené dýky.

Sténala požitkem, opakovala jeho jméno a cítila chvění, které otřásalo jeho silou. Jak se otočil k jejímu druhému ňadru, pocítila, že se jí zároveň uvolnil pevný pásek vypůjčených džínů.

Cainova ruka vklouzla pod látku a dotkla se její kůže. Když vnikl prsty mezi její nahá stehna, posunula se tak, aby ji mohl laskat. Vyzývala jej, aby se jí dotýkal. Pohyb té teplé, pátravé a jemné ruky z nich obou vyrazil žádostivý výkřik. Christy pod jeho doteky doslova roztávala, tiše sténala a zvedala boky v návalu citů, které pro ni byly úplně nové. Ještě nikdy předtím se takhle otevřeně nenabízela. Byla vrcholně vzrušená, připravená ho přijmout celého.

I Cain to věděl. Cítil to, viděl to, vdechoval to. Pomalu ji laskal a zvuk, který přitom vydával, jako by pocházel od člověka, který nesmírně trpí.

Rozuměla tomu, protože i na ni jeho intenzivní doteky působily až mučivě. Slepě se proti němu vzepjala. Ještě nikdy se necítila tak volná a zároveň očarovaná. V jejím nitru divoce sálaly plameny a trhaně vyslovovala jeho jméno. Jemné tření jeho ruky mezi nohama v ní roznítilo žár.

Tak jak rostl ten slastný pocit, Christy zaryla nehty Cainovi do zad a tím mlčky žádala, aby dokončil to sladké mučení, které začal. On však odpověděl dalším pomalým laskáním rukou, která byla už její vášní zcela rozpálená. Ten hladký, klouzavý dotek způsobil, že hlasitě vykřikla.

„Chci tě,” zachraptěla trhaně. „Celého.”

Jeho odpovědí byl přiškrcený zvuk a opatrný pohyb jeho ruky. Než se stačila rychle a mělce nadechnout, ucítila klouzavé proniknutí jeho prstů, které ji s jakousi zdrženlivostí prozkoumávaly. Vyrazilo z ní jen zlomené zasténání.

Její ruce začaly horečně hledat pásek jeho džínů. Krátce zápasila s kovovou sponou, ale vtom ji zastavila jeho ruka, chytila jí prsty a zabránila jí v pokusu svléknout ho.

Nejdřív byla příliš zdivočelá potřebou poznat, proč se jí nedaří ten nepoddajný uzávěr uvolnit. Teprve pak jí došlo, že to on ji zadržel.

„Caine?”

Žádná odpověď.

Zaklonila hlavu, aby mu viděla do tváře. Jeho oči byly jako zlaté štěrbiny a ústa měl sevřená vypětím. Z jeho výrazu se nedalo vyčíst vůbec nic.

„Co co se stalo?” zeptala se. „Něco jsem pokazila?”

Zavřel oči a pomalu si přitáhl její ruce na hruď v tak drsném sevření, že to bylo až ochromující. Divoce drtil mezi zuby něco nesrozumitelného a pak otevřel oči.

„Ne, Zrzečko.” Hlas mu zhrubl zoufalstvím a sevřenou emocí. „Všechno jsi dělala správně. Až příliš správně. V životě mě žádná žena nedostala na samej pokraj ztráty sebekontroly jako teď ty.”

Chladný odraz ohně v jeho očích ji zmátl. „Nedá se snad právě tohle při milování očekávat? Ztráta sebekontroly?”

„Christy ” Trpce zaklel, odvrátil se od její zrudlé a zmatené tváře. „Vysvětlila jsi mi, jak moc miluješ svou sestru. Jsou lidi, kteří to dokážou cítit jen tak povrchně, když už vůbec. To ty ne. Ty se do toho vcítíš celou svou duší. To je obrovská síla.”

Christy čekala a cítila stále větší chlad, který žádný krb nedokáže rozehřát.

„Ale takový cit může být i hrozná slabost,” řekl drsně. „JoJo si to uvědomila a využila to proti tobě. A já nemám odvahu provést ti to samý.”

Když Christy pochopila, co jí říká, bylo jí, jako by ji někdo hodil do ledové vody. „Ty si snad myslíš, že jsem kurva.”

Šok v jeho tváři by mohl být docela zábavný, kdyby necítila tak chladný vztek.

Vzal ji za bradu. „Něco takovýho jsem nikdy neřekl.”

„Opravdu? Jak jinak chceš pojmenovat ženskou, která nabízí sex za něco, co potřebuje?” Vytrhla se mu z rukou.

„Zlato, já chtěl jenom říct, že máš v srdci a v hlavě slabost pro svou sestru. A udělala bys všecko, abys “

Christy se mu vymanila z rukou. Zapomněla, že má rozepnutou košili i kalhoty, zalovila v kapse, vytáhla niklák a hodila ho.

„Hlava,” zavrčela.

Chytila minci a pleskla s ní na hřbet levé ruky. Aniž by se namáhala kontrolovat, která strana padla, nacpala si ji zpátky do kapsy.

„Prohrál jsi,” řekla Cainovi. „A teď koukej vypadnout z mojí postele.”

Kapitola 42

Abiquin Druhý den ráno

Kokrhání kohouta v ohradě přineslo Christy úlevu. Už začínala uvažovat, jestli není jediným živým tvorem v Ranči duchů. Slunce vypudilo z nebe noc už před chvílí, která se jí zdála nekonečně dlouhá. Kohoutek patrně dlouho vyspával ale byl na to pyšný, alespoň podle jeho vytrvalého kokrhání soudě. Možná že byla ona zahořklá, protože převážnou část noci probděla a myšlenky se jí honily hlavou v stále menších a menších kroužcích.

Když už nemohla dál snášet myšlenky na JoJo, začala myslet na Caina.

V životě ji žádný muž nepovznesl tak vysoko jako on.

A v životě ji žádný muž takhle tvrdě neodmítl.

Ještě teď, v jasném světle nového dne, vřela v jejím těle zlost i vzpomínka na to, jaké to je být poprvé v životě vrcholně vzrušená.

Skoda, že to necítil také.

Unavená vlastními myšlenkami se vykulila z lůžka. V místnosti bylo tak chladno, že v něm bylo vidět její dech. Venku, v otevřeném náklaďáku, musel Cain pěkně mrznout.

Bože dej , aby mu zadek zmrznul až na kost.

Vzala konvici, naplnila ji vodou a praštila s ní na hořák tak prudce, až voda vyšplíchla. Zasyčela nějakou nadávku, přemístila konev na druhý hořák a zapálila plyn.

Když už káva vesele bublala, zatopila i v krbu. Pak se vrátila ke sporáku a začala připravovat míchaná vajíčka. Zabalila zbylé tortilly do vlhké utěrky a ohřála je na plotně.

Slunce svítilo do zadní části chaty, která byla obrácená na jih. Na zadní verandě stála stará dřevěná houpací židle. Otevřela dveře, zjistila, že vzduch už je příjemně teplý, a vyšla ven. Se snídaní v klíně jedla, pomalu se houpala v křesle a nechávala hřejivé slunce jihozápadu, aby jí z těla vypudilo všechen noční chlad.

Právě když dojídala poslední sousto, na rohu domu se tiše vynořil Cain. Měl přes ramena přehozený ručník a vlasy měl ještě mokré. Převlékl se do jiných šatů. Silně vyrudlá barchetová košile patřila zřejmě konstáblu Moorovi, ale džíny pocházely z jiného zdroje. Padly mu, jako by mu tu džínovinu ulili na tělo, což Christy jen připomnělo, jaký je Cain samec. Svěsila koutky a odvrátila oči. Žádné další připomínky nepotřebovala.

A taky si žádné připomínky nepřála.

„Dobré ráno,” řekl.

„Jo, správně, ráno.”

Zastavil se na rohu malé verandy a podíval se směrem k ranči. „Sprcha vevnitř nefunguje, ale “

Přerušila ho. „To už jsem zjistila včera večer.”

„ nahoře v kaňonu je takovej malej potůček,” pokračoval, aniž by si přerušení všiml. „Není to horkej pramen jako u mojí chaty, ale poslouží docela dobře.”

„Včera jsem se umyla v umyvadle.”

„Co se týče včerejšího večera. To “

„Na včerejší večer zapomeňte,” řekla nemilosrdně.

Podíval se na ni. „To není možný.”

„Ale vůbec ne,” odsekla. „Mně to jde docela dobře. Nahnalo vám to strach? Ale kalhoty jste si držel docela statečně. Nezapomeňte si připnout zlatou hvězdičku na každou půlku, jestli si tam dosáhnete.”

Zamumlal nějakou kletbu a projel si prsty mokré vlasy. „Neměl jsem vás ani líbat.”

Zvedla hrnek s kávou: „Tak na to připíjím.”

„Nebylo by dobrý, abychom se spolu zapletli. Momentálně je v obou našich životech příliš mnoho rušivejch momentů.”

„Nebojte se. Na rozdíl od některých lidí, které nebudu jmenovat, nehodlám nikoho obtěžovat.” Sevřel ústa do pevné linky.

„A nechci ani narušovat váš život,” řekla. „Co se mne týče, je minulá noc nolo.”

„Cože?”

„Právnický termín. Nolo contendere. Nikdy se to nestalo a já slibuji, že se to už nikdy nestane.”

„Až se všechen ten zmatek uklidní, tak bychom “

„Nikdy v životě,” přerušila ho, jako by jeho slova přeškrtávala. „Ani ve snu. Nejsem žádný skrytý masochista.” Zase zamumlal pod vousy něco sprostého. „Amen,” řekla důrazně. Pak prudce vyfoukla všechen vzduch. Když znovu promluvila, zněl její hlas téměř normálně. „Snídani máte na kamnech.”

„Zlato, nemůžeme se tvářit, jako kdyby se nic nestalo.”

„A proč ne, zlato? Ono se skutečně nic nestalo.” Viděla, že se dostává až na okraj své pozoruhodné sebekontroly. Usmála se jako kočka a čekala na explozi.

Asi minutu trvalo napětí, kdy Cain upřeně hleděl na ranní oblohu. Nahoře pomalu kroužila dvojice jestřábů ve stoupajících sloupcích teplého vzduchu. Jejich roztřepená zrzavá ocasní pera plála jako oheň proti kobaltově modrému nebi. Přesně jako zářivá barva jejích vlasů.

Obrátil se na podpatku a kráčel pryč. „Asi bychom měli vyrazit,” řekl, aniž by se otočil. „Do Santa Fe musíme zdolat ještě pořádnej kus cesty.”

Kapitola 43

Santa Fe Dopoledne

Plaza i okolní ulice v Santa Fe byly přecpané auty a obytnými přívěsy. Návštěvníci se mezi sebou strkali, aby získali co nejlepší výhled na prodavače navažských šperků, kteří si rozprostřeli sametové pokrývky na zastíněných chodnících guvernérského paláce a Muzea umění.

Na Canyon Road probíhal obchod poněkud klidněji. Špičkové galerie nevyvěšovaly reklamní tabule ani nečekaly s otevřenými dveřmi a pokladnami. Galerie na Canyon Road zvaly ke vstupu dovnitř jen ty nejnáročnější zákazníky.

Nebo taky ty nejzámožnější.

Cain přejel okolo Sherbernovy galerie dvakrát, než objel blok a našel parkovací místo v postranní uličce.

„Dobrý,” pochválil se sám, protože jinak s ním nikdo nemluvil. „Už jsem se obával, že budou mít ještě dvě hodiny zavřeno.”

„Copak většina galerií otvírá až po poledni?” zeptala se Christy chraplavým hlasem jako člověk, který se právě probudil, nebo někdo, kdo celé hodiny nepromluvil. Ostatně v jejím případě platilo obojí. Cestu prospala a ani jinak nepromluvila ani slovo.

„Tihle nafoukanci si stanoví hodiny, jak se jim to hodí,” řekl a téměř obezřetně na ni pohlédl. Zřejmě s ním přece jen bude mluvit, aspoň když půjde o obchod. To je dobré znamení.

„Asi by je moc nepotěšilo, kdybyste tam jen tak vešel a začal se ptát na kradené artefakty.”

„Chlápek, co se mnou byl na cele, říkával: když si nedokážeš odsedět trest, tak neporušuj zákon!” Zašklebila se.

Otevřel svoje dveře. „Budu zpátky za “

„Jdu s vámi.”

Jediný pohled mu řekl, že musí buď riskovat hlasitou hádku na chodníku, nebo sklapnout pusu a vzít ji s sebou. Nebyl si jistý, jestli není pozdě vrátit se k mlčenlivému pokračování.

„Máte ty dopisy, kde je zmínka o Sherbernovi?” zeptal se odměřeně.

Zvedla tlusté lepenkové desky.

„Vyznáte se v taktice hodnej policajt, zlej policajt?”

„Ano.”

„Hádejte, co budete vy.”

„Zlý policajt.”

„Hádejte znova.”

Vykročil ke dveřím galerie a ona ho spěšně následovala. Stříbrný zvoneček nade dveřmi ochotně ohlásil jejich příchod. Ze zadní místnosti se vynořil štíhlý, opálený chlapík s vlasy zlatými jako slunce a v kovbojské košili.

„To je Sherberne osobně,” oznámil jí tiše Cain.

Sherberne měl šňůrkovou kravatu upevněnou tyrkysovou sponou, velikou jako slepičí vejce. Jeho zdvořilý úsměv poněkud pohasl, když uviděl Cainovo oblečení. A když zaregistroval i ošumělý vzhled Christy, zmizel z jeho tváře úplně.

„Čím mohu posloužit,” pronesl upjatě.

Nebyla to otázka. Jeho výraz dával najevo, že těžko bude mít na skladě něco, co by si mohli dovolit.

Cain a Christy se rozhlíželi po galerii. Výzdoba byla santateská moderna, vybílené stěny z nepálených cihel, naleštěné skleněné vitríny a bodové stropní osvětlení. Vitríny překypovaly vynikajícími artefakty, ale Cain si je zařadil a vyloučil jediným odborným pohledem.

Dobré, ale ne unikátní.

„Pan Art Sherberne, nemýlím se?” zeptal se Cain. Sherberne zaváhal, ale pak lehce přikývl.

Cainův příjemný úsměv ztvrdl. Přistoupil k vstupním dveřím, zaklapl západku a obrátil visačku s nápisem Otevřeno.

„Co to děláte?” zeptal se zvýšeným hlasem Sherberne a ustoupil směrem k pultu.

„Nechte ten svůj tajný alarm na pokoji,” pravil klidně Cain. „To poslední, co byste tady momentálně potřeboval, jsou policajti.”

Majitel galerie ztuhl jako člověk, který přesně ví, o čem je řeč. „Co máte v úmyslu?” zeptal se.

„Hledám nějaký nádoby,” řekl Cain. „Nějaký pěkný nádoby z kotliny San Juan s dekorem černé na bílé, takový ty, co používají motiv Kokopelliho a možná i symbol želvy.”

Sherberne nepatrně vyvalil oči. „Obávám se, že v tom vám nepomůžu.”

„Prostě jen tak? Ani se nemusíte dívat do inventárních seznamů?”

„Předměty, které popisujete, jsou velice vzácné. Já žádné takové nemám.”

„Jste si naprosto jistej?”

„Osobně vybírám každý kus, který projde touto galerií,” vyštěkl Sherberne.

Cain se chladně usmál. „Tak mi snad aspoň povíte, jestli jste v minulosti nějakej podobnej kousek neměl v ruce?”

„Do toho vám nic není.”

„Na to bych, být vámi, nevsázel.”

Sherbernovi se to, co viděl v Cainových očích, vůbec nezamlouvalo. Radši odvrátil zrak. „Kdo vůbec jste?”

Cain tu otázku ignoroval a zeptal se: „Tak prošlo vám rukama zboží, který používá symboly Kokopelliho nebo symbol želvy?”

Sherbernovy čelisti se daly do práce. „Ne.”

„To není správná odpověď.” Cain se obrátil na Christy. „Ukažte mu ty dopisy.”

Vytáhla dopisy se zpáteční adresou Sherbernovy galerie.

Sherberne polkl.

„Říká vám něco jméno Christa Jody McKinleyová?” zeptala se.

Sherbernova hubená opálená tvář zbělela jako jeho košile. Pohlédl na Caina s rostoucí hrůzou. „Vy jste ” Sherberne se náhle vzpamatoval a zmlkl.

„Jestli jsem kdo?” zeptal se Cain.

Sherberne zavrtěl hlavou.

„Nebuďte blázen,” řekl mu Cain. „Tyhle dopisy deklarujou, že jste se zapletl do koupě a prodeje kradenejch předmětů.”

„Kradených?”

Sherberne vypadal upřímně překvapený. Vzal z pultu krabičku cigaret a jednu vyklepl. Když si ji zapálil, postavil se před Caina a zblízka na něj pohlédl.

„Takže vám ty věci prošly rukama,” konstatovala Christy.

Sherberne vyfoukl oblak kouře a přikývl.

„Kde jsou teď?” uhodil na něj Cain.

„Prodané.”

„Japonsko nebo Německo?”

Majitel galerie na Caina tvrdě pohlédl. „Nebavím se o svých obchodech s cizími lidmi. Ledaže byste ovšem byl od policie a v tom případě se mi prokázal odznakem?”

Cain ani Christy neřekli ani slovo.

„Na shledanou,” řekl Sherberne. „Nebylo mi potěšením.”

„Můžeme policii klidně zavolat, jestli právě tohle je vaše přání,” nabídl Cain.

„Poslyšte,” vyštěkl ten člověk, „ověřil jsem si dokumentaci. Byla v naprostém souladu s literou zákona.”

Cain se slabě usmál. „Na obchodníka s uměním se nějak moc dobře vyznáte v trestním právu.”

„Já už kupuju a prodávám artefakty dlouhá léta. Už mě sbalil Úřad zemské správy, Navažská kmenová policie, a dokonce i FBI.”

„A to mě má ohromit?”

„Nikdy mě nikdo nedopadl s nějakou nádobou, která by byla kradená nebo podezřelá v očích zákona. A taky nikdy nedopadne.”

„To znamená, že máte dokumentaci na ty předměty, které vám prodala ta McKinleyová,” řekla Christy, jež nasadila příjemný tón i úsměv.

„Samozřejmě.”

„Takže tam kopali legálně,” předpokládala Christy. „Tak je to v tom dokumentu uvedeno. Byl mimochodem notářsky ověřený.”

„Ovšemže,” zamumlal Cain.

„A vy jste jí věřil,” řekla Christy a smutně pokývala hlavou nad tou mužskou slabostí.

„Pochopitelně.”

„Tahle Christa Jody McKinleyová,” vyslovila pečlivě. „Víte snad, kde se momentálně nachází?”

„Více méně ano,” pokrčil Sherberne rameny.

„Kde?” zeptala se spěšně.

„Nejspíš bych hádal, že v pekle.”

„Co to má znamenat?” zeptal se Cain.

Sherberne se zlomyslně usmál. „To znamená, že ta děvka je mrtvá.”

Kapitola 44

Cain stiskl Christy rukou předloktí, čímž se ji snažil zároveň varovat i uklidnit.

„Ne,” řekla Christy tlumeně. „Zatraceně, to ne.”

Sherberne se na ni udiveně podíval.

„Jste si tím jistý?” snažil se Cain připoutat jeho pozornost.

Majitel galerie nervózně potáhl z cigarety. „Ano.”

„Nevěřím vám,” řekla Christy. „Nemůže být mrtvá!”

„Proč ne?” zeptal se Sherberne a pokrčil rameny. „Jestli si to nějaká ženská zasloužila, tak je to ona.”

Na to Christy neměla odpověď.

„Heleďte, jestli mi nevěříte, zeptejte se v márnici,” řekl Cainovi stroze Sherberne. „Ne že byste byli schopný ji identifikovat. Rozmetalo je to, ji a toho jejího připitomělýho přítele s tím jeho novým eroplánem, po celý půlce přistávací plochy. Celej den trvalo, než posbírali všechny kousky. Ze začátku to vypadalo jako nehoda, ale teď policie uvažuje o sabotáži.”

Najednou Christy věděla, že JoJo je mrtvá. Zaplavila ji ledová vlna, pocit opuštěnosti a lítosti, viny a zoufalství. Rozkošná holčička, kterou všichni milovali. Krásná žena, kterou nemiloval nikdo. Ze světa kolem ní nejdřív vyprchala barva a pak jej od okrajů až do středu spolykala černota a zatemnila jí vidění.

Cain ji zachytil. „Nadechněte se, Zrzečko. Zhluboka a ze všech sil. Dýchejte!”

Slepě po něm hmátla, zavěsila se mu na ruce, zatímco svět kolem ní mučivě vířil. Zápasila s dechem, snažila se do ochromeného těla dostat vzduch, dýchala zhluboka, až jí konečně přestalo hučet v uších a do vidění se jí opět vrátily barvy.

A s nimi se vrátila bolest.

Potlačila pláč a posbírala střepy sebeovládání. Bolest ze skousnutého rtu jí pomohla. Ujistila ji, že je stále ještě naživu.

„Aspoň že teď už JoJo nikomu neublíží. Že?” Christy si neuvědomila, že mluví nahlas, až když uslyšela Cainův tichý hlas a ucítila jeho teplý dech u svého ucha.

„Ne, už nikomu neublíží,” zašeptal a pohladil ji po vlasech. „Ať to byl jakýkoliv démon, který JoJo zaživa užíral, umřel zároveň s ní.”

Christy s velkou námahou zvedla hlavu a podívala se na Caina. Jeho oči na ni hleděly s bolestným soucitem, jako by se jí snažily říct, že kdyby mohl, vzal by její bolest na sebe.

„Je mi to líto,” zašeptal.

„Byla to má sestra.”

„Rozumím.”

„Vážně?”

„Znala vás, když byla ještě děcko, v době, kdy budoucnost ještě nezná hranice. A teď je mrtvá, a těch hranic je příliš mnoho.”

Christy bojovala se slzami, které nikdy nevyplakala, oplakávala ztrátu, kterou si nikdy předtím nepřipustila. JoJo teď leží tam, kde už jí Christy nemůže pomoct zahojit rány.

Ale to vlastně nemohla nikdy.

Nebyl žádný pohřeb, ale JoJo byla vlastně pro Christy mrtvá po celou polovinu jejího života. A Christy po ní polovinu svého života truchlila. Teďuž toho moc nezbývá, ani naděje, ani nenávist, ani láska, ani žal. Je po všem.

Ono už dávno bylo po všem.

„Můžete mě pustit,” řekla Christy tiše. „Už je mi dobře.”

„Jste hrozně bledá.”

„Vždycky vypadám bledě. Jsem zrzka.”

Váhavě uvolnil sevření. Ale pořád stál těsně vedle ní a stále ji sledoval.

„Je mi dobře,” řekla důrazně. „Docela dobře.”

Když si byl jistý, že se Christy sama udrží na nohou, obrátil se Cain zase na Sherberna.

Majiteli galerie stačil jeden pohled na Caina, a začal couvat dozadu, až narazil zády na skleněnou vitrínu.

„Proč se domníváte, že ta havárie letadla byla nějak podezřelá?”

„Byla to sabotáž. Policie se domnívá, že to byla vražda kvůli drogám.”

„Proč?”

„Protože ti dva se chovali jako drogoví dealeři,” řekl Sherberne. „Spousta prachů, žádná kvalita.”

„Kdy jste je viděl naposledy?”

Sherberne našpulil ústa a neřekl ani slovo.

„No tak odpovězte,” naléhal Cain. „Nebo vám tu nadělám takovou paseku, že ji pojišťovna nepokryje.”

Když majitel galerie viděl výraz v Cainově tváři, začal mluvit. A rychle. „Předevčírem. Těsně předtím, než se vydali na letiště.”

„Prodávali vám něco, nebo jen kasírovali peníze?”

„Prodávali. To mě překvapilo. Nevěděl jsem, že jim ještě něco zbylo.”

„A koupil jste?”

„Ano.”

„Máte to ještě?”

Sherbernovi se nechtělo odpovědět, ale nakonec promluvil: „Ano. Mám to v suterénu. Hrozně pospíchali.”

„Podíváme se na to.”

„Do pr…“ zamumlal Sherberne a típl cigaretu. „Ovšem. Proč ne?”

Následovali ho přes jeho kancelář do dílny v suterénu, kde byl takový nepořádek, jak byl v galerii pečlivý pořádek.

„Není to materiál, se kterým jsem zvyklý obchodovat,” řekl Sherberne znechuceně. „Ani do komise, ani na přímý prodej.”

Cain se okolo sebe lačně rozhlížel. Po stolech i po židlích se vršily artefakty, některé dokonce jen na hromadách po podlaze, jiné na policích a na skříních u stěn.

„Vůbec jsem to nechtěl,” vykládal Sherberne. „Ale oni to tak zoufale potřebovali prodat, že jsem to nakonec vzal aspoň do komise.”

„Kde to máte?”

Sherberne přistoupil k jednomu stolu. Než začal snímat víko hranaté krabice, která zabírala většinu stolní plochy, zadíval se ostražitě na Christy. „Vypadáte, že je vám nějak nevolno. Možná že by vám bylo lip nahoře.”

„Otevřete to,” přikázala.

„Jak si přejete.”

Sundal víko.

Dlouhá krabice byla vystlaná pěnovým polystyrenem, jaký se používá pro balení fotografického materiálu. Pěna v sobě měla otvory, do kterých byly uloženy dlouhé, tmavě zbarvené kusy něčeho, co vypadalo jako dřevo.

Ale dřevo to nebylo.

Z lebek zíraly prázdné oční otvory. Dlouhé kosti paží a většina žeber byla zachovaná stejně jako pánev a jedna noha.

Christy se přinutila podívat se na ty pozůstatky bez emocí. Tyhle kosti nebyly čerstvě po smrti. Byly v hrobě dlouhý, předlouhý čas, než je někdo násilně vynesl na denní světlo.

„Říkal jsem té ženské, že lidské pozůstatky nejsou příliš žádané. Ale ona to chtěla za každou cenu prodat. Dokonce nechtěla víc než pět tisíc.”

„Pět tisíc?” zhrozila se Christy. „Vy můžete za lidskou kostru dostat pět tisíc?”

„Pravděpodobně dvakrát tolik,” řekl Sherberne. „Možná třikrát. To záleží na sběrateli.”

Pohlédla na Caina.

„Sběratelé jsou podivná cháska. Sbírají všechno možné, lidské kosti nevyjímaje.”

„Roztomilé,” ušklíbla se.

„Ale já na obchod s tímhle druhem artefaktů nejsem zařízený,” řekl Sherberne. „Ostatně nechala to tady do komise.”

Cain se rozhlédl po dílně. „Podle toho, co tady vidím, jsem překvapen, že by vůbec něco bylo pod vaši úroveň.”

Sherberne se na něj vztekle podíval.

„Na kosti jsem si stanovil mez,” řekl. „Ďábelské praktiky a kouzelníci Moki nejsou moje věc.”

„Kouzelníci Moki?” zeptala se spěšně Christy. „Co to je?”

„To jsou medicinmani, kteří provozujou černou magii,” vysvětlil jí Cain. „Prohlašují se za potomky Anasazijců.”

„Na co ty kosti potřebují, na výpravu svých show?” zeptala se Sherberna.

Neodpověděl.

Zato Cain ano. „Lebky využívají při určitých ceremoniích. A kosti někteří melou na prášek takzvaný ďábelský prach.”

„Ďábelský prach,” řekla neurčitě.

„Umrlčí jed. Někteří navažští a puebelští medicinmani používají prach z lidských kostí na umocnění svých kleteb.”

Zvedl se v ní pocit odporu. Něco podobného pocítila, když poprvé viděla úlomek kosti v jeskyni, a potom také, když se jí na dlaň vysypaly drobné kostičky spolu se zlatým náhrdelníkem. A stejně lepkavý pocit odporu zažívala i na jiném místě.

V soukromé galerii démonů Petera Huttona.

Ten odpor byl primitivní a niterný, bylo to stvrzení, že hned vedle okruhu světla zvaného civilizace existuje nějaká obrovská temnota.

„Mohu pro vás udělat ještě něco?” zeptal se s přehnanou úslužností Sherberne.

„Jistěže ano,” přisvědčil Cain. „Až policie při svém pátrání po té blondýnce dospěje až do vaší galerie a to ona určitě dospěje , zapomeňte laskavě, že jsme tu byli.”

Sherberne pokrčil rameny.

„A my za to,” pokračoval Cain, „zapomeneme, že víme, kde ta blondýnka ty všechny věci ukradla.”

„Já mám ruce čisté.”

„Tak to vám gratuluju,” řekla Christy. „Reportéři to určitě zdůrazní a vyzdvihnou vaši nevinu.”

„Reportéři?” zděsil se Sherberne.

„Momentálně víme jen my tři, kdo prodal ukradené artefakty Petera Huttona,” řekla. „Když se policii nezmíníte, že jsme tu byli, my zas nepovíme tisku, kdo prodal ty nádoby.”

„A ty kosti,” doplnil Cain. „Na ty nezapomeňte.”

„No pravda. Ty kosti.” Zašklebila se. „To bude něco pro titulky. Famózní modelka podfoukla famózního návrháře. Sex a kostry. Média budou slintat blahem. Bude jim úplně fuk, jaké dokumenty na to pan Sherberne údajně má.”

„Dobře, vyhrála jste, nezmíním se o vás policii,” slíbil Sherberne.

Obrátila se na Caina a zeptala se: „Stačí nám to?”

„Skoro.”

Cain vrátil víko na krabici, zvedl ji a popadl ji do podpaží.

„No počkejte!” zvolal Sherberne, „Nemůžete “

„Říkal jste do komise,” upozornil ho Cain. „Bereme si to nazpátek. Jestli se vám to nelíbí, pomyslete na to, jak by se vašim zákazníkům líbilo, kdyby byla jejich jména spojena s ilegálním obchodováním s lidskými ostatky.”

„To je směšné. Já jsem nikdy “

„Správně,” přerušil ho Cain. „A teď už ani nebudete.”

Mlčky se vrátili ze suterénu nahoru, prošli galerií a pak vchodem ven.

„Myslíte, že to vyjde?” zeptala se Christy, když za nimi zaklaply dveře.

„Snad ano, pokud na něj někdo nepřitlačí ještě víc než my.”

Cestou k autu nepromluvila. Ani potom, když Cain odepnul jeden roh vinylového krytu, který chránil otevřenou plošinu pickupu, zastrčil pod něj krabici a zase kryt připevnil.

Teprve když už oba seděli uvnitř kabiny, Christy dlouze vydechla a zeptala se. „A co teď?”

„Do Albuquerque a na Úřad zemské správy.”

„Proč to?”

„Johnny měl dojem, že by mu tam mohli zachránit zadek. Možná že by namísto něho mohli zachránit zadky nám.”

Kapitola 45

Albuquerque Poledne

Nad Albuquerque ležel příkrov smogu. Východozápadní provoz na mezistátní dálnici 40 se nerovnoměrně mísil se severojižním proudem mezistátní dálnice 25. Když Cain už podruhé toho dne vyšel z telefonní budky u čerpací stanice, zoufale se podíval na nebe. Cítil nervozitu jako kojot na Main Street. Byl paranoidní už z toho důvodu, že musí použít veřejný telefon. A městský smog mu ještě dodal.

Skutečnost, že s Christy byla asi stejná zábava jako s tou kostrou v krabici, tomu všemu taky moc nepřispívala. Nebylo to ani tak tím, že by moc truchlila, spíš byla citově vyčerpaná a mlela z posledního. Uzavřela se do sebe.

„Larry nám od kolegů policistů zjistil jméno toho badatele,” oznámil jí Cain, když se vyšplhal do vozu. Otočila se, podívala se na něj a kývla. Uvědomil si, že mu nejde ani tolik na nervy její mlčení jako ta uzavřená bolest a vyslovená vyčerpanost v jejích očích.

„Je to všechno zařízený,” řekl. „Jmenuje se Hoyt Jackson. Uvolil se, že poskytne Horizonu podrobný interview.” „Budeme dělat interview spolicajtem?” „Hoyt Jackson je spis archeolog než policajt.” Nezdálo se, že by ji to přesvědčilo. „Můžete se kdykoliv vrátit domů,” upozornil ji mírně. „Vy jste chtěl najít toho, kdo se vás pokusil zabít,” řekla bezbarvým hlasem. „Našel jste. A teď chci já najít toho, kdo zabil JoJo. Pak teprve budu schopná se od toho všeho odpoutat.” Včetně toho muže, kterého jsem chtěla, a on nechtěl mě. „Až do té doby se musíte smířit s tím, že jsem váš stín.”

Nastartoval motor. „Dobrá. Já bych vás taky měl rád na očích, dokud si nebudu jistej, že jste v bezpečí.”

„To je mi nějaký hrdina,” zamumlala si pro sebe. „Nejdřív mě zachrání přede mnou a pak mě chce chránit před celým světem.”

Cainovi ztuhly ruce na volantu. Dalo mu dost práce vysvětlit sám sobě, proč se od ní v noci odtáhl, natož aby to dokázal vysvětlit jí.

Takže se spokojil s tím, co vysvětlit dovede.

„O Jayovi a JoJo nikdo neví,” řekl chraplavě. „Zpráva o Johnnyho smrti se ještě nedostala do novin. Danner našel moje auto v lese, kam ho Larry zavezl. Jestli si vůbec někdo všiml, že jste zmizela, není okolo toho žádnej rozruch.”

„To mě nepřekvapuje. Nezbyl už nikdo, kdo by o mě stál.”

„Já o vás stojím.”

„Dejte mi pokoj,” řekla vyčerpaně. „Oba dobře víme, jak moc o mě stojíte.”

„Včerejší noc nemá nic společnýho s tím, jestli o vás stojím.”

„Jo, to jsem si dokázala sama taky spočítat.”

„Zlato “

„Ostatně,” mluvila dál bez ohledu na jeho řeč. „Včerejší noc se nikdy nestala, pamatujete?”

„Hovno.”

„Amen.” Opřela si hlavu o sedadlo a zavřela oči.

Zaťal zuby a koukal do mlhy.

Od té chvíle nikdo z nich nepromluvil, až uvnitř kanceláře Hoyta Jacksona. Kancelář výzkumného pracovníka Úřadu zemské správy vypadala, jako by z ní právě utekla smečka krys. Maličký psací stůl přetékal šanony a papíry. Police knihoven po třech stranách místnosti se prohýbaly pod tíhou krabic se střepy nebo kompletními artefakty. Každá krabice a artefakt byly označeny úředně vypadající nálepkou s nápisem EVIDENCE. Tyhle visačky byly jediným důkazem jakési organizovanosti v celé kanceláři.

Hoyt Jackson měl na sobě khaki košili s nárameníky ÚZS, ale zbytek uniformy byl stejně zmatený jako celá jeho

úřadovna. Pracovní boty měl silně okopané. Lewisky mu sjely až pod vystouplé břicho. Obličej měl opálený, aspoň tam, kde nerostly vousy. Na velikém nose mu nakřivo seděly brýle na čtení s kovovými obroučkami. Ani zdaleka se nepodobal žádnému policistovi, kterého kdy Christy spatřila.

Jackson sundal ze dvou kancelářských židlí krabice s nezpracovanými pokroucenými střepy, aby si Cain a Christy měli kam sednout.

„Co pro vás můžu udělat?” zeptal se.

„Píšu článek do Horizonu o jihozápadních artefaktech,” řekla Christy, která se vyzbrojila profesionálním výrazem. „Aaron Cain mi dělá průvodce.”

„Už jsem to řekl konstáblu Moorovi, když se se mnou spojil,” pravil Jackson. „Raději bych vás s tím tiskovým interview odkázal na našeho tiskového mluvčího.”

„Tohle je čistě pro mé podklady,” řekla. „Zajímá mě, jak se ilegální artefakty dostávají z Jihozápadu do New Yorku. Lany říkal, že vy jste v tomto ohledu nejlepší odborník.”

Ten kompliment Jacksona potěšil, ale stále se ještě tvářil rozpačitě.

„V článku nemusím ani citovat vaše jméno, pokud si to nebudete výslovně přát,” ujistila ho. „To, co potřebuju od vás, je dostatek podkladů, abych pak mohla klást rozumné otázky lidem, které pak budu jmenovat a citovat.”

Stále se tvářil trochu skepticky, ale nakonec pokrčil rameny. „Joe říká, že je Larry solidní, a Larry se za vás přimlouval. Tak uvidíme.”

„Děkuju vám,” řekla Christy.

„Kde chcete začít?”

„Mimořádně mě zajímá člověk, který si říká Johnny Deset klobouků.”

„Deset klobouků, jo? No, ten by měl co vyprávět. Pokoušela jste se udělat rozhovor s ním?”

„To on nám řekl vaše jméno,” řekl Cain, když viděl, že váhá.

Jackson se zavrtěl jako člověk v rozpacích.

„Johnny tvrdil, že s Úřadem zemské správy nějak spolupracoval,” řekla Christy a doufala, že na ní není moc vidět její napětí.

„Snad ten pacholek odpusťte, madam, ale my jsme s Johnnym Deset klobouků zrovna moc dobře nevycházeli.” Konejšivě se na něj usmála. „Pracoval pro vás Johnny?”

„Není to náš zaměstnanec a určitě není ani naším informátorem.”

„Takže jak byste ho tedy hodnotil?” Jackson si potahal za konce vousů na bradě a zašilhal přes brejličky nejdřív na Christy a pak na Caina. „Vy už jste s ním tedy mluvili?” Cain přikývl.

„Zmínil se vám o své tetě?” zeptal se Jackson.

„On toho napovídal spoustu,” řekla Christy, dřív než stačil Cain otevřít ústa. „Problém je, že nevíme, co z toho všeho je pravda. Co vám řekl o své tetě?”

Cain na ni pohlédl s obdivem.

„To je od vás moudré, že si to ověřujete, mladá dámo,” řekl Jackson. „Deset klobouků není zrovna nejspolehlivější člověk.”

„Právě proto se obracíme na někoho, kdo má reputaci bezúhonnosti.” Christy se povzbudivě usmála a čekala, jak bude

badatel pokračovat.

Jackson se uvelebil pohodlněji na židli. „Deset klobouků má tetu v okrsku Rio Arriba, jmenuje se Molly. Před pár měsíci se dostala do velkých potíží, protože kopala někde, kde neměla.” „Aha,” zamumlala Christy.

„Ona je to jinak docela milá stará dáma. Jenom nechápe, že její lidé už nemají na všechna ta území nárok.” „Kde kopala?” zeptal se Cain.

„Na nějakých troskách poblíž kaňonu Chaco. Přistihl ji tam jeden z našich mladých pochůzkářů.”

„A ona tam opravdu kopala, jo?” zeptal se Cain.

„Takže je to závažnej trestnej čin?”

„No jo,” vzdychl Cain. „Ten kluk je takovej mamlas. Zkušenější strážník by to řešil trochu jinak…” Cain chápavě zabručel.

„Zkrátka a dobře,” řekl Jackson, „Johnny Deset klobouků za mnou přišel a pokoušel se o nějakou dohodu.”

„Pro svou tetu?” ptala se Christy. Jackson přikývl. „Výměnou za propuštění své tety chtěl proti někomu poskytnout informace.”

„A podařilo se to?” zeptala se Christy.

Badatel se zase zatvářil rozpačitě. „Vždycky se tomu říkávalo jít na dohodu.”

Jackson váhavě přikývl.

„A co vám tedy Johnny prozradil?” zeptala se Christy.

„Zřejmě hromadu nesmyslů. Říkal, že mi dodá velký případ, ve kterém figuruje spousta keramiky a významné osobnosti z New Yorku.”

„A dodal?”

„Zatím nic,” ušklíbl se Jackson. „Abych pravdu řekl, to je vlastně důvod, že vám to tady všechno vykládám, protože vím, že jste z New Yorku a tak. Myslel jsem si, že byste mi mohla prokázat laskavost.”

„To bych snad i mohla,” řekla Christy klidně. „Jenomže to bych potřebovala vědět, po čem Johnny vlastně šel. Co vám vlastně řekl?”

„Vlastně ani jeden pořádný fakt.”

„Kolikrát jste s ním mluvil?”

„Třikrát. To udělal pár neurčitých narážek na New York a pak se ptal, jestli dokážeme určit spojitost nějaké nádoby s určitým územím potom, co už byla vykopaná a prodaná a nikdo o tom nechce nic říct.” Cítila, že Cain zpozorněl, ale mlčel. „Nakonec jsem usoudil, že se Deset klobouků prostě jen pokouší vyzvědět, jak se stát lepším Moki pirátem,” řekl Jackson. „Tak jsem mu radil, že jestli pro mě nemá nějaké silné důkazy, ať radši zmizí.”

„Kdy to bylo?” zeptala se.

Jackson se zamračil, vzal ze svého stolu hladký klínovitý černý kámen a párkrát jej potěžkal. „Není to tak dlouho. Mně se ty jeho způsoby opravdu nelíbily. Myslím, že je tak trochu blázen.”

„Copak bylo snad to, co vám řekl, tak divné?” zeptala se. Jackson vzdychl a položil klínovitý kámen zase zpátky.

Když se mlčení protahovalo, Cain po hladkém černém kameni natáhl ruku. „Pěkný gastrolit.”

Jackson přímo vykřikl nadšeným souhlasem. „Takových lidí, kteří poznají dinosauří žaludeční kámen, není mnoho.”

„Já jsem jich v Moki vykopávkách viděl spoustu.”

„Co myslíte, proč Anasazijci tyhle kameny nosili?” zeptal se Jackson dychtivě. „Dávám o tom dohromady teorie.”

„Možná že je používali na vyhlazování značek uvnitř svých nádob,” řekl Cain a palcem naznačil pomalé kroužení na kameni.

Christy ho pozorovala a vzpomněla si, jak dokáže být jeho dotek smyslný. Do obličeje jí začala stoupat červeň.

Všiml si toho a usmál se. „Anebo možná,” dodal daleko hlubším hlasem, „jim prostě dělal dobře jejich hladkej dotek.”

Jackson se taky usmál a přikývl. „Jo, k téhle teorii bych se taky přiklonil.”

„A co ten případ proti tetě Johnnyho Deset klobouků? Pořád v tom pokračujete?”

„Molly je stará paní.” Jackson zaváhal a pak řekl: „Cistě mezi námi, myslím, že se mi ta složka asi někam ztratí.”

„Kde je Molly teď?” zeptala se Christy.

„Nevím jistě.”

„A kdo by to mohl vědět?”

Jackson se na chvilku zamyslel. Vytáhl zásuvku, našel v ní desky s různými papíry, útržky, barovými ubrousky, na kterých bylo něco načmáráno. Nakonec našel telefonní číslo na rubu obálky od nějakého účtu.

„Její celé jméno je Molly Takteráhledídoslunce,” řekl Jackson.

Christy opět zaznamenala Cainovu zvýšenou pozornost. Ale ani teď nic neřekl.

„Molly bydlí někde za Cubou, mezi ní a místem, které se nazývá Poradci,” řekl Jackson. „Hned jak překročíte hranici zdejšího okresu a okresu Rio Arriba, stojí tam benzinová pumpa se dvěma čerpadly. Tam se zeptejte, někdo už vám poradí, kterým směrem.”

Vytrhl list z kalendáře, napsal na něj telefonní číslo a podal ho Christy.

„Tohle je telefon na její dceru,” pravil Jackson. „Asi byste měli zavolat nejdřív jí, ale nedělal bych to, dokud tam nedojedete. Molly se dokáže dobře skrývat, když s někým nechce mluvit.” Odstrčil se od psacího stolu a vstal, čímž dal najevo, že rozhovor je u konce.

Christy a Cain vstali už méně ochotně také.

„Děkuju vám,” řekla Christy, „že jste nám věnoval svůj čas.”

„Nemáte zač. Jestli se mi opravdu chcete zavděčit, povíte mi pak, co tam Molly kopala a proč.” „Ona vám to neřekla?” zeptal se Cain. „Vůbec ne. Mlčela jako ryba.” „Musela to být nějaká náboženská záležitost.” „Myslíte?”

„Takteráhledídoslunce je jméno, jež přijímá kmenová kouzelnice, když se ujme svých povinností. Jestli žena takového jména kopala na území svých předků, dělala to určitě ze spirituálních důvodů.” Cain se usmál. „Ta ztráta její složky je dobrej nápad.”

„Čert ji vem. Díky. Já se tak topím mezi těmi starými hrnci, že zapomínám, že moderní kmeny jsou taky lidi.”

Cain přikývl a potřásl rukou, kterou mu Jackson podal.

„Zajímal se Johnny obzvlášť o některou z výzkumnejch metod?” zeptal se ještě Cain.

Jackson zaregistroval otázku, uvážil ji, poválel ji v mozku sem a tam, jako by to byl ten hladký kámen. Pak se na Caina zpříma podíval.

„Chtěl vědět, jak prokážeme, že určitý artefakt pochází z určité lokality,” řekl Jackson. „I když dokumentace tvrdí, že pochází odjinud.”

„A můžete to prokázat?” zeptala se překvapeně Christy.

Jackson se usmál jako policista. „Ano, madam. To tedy s určitostí dokážeme.”

„A jak?” zeptal se Cain.

Zeptejte se chlapců v laboratořích v Los Alamos jestli se vám podaří projít bránou. Co se mne týče, já jim jenom poslu prach a pak si přečtu poslední řádek.”

Cain pochyboval, že mu Jackson říká celou pravdu, ale nenaléhal. Tenhle člověk už jim řekl všechno, co chtěl.

Jakmile vyšli z Jacksonovy kanceláře a ven na opuštěnou ulici, řekla Christy. „Tak teď už víme, proč byl Johnny ochoten pro sáček prachu z hrobu třeba i zabíjet.”

Kapitola 46

Cain otvíral Christy dveře do auta a přitom poznamenal: „Vám toho moc neujde, Zrzečko.”

„Jo, na maličkosti, to já jsem kanón.” Otevřela dveře úplně a vlezla nahoru. „Ale ve velkých věcech se pokaždé úplně znemožním.”

Obešel kapotu, usedl na své sedadlo a práskl dveřmi.

„V jakejch velkejch věcech?”

„Jako že mám sestru, která vraždí, a nemám o tom ani potuchy. Jako že se nechám svést chlapem, který nedokáže dodělat svou práci.”

„Sakra, to není “

„Noh,” přerušila ho a poškrábala se na čele. „Moje chyba. Omlouvám se. Nejsem tak tvrdě obrněná jako obvykle. Opravdu jsem s tím nechtěla začínat a už se to nestane.”

„Včerejší noc nemá nic společnýho s tím, jak moc jsem vás chtěl.” Jeho hlas zněl stejně tvrdě jako výraz jeho obličeje.

„Včerejší noc nemá nic společného s ničím.” Podívala se na hodinky a vzpomněla si na složku, kterou četla. „Máme dost času dojet k Ruby, nebo jak se to jmenuje, ještě před setměním?”

„Ano.”

„Fajn. Čím dřív s tím skoncujem, tím dřív můžeme pokračovat každý ve svém životě.”

„Stejská se vám po příteli?” zeptal se pichlavě Cain, nastartoval auto a zařadil se do provozu.

„Nemám žádného přítele.”

„Tak pročpak tak pospícháte s návratem? Do práce?”

„Moje práce?” Christy se s křečovitým smíchem opřela o sedadlo a začala se dívat z okna. „Moc bych se divila, kdyby moje zaměstnání přetrvalo déle než ten článek o Huttonovi.”

„Tak nač ten spěch?”

„A nač zůstávat? JoJo je mrtvá. Nezbylo mi tady nic jiného než ta sprostá historie sestry, kterou jsem vždycky milovala, i když někdy nenáviděla, ale kterou jsem vlastně vůbec neznala.”

Cain by byl v Christině hlase radši slyšel hněv než to bezútěšné smíření. Pohlédl na ni, aby se přesvědčil, jestli má v očích aspoň o trochu míň bolesti. Hlavu měla opřenou o okno. A oči, i když otevřené, neurčitě hleděly do neznáma.

„Minulost změnit nemůžete,” řekl jí. „Změnit můžete jen budoucnost.”

Chtěla mu říct, aby šel do háje, ale to by byla příliš velká námaha. Stočila okno o kousek níž, aby do auta proudil chladný odpolední vzduch.

Po mnoha mílích proniklo mlhou její citové vyčerpanosti ovzduší a prostá krása pouště. Trochu se narovnala a pohlédla na člověka, kterého znala pouhé dva dny.

Dva dny. Proboha. Jak to, že jsou to teprve dva dny? JoJo je mrtvá. Viděla jsem, jak byl zabit člověk. Nick je minulost. A moje práce bude brzy také.

A já jsem na útěku s kriminálníkem.

„Už jste schopná si povídat?” zeptal se Cain.

„O čem?”

„O čem přemýšlíte.”

„Myslím na to, že čas je nevypočitatelný.”

„Dva dny vám připadají jako dva roky?”

Vylekaně na něj pohlédla: „Jak to víte?”

„Já jsem přece prožil tytéž dva dny.”

Její smích měl v sobě víc smutku než veselosti, ale přece jen to byl smích. „No, to máte asi pravdu. Ale vy nevypadáte, jako by vás přejel náklaďák.”

„To je takovej trik, co jsem se naučil v kriminále. Když tě ty velký věci srazej na kolena, mysli na ty malý.”

„Funguje to?”

„Většinou ano,” řekl.

„A když ne?”

„Tak jsem přejetej náklaďákem.”

Zhluboka se nadechla a dlouze vydechla. „No dobrá. Tak teda ty malé věci. Můžete začít.”

„Sál s poklady Petera Huttona byl tak nabitej mimořádnými artefakty, že si ani nevšiml, když mu JoJo a Jay vyfoukli věci v hodnotě milionu,” řekl Cain. „Teď vy.”

„Johnny to věděl. Musel to vědět. On to pro Huttona vykopal.”

„Správně. Podezírám ho, že taky JoJo pomáhal s těmi krádežemi.”

Christy se zamračila. „Ale co na tom nevyšlo? Proč museli JoJo a Jay vzít roha?”

„Možná že Johnny chtěl víc peněz. Nebo mu možná nechtěli zaplatit vůbec.” Cain zaváhal a pak řekl: „Možná že si představovali, že trocha hrátek s JoJo je všechno, co Johnny potřebuje jako odměnu.”

„Ať to bylo jakkoli,” řekla Christy, „shrábli poslední artefakt a vydali se do Santa Fe. A pak umřela.”

„Jestli to byla opravdu sabotáž,” řekl věcně, „tak jsou dvě možnosti.”

Slyšela ho jako z velké dálky.

„Jste na řadě. Maličkosti, zlato. Jen ty malý.”

Trhaně se nadechla a snažila se dát myšlenky dohromady.

„Kdo měl prospěch z té sabotáže?” napověděl jí.

„Johnny, jestli ho podfoukli. A Hutton, kterého podfoukli určitě.”

„Ale Johnny JoJo a Jaye vydíral,” uvažoval Cain. „Když je zabije, ztratí dojnou krávu.”

„Takže zbývá Hutton,” zamračila se Christy.

„On je můj kandidát číslo jedna.”

„Proč?”

„Právě jsem se přesvědčil, že když chtěl Johnny někoho zabít, provedl to přímo.”

„Tak jako v té jeskyni?” hádala.

„Ano. Sabotáž není jeho styl.”

„Ale…”

„Ale co?”

„Hutton sice prodával artefakty a nepřiznával příjmy, ale přece mu nestojí za to někoho zabíjet, jen aby držel klapačku.”

„Žárlivost,” navrhl Cain.

„U člověka, který s oblibou pozoroval JoJo, jak si to v posteli rozdává s různými chlapy?” řekla Christy hlasem plným odporu. „A kromě toho to s ní skončil.”

„Trest za to, že ho okrádala?” nabídl Cain.

„Nechat JoJo zavřít za krádež, připravit ji o její pozici a její hrdost to by pro ni byl trest. Proč Hutton neudělal tohle?” Dlouhou dobu jeli mlčky.

„Vsadil bych se, že Johnny znal odpověď,” řekl Cain.

„Zajímalo by mě, jestli má Hutton ve své složce nějaké pologramotné dokumenty, podepsané Johnnym. Vydírání je dobrý důvod k vraždě.”

„Na něco zapomínáte, zlato.”

„Na co?”

„Že Johnnyho jsem zabil já. Jestli má Hutton nějaký dokumenty, tak je podepsal Jay a JoJo.”

Náhle se proti nim vynořila ze slunce dlouhá kolona aut. Když přijeli blíž, ukázala se příčina té zácpy. Přesně předepsanou rychlostí padesát pět mil za hodinu tam projíždělo vozidlo Dálniční policie Nové Mexiko, čímž přimělo ostatní civilní provoz, aby je slavnostně následoval.

Christy i Cain se zadrženým dechem sledovali zpětné zrcátko auta s obavami, že se hlídkový vůz otočí a začne je pronásledovat.

Ale konvoj pokračoval dál v jízdě a nakonec zmizel za kopečkem.

„Doufám, že Molly Takteráhledídoslunce bude vědět to, co věděl Johnny,” řekl nakonec Cain. „Nemůžeme takhle jezdit donekonečna.”

Kapitola 47

Rio Arriba Odpoledne

Čerpací stanice na hranici Rio Arriba byla vybělená sluncem a ošlehaná větrem. Cain zaparkoval vedle jedné ze starých pump a otevřel dveře. Jakmile vystoupil, z větve blízkého cedru vzlétl párek havranů a krákáním protestoval proti vyrušení.

Cain nečekal na obsluhu a začal si sám plnit nádrž. Byl asi v polovině, když z chatrče, která sloužila jako kancelář a servisní středisko, vylezl hubený chlapík středního věku v zamaštěné kombinéze.

Pumpař mlčky kývl na pozdrav a šel otřít přední sklo vlhkou houbou a stěrkou. Na prsou měl kapsu s nápisem HOMER. Byl zcela zřejmě jihozápadního původu smíšenina Spanělů, indiánů, Mexikánů a Angličanů.

Homer sotva zaregistroval Christy, která vystoupila, aby si protáhla nohy.

„Hledáme ženu, která si říká Takteráhledídoslunce,” řekl Cain mimochodem. „Má prý tady někde bydlet.”

Homer, soudě podle jeho odpovědi, mohl být docela dobře hluchý. Vytrvale čistil čelní sklo a zarytě mlčel. Když skončil na jedné straně, vůbec poprvé na Caina pohlédl.

„Jo, žije tamhle někde,” trhl bradou směrem k pouštní oblasti za svojí boudou. Pak obešel auto a začal se činit na druhé straně čelního skla.

„Tamhle někde je dost široká oblast,” řekl Cain.

„Vona má ráda širou krajinu, protože nemá ráda návštěvy.”

Cain s Christy si vyměnili pohledy přes zadní část dodávky. Cain lehce zakroutil hlavou a naznačil jí, aby to nechala na něm. Naplnil nádrž a zavěsil hadici.

Ve dveřích boudy se objevila žena. Tmavá a zavalitá, s vlasy absolutně černými až na pár bílých nitek na spáncích. Měla na sobě západackou košili, džíny a tmavé brýle, které jí zakrývaly oči.

Christy měla najednou silný pocit, že je předmětem důkladného pozorování. Otočila se a zdvořile na ženu kývla.

Žádné reakce se nedočkala. Pohled té ženy nebyl přátelský ani zvědavý. Byl prostě intenzivní. Nevyzpytatelný.

„Nutně bychom s Molly potřebovali mluvit,” pokračoval Cain, který pečlivě volil slova.

„A proč?” zeptal se pumpař stroze.

„Kvůli jejímu synovci, Johnnymu Deset klobouků.”

Pumpař hodil pohledem po ženě u dveří. Ta se však nepohnula ani nedala nic najevo. Homer odložil houbu a začal pracovat se stěrkou.

„Molly má moc práce,” promluvila žena jasným hlasem. „A Johnny je mrtvěj.”

„Já vím,” přitakal Cain. „Slyšel jsem píseň jeho smrti.”

Žena postoupila dopředu a sundala si tmavé brýle. Pohlédla na Caina a pak na Christy.

„Jak umřel?” zeptala se tiše.

„Policie tvrdí, že ho někdo strčil, Eunice,” řekl pumpař. „Že ho shodil ze skály nějakej bílej muž.” Homer se podíval na Caina.

Když Cain zachytil jeho pohled, vrátil se Homer zase k mytí oken. Po nějakou chvíli nebylo slyšet nic než skřípání stěrky po skle, tajemné dýchání větru a ty dva havrany, kteří se zase usadili zpátky na svůj cedr.

„Johnny se choval jako blázen,” řekl Cain. „Chtěl nás oba zabít.”

Eunice a Homer se otočili a podívali se na Christy.

Cain však pokračoval: „Prali jsme se. Johnny se mě snažil shodit přes okraj útesu, ale já jsem uhnul. A Johnny přepadl dolů.”

Indiánka nespouštěla oči z Christy, jako by využívala obličej bílé ženy jako detektor lži.

„Cain nechtěl nikoho zabít,” přidala se Christy. „Naopak riskoval život tím, že se snažil nezabít. Ale Johnny ” pohybem rukou naznačila marnost a vyzvala k pochopení.

Eunice a Homer nepromluvili ani slovo. Jen oba pozorovali Christin bezradný pohled.

„Johnny toho nenechal,” řekla tiše Christy. „Prostě s tím nedokázal přestat.”

Havrani skřehotali do větru, jeden na druhého mávali křídly a procházeli se na toporných šlachovitých nohách po uschlé větvi.

„Von byl Johnny vždycky tak trochu blázen,” připustil Homer.

Otřel si ruce o kalhoty kombinézy a zase se pustil do mytí oken. Ve tváři mu však zůstával takový zahořklý výraz, jako by chtěl říct, že Johnnyho potrhlost neomlouvá to, co udělal Cain.

Eunice pohlédla směrem k Homerovi. Zdálo se, že ji nějak popudil, tvářila se jako žena, která dobře ví, že její muž je blázen.

„A co může udělat Molly pro člověka, který jí zabil synovce?” zeptala se Eunice.

Otázku sice položila Cainovi, ale stále bedlivě pozorovala Christinu tvář.

„Johnny se významně podílel na výkopech na jednom ranči v Coloradu,” vysvětlil Cain. „Teď je mrtvěj. Ale na tý práci se podíleli ještě další lidi. Někteří z nich jsou taky po smrti. Rádi bychom věděli, proč.”

„A proč by měla Molly vědět něco o výkopech na tak vzdáleném místě?”

„Johnny se snažil vytáhnout Molly z nepříjemností tím, že chtěl Hoytovi Jacksonovi, který pracuje pro Zemskou správu, prodat jistý informace o výkopu.”

Žena s vlasy jako havran studovala Christinu tvář ještě chvíli. Pak kývla a znovu si nasadila sluneční brýle.

Ale stále nic neřekla.

„Jednou z těch osob, co zemřely, byla moje sestra,” řekla Christy.

Eunice zmlkla. Sundala zase brýle a podívala se na Christy. Zahleděla se do ní. „Vaše sestra?” zeptala se.

„Ano.”

„Znala jste ji dobře?”

Cain nad tou zvláštní otázkou přivřel oči. Zíral na Eunice stejně upřeně jako ona na Christy.

„Domnívala jsem se, že ano,” řekla Christy. „Ale neznala. Byla pro mě záhadou. A teď už to tak zůstane navěky.”

„Záhadná sestra,” zašeptala Eunice. Vydechla se zasyčením vzduch. „Takteráhledídoslunce se to musí dovědět. Cekali jsme příliš dlouho.”

Indiánka se otočila a zašla do chatrče.

Homer se narovnal, otřel stěrku o kalhoty a obrátil se na Caina. „Počkejte tady. Ona se vrátí.”

„Co to mělo znamenat s tou záhadnou sestrou?” zeptal se Cain.

Homer už však zase ohluchl.

Cain pohlédl na Christy. Třela si dlaněmi paže.

„Chcete bundu?” zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „To je jen husí kůže.”

Beze slova přistoupil blíž, ovinul kolem ní paži a přitáhl ji ze strany k sobě. Trochu ztuhla, ale nesnažila se tomu intimnímu gestu zabránit. Byla příliš rozjitřená, než aby odmítla lidskou blízkost, kterou právě teď potřebovala stejně nutně jako vzduch.

„Nemějte obavy,” utěšoval ji. „Způsoby lidí z Puebla se vám asi zdají divný, ale oni vám neublíží.”

„Mně jde na nervy, že jsem součástí něčeho, co patří k lidem a k náboženství, o kterých nic nevím.”

Jeho ruka trochu zaváhala, ale pak jí něžně přejela přes husté rudé vlasy.

„Lidi z Puebla mají odlišnej pohled na svět,” řekl. „Nerozdělujou věci do nějakých přesných kategorií. Všechno je jakoby z jednoho kusu. Možná že Eunice ve vás prostě spatřila něco, co se jí líbí. A proto jste její sestra.”

Christy na okamžik zavřela oči. Pak uvolnila dech, aniž si byla vědoma, že jej předtím zadržovala.

„Promiňte, reagovala jsem přehnaně. Mám pocit, jako kdybych žila úplně naruby. Každý můj nerv je obnažený a skučí. Nemám žádnou obranu.”

Přitiskl ji k sobě pevněji. Rád by ji ochránil před tím, co se jí stalo, i před tím, co by se jí ještě mohlo stát. Ale věděl, že to nejde. Starobylé zvyklosti, které ji znepokojovaly, radily i jemu, aby ji neposílal pryč.

Jestli odejde ona, s ním už nikdo nebude mluvit.

„Klid, to se všechno spraví,” řekl měkce.

Zase vydechla. „To doufám.”

Chvíli nebylo slyšet nic jiného než vítr.

„Zlato?”

Prudce zvedla hlavu. Cain ji pozoroval pohledem, ve kterém byl soucit i neodbytnost.

„Víte jistě, že chcete pokračovat dál?” zeptal se. „Můžeme toho nechat.”

„Ne.”

Cekal to. Ale snažil se jí to blíž objasnit. „Takteráhledídoslunce nebude možná ochotná mluvit s mužem. Budete k ní třeba muset jít vy.”

„Sama.”

„Ano. Dokážete to?”

Nejisté se na něj usmála. „Pak se k vám ale zase vrátím.”

V Cainově úsměvu ani v jeho souhlasném pohledu nebylo nic váhavého. Na chvilku ji ještě víc přitiskl a přitáhl k sobě.

Náhle zafoukal vítr a ten ho vzpamatoval. Pustil ji a vydal se k cedrovým stromům na kraji pouště. Tam se postavil s rukama v kapsách a zadíval se přes pustou zem.

Christy, plná neklidu, schovala také ruce do kapes. Levá ruka tam narazila na JoJoin klíč. A pravá našla hladkou bobuli, kterou objevila v jeskynní kivě. Ráda by věděla, jestli Cain také ohmatává ten zvláštně tvarovaný kousek tyrkysu a vzpomíná si přitom na jeskyni, kde téměř zemřeli.

A kde určitě zemřel Johnny Deset klobouků.

„Platíte hotově, nebo kreditkou?” vyrušil ji z přemýšlení Homer. „Hotově,” odpověděla.

Vyndala z kapsy padesátku. Homer jí vrátil nazpátek zmuchlané a ušmudlané bankovky, které vytáhl z kapsy džínů. Pak se beze slova otočil, zašel do chatrče a nechal ji zase samotnou.

Když uplynulo asi pět minut, netrpělivě se vydala za Cainem. Jak se přiblížila, oba havrani vyletěli do vzduchu, nadávali a krákali, že je zase někdo ruší. Ale netrvalo dlouho a oba ptáci se zas usadili na cedru a pozorovali lidské vetřelce bystrýma černýma očima Kokopelliho.

Když ptáci přestali rámusit, zjistila Christy, že vítr na okraji pouště má jiný zvuk. Jakoby starodávný. Osamělý. Šeptající o tajemstvích, která je lépe nepoznat.

„Čekáme na nějaké znamení?” zeptala se stísněně.

„Trpělivost, zlato. Tihle lidé neplýtvají slovy a nenosí hodinky, pokud nemusejí. Uvolněte se a poslouchejte vítr.”

„Už jsem poslouchala.”

„Tak naslouchejte ještě víc. Je v něm mír.”

Naslouchala.

Slyšela osamělost, ale mír ne.

Vysoko nad jejich hlavami kreslil po prázdném nebi bílou čáru tryskáč, který vypravoval, že někde daleko od téhle staré vyschlé země jsou lidé, kteří se prudce ženou životem.

Měla bych být v tom letadle. Na cestě pryč odsud ale kam?

Domů? Žádný domov nemám. V celém New Yorku není nikdo, kdo by se mnou byl spojený, krví nebo volbou. Nikde nikdo takový není.

Dveře chatrče bouchly a vynořila se Eunice. Mířila k nim, tmavé brýle držela v ruce. Když k nim došla, Caina ignorovala a Christy se zadívala přímo do tváře.

„Takteráhledídoslunce se s vámi setká,” promluvila Eunice.

„Kdy?” zeptal se Cain.

Eunice neodpověděla.

„Kdy?” zeptala se tiše Christy.

„Zítra za svítání.”

„Tak pozdě?” podivila se Christy. „Naše záležitost spěchá.”

„Zítra za svítání,” opakovala Eunice.

„Kde?”

„U velké kivy v Chaco, u té, co jí říkáte Pueblo Bonito.”

Christy pohlédla na Caina.

Kývl hlavou. „Znám to tam. Teď se jí zeptejte, proč tam a proč zítra za úsvitu.”

Vůbec poprvé se Eunice podívala na Caina. Ať si myslela cokoliv, v jejím výrazu se to neprojevilo.

„Proč ” začala Christy.

„Svítání je posvátné,” řekla Eunice. „A velká kiva také. V té kivě se Tékteráhledídoslunce zjeví veškerá tajemství.”

„Budeme tam za svítání,” slíbil Cain. I když se výraz indiánky nezměnil, Christy si byla jistá, že Cainova odpověď Eunice potěšila. „Dobrá,” řekla Eunice.

Pak se přes oba bílé lidi zahleděla do pouště. Její oči po ní klidně přejížděly, jako kdyby to byla žena, která má potěšení z toho, když vidí tvář starého přítele, vzpomíná si na staré rozhovory i poklidná mlčení…

Cain na sebe Christy upozornil, když se lehce dotkl její paže. Teprve potom si uvědomila, že zírala do pouště stejně jako Eunice. Nevěděla ani, jak dlouho už takhle stojí. Věděla pouze to, že Eunice je pryč a její paže se dotýká teplá Cainova ruka.

Zvedl se vítr, pročísl jí chladnými prsty vlasy, pošeptal jí něco o času a dálce, o minulosti a budoucnosti a mezi tím vším se klenula duha, která to navzájem spojovala.

„Máte pravdu,” řekla tiše. „V tom pouštním větru je opravdu mír.”

Kapitola 48

Poblíž kaňonu Chaco Pozdě odpoledne

Auto odbočilo z úzké dlážděné silnice doleva. Tupé drnčení pneumatik na hrbolaté štěrkové vozovce probudilo Christy z polospánku. Narovnala se a rozhlédla. Nespatřila však nic povědomého. „Kde to jsme?” zeptala se.

Cain ukázal dozadu, k severu. „Vidíte v dálce ty bílý vršky?”

Nebe bylo jako obrovská obrácená mísa nejčistší modři. Christy chvíli trvalo, než si byla jistá, že vidí něco víc než lehké mráčky na obzoru.

„Myslíte ty věci, které vypadají jako kupky na okraji obrácené mísy nebe?”

„Ty kupky jsou pohoří San Juan, kde jsme startovali,” řekl.

„Severní hranice.”

„Hranice?”

„Ohraničuje území patřící anasazijským komunitám.” „Patřící komu?” zeptala se při pohledu na prázdnou zemi. Usmál se. „Tahle silnice vede do centra dávného anasazijského světa.” Obrátila se zpátky ke vzdáleným vrcholkům. „Jak jsou teď daleko?” zeptala se.

„Zhruba sto třicet mil.”

„Páni.” Pak se zamyslela. „Takže ti staří obývali území, které mělo v průměru jen pár set mil.”

„Pro ně to nebylo tak málo. Byl to svět plnej duchů a mámení a tajemství, svět složitější, než mohl tehdejší muž nebo žena poznat za celej svůj život. Když se svět vymyká našemu chápání, není pak jedno, jak je velkej?”

Uvažovala o tom, zatímco se krajina rozvíjela jako řeka, tekoucí kolem nich. Čím dál na jih auto jelo, tím byla země sušší. Jalovce a cedry se zachytily jen ve vyšších polohách nebo v okolí několika málo potůčků. Všude byla holá zem. Skála ležela jen pod tenkou vrstvou písku.

„Tady určitě nebyl snadný život,” ozvala se po dlouhém mlčení.

„To nebyl. Krátký vegetační období, krutý větry. Mrazivá zima a ničivý vedra v létě. Letní monzuny, který často nepřišly dost včas, aby zajistily sklizeň.”

Silnice minula dobytčí ohradu a proměnila se v prašnou cestu, vinoucí se křovinatým územím bez viditelného cíle.

„Jste si jistý, že víte, kam jedeme?” zeptala se.

„Tak bavíme se o filozofii, nebo o mapách?”

Zasmála se, což je oba dva překvapilo. „No ano, tohle asi opravdu s člověkem dělá ta krajina. Je zároveň kosmická a pragmatická.”

Usmál se a pokračoval v jízdě přes mimořádně mizerný kus silnice.

„Co se týče kosmickejch a filozofickejch úvah, tam mě můžete nachytat,” řekl. „Ale cestu do Puebla Bonito znám opravdu dobře.”

Cesta stoupala na malý kopeček, který příkře spadal k dalšímu skalnímu hřebenu, vzdálenému asi půl míle. Zaprášená a otlučená plechová tabule u silnice oznamovala, že vjíždějí do Národní přírodní rezervace Kaňon Chaco.

„Tohle musí být nějaký zadní vjezd,” poznamenala.

„Jo, ale není o moc horší než hlavní příjezd.”

„Copak chce vláda odradit turisty?”

„Projíždíme jedním z nejbohatších archeologických nalezišť na světě. Je příliš veliké, než aby se dalo oplotit. Příliš cenné, než aby se mohlo ignorovat. Vykopávky jsou příliš drahý. A není možný je uhlídat.”

„Takže omezujete přístup a doufáte v nejlepší?”

„Něco na ten způsob. Jestli je po tomhle autě vyhlášeno pátrání, chytej nás u brány do rezervace nebo na některým tom poutním shromaždišti, takže se radši držím mimo nejfrekventovanější cesty.”

„A co tahle?”

„Tohle je cesta, kterou mi ukázal jeden starej Moki pirát. Je náročná pro člověka i pro vozidlo, ale diskrétní.”

„Vy jste tady pochopitelně nikdy nepytlačil.”

„Máte pravdu, Zrzečko. Ale dělal jsem hodně průzkumů.”

„Hm,” usmála se. Od chvíle, kdy viděla Cainovu reakci na zničenou jeskyni, už nevěřila, že kradl artefakty ze státních pozemků nebo raboval soukromé výkopy.

Ukázal na skalní hřeben asi půl míle vzdálený, který tvořil skvrnu zeleně v okolním kraji. „Vidíte ten vrbovej porost u vodního zásobníku?”

„To se nedá přehlédnout. Je to jediný kousek zeleně na míle daleko.”

„Podívejte se pořádně doleva. Vidíte ten průsmyk?”

Naklonila se dopředu a zastínila si oči. „Ano.”

„To je místo, kudy sem z Puebla Alto vstupuje Velká severní cesta,” vysvětlil. „Byla to hlavní říšská silnice z Chaco do severních hraničních oblastí. A pokračuje až k San Juan River.”

Zpomalil, protože cesta klesala dolů do rokle, ve které byl zásobník vody, napájený rozvrzaným starým větrným mlýnem. Kovové lopatky se nekonečně otáčely v neustálém větru a čerpaly vodu z pramene ukrytého v hloubce pod povrchem. Přepad vody z nádrže zaléval vrby a malý cedrový lesík. Všechno se bujně zelenalo v luxusu celoročního dostatku vody.

Prašná cesta objela lesík a skončila u skalní stěny. Zacouval s vozem pod příkrov cedrů a zastavil. Nárazový vítr utichl a nad zemí se jako neviditelné světlo rozprostřelo ticho. Pak se zase pohnul větřík a větrný mlýn zaskřípal své výčitky k nebi.

Když Cain vystoupil, Christy vylezla také a následovala ho k zadní části vozu.

„Co chcete, abych dělala?” zeptala se.

„Spočítejte obrátky větrnýho mlýna.”

Na okamžik ho vzala vážně. Pak se usmála a zavrtěla hlavou.

On se na ni také usmál. „Odpočívejte, zlato. Máte za sebou dva ošklivý dny.”

„A co vy?”

„Bylo to zajímavý,” řekl suše.

Přitáhl kempinkovou krabici Larryho Moora a začal z ní vytahovat věci, které budou potřebovat. Dva spací pytle, nafukovací matrace, celta, bundy, sekerka, potřeby na vaření a zásoba konzerv a suchých potravin ležely brzy seřazeny na zemi.

„Žádnej přepych,” konstatoval Cain.

„Lepší než hlad.”

Podíval se na ni přes rameno a usmál se. „Třeba.”

Když začal stavět tábor, šla nasbírat dřevo, protože věděla, že ho budou později potřebovat.

Slunce už pomalu klouzalo po modré báni oblohy dolů, když Cain skončil. Oblékl si bundu, která už zažila lepší časy, a druhou, menší, nabídl Christy. Přijala ji docela s povděkem. Suchá země bez slunečního tepla rychle chladla.

„Zbývá vám ještě trochu energie na procházku?” zeptal se Cain.

„Jak daleko?”

Ukázal na zářez v hřebenu. „Byla by ostuda, abychom si, když už jsme tak blízko, neužili nejkrásnější vyhlídku v říši Chaco.”

Výstup na hřeben byl snazší, než Christy očekávala. Cain se zastavil u průsmyku a rozhlížel se po širé rozloze země a oblohy. Stoupla si vedle něj a nemohla téměř uvěřit, jak jasný a čistý je tu vzduch a jak rozlehlá je krajina, ve které nebylo ani stopy po světlech a drátech a jiných výtvorech lidské činnosti.

„Co všechno odlišnýho tady vidíte?” zeptal se Cain po chvíli.

„Žádné ulice. Žádné mrakodrapy. Žádní obchodníci a podvodníci. Žádná lahůdkářství. Žádná divadla. Žádné reklamy.

Žádné bary. Žádní opilci. Žádné pětihvězdičkové restaurace. Žádné taxíky. Žádné obchody na světové úrovni. Žádní chodci. Žádná muzea a galerie, žádné “

Jeho smích utopil Christinu litanii o rozdílech mezi pouští v Novém Mexiku a Manhattanem.

„Ale jaký vidíte zvláštnosti v samotný poušti?” zeptal se.

„Ta mi připadá docela normální. Pustá. Obrovská. Suchá. Kamenitá. Skoro žádné rostlinstvo.” Zaváhala. „Až na tamhleto.”

Ukázala na mimořádně bujný zelený porost pelyňku. Ten pás byl asi deset metrů široký. Stoupal po svahu jako zemědělské políčko.

„To je říšská silnice,” řekl Cain.

„Vypadá to spíš jako říšský zátaras.”

V husté krátké bradce se blýskl úsměv. „No, vlastně ano. Starý silniční základy sloužily jako záchytný kanály dešťový vody. Rostliny si v tyhle mimořádný vodě libují. Hledání zeleně je pro nás nejlepší způsob, jak sledovat silnici v suchý zemi.”

Začala stoupat do vršku a sledovala přitom cestičku pelyňku. Kráčel za ní, neříkal nic, byl dojatý úsilím, s jakým její oči prohledávaly zem. U vrcholu srázu vítr podemlel ornici až na skalní kostru podloží.

„Podívejte,” sedl si do dřepu a ukázal na holou skálu. „Takovýhle pískovcový patníky lemují obě strany silnice stovky mil.”

Poklekla vedle něj a ohmatávala chladný povrch skály, prohlížela stopy kameníka, který je vytvořil dlouho předtím, než Kolumbus napnul plachty na cestě do Indie a narazil na nečekanou pevninu, která mu přehradila cestu. Prostoupil jí pocit uctivého úžasu, pocit, že se dotýká dávno zaniklých životů, nepoznaných snů, pocit, že je součástí celku, který je mnohem, mnohem rozsáhlejší, než si kdy představovala.

„Tohle pokračuje stovky mil?” zeptala se chraptivě.

„Stovky mil jenom téhle silnice, celej systém má možná tři tisíce mil,” řekl. „Začínáme teprve chápat, jak málo toho o těch pradávnejch lidech víme.”

Když došli na vrchol kopce, bylo už slunce nízko. A tam, na široké planině, ležela rozlehlá soustava ruin, které vévodily pohledu na celé údolí San Juan. Nebyly tu žádné hradby, žádné rekonstrukce, žádné značky, nic než ručně opracované kameny, které se pomalu rozpadávaly a rozpouštěly zpět do země.

„Vítejte ve středu světa,” pravil tiše Cain.

Přímo na severu leželo pohoří La Plata a San Juan, růžové v slábnoucím odpoledním slunci. Na východě a jihu ležely mesy, stinné potůčky a štíhlé sloupy červených skal. A směrem na západ se tyčila řada dalších pohoří.

Vzduch byl jasný a čistý. Poslední sluneční paprsky ještě hřály, ale těsně za nimi už postupoval svěží chlad, jako něžné kousnutí skryté v polibku.

„Odtud můžete vidět čtyři státy,” řekl a ukázal na nízkou pískovcovou zídku.

Vyhoupl se na zborcenou zeď s půvabem šelmy, který chtě nechtě musela obdivovat. Sklonil se a napřáhl k ní ruku. Chytila ji a znova se přesvědčila, jak je Cain i přes svá zranění silný muž. Vyhoupla se na kameny, jako kdyby měla křídla.

Zeď byla široká. Když Christy nabyla nahoře rovnováhu, položil jí ruce na ramena a nasměroval ji ke vzdálenému pohoří San Juan. Pak vykládal a otáčel jí, až absolvovala celý kruh.

„Colorado,” vyjmenovával. „Nové Mexiko. Arizona. A tam daleko, až kam dohlédnete, jsou hory Utahu.”

Nehybně vstřebávala jemné hlasy času a větru, vanoucího po divoké, pusté zemi.

Teprve když za tmavým obzorem zmizel poslední kousek slunce, uvědomila si Christy, že stojí tak těsně vedle Caina, že si jeho dech pohrává s jejími vlasy a teplo jeho těla vyzařuje do jejího, náhradou za mizející sluneční teplo.

„Asi bychom se už měli vrátit,” řekl váhavě. „Nevzal jsem s sebou baterku.”

Sundal ruce z jejích ramen, čímž ji osvobodil, ale zároveň zanechal na pospas blednoucím barvám dne. Otočila se a sledovala ho, jak seskočil z nízké zídky a přistál lehce a bezpečně na zemi.

Když sama začala sestupovat, natáhl ruce a snesl ji obloukem, jako kdyby slétla. Země pod nohama ji překvapila jako slabý šok.

Pocítil, jak trochu zaváhala, než získala rovnováhu.

„V pořádku?” zeptal se, ale nepouštěl ji.

„Ano. Na moment už jsem myslela, že umím lítat. Ale byl to zřejmě omyl.”

Odvrátila se od něj a ponechala svůj hořkosladký úsměv ve stínu soumraku.

A Caina také.

Kapitola 49

Tábořiště bylo chráněné před větrem, bylo klidné a provoněné cedry. Na východě se zatřpytily první hvězdy, i když tam nebe změnilo barvu z modré do rudé. Christy s Cainem připravili prostou večeři, pojedli a sklidili zbytky v mlčení, které bylo spíš družné než upjaté. Když byli hotovi s tábornickými přípravami, zula si Christy sportovní boty a posadila se na jeden ze spacích pytlů, rozložený blízko ohně. Hrnek kávy, který držela v rukou, byl okořeněný brandy a voněl přímo božsky.

Cain nalil ještě kávu pro sebe a přisunul se ke světlu a teplu ohně. Podřepí proti plamenům a přiložil ještě pár cedrových polen.

Christy sledovala zpod přivřených řas každý jeho pohyb. Okouzloval ji jeho mužný půvab. Bylo v něm něco nového a zároveň povědomého, jako kdyby se jí to ve starém domě na wyominských pláních kdysi zdávalo a teď si v poušti v Novém Mexiku, která je středem starého světa, na ten sen vzpomínala.

Třepotavé světlo z ohně olizovalo jeho ruce střídavými jazyky zlata a černého sametu. Prsty měl dlouhé, silné a zručné. Fascinovaly ji, stejně jako hedvábný třpyt jeho bradky a hustých rovných černých vlasů, které si nedbale shrnoval dozadu z čela. Oči mu svítily v odrazu ohně.

Věděl, že ho pozoruje.

„Chci druhou šanci,” promluvil Cain.

Zaváhala uprostřed nádechu, zarazila se a nedokončila jej. Podívala se jinam.

„Já jsem se ve vás mýlil,” řekl prostě. „Vy jste včera nemyslela na to, že tím zachraňujete svou sestru. Vy jste mě opravdu chtěla.”

Čekal.

Nepromluvila a ani se na něj nepodívala. „Víte, kdy jsem na to přišel?” zeptal se.

Mlčela.

„Když jste mě vyhodila z tý chaty.”

Koukala jenom na kávu a hrnek svírala pevně, aby neprozradila, že se jí třesou ruce. Ale nebylo to nic platné. Na černém povrchu kávy se začaly vlnit drobné kroužky. Zavřela oči.

„Žena, která by spekulovala, jak na muže zapůsobit, by to neudělala,” pokračoval Cain. „A docela určitě by neroztávala pod mou rukou jako “

„Nolo,” přerušila ho chraplavě.

„Houby, Zrzečko.” Jediným plynulým pohybem se postavil. „Stalo se to. Stalo se to tvrdě a rychle a do hloubky.”

„Jenom jednomu z nás,” řekla bezvýrazně.

„Nám oběma. A stejně tak jsme se v sobě oba dva pletli.”

Zatřepala hlavou, až jí plameny jako tekuté zlato zazářily ve vlasech.

„Já jsem přestal, protože jsem tě chtěl až moc, ne proto, že bych tě dost nechtěl,” řekl a přistoupil k ní blíž.

Pak už byl tak blízko, že se jí mohl dotknout. Musel zatnout ruce, aby to neudělal.

„Chtěl jsem tě tak, jak jsem si nedovolil chtít ženu od svých osmnácti let,” řekl drsně. „Byl bych se popral, abych tě měl. Kristepane, já bych snad zabil “

„Mlč,” zarazila ho.

„ abych tě měl,” pokračoval neodbytně. „Až mě to k smrti vyděsilo.”

Chvěla se, až se musela upnout na hrnek kávy, a říkala si, že ta surová lačnost, kterou v jeho hlase slyší, není skutečná. Nemůže být skutečná.

Takhle muži netouží po obyčejných ženských, jako je ona. Takový způsob mužské vášně je vyhrazen jen pro ženy mimořádně krásné.

Ženy jako JoJo. Christy nikdy nebyla tak žádoucí. „Ne,” zašeptala a pevně sevřela oči.

„Ale ano. A pořád tě tak chci,” řekl Cain vášnivě. „Zatraceně strašně moc!”

Vychrstl zbytek svého kafe do ohně. Zasyčela pára.

Otevřela oči a pak je v šoku rozevřela. Tak, jak ho viděla z profilu proti ohni, nemohla mít jedinou pochybnost, že mluví pravdu.

Než se párkrát nadechla, bylo ticho až na praskot ohně, který pomalu vystrkoval žluté jazyky vstříc temné noci.

„Ty zíráš, zlato,” řekl napolo zastřeně, napolo pobaveně, ale na sto procent hladově.

„Však je… na co zírat.”

Zachechtal se a pomalu klesl proti ní na kolena. „Ty jsi jediná ženská, která mě dokáže rozesmát a zároveň mi způsobit vrcholnou bolest,” řekl.

Chtěla něco říct, ale byl tak blízko, že mohla ochutnat jeho dech. Jeho oči byly jako očouzené zlato, které je tak horké jako šleh plamene.

„Dej mi to, než to upustíš,” něžně jí odebral hrnek a postavil jej stranou. „Hrozně se ti klepou ruce.”

„Ale tobě taky.”

„Máš ze mě strach?” zeptal se.

„Ani… ne,” zašeptala. „A ty ze mě máš strach?”

„Ano.”

Vykulila oči. „Proč?”

„Víš, mohli bychom to odbýt jen sexem a pak bychom byli zase volní. Ale já myslím, že milovat se, to je něco jinýho.”

„A nevíš to?” zeptala se.

„Ještě jsem to nikdy nezakusil. A ty?”

„Zrovna tak,” zašeptala.

„A chceš to zkusit?”

Na okamžik zavřela oči. Potom přikývla.

Zajel jí prsty do vlasů, zároveň ji hladil a tiskl. Cítila, jak jím projel záchvěv emoce, až se celé jeho silné tělo otřáslo.

„Caine?” zašeptala.

„Já už proti tobě nemám žádnou obranu,” zašeptal. „A už je mi to jedno.”

Zuby jí opatrně stiskl dolní ret. Když vydechla překvapením a stoupající rozkoší, vystřelil jí jazykem mezi zuby a zaplnil jí ústa, tak jako toužil naplnit její tělo. Posunul ruce, obkroužil ji pažemi a zvedl k sobě nahoru. Těžký, lačný a vysloveně sexuální polibek jí o jeho stěží ovládané žádosti pověděl víc než jakákoliv slova.

Když se vzepjala v jeho náručí, jen maličko odtáhl ústa, aby mohl mluvit proti jejím rtům.

„Nebraň se tolik,” řekl trhaně. „Prosím tě, zlato. Já si tě nezasloužím, ale potřebuju tě tak, že se až třesu.”

Ta slova jí projela jako blesk bouří. Chce ho přece také, bez zábran, potřebuje ho tak, jak nikdy žádného muže nepotřebovala.

„Já jsem se nebránila,” namítla.

„Chtěla jsi mi utéct.”

„Ne!” Zasmála se trochu hystericky. „Já jsem se snažila přitisknout blíž!”

Jeho paže náhle ztuhla, tvrdě ji k sobě přitáhl, prohnul jí tělo tak, že cítila, jak s ním splývá od kolen až po ústa. Obtočila mu paže kolem krku a přitáhla ho vší silou, zatímco on ji líbal, jako kdyby čekal, že v nejbližším okamžiku padne mrtev.

Když ten polibek konečně skončil, oba dva lapali po dechu. Náhle Cain dvěma bleskovými pohyby rozepjal zipy na své i na její bundě. Také sponky na obou košilích se rozletěly téměř zároveň. Na nahé kůži se zalesklo světlo z ohně a olízlo černou krajku.

Cain už dýchal namáhavě. Oběma ukazováčky zajel pod ramínka Christiny podprsenky. A pak jeho klouby klesaly níž.

Christy se zadrhl dech, když jeho prsty přejely přes měkká úbočí jejích ňader, odtáhly krajkové košíčky stranou, až měla všechnu látku pod prsy a po obou nahých ňadrech klouzaly jen záblesky ohně. Bradavky jí okamžitě ztuhly a beze slov mu prozradily, že i v ní se probudila touha jako skrytá a smyslná bouře.

Tiše zasténal, sklonil hlavu, vzal jednu bradavku mezi rty a vtáhl ji hluboko do úst, takže se prohnula a zasténala. Když už byla od jeho jazyka úplně ztvrdlá a vlhká, vrhl se na druhé ňadro.

Vášeň, která se v Christy vzňala jako plameny, ji přiměla, že zaryla nehty do jeho paže. Ta malá bolest však zapůsobila jako smyslná pobídka, která ho hnala kupředu, aby odhodil poslední zbytky svého a jejího ovládání, až mezi nimi nezůstalo nic jiného než nezadržitelná touha.

Škubal hlavou ze strany na stranu a tím jí laskal vzrušená ňadra. Jejich vrcholky byly tmavé, tuhé a vztyčené a leskly se září ohně a horkou vlhkostí jeho úst.

„Jsi nádherná,” vyrazil ze sebe chraptivě. „Stačí mi jen na tebe pohlédnout a ” Zavřel oči. „Nedokážu se ovládnout,” řekl po chvíli.

„Tak dobře.”

Když se mu lehce zakousla do ucha, zamumlal slastné zaklení a jeho zábrany odplouvaly s každým vydechnutím, s každým dotekem.

Zahleděla se na něj očima rozevřenýma tak, že byly tmavé jako noc.

Cítila se omámená, téměř zesláblá, avšak její tělo pulzovalo neúnavným nedočkavým žárem. „Caine?” zašeptala.

„Neboj se, zlato.” Vyrážel ze sebe překotný sípavý dech. „Neublížím ti. Jestli ještě nejsi připravená…”

Rozepnul jí džíny a zasunul ruku pod černou krajku. Dlouhé prsty pátraly, zkoušely, objevovaly, zajely hlouběji do její vášnivé žhavosti. Když uslyšel, jak její rty tiše a chraptivě vyslovily jeho jméno, usmál se.

„Jako by to byl oheň a zároveň déšť,” řekl tiše. „Horká, měkká, vlhká…”

Sklouzla rukama z jeho ramen až k temným vírům ochlupení na jeho hrudi a přejela až k chladné stříbrné sponě s tyrkysovým okem.

A zastavila se.

„Pokračuj,” vyzval ji chraptivě.

Zabořil se do její horkosti a pak couvl. Prstem, kluzkým od její vášně, obkroužil hedvábný hrbolek, skrývající se v její měkkosti. Strhaný, lačný zvuk, který vydala, ho ponoukl k tomu, aby ze sebe serval všechno šatstvo a vnikl do ní.

Místo toho zaťal zuby a znovu obkroužil ten sametový hrbolek.

Christy slepě a s třesoucíma se rukama našla nezvyklý závěr na jeho pásku, spíš jakýsi hák než sponu. Zatahala jednou, ale nic se nestalo. Zatáhla víc. Zase nic.

Cain neochotně vytáhl ruku z Christina prádla. Uchopil její prsty svými. Christy na moment strnula, vzpomněla si na minulou noc, kdy jí zabránil, aby se ho mohla dotknout. Tázavě se na něj podívala.

„Nechceš…?” zeptala se.

„Chci tvoje ruce po celým svým těle. Všude, zlato.”

Trochu přivřela víčka a usmála se, jako kdyby ji ta myšlenka upoutala. „Ale ta přezka mi překáží.”

„Tak podívej. Sáhni sem,” řekl a vedl jí ruku, „a pak zatáhni do strany druhou rukou.”

„Takhle?”

Opasek povolil.

„No vidíš, to je ono.” Zašklebil se. „A teď už víš, jak se mi dostat do kalhot, kdykoliv se ti zachce.”

Christin téměř skrytý úsměv zapůsobil na Caina stejně dráždivě jako zvuk zipu sjíždějícího dolů a ruka, jež vklouzla do džínů. Její prsty maličko zaváhaly, ale pak přejely po celé délce jeho erekce.

Ten upřímně obdivný vrnivý zvuk, který Christy při jeho polaskání vydala, málem Caina oddělal. Drtil mezi zuby slabé zaklení.

„Tímhle mě úplně shodíš přes okraj,” varoval ji.

„Opravdu bych to mohla udělat?”

„Víš zatraceně dobře, že bys mohla.”

„Ne, nevím,” zašeptala. „Ale určitě na to přijdu.”

Dech mu zasyčel mezi zuby, když zaměnila sladký dotek svých prstů daleko jistějším tlakem holé dlaně. Přeměřila si ho jednou, dvakrát, zblízka sledujíc jeho oči, a jeho tělo se napnulo. Pak mu vklouzla prsty do slipů a cítila drsné hedvábí jeho ochlupení a pak oba kulovité útvary, těsně sevřené touhou.

Ztuhl a kvílel, jako kdyby ho přetáhla bičem. Polekaně odtáhla ruku.

„Promiň,” řekla tiše. „Budeš mě toho muset naučit víc než jenom rozepínat přezku.”

Otevřel oči. Zlata už v nich zbývalo málo, jen zářivý kroužek kolem dilatovaného středu.

„Já jsem nikdy neměla chuť nějakého muže osahávat,” přiznala se váhavě. „Takže vlastně nevím, jak na to. Ale s tebou se mazlit chci.”

Ta tichá zpověď byla dráždivější než jakékoliv laskání.

„Tím je to dané,” řekl chraptivě.

Zajel rukama dozadu dovnitř jejích džínů. Ohnul prsty a hladově přejel přes její zadeček. Překvapeně vyjekla a zachvěla se slastným potěšením. Sjel ústy k jejím rtům, propadl se do žhavého tepla jejích úst a hladově do nich pronikl. Jednou silnou paží ji pod zády podepřel a zvedl k sobě.

V příštím okamžiku ucítila Christy, že jí svléká džíny i kalhotky. Spací pytel ji náhle zastudil pod zády, ale teplo Cainova těla, které ji přikrylo, ho víc než vynahradilo. Když se zvedla, aby vyhledala jeho polibek, prsa se jí mučivě otřela o jeho hruď. Přivinula se k němu a zachvěla se, když jí projelo vzrušení od prsou až k podbřišku. Odtáhl se a sáhl do kapsy.

„Caine?” zašeptala. „Co to…?” Pak spatřila, jak se ve svitu ohně zaleskl malý balíček. „Nech mě,” řekla, vzala ho od něj a třesoucíma se rukama rozbalila. „Tak tuhle věc znám. Nikdy jsem to nedělala jinak.”

„Já taky ne. Ale ještě přede dvěma vteřinami jsem k tomu neměl daleko. Počkej. Sundám si “

Zadržel dech a myšlenky se mu rozptýlily, když po něm začaly přejíždět útlé prsty, které ho současně hladily a přitom mu nasazovaly kondom. Pak ho zase laskaly, otevřeně se s ním mazlily a užívaly si pocit, jak moc po ní touží.

„Miláčku, jestli nechceš skončit na zádech s polosvlečeným chlapem mezi nohama, tak raději “

Náhle však opět zasténal, když mu Christiny prsty pronikly mezi stehna a začaly hladit ty nejcitlivější partie.

Ale o vteřinu později ležela skutečně na zádech a polosvlečeného chlapa měla mezi nohama. Roztáhl ji prsty a ještě zvyšoval její touhu. Ovinula ho nohama. Když ucítila mezi nahými stehny hrubou látku džínů, projelo jí ještě daleko víc bouřlivé vášně.

Snažila se mu říct, jak je jí krásně, ale slova přešla v pouhé zasténání, když se prohnul v bocích a pronikl do ní tak hluboko, že myslela, že už víc nevydrží. Pak se začal vláčně pohybovat a ji zaplavil smyslný déšť, pod kterým ještě víc změkla. Nohama mu obemkla boky, otevřela mu své tělo docela a rozplynula se v přerývaném výkřiku.

Horko a vůně její nespoutané odpovědi spálily v Cainovi poslední zbytky ovládání. Podepřel ji zespoda a přitiskl ji k sobě tak silně, že pod měkkou kůží ucítil její kosti. Bral si její ústa, stejně jako si bral její tělo, vstřebával její vášnivé výkřiky, nořil se do ní hluboko a opakovaně, neušetřil ji ničeho ze svého mocného vzrušení.

Náhle se prohnula jako napjatý luk, prudce se otřásla a vyrazila z hloubi hrdla všechen nashromážděný dech.

Na okamžik měl strach, že ji snad jeho nespoutaná vášeň nějak zranila. Pak však ucítil rytmické záchvěvy jejího těla a poznal, že to, co jí dal, byla extáze, a ne bolest. Ještě několikrát do ní zajel a úplně se v ní ztratil. Zvrátil hlavu dozadu, jeho tělo naprosto strnulo a necítil nic než hluboké a prudké pulzy svého vlastního orgasmu.

Vyčerpaní, lapající po dechu, se po dlouhé minuty k sobě tiskli. Christy ho hladila po zádech zpocených pod košilí, vychutnávala horkost jeho svalů a pomalu vyrovnávala rytmus svého dechu. Cain otočil hlavu a něžně se zahryzl do křivky jejího krku. Nenadále jí zatřásla ozvěna extáze, až malinko zasténala a zaklesla se do něj.

Mírně se zasmál a opakoval to kousnutí. Dech se jí rozkolísal stejně jako celé tělo.

„Já jsem to neznala… až teď,” řekla.

Zvedl hlavu a zahleděl se na ni zářícíma očima. „Co jsi neznala?”

„Jak to, že si žena nechá od nějakého muže líbit cokoli.”

Zase se trochu zasmál, začal ji líbat na víčka, na lícní dolíčky, na koutky úst.

„Tohle funguje oboustranně,” promluvil zblízka proti jejím rtům, než je maličko odtáhl. „Takovej požitek je zatraceně vzácnej.”

Odkulil se na bok, ale vzal ji s sebou, stále ji těsně držel, něžně ji hladil a ona mu to tisknutí a hlazení oplácela. Nějakou dobu nebylo slyšet nic jiného než praskání ohně.

Prsty se jemně probírala chloupky na jeho prsou. Vychutnávala si mužnou strukturu ochlupení, svalů a pružné pokožky. Když jí ruka sjela pod okraj slipů, zjistila, že už nemá ochranu.

A že je znova plně vzrušený.

„Nepokoušej mě, zlato.”

„Nepokoušet? Už je asi trochu pozdě dělat si s tím starosti, nemyslíš?”

Ta zastřená kombinace Christina smíchu a smyslného potěšení mu viditelně zrychlila tep. „Bál jsem se, že to takhle dopadne,” řekl zadýchaně.

„Co?”

„S tebou a se mnou. Hned, když jsem tě prvně uviděl v galerii, zatoužil jsem po tobě.”

„Já jsem se taky nemohla ubránit, abych na tebe nečučela.”

„Já vím. Cítil jsem, jako kdyby do mne uhodil blesk. Kdyby nebylo Dannera…”

Cain zavřel oči a zhluboka se nadechl, aby uklidnil bušící tep své krve. Stáhl ze sebe zbývající oblečení a obrátil se k ní. Poprvé se k ní přivinul úplně nahý. Jejich těla k sobě dokonale padla.

„Hernajs, to je blaho,” řekl.

Její odpovědí byl napolo smích, napolo tichý vrnivý zvuk, který mu znova rozproudil krev. Přitáhla si jeho ústa ke svým a pomalu, zhluboka ho líbala.

„Toužíš po mně stejně jako já po tobě,” řekl překvapeným a radostným tónem.

„Samozřejmě.”

„Žádný samozřejmě. Ani dva lidé, co po sobě touží, se k sobě vždycky nehodí jako milenci. Mají odlišný potřeby. Odlišnej rytmus. Odlišnou “

Myšlenky se mu rozpadly v okamžiku, kdy mu Christina ruka přejela dolů po těle a jemně ho ohmatala. Zasténal a zatápal slepě po svých odhozených džínech.

„Já miluju to, v čem se lišíme,” řekla a uchopila ho.

„To já taky. Honem mi to navleč, zlato. Ukážu ti způsob, jak to mám ze všeho nejradši.”

Kapitola 50

Pueblo Bonito Příští den

Cain se probudil hodinu před svítáním. Obloha nad ním byla černá a mrazivá rozsetými hvězdami. Jemu i Christy však bylo teplo, když leželi jako dvě lžičky uložené ve spacích pytlích, které zazipoval dohromady. Dlouhou chvíli se nepohnul, vychutnával měkkost a teplo jejího těla a pokoušel se ignorovat racionální složku svého myšlení.

Tu složku, která mu říkala, že ho čeká ještě dlouhý kus cesty, než uklidí všechen ten zmatek, kterým zahrnula JoJo svou starší sestru.

Přitáhl si Christy ještě blíž k sobě a políbil ji na nahé rameno. Přál si, aby ji nemusel nikdy probudit. V jeho náručí spala tak poklidně.

Ale pochyboval, že by nadcházející den přinesl víc klidu.

Lidé umírají, jsou mrtví. Lidé budou umírat.

Cain by udělal všechno na světě, aby udržel Christy naživu.

„Dobré ráno,” řekl něžně, když otevřela oči.

„Ráno?” řekla nezřetelně a překulila se proti němu. „Odtud to vypadá spíš jako noc.”

Zavrtala se do jeho tepla a políbila ho ospale na hruď. Za pár vteřin se její dýchání zklidnilo, jak znovu upadla do spánku.

Projel jí prsty hedvábné zcuchané vlasy a zvedl jí hlavu. Otřel se jí ústy o rty a znovu ji políbil. „Ráno už přichází,” řekl. „Poslouchej.”

Hluboko v houštině vrb okolo vodní nádrže začali šramotit ptáci, zkoušeli tiché úryvky melodií a chystali se na nový den.

Opřela se o loket a zahleděla se přes něj k východu. Nebe už začalo se svou pomalou přeměnou barev od černé v nekonečnou šedomodrou, která je předzvěstí úsvitu. Zachvěla se, zavrtala se zpátky do spacáku a přitáhla ho k sobě jako živou přikrývku.

„Takteráhledídoslunce tě bude očekávat, zlato.” Opět ji políbil. „Je čas vstávat.”

„A co ty?”

„Já už jsem vzhůru.”

Když se k němu Christy otočila, zjistila, že je opravdu vzhůru.

„Kdy jsi říkal, že svítá?” zeptala se a hlas měla teď ochraptělý něčím víc než spánkem.

„Moc brzy,” řekl stroze a obrátil se tak, aby do ní jeho erekce nenarážela.

„Ach,” vzdychla. „Dostanu náhradní vstupenku, jako když se utkání odkládá kvůli dešti?”

„Kdykoli. A co já? Dostanu taky?”

„Ale tady jsme v poušti. Co kdybych ti dala náhradní vstupenku kvůli slunci?”

Zasmál se, přitiskl ji k sobě, tvrdě ji políbil a pak vystřelil ze spacáku, jako kdyby mu hořel zadek. Nebo něco jiného. Při oblékání vytrvale nadával, když se navlékal do šatů zmrzlých z pobytu na ledové zemi.

„Teda poslouchat tě, když se oblíkáš, je přímo neodolatelné,” řekla.

„Momentálně je to účinný jako studená sprcha.”

Christy ze spacáku nevylezla, přitáhla si oblečení k sobě do tepla a začala se oblékat uvnitř.

Po pěti minutách už celá roztřesená následovala kroužek z Cainovy baterky na pěšině k troskám Pueblo Alto. Ve chvíli, kdy došli k rozpadlým kamenům a nízkým zdím pradávného sídla, bylo už nebe na východě natolik světlé, že odhalovalo obrysy mes a rozeklané svahy hor za Santa Fe.

Od okraje cesty vzlétl párek skřivanů. Na několik okamžiků byl vzduch plný tleskavého zvuku křídel. Pak jeden z ptáčků přistál a do svítání se vznesla komplikovaná usedavá melodie.

Christy nehybně stála a poslouchala, až skřivan zavolá znovu. Tohle byl hlas jejího dětství, doby, kdy život neznal hranic. Radost a žal jí pronikly jako oboustranné ostří nože. Vhrkly jí slzy do očí a rozmazaly obrysy mezi nocí a úsvitem.

„Našel jsem pěšinu,” zavolal Cain tiše přes rameno. „Už svítá. Musíme si pospíšit.”

Zamrkala a zahnala horké slzy, Pak se za ním rozběhla, aby s ním srovnala krok.

Cesta vedla dolů od ruin k okraji kaňonu Chaco. Byla vyklizená a na rozhodujících místech označená pro turisty malými hromádkami naskládaných kamenů. I v tom pološeru docílili Cain a Christy dobrého času.

Deset minut cesty od místa v Pueblu Alto, kde spali, se pěšina přehoupla přes malou pískovcovou rampu. Odtamtud se táhla podél širokého skalního převisu samotného kaňonu. Cain ovinul Christy paže kolem ramen a zastavil se s ní na jeho okraji. Po několik tichých okamžiků pozorovali zázrak východu slunce z temnoty.

Pueblo Bonito se postupně vyloupávalo z nočního šera. Ručně opracované stavební zdi vytvářely obrovský domovní blok, který se zvedal do výše dvou až tří pater. Proti slunci a větru se otvíral bezpočet místností. Obytné budovy byly založeny do tvaru půlměsíce, s jednou stranou zaoblenou a druhou rovnou. Rovnou přední část vymezovala nízká zeď. Vlastní tělo měsíčního srpku představovala plaza s otevřenými prostranstvími velikosti basketbalových hřišť. V oblouku srpku se pak řadily kruhové zříceniny jedné kivy za druhou, úžasný počet svatyní, které dokládaly náboženský význam Puebla Bonito. Ve stínech, které vyplouvaly z úsvitu, to vypadalo, jako kdyby všechny ty kruhy byly naplněné tajemstvím staletí.

Jedna kiva byla mnohem větší než ostatní, zřejmě nejvýznamnější ze všech.

Když se Christiny oči přizpůsobily plynulému přechodu mezi svítáním a nocí, spatřila, že některé z těch starých zděných stěn bloku místností se zřítily účinkem slunečního světla a času. Tyhle zdi byly zpevněné tak, jak to viděla v jeskyni.

„Čtyřiadvacet kivas,” promluvil tiše Cain. „Kdysi bylo Pueblo Bonito nejvýznamnější budovou říše.” „Ale proč tolik? Nestačil by jeden chrám nebo kostel?” „Možná že měl každej klan svoji kivu. To odpovídá způsobu, jakým žijí současní lidé z Puebla. Nebo je taky možný, že byly různý kivy využívaný v rozdílných sezonách.” Rozhodil ruce. „To nikdo neví. Nebo pokud to někdo ví, nemluví o tom před bílými lidmi.”

Naklonila se dopředu, jako by chtěla dohlédnout do minulosti stejně jako do hustých stínů, které zůstávaly jako cáry mizející noci. „A co ta největší kiva? Proč se odlišuje?”

„Nevím. Možná že to bylo tam, co se každý modlil během zimy deset hodin denně za bezpečný návrat slunce na jaře.”

Cain pohlédl k nebi. Polárka už bledla. Obrátil se zpátky do ruin.

„Když byla postavena rovná zeď,” řekl a ukázal na ni, „od přesný linie východ západ se odkláněla o míň než jeden stupeň.”

Nejdřív nechápala význam toho, co jí řekl. Pak si vzpomněla, že Anasazijci neznali kov, a proto neměli ani kompas. A Polárka nebyla v dřívějších dobách ukazatel severu, jak je tomu dnes. „Jak to udělali?” zašeptala.

„Zeptej se Tékteráhledídoslunce. Je to jedno z tajemství, která předá Eunice.”

„Eunice?”

Cain ukázal k ruině velké kivy. Ze stínu kruhového okraje kivy vystoupily dvě lidské postavy. Jedna z nich zvedla ruku na pozdrav. Cain odpověděl stejným gestem. „To je přece Eunice,” řekla po chvíli Christy. „Jak jsi to věděl?”

„Eunice je Mollyina neteř.”

„Johnnyho sestra?”

„Ano.”

Cain pustil Christy a ustoupil. „Radši bychom měli jít,” řekl. „Takteráhledídoslunce tě chce spatřit v prvním denním světle, když slunce poprvé ozáří okraj kaňonu.”

„Po noci, kterou jsem s tebou strávila ve spacáku?” zeptala se Christy tiše a s úsměvem, ale docela vážně.

Přejížděl po ní pohledem a přitom vzpomínal a vybavoval si všechno. Něžně se usmál a natáhl k ní ruku. „Ani pradávným lidem nebyly rytmy života cizí.”

Propletla si s ním prsty a kráčela po jeho boku až tam, kde cestička opouštěla okraj kaňonu. Odtamtud už museli pokračovat v řadě za sebou. Cesta sestoupila dolů do malé rozsedliny mezi dvěma skalními stěnami, které tvořily tunel připomínající cestu k jeskyni Sester.

Cain a Christy vešli do stínu rozsedliny a odtud sestupovali prudce dolů po jakémsi hrubém schodišti. Schody byly nezřetelné, nerovné, téměř neskutečné. Přece však byly stěny vyhlazeny rukama mnoha, mnoha lidí, kteří kolem nich prošli. Oni teď kráčeli po cestách, které už byly staré dřív, než do anasazijské krajiny přišli první Evropané.

Dotýkala se hladkých míst na kamenných stěnách a cítila čas jako nesmírný výdech prostupující tváří krajiny. Její kůže se zachvěla primitivní odpovědí. Když vzhlédla, Cain ji pozoroval očima, které byly stejně prastaré jako oheň.

Společně vystoupili z rozsedliny na ploché dno kaňonu Chaco. Na východní obloze se shromažďovaly první nesmělé barvy dne. Jak se oba blížili k velké kivě, nechal ji kráčet napřed. Tak se stal spíš průvodcem než partnerem. Přijala ten odstup se stejným instinktivním porozuměním, jako přijala skály uhlazené a nasáklé prastarými minulými životy.

Jak se blížili k dlouhé rovné zdi, která tvořila severojižní stranu Puebla Bonito, východní obloha už vzplanula zářivou oranžovou barvou.

„Vstup do velké kivy je na druhé straně zdi,” řekl. „Eunice ti to ukáže.”

S tím se Cain obrátil a směřoval teď ke zbořenému obytnému bloku. Neohlédl se zpátky.

Kapitola 51

Christy čekala, dokud nebyl Cain z dohledu. Teprve pak se obrátila ke kivě a k Tékteráhledídoslunce, k ženě, jež byla přímým potomkem starověkého lidu.

Eunice se s Christy setkala u průchodu v severojižní zdi puebla.

„Pojď,” vyzvala ji Eunice.

Christy ji následovala otvorem ve zdi na místo, kde se stěna kivy zhroutila, takže sestup dolů byl otázkou pouhých pár kroků. Eunice pokynula Christy, aby šla první a vstoupila do středu propadlé kruhové místnosti, jejíž klenbou bylo prudce nastupující svítání.

Zena, která tu čekala, měla oblečení a věk někoho, kdo mohl být Johnnyho tetou Molly, ale byla stejně maličká, jako on byl veliký. Neměřila ani metr a půl, měla na sobě vybledlou denimovou jezdeckou vestu, dlouhou šedou sametovou sukni a nové bílé jezdecké boty. Šedé vlasy skrýval šátek, uvázaný pod bradou do uzlu. Tvář měla vrásčitou věkem a strádáním. Její jasné černé oči byly však nestárnoucí.

Takteráhledídoslunce.

Eunice staré ženě řekla něco v jazyce, který byl pro Christy naprosto nesrozumitelný.

„Tohle je Takteráhledídoslunce,” obrátila se Eunice po chvíli k Christy. „Ona je strážkyní ducha našeho kmene.”

„Dobré ráno,” řekla Christy, protože ji nenapadla jiná možnost, jak zdvořile pozdravit strážkyni ducha kmene.

Takteráhledídoslunce přistoupila blíž, dotkla se Christiných zářivých vlasů a promluvila pro Christy neznámým jazykem.

„Líbí se jí tvoje vlasy,” přeložila jí to Eunice. „Říká, že viděla pískovec téhle barvy v malém kaňonu poblíž Mesa Verde.”

Christy se usmála.

Takteráhledídoslunce vzala Christy za ruku a tvrdě jí s ní trhla. V odpověď na její němý požadavek se Christy otočila. Právě když se octla tváří k východu, prožehly okraj kaňonu první přímé paprsky slunce a v jediném prudkém okamžiku rázem všechno proměnily.

Christy rozechvěla primitivní posvátná úcta. Cítila, jako by se právě zrodil nejen nový den, ale celý svět.

Ruka staré ženy, svírající Christy, ztuhla. Z hrudi Tékteráhledídoslunce začala proudit hluboká, skřehotavá melodie. Christy nerozuměla slovům, ale zcela jasně cítila, že je to modlitba nebo zaříkávání, které je soustředěné na ni. Když zpěv nakonec skončil, sáhla Takteráhledídoslunce do kapsy, našité vepředu na denimové vestě. Vybrala z ní špetku světle žlutého prášku a poprášila s ním sebe a Christy.

„To je kukuřičný pyl,” vysvětlila Eunice. „A tímhle způsobem u nás dostávají lidé požehnání. Zalíbilo se jí, co jí v tobě ukázal úsvit.”

Christy se té staré ženě zahleděla do černých očí. „Děkuju vám.”

Takteráhledídoslunce se usmála. Ten úsměv její tvář proměnil, byla z ní rázem spíš teta Molly než starodávná svatá žena. Rychle něco řekla cizím jazykem.

Eunice se lišácky usmála a pohlédla na Christy.

„Tetě Molly se zamlouvá i tvůj muž. Takteráhledídoslunce ho nazvala Kokopelli.”

Christy se ušklíbla a zároveň zrudla.

Molly se pobaveně plácla do stehen a bujně se zachechtala, jako by jí bylo o polovinu let méně. Když pohlédla směrem k obytnému bloku, uviděla Caina, který tam seděl na slunci a prohlížel si kivu, jako by viděl nějaký poklad. Zase něco rychle zabrebentila.

„Říká, že když Kokopelli najde tu správnou ženu, tak se usadí,” přeložila Eunice. „Ale on odtud vypadá, že už je docela usazený.”

Stará žena se opět usmála a ukázala silné zuby. Pak se obrátila a kráčela ze středu velké kivy pryč.

„Teď si s tebou promluví,” řekla Eunice.

„Kdo bude mluvit, teta Molly, nebo Takteráhledídoslunce?” zeptala se Christy.

Eunice na ni bystře pohlédla a pak přikývla, jako by Christa právě udělala něco správně.

„Molly,” řekla, „aspoň z větší části.”

Když spolu odcházely, aby se připojily ke staré paní, Christy Eunice tiše oslovila: „Řekněte, prosím, své tetě, že je nám líto, že Johnny Deset klobouků zahynul.”

„Řekni jí to sama.”

Christy se zastavila před Molly a setkala se s jejíma temnýma klidnýma očima. „Šerif obviňuje ze smrti Johnnyho Caina, ale já jsem u toho byla. Není to Cainova vina.”

Eunice překládala a Molly poslouchala. Nakonec stará žena přikývla a začala mluvit. Eunice pohotově překládala, jako kdyby to dělala často.

„Teta Molly ví, že Johnny byl člověk, kterým zmítali démoni. Moc pil. Kradl nádoby a oběti z hrobů starých předků a prodával je bílému muži. Zničil sám sebe tím, že se chtěl stát mocným člověkem v bílém světě.”

Christy pozorně naslouchala Eunicinu překladu a přitom upřeně hleděla do obličeje Molly. Stará paní ji taky pozorovala, příležitostně přikývla nebo mávla rukama, aby něco zdůraznila.

„Jedním z Johnnyho démonů byla čarodějnice se žlutými vlasy,” tlumočila Eunice. „Pro ni kradl. Utrácel spoustu peněz za ďábelský prášek, který si strkal do nosu. To ho ještě víc pobláznilo, až se pro nás stal nakonec cizincem.”

„Kokain?” zeptala se Christy tiše.

Eunice krátce přikývla a dál plynule tlumočila, co říkala Molly.

„Ale v Johnnym přece něco zůstalo i přes démona a on poznal, že je ztracený. Nechal žlutovlasou čarodějnici a na čas se k nám vrátil.”

Obě indiánky zmlkly a pohlédly na Christy. Stála tam zarmoucená, se svěšenými koutky, ale co naplat, pravdě se nedalo vyhnout.

„Ta čarodějnice byla moje sestra,” řekla nakonec prostě. „A stejně jako Johnny, také ona žila s démony.”

Stařena zřejmě rozuměla anglicky víc, než si Christy myslela. A teď Takteráhledídoslunce hleděla na ni, zavrtávala se do ní očima tak černýma a bezednýma jako noc.

„Ona čarodějka pořád?” zeptala se stará žena zápasíc s cizí řečí. „Dítě? Zena? Pořád čarodějka?”

Christy zavrtěla hlavou. „Ne, pořád ne. Byly doby, kdy JoJo byla roztomilá malá holčička.”

Vtom se Christy zachvěla a rozpomněla se s krutou jasností na minulost. Ve skutečnosti nebyla ani tehdy tak moc roztomilá.

Nikdy.

Takteráhledídoslunce přivřela oči a viděla, že v Christy svítá pravda.

„JoJo si všímala mnohem víc sebe než druhých lidí,” pravila tiše Christy. „Vždycky. Po celou dobu. Ale přece jen, byla to moje sestra. Stále. A to se nikdy nedá změnit.”

Stará paní zavřela oči. A potom kývla, jednou, pomalu.

Christy čekala.

Takteráhledídoslunce mlčela.

Christy se obrátila na Eunice a zeptala se: „Když se k vám Johnny vrátil, rozešel se s těmi lidmi v Coloradu?”

Eunice a Molly se chvilku dohadovaly zraky a slabikami, jimž Christy nerozuměla.

„Ta čarodějnice, která byla tvou sestrou, dala Johnnymu nějakou silnou drogu,” řekla po chvíli Eunice. „Ta ho zavedla do míst, kde skály mluví řečí a kde se cedry pohybují jako muži.”

„Peyotl?” zeptala se Christy.

„Ne. Něco mnohem silnějšího. A potom přišel Johnny k Tékteráhledídoslunce, aby mu pomohla vyrvat jeho ducha démonům. Přinesl jí dárek z jednoho starobylého místa.” „Z jeskyně,” hádala Christy.

Eunice zaváhala. „To nám nikdy neřekl. On to prostě ukradl té čarodějnici se žlutými vlasy.”

Takteráhledídoslunce zavřela oči a začala zpívat děsivou, kvílivou melodii, jejíž prastará slova stoupala a klesala ve slunečním světle a ve stínech velké kivy.

„Duch želvy je prastarý, je jedním z mnoha takových duchů. Každý byl vytvořen a užíván jinou Toukteráhledídoslunce,” tlumočila slova Eunice. „Z této kivy je kdysi odcizila sestra, která chtěla být sama Toukteráhledídoslunce a uchopit do svých rukou ducha kmene. Ale ta druhá sestra, opravdová Takteráhledídoslunce, zlodějku sledovala.”

„Kam?” zeptala se naléhavě Christy.

„Na sever od okraje pouště, tam, kde se zvedá země do velké mesy. Sestra a Takteráhledídoslunce tam spolu zápasily, sestra byla zabitá, ale Takteráhledídoslunce byla také smrtelně zraněná. Věděla, že nebude mít dost sil, aby vrátila ducha kmene zpět do velké kivy. A ani to nechtěla udělat. Ve své smrtelné vizi spatřila, jak se kmeny rozpadají jako zrna odpadající z klasu vysušené kukuřice. Čas slunce minul. Přicházel čas démonů.” Melodie se prohlubovala a zněla stále naléhavěji. „Duch kmene musel být ukryt,” překládala Eunice. „Takteráhledídoslunce skryla svou mrtvou sestru i sebe i ducha kmene do kivy, vyhloubené v tvrdé skále. A potom Takteráhledídoslunce poručila skále samotného kaňonu, aby skryla ducha kmene do posvátného mlčení.”

Když tajuplný duch starobylé indiánské písně a moderní angličtiny zmlkl, pocítila Christy, že jí pokožku znova ovanul bodavý chlad času.

„Ta jeskyně,” řekla tiše. „Já jsem byla u hrobu té prastaré Tékteráhledídoslunce. A tam také zemřel Johnny.” Takteráhledídoslunce znovu promluvila. „Kdokoliv vyruší ducha kmene, zemře,” přeložila Eunice.

„Mohla bych… je dovoleno, aby cizí osoba viděla, co přinesl Johnny Tékteráhledídoslunce?”

Aniž by čekala na Eunicin překlad, stará paní rozepnula svou denimovou vestu.

Na provázku kolem krku měla zavěšený přívěsek želvu naprosto stejného tvaru, jakou Christy spatřila ve vitríně Petera Huttona. I tyrkysové inleje se velikostí a tvarem shodovaly, ale části těla této želvy tvořily rozdílné kameny. Základem, ve kterém byly zasazeny tyrkysy, byla bílá perleť, a ne argilit. Chyběl jediný kamínek z tyrkysu. A namísto očí tvořených tyrkysovými kuličkami tam pouze jediné oko tvořila vyleštěná černá kulička.

Christy chvíli nemohla popadnout dech, který jí svíral plíce. Pak sáhla do kapsy. Ta černá kulička, kterou našla v jeskyni, byla zahřátá jejím teplem a velice hladká.

„Cain,” řekla naléhavě k Eunice. „Zavolejte ho.”

Eunice na Christy udiveně pohlédla, ale Takteráhledídoslunce už se otočila k místu, kde čekal Cain.

„Pojď,” zavolala.

Netrvalo ani pár vteřin a Cain už stál v kivě vedle Christy, oči se mu leskly zvědavostí a pozorností.

„Ten kousek tyrkysu, který jsme našli v jeskyni?” zeptala se Christy. „Máš ho?”

Mlčky sáhl do kapsy a vytáhl tu podivně tvarovanou šupinku. Současně vytáhla Christy ze své kapsy černý korálek.

Takteráhledídoslunce položila želvu na svou dlaň. Šupinka zapadla přesně na místo a vyplnila tak vzor na těle želvy. A černá kulička vklouzla přesně do důlku.

Želva teď byla úplná.

Takteráhledídoslunce nad medailonem tiše hovořila, něžně jej pohladila a pak ho vsunula do kapsy, aby byl v bezpečí. Ve starých očích se zatřpytily slzy radosti.

Eunice dlouze vzdychla. „Nevíme, jak ti poděkovat. Ten přívěsek má pro náš kmen veliký význam.”

„Existuje ještě jedna želva,” sdělila jí Christy.

„Kde?”

„Vlastní ji Peter Hutton.”

„Kdo to je?”

„Je to člověk, který je majitelem té ruiny, kde Johnny našel oba přívěsky.”

„Ne majitel,” ozvala se drsně Takteráhledídoslunce, „Je naše.”

„Podle vašich zákonů určitě je,” souhlasil Cain. „Zákony bílých jsou však jiné. Ale možná, že byste mohli vyvinout dostatečnej politickej tlak na Huttona, aby vám dal aspoň kosti, když už ne pohřební dary, který našel v jeskyni.”

Eunice rychle překládala, poslouchala a pak se na Caina znovu obrátila.

„Kosti?” zeptala se stroze. „Byly snad ty přívěsky nalezeny v pohřebním místě?”

„Byly tam dvě kostry. Ženské. A ty dva přívěsky byly nalezeny u nich.”

„Byly pohřbeny v kivě,” dodala Christy.

„Sestry,” zašeptala Eunice.

Cain se pátravě zahleděl na stařenu. Vytušil, jaký zmatek se odehrává pod klidným povrchem. Mluvila rychle, slova se z ní jen hrnula. A Eunice stejně pohotově překládala.

„Zdálo se jí o obou sestrách, ale když nahlédla do rozbřesku, viděla tam jen jednu.”

Takteráhledídoslunce se obrátila a přešla přes udusanou podlahu velké kivy. Mlčky procházela od jedné niky ke druhé, zírala do prázdných prostor, jako kdyby v nich viděla minulé časy, kdy v každé z nich bezpečně odpočíval duch každého kmene.

Nakonec se Takteráhledídoslunce znovu otočila od nik, v nichž ostatní lidé mohou vidět pouze prázdnotu, a vracela se zpátky k trojici čekajících. Její zvrásněná snědá tvář byla vyrovnaná, ale vyzařovala z ní i radost. Když se přiblížila, předvedla dokonce dvěma kroky krátký taneček a zasmála se jako děvčátko.

Promluvila na Eunice.

„Teta Molly si přeje, abyste jí přinesli tu druhou želvu,” řekla Eunice Christy.

Cain s Christy si vyměnili pohledy.

„Takteráhledídoslunce možná dobře nerozumí vlastnickému právu bílých,” řekl Cain. „Ale Molly snad ano. Podle bílého zákona patří ten druhej přívěsek Peteru Huttonovi. Byl nalezen na jeho pozemku.”

„Ne,” řekla stroze stará žena. A pak se stejnou nesmlouvavostí promluvila na Eunice a něco na ní vyžadovala.

Nato Eunice oslovila výhradně Caina.

„To místo, kde jste se s Johnnym prali, bylo to blízko u dvou kamenných věží?” vyzvídala.

„Ano.”

„Proč jste tam byli?”

„Christy našla na okraji kaňonu Kokopelliho značku. Sledovali jsme tu stopu.” „A to už tam Johnny byl?” zeptala se Eunice.

„Ne, přišel až později.”

„Chtěl toho ukrást ještě víc?” zeptala se bez obalu.

„Ne. Všechno, co chtěl, byl sáček prachu.”

„Vy jste se prali o prach?”

„Já jsem se pral, protože mě napadl.”

Eunice se otočila ke staré paní a rychle brebentila. Stará žena poslouchala. A pak se zasmála.

Eunice zpočátku vypadala ohromeně. Ale vzápětí porozuměla. S úsměvem se obrátila na Caina. „Ty ruiny, které popisujete, nepatří nikomu,” řekla.

„Cože?”

„Je to veřejný pozemek. Státní. Johnny už byl uprostřed kopání, když se to Peter Hutton dověděl.”

Na Cainově tváři se objevil vlčí úsměv. „To potom není divu, že chtěl Johnny identifikovat původ artefaktů.”

„Chtěl dokázat, že Huttonova kolekce pochází ze státního pozemku,” řekla Christy. „A za to chtěl výměnou docílit, aby vláda nešla Molly po krku.”

„Dostat prach z toho místa není problém. Ale sáhnout na Huttonovy vykopávky, to už ” Cain pokrčil rameny. „Potřebujeme jednu věc, která ještě nebyla očištěna.”

„A právě proto se chtěl Johnny zřejmě vloupat do té místnosti u hlavní galerie,” hádala Christy.

Cain přikývl. Přivřel oči a představoval si, co musí udělat.

Náhle si Christy přála, aby byla radši mlčela. Johnnyho chytili a pořádně zbili, když se pokoušel ukrást z Huttonova domu důkaz, který potřeboval. Kdyby se teď ona a Cain vrátili a chtěli dokončit Johnnyho dílo, bylo by to jiné.

Tentokrát už Peter Hutton ví, co musí chránit. Tentokrát bude on i jeho muži o moc nebezpečnější.

Tentokrát je také JoJo mrtvá.

Kapitola 52

Poblíž Xanadu Tentýž den, později

„Nemohl by ti pomoct Larry Moore?” zeptala se Christy.

Cain ani nevzhlédl od silnice. Jel rychle a bezohledně, držel bílou dodávku na vozovce s nelítostnou zručností. Před nimi se tyčil San Juan Wall.

„Larry v tomhle městě musí žít,” řekl. „Už toho kvůli mně riskoval až až.”

„Ale “

„Ne,” odsekl krátce, „rozhodně ne, dokud si nebudu jistý, že můžu Larryho ochránit před lidma, jako je Danner.”

„A jak to dokážeš?”

„Nějak tak, jak to měl v plánu Johnny.”

„Ty chceš ukrást keramiku z Huttonova domu,” zeptala se přiškrceným nešťastným hlasem.

„Máš lepší nápad?”

„Mám. Přenech to vládě.”

Cainův smích byl stejně drsný jako výraz jeho tváře. „Ty snad ještě věříš na Santa Clause. V okamžiku, kdy Hutton zavětří závan oficiálního zájmu, budou všechny ty nádoby a artefakty minulostí, a ty to víš stejně dobře jako já. Nechaje zlikvidovat do odpadků a přehodí výhybku.”

„Kdyby byl vydán příkaz k domovní prohlídce “

„Není šance,” přerušil ji. „Bezdůvodné podezření?”

„Ale kdybychom řekli všechno, co víme, nebylo by to důvodné podezření?”

„Možná by to byl důvod k domovní prohlídce, ale jen v případě, že řádně zmocněné autority uvěří bývalýmu kriminálníkovi a nějaký starý indiánce. Ale možná taky ne. V každém případě se Hutton hned všechno doví. Chceš tohle riskovat?”

„A co moje slovo?”

Cain sevřel ruce na volantu. „Slyšelas, co řekl Johnny. JoJo zanechala důkazy, které na tebe ukazují jako na spolupachatelku krádeže. To přece Hutton a Danner telefonicky sdělili do New Yorku, když po tobě pátrali.”

„Ale “

„Ale nic,” řekl zuřivě. „V okamžiku, kdy půjdem na policii, dozví se to Danner. A co ví Danner, ví i Hutton.”

„Kdyby”

Cain však mluvil dál. „Jediná naděje, kterou máme, abychom očistili svoje jména, je provést to sami. Chtěl jsem tě nechat na bezpečném místě. Nechtěla jsi. Tak konec hádek.”

Prudce zabrzdil a odbočil na prašnou silnici.

„Není tohle náhodou ta silnice, po které jsme jeli před třemi dny, když jsi mě dopadl, jak utíkám z Huttonova domu?” zeptala se. „Pamatuješ přece?”

„Jo,” usmál se Cain při vzpomínce, jak to s ní bylo tenkrát v noci příjemné. A včera. „Ale jo. Pamatuju se.”

Ignorovala ho. Momentálně nevěděla, jestli se má smát s ním, nebo na něj ječet, že je paličatý blbec. Po několika minutách si povzdechla a zadívala se na mužského, který ji zaujal v galerii Dvoupatrový Západ od prvního pohledu.

„Měl jsi vůbec potuchu, kam to může vést, když jsi mě viděl utíkat z toho kopce?” zeptala se.

Střelil po ní ze strany pohledem. „No, nějaký naděje jsem si dělal. Hned v tom úplně prvním okamžiku, co jsem tě spatřil, jsem věděl, že pod tím stodolarovým sestřihem vlasů je kus sakramentský ženský.”

Usmála se. A pak jí úsměv pohasl. „A taky kus sakramentských trablů.”

„Včerejší noc za to všechno stála.” Dotkl se prsty jejích rudých vlasů a měkké tváře. „A taky pohled na Tukteráhledídoslunce, jak drží v dlani kompletní želvu.”

Christy mu políbila konečky prstů a pak se raději chystala na tvrdou část cesty.

Když vjeli do vyschlého řečiště, vzdáleného asi míli od domu ranče v Xanadu, přeřadil Cain záběr na čtyři kola. Stále jel vyschlým korytem až přímo do říčního dna, kde zastavil. Když vystoupili z dodávky, slunce už svítilo vysoko na nebi. Po té poušti v Chaco chutnal horský vzduch chladně a věštil blízkost zimy. Minulou noc byl pořádný mráz. Listy topolů vedle suchého řečiště zářily proti černým kmenům žlutou barvou. Ve vánku jemně šustily.

„Zůstaň tady,” řekl.

Chystala se odporovat.

„Ne,” zarazil ji. „Jestli nebudu do hodiny zpátky, utíkej jako vítr k Larrymu.”

„Já znám situaci uvnitř domu. Ty ne.”

„Můžeš mi ji popsat.”

Neřekla ani slovo.

„Anebo to můžu udělat tak, jak chtěl Johnny,” řekl Cain. Mlčela.

Pozoroval její tvář. Sevřel rty. „Hádám, že jakmile zmizím z dohledu, uděláš, co se ti sakra zlíbí nemám pravdu?”

„A není tohle právě to, co děláš ty to, co se tobě sakra zlíbí?”

Beze slova se vydal řečištěm. Šla za ním, sehnula se tam, kde se shýbl on, zastavila se, když se on zastavil, a dala se do pohybu, když on se pohnul. Na písku řečiště byly pořád ještě jejich stopy, které tam zanechali před třemi dny. Sledovali je až na místo, kde sklouzli z náspu, aby unikli Huttonovým strážcům.

Dotkla se Cainovy ruky a zastavila ho. Nechtěla, aby se vydali do Huttonova domu, když by mezi nimi stála zlost.

„Měla jsem si dobře rozmyslet, než jsem se začala s tebou potloukat,” řekla. „Podle toho, jak jsi mě snesl z toho srázu.”

Nejdřív jí nerozuměl. Ale pak pochopil. Objal ji oběma rukama v pase. Pak pomalu cestoval prsty nahoru po jejích žebrech a přejel jí ze strany po prsou.

„Mohla jsi mi kdykoliv dát facku, zlato.”

„To pořád ještě můžu. Jenže nechci.”

Přistoupila blíž a políbila ho, pevně se k němu přitiskla a on k ní také, ještě pevněji.

„Počkáš tu na mě mezi stromy?” zeptal se těsně u jejích rtů. „Kdyby nás v domě chytili oba, byli bychom mrtví jako JoJo a Jay.”

Po dlouhou, napjatou chvíli hleděla Christy na Caina. „Tak dobře. Ale musíš se sem ke mně vrátit,” dodala prudce. „Domluveno.”

Rychle a tvrdě ji políbil. A pak ji vysadil nahoru a vyskočil za ní. Skupina jedlí nebyla daleko. A pod nimi bylo téměř takové šero jako tenkrát v noci. Stáli tam bok po boku mezi větvemi, pozorovali a naslouchali.

Okolo domu ani okolo stodoly nikdo nepracoval. Jen na louce stálo připravené letadlo. Nikdo necvičil ve střelnici. Na silnici od brány nejelo žádné auto. Stodola i dobytčí ohrady zely prázdnotou.

Na úpatí kopce stál jako moderní skulptura osamělý dům se zavřenými okny a dveřmi a se zataženými závěsy.

„Vypadá to tu opuštěně.”

„To by bylo štěstí.”

„A to bychom potřebovali.”

Nic nenamítal. „Vypadá to, že Hutton ten dům už na zimu zavřel. Doufejme, že taky nevyklidil vitríny.”

„Takhle narychlo by to těžko stihl.”

Cain přikývl, „Zvlášť všechny ty křehký věci. Ale i když si odnesl to nejlepší, musel tu přece něco nechat.”

„Ale stejně,” dodala nešťastně. „Nezdá se mi, že by ten dům nechal nehlídaný. Bezpečnostní zařízení uvnitř je nenápadné, ale je tam.”

O tom Cain také nepochyboval.

Společně obcházeli zadní část kopce, zarostlého cedry těsně a hustě jako psí kožich.

Nikdo na ně nezavolal, co si to dovolují chodit po Huttonově pozemku.

Když byli asi dvacet metrů od terasy, ze které Christy seskočila, aby utekla Huttonovým strážcům, Cain se zastavil.

„Tak, i tohle už je pro tebe dost daleko,” řekl jí. „Kdybys šla blíž, neměla bys šanci uniknout, kdyby se něco semlelo.”

„Počkej,” řekla, když už se chtěl otočit.

Vzala klacík a rychle mu v prachu na zemi načrtla plánek. „Tohle je terasa,” ukázala hůlkou. „A tudy se dostaneš k hlavní galerii s vitrínami.”

Přikývl.

„Nevím, jak moc nám pomůžou ty nádoby, vypadaly všechny vyčištěné a naleštěné, když jsem je viděla.”

„Pro případ, že by byly vitríny prázdné nebo že by nádoby vypadaly příliš čisté, kde je ta místnost, kam se snažil dostat Johnny?”

Rychle nakreslila zbytek přibližného náčrtku. „Tady. Pravděpodobně tam bude i kostra druhé sestry.”

„Dobrá. Vrátím se tak rychle, jak jen to půjde.”

Ještě ji pevně políbil a pak se vydal na okraj cedrového lesa, rozhlédl se a přeběhl otevřené prostranství k domu. Tam se přitiskl k zadní zdi poblíž okna do ložnice JoJo a naslouchal. V domě nebylo nic slyšet. Zkusil okno.

Zavřené.

Klidně sebral kámen veliký jako pěst. Tvrdě uhodil do skla. Rozpadlo se s pronikavým melodickým cinkotem. Vybral z rámu pár velkých střepů, opatrně prostrčil ruku otvorem a otočil kličku okna.

Okno se lehce otevřelo.

Rozhrnul závěs, nahlédl dovnitř a poslouchal. Slyšel jen zvuk vlastního dechu. Vydechl, zatajil dech a zase poslouchal. Nic. Natáhl se, chytil se parapetu a začal se šplhat do okna.

„Mám tě, parchante!”

Šerifův hlas zněl triumfálně. Ústí jeho nablýskané chromované pistole mířilo Cainovi přímo na hlavu.

Kapitola 53

Cain se nepokoušel nějak se z toho vymluvit. Nechal se prostě jako na rozhoupaném laně setrvačným pohybem vynést vpřed přímo na šerifa. Oba dva dopadli zpátky do pokoje. Cain seknul po šerifově zápěstí. Poloautomatická pistole vystřelila dvě prudké rány a dopadla na podlahu.

Christy se dala do běhu dřív, než zmlkla ozvěna střelby. Hrůza, že by Cain mohl být zraněný, nebo dokonce mrtvý, jí naprosto zatemnila mysl. Měla aspoň tolik rozumu, že sama neprolétla oknem. Místo toho udělala to, co on. Přilepila se na zeď a poslouchala.

„Ty parchante mizernej,” slyšela přerývaný hlas Dannera. „Musím tě dostat, i kdyby to byla ta poslední věc, kterou udělám.”

„To mi určitě zkomplikuje život,” zahučel Cain. „Kde je Hutton?”

„Trhni si.”

„A já myslel, že jsi na malý holčičky.”

Ozvalo se zavrčení, temná rána a další zavrčení.

Christy se odvážila krátce nakouknout dovnitř.”

Šerif Danner ležel na břiše a Cain na něm obkročmo seděl, jednou rukou, zabořenou do Dannerových vlasů, mu v ostrém úhlu vyvracel hlavu. Druhou rukou svíral Dannerovo pravé zápěstí a zkroutil mu paži mezi lopatky. Vedle Dannerova pravého ramene ležela pistole.

Taková situace.

Ani jeden z mužů na pistoli nedosáhl. Ale to se mohlo každým okamžikem změnit. Danner má o dvacet kilo víc než Cain, a z toho je jen malá část tuku.

„Caine?” zavolala tiše. „Jdu dovnitř.”

„Zrzko, ty úplně kašleš na rozkazy.”

„Myslela jsem, že si toho nevšimneš.”

Protáhla se přes parapet, popadla pistoli, zkontrolovala ji několika rychlými pohyby a zajistila.

Cain pozvedl černé obočí. „Zdá se, že to není tvoje první pistole, co?”

„Bydlím sama na Manhattanu. Dokážu vpálit deset do černého z třiceti stop.”

„A jak ti to jde na živej terč?”

„Doufám, že si to nebudu muset nikdy ověřit.”

„Tak Hutton měl pravdu,” řekl rozčileně Danner. „Přece jen v tom jede s tou svou sestřičkou.”

„V tom?” zeptal se Cain ironicky. „A co má bejt to ,to’ o kterým mluvíš?”

„Krádeže, ty smrade. Tvoje ženská.”

„Já jsem novinářka, žádnej Moki pirát,” ozvala se Christy.

„Já mluvím o vloupání a přepadení, ne o kšeftech s hrncema,” sípal Danner.

„A kdepak?” ptal se Cain. „Kdypak? A co jako bylo ukradený?”

„Jako kdybys to nevěděl, ty ” Danner najednou začal vydávat přiškrcené sípavé zvuky, jako by měl vážné potíže s dechem.

„Koukej mluvit slušně, nebo by ti mohlo zaskočit,” upozornil ho Cain. „Tak si vyber.”

„Někdo se přede dvěma dny vloupal do Huttonova domu a dočista ho vybral,” řekl ztrhaným hlasem Danner. „Nezůstalo ani hovno.”

Cain s Christy se na sebe zděšeně zadívali.

„To proto tady jsi? Hledáš důkazy?” zeptal se po chvíli Cain.

„Jo.”

„A našel jsi nějakej?”

„Ne,” odpověděl zdráhavě Danner.

„Co se ztratilo?” zeptala se Christy.

„To víš sama lip než já, ty mrňavá “

Dannerova řeč skončila zachrčením, když mu Cain zkroutil ruku až k hlavě.

„Jméno tý dámy je paní McKennová,” poučil ho Cain. „A teď jí hezky slušně odpověz.”

„Keramika,” zasténal Danner. „Šperky. Všechny ty zatracený památky Moki, na který byl Hutton tak pyšnej.”

„Nic nezůstalo?” ptala se.

„To přece víte,” odsekl Danner. „Přece jste to z těch vitrín vybrali do posledního prášku.”

„Hovno,” řekl zuřivě Cain, „On s tím chce utýct!”

„O čem to mluvíš?” ptal se Danner.

„O vraždě.”

Šerif vydal chraplavý zvuk.”

„O vraždě mojí sestry a jejího milence,” vysvětlila Christy.

„Jo?” podivil se Danner. „Ta Huttonova pipka? To že je vaše sestra?”

„Jo,” odsekl vztekle Cain. „JoJo a Huttonův pilot zemřeli při výbuchu během startu letadla v Santa Fe.”

„To není pravda.”

„Kristepane, Dannere,” řekl otráveně Cain. „Proč bych si to vymejšlel?”

„Hutton mi řekl, že v tom jela Jo, Jay a vy dva společně. Že jste ho vykradli, Jay to naložil do letadla a “

„Jay nemohl odtransportovat ani blechu,” řekl hrubě Cain. „Rozmáznul se po celejch třech akrech ranveje.”

Christy se prudce nadechla.

„Ostatně, kdybychom Huttona vykradli, nač bychom se teď vloupali do prázdnýho domu?” zeptal se Cain.

Danner mlčel.

„Co říkáš?”

„Já nevím.”

„To je ono, šerife. Nevíš ani, jak si nachcat do bot.”

„Vím, že jsem vás přistihl, jak jste vnikli na Huttonův pozemek. Vím, že jsem viděl, jak jsi zabil Johnnyho Deset klobouků. Vím, že jsi zatracenej Moki pirát “

„A parchant,” přerušil ho Cain ironicky. „No, aspoň jednu z těch věcí jste uhodl, šerife, to není špatný.”

„Ani jednu,” vpadla do toho rozhodně a energicky Christy. „Sebeobrana není vražda.”

„Co se teda stalo?” zeptal se šerif. „Uhodil na vás Johnny, protože ho štvalo, jak ho vy čtyři obíráte?”

„Šerife Dannere,” řekla Christy, „držte hubu a poslouchejte.”

Šerif se pokusil odporovat, ale nemohl. Cain ho svíral příliš pevně.

„Tak za prvé,” řekla důrazně. „Až do minulého týdne jsem se svou sestrou dvanáct let vůbec nekomunikovala. Za druhé. Jeskyně, odkud pocházejí Huttonovy ,mokiovské krámy’, leží na státním pozemku.”

Šerif pod Cainovýma rukama zmalátněl.

„Za třetí,” pokračovala, „JoJo, Jay a Johnny Deset klobouků kradli věci jak z jeskyně, tak od Huttona a ještě jeden od druhého.”

Z těla šerifa Dannera pomalu vyprchávala veškerá energie.

„Za čtvrté,” pokračovala neúnavně, „Cain s tímhle vším neměl vůbec nic společného. Jay loni z jara Caina postřelil. A vůbec,” dodala ironicky, „to nebyla žádná lovecká nehoda. A za šesté. Cain není žádný vrah.”

Když už Dannera úplně přešla chuť se rvát, Cain povolil své sevření. Nepustil ho úplně, protože šerifovi nevěřil, že se nevrhne na Christy a na pistoli.

„Za sedmé,” řekla chladně, „můžete dokázat, že jste se na těch krádežích, vydírání a vraždě nepodílel taky?”

„Co?” vylítl šokované Danner. „Dámo, já jsem šerif remingtonského okrsku.”

Pohoršení v Dannerově tváři bylo tak očividné, že se rozesmála, a smála se a smála dál.

A smála se.

„No tak, zlato,” řekl Cain, který ji pozorně sledoval. „Už je skoro po všem. Dokonce i tak tvrdá palice, jako je Danner, nakonec všechno chápe.”

Několikrát se hluboce a trhaně nadechla. „Já jsem v pořádku. Já jenom, že měl jsi vidět jeho obličej ” Musela v sobě znova zadusit smích.

„No jo,” usmál se lehce Cain. „Dovedu si to představit. Jste ochotnej vyjednávat, šerife?”

„A jste vy ochotnej se vzdát?” odsekl Danner.

Cainovi chvilečku trvalo pochopit, že to šerif myslí vážně. „Krucinál,” řekl. „No dobrá. Ale pod jednou podmínkou.”

„Jakou?”

„Chci Huttonův zadek,” odpověděl Cain. „Kde je?”

„Jsou Jo a ten pilot opravdu mrtví?” zeptal se Danner.

„Jestli mi nevěříte, zavolejte do Santa Fe. Touhle dobou už museli identifikovat ostatky.”

Christy sebou cukla.

„Nechte mě vstát,” řekl Danner.

Cain se na ni podíval. Couvala, až byla ona i pistole mimo Dannerův dosah. Cain pustil šerifa a vstal. Stále ho však napjatě pozoroval.

„Sakra,” zabručel Danner, převalil se a ohmatával si pravou ruku. „Není divu, že to byl Johnny, kdo šel po hlavě z tý skály. Vy jste mnohem silnější, než vypadáte.” A pomalu se vysoukal na nohy.

Christy ještě kousek couvla. Už zapomněla, jak je Danner vysoký.

Šerif sebral svůj klobouk, zformoval si jej a nasadil. Pak se na Caina dlouze zadíval.

„Vy se doopravdy domníváte, že Hutton zabil tu svou modelku?”

„Nebo tím pověřil Autryho,” řekl Cain. „Má na to trénink.”

„Ale proč by je zabíjel?”

„Pravděpodobně ho vydírali.”

„A to všechno kvůli těm otravnejm Moki hrncům?” zeptal se Danner. „To je přece šílený.”

„Hutton si nemůže dovolit skandál,” řekla Christy.

Danner se na ni otočil.

„Jedna věc je, nechat se inspirovat prastarými anasazijskými vzory nalezenými na vlastním pozemku uznávanými archeology,” pokračovala. „Ale něco jiného je vydrancovat jedinečné a unikátní archeologické naleziště, které se nachází na veřejném pozemku, jen kvůli módním kšeftům.”

Danner zakroutil hlavou, ale ne že by s ní nesouhlasil. Prostě se v tom nevyznal. „Veřejnej pozemek. No, to mě podržte.”

„JoJo a Jay věděli, že Hutton kopal na veřejným pozemku,” řekl Cain. „Hádal bych, že ho vydírali a zároveň o některé kusy obrali. Anebo se Hutton prostě bál, že by ho mohli vydírat v budoucnosti.”

„No, můžete mít pravdu,” připustil neochotně Danner. „Naštěstí pro vás.”

„O čem to mluvíte?” ohradila se Christy. „Cain je přece nevinný!”

„Jistě,” řekl Danner a pokrčil rameny. „Budu jen rád, když to budu moct vyhlásit. Ale co se toho ostatního týče…”

Cekala, co řekne dál.

„I kdybych vám to věřil,” řekl šerif. „A tím si nejsem tak docela jistej, Hutton má dost prachů a Autry má dost rozumu, aby po sobě nenechali ležet nějaký důkazy.”

„Zanechali po sobě tu jeskyni,” řekl Cain. „A já už se postarám, abych získal všechny důkazy, který poťřebuju.”

„To bych neřekl. Hutton a Autry asi před hodinou odjeli do hor. Měli s sebou pár beden dynamitu.”

Cain začal zuřivě sprostě klít.

Danner si s rezignovaným posunkem upravil na hlavě klobouk. „Aťvyhrajete, nebo prohrajete, někdo holt nikdy nemá šanci. Mně se to taky nelíbí, ale na to se každej vyprdne.”

„Ale já tohle prohrát nehodlám,” prohlásil chraptivě Cain.

„Já vám věřím,” řekl šerif unaveně. „Hutton a jemu podobní nebudou platit ani výlohy. Nasednou prostě do svýho luxusního eroplánu a frnknou do New Yorku nebo do Los Angeles. A my jsme jen ty obyčejný malý lidi, nad kterejma cestou přelítnou.”

Na Cainově tváři se rozšířil krutý úsměv. „Ale teď ještě nejsou na palubě toho svýho privátního eroplánu. Zatím jsou ještě tady, mezi cedry a pískovcem. A to je zase moje území.”

Otočil se a vyšel ven stejnou cestou, jakou přišel, skrz okno. A jakmile se ocitl na trávníku, dal se do běhu.

Christy vylezla oknem za ním, v ruce stále ještě svírala šerifovu zbraň.

Kapitola 54

Když Cain zaparkoval Moorovu dodávku asi padesát metrů od Sester, mesa už byla zahalená stínem. Opatrně došel na její okraj a pohlédl dolů.

Z údolí asi musel být k ruinám lepší přístup. Dodávka xanadského ranče byla zaparkovaná hluboko dole na dně strže, ale nikdo nebyl v dohledu.

Zvedl ruku, aby Christy naznačil, že může jít blíž. Zvuk jejích kroků se téměř ztrácel v táhlém vzdychání větru mezi cedry.

„Jsou pořád uvnitř,” řekl jí tiše.

Zhluboka si oddechla. „To je dobře.”

„Stejně si pořád myslím, že tu pistoli bych měl mít já.”

„Kdy jsi naposledy vystřelil z pistole?” zeptala se ho.

„Kdy jsi naposledy zastřelila člověka?”

„Z ruční zbraně téhle ráže by zabití nemělo být problém. Budu mít štěstí, když se trefím do jeskyně.”

Z vousů mu zablýskl úsměv.

„Ale ten prostor otevřené skály je nebezpečný,” řekla. „Když na tebe někdo střelí, může se střela přinejmenším odrazit.”

Měla pravdu a Cain to věděl. A vůbec se mu to nelíbilo.

„Můžeš dojít až k té hromadě šutrů pod jeskyní. Ne dál, Zrzečko. Myslím to vážně.”

Nečekal na její souhlas a spustil se do rozsedliny. Christy si zastrčila pistoli za pásek a následovala ho. Tady, kde nesvítilo slunce, byl vzduch chladný až mrazivý. Navlékla si bundu a zatáhla zip. Na břiše ji nezvykle chladila pistole.

Pomalu postupovali rozsedlinou až k místu, kde začínaly schody vytesané do strmého čela mesy. Přechod přes ně byl nechráněný a nebezpečný.

„Půjdu první,” zašeptal. „Ty tady zůstaň, dokud nezjistím, co se děje. Až zvednu ruku, opatrně vyjdi.”

Nic mu na to neodpověděla.

Obrátil se, vzal ji za bradu a řekl: „Když uslyším, že se za mnou něco plazí, nebudu vyžadovat průkaz. Prostě jen sáhnu dozadu, a ať to bude, kdo chce, shodím ho po hlavě z mesy dolů. Slib mi, že to nebudeš ty.”

Ponurý lesk v Cainových očích nenechával pochyby, že to, co říká, myslí vážně.

„Slibuju,” špitla.

Podíval se na ni, viděl, že to slibuje doopravdy, a přikývl.

„Ale stejně se mi to nelíbí,” zamumlala.

„To jsme dva.”

Pustil jí bradu a zase se obrátil k jeskyni. Ale místo, aby vyrazil dopředu, ztuhl. Proti tmavému vchodu do jeskyně stáli proti sobě Hutton s Autrym. Autry držel v jedné ruce batoh. Hutton neměl v rukou nic. Stál tam s rukama nedbale zastrčenýma v přehnaně velkých kapsách bundy, kterou si sám navrhl.

Asi minutu stáli oba muži na hromadě suti a spěšně se dohadovali. Nakonec sáhl Autry do batohu, vytáhl z něj něco, co vypadalo jako vysílačka, a začal s tím manipulovat.

Když si Cain vzpomněl na to, co mu řekl Danner o dynamitu, přejel mu po zádech mráz, který neměl s chladným ovzduším nic společného.

„Jak dobře ovládáš tu pistoli?” zeptal se přiškrceně Christy. „Dokázala bys Autryho trefit?”

Její víčka sebou trhla, ale neřekla nic, jen si měřila vzdálenost. „Odsud?”

„Ano.”

„Pochybuju, že bych ho zasáhla, ale určitě bych ho pořádně vystrašila.”

„Tak do toho. Rychle.”

O vteřinu později se rozlehla rána.

Autry se složil a zavrávoral dopředu.

Christy ztuhla v pohybu, kterým vytahovala pistoli zpod pásku. „Já jsem ne ” začala.

Další rána jí uťala řeč. Zvuk výstřelu byl ostrý a plochý, téměř jako prásknutí bičem. Odrazil se do jeskyně a odtud na druhou stranu.

Ještě než výstřel dozněl, Autry klesl na kolena. Peter Hutton stál nad ním a v ruce držel zbraň.

Zatímco na ně Cain a Christy šokované zírali, Hutton Autrymu přiložil malou pistoli zezadu k hlavě a stiskl třikrát kohoutek. Autry se zhroutil dopředu a zůstal ležet tváří na hromadě suti. Už se nepohnul.

Hutton se vyškrábal tam, kde Autry padl. Bez váhání přiložil ústí malé pistole znovu k Autryho tělu a vystřílel do něj celý zásobník.

„Kristepane,” řekl Cain polohlasem. „V kriminále jsem potkal všelijak morbidní chlapy, ale něco takovýho nikdy.”

Christy zavřela oči a stiskla čelisti, aby zabránila návalu nevolnosti, která jí stoupala do krku. „Už si víckrát neříkej vrah,” procedila mezi zuby. „Tenhle Hutton je všechno, co ty nejsi.”

Hutton se podíval dolů na Autryho a pak se otřásl jako člověk, který se probudil ze snu. Zastrčil pistoli zpátky do kapsy, sehnul se a popadl Autryho za nohy. Hekal námahou, když táhl bezvládné tělo do jeskyně. Když se dostal až na práh, naaranžoval tělo do sedící pozice a vytáhl ho na skálu.

Pak si začal otírat dlaně o kalhoty, jako kdyby se mu hnusilo mít špinavé ruce. Vyškrábal se sám na práh a snažil se překlopit Autryho tělo do jeskyně.

Nebylo to snadné. Hutton ho tahal, strkal, škubal s ním i kopal, a nakonec se mu podařilo ukrýt mrtvolu, aby nebyla vidět. A sám také zalezl dovnitř.

V okamžiku, kdy Hutton zmizel, Cain se narovnal.

„Co chceš dělat?” zeptala se Christy.

„Chytit toho vraha, než pomyslí na to, aby si znovu nabil pistoli. Jako Johnny. Vždycky tě nakonec dostane nějaká maličkost.”

Cain opustil úkryt rozsedliny a pustil se s obezřetným spěchem přes pískovec. Když byl asi v polovině, přeměnil kroky a rychle přešel zbytek nebezpečného otevřeného prostoru.

Christy mu byla v patách.

Když Cain došel až k hromadě suti, jeho ruka vystřelila a stáhla ji dolů. Druhou rukou jí zakryl ústa a přinutil ji, aby se nehýbala a byla zticha.

Hutton mluvil s někým uvnitř jeskyně. Zajíkavě dýchal.

„Já jsem ti říkal, že tě Jo dostane. Myslel sis, kdovíjak jsi chytrej, když šoustáš ji i mě zároveň. Ale já byl chytřejší než vy dva dohromady.”

Ozvalo se hluboké sípavé proklínání.

„Hrom do tebe, Tede. Vážíš snad tunu. Zvedni ty nohy.”

Cain přiložil ústa k Christinu uchu a slabounce šeptal: „Hutton mluví sám se sebou.”

Přikývla.

„Chci toho parchanta živýho,” šeptal Cain.

„Pro případ, že by měl Danner nějakou pochybnost.”

Zase přikývla.

„Zůstaň tady.”

Teď už nepřikývla.

„Sakra, Zrzko.”

Políbila ruku, která jí kryla ústa, a pohlédla na něj klidnýma očima.

„Tak tady aspoň zůstaň tak dlouho, abys mě kryla, než tam vylezu,” žádal ji Cain.

Přikývla.

Pomalu odtáhl ruku z jejích úst. „Dej na sebe pozor, lásko,” zašeptal. Pak se obrátil a začal šplhat k jeskyni vláčnými a mocnými pohyby.

Kapitola 55

Christy vytáhla těžkou pistoli zpod pásku, palcem zasunula spoušť zpátky do pohotovostní pozice, opřela se lokty o balvan a zaujala postoj připravený na střelbu oběma rukama. Ústí pistole mířilo přesně na místo, kde by se měl Hutton objevit, až bude chtít sestoupit hluboko dolů ke svému autu.

Útržky Huttonova rozhovoru s mrtvým se nesly až k náspu z kamenné suti.

„… zabít ji… ta nestydatá můra… vyhrožovat mně…”

Cain nepolevoval. Pohyboval se vytrvale a opatrně, jako větřící šelma, zkoušel předem každý kámen, aby se ujistil, že se nepohne a nezpůsobí hluk.

Huttonův hlas slábl čím dál víc, až se nakonec ztratil v šeptání větru. Zřejmě táhl Autryho až dozadu do jeskyně.

V Christině paměti se mihla vzpomínka na nepatrný posun kamene a zapraskání roztříštěného dřeva. Uvažovala, jestli výstřely Huttonovy malé pistole nemohly ještě víc podlomit to málo, co ještě drží ten masivní pískovcový klín na místě.

Cain dolezl až k prahu, opřel se zády o zeď a soustředěně poslouchal. Zvedl hlavu, rychle nahlédl dovnitř a zase ji sehnul. Pomalu počítal do deseti, nahlédl znova, teď už se snažil důkladně proniknout očima do stínu.

Zvedl ruku.

Christy pomalu sklonila pistoli. Škrábala se, jak mohla nejtišeji, po kamenech, stejnou cestou, jakou zvolil on. Když se dostala až ke Cainovi, lapala po dechu.

Ukázal na své oči, pak na ni a na práh. Opatrně zvedla hlavu až tak, aby viděla do jeskyně.

Huttonovi se podařilo odtáhnout Autryho na půl cesty k chatrným podpěrám, které držely kamennou desku. Teď stál s rukama v bok, těžce oddychoval a pohlížel dolů na mrtvého muže.

„Fakticky jsem neměl jinou možnost,” vykládal Hutton. „Nemohl jsem ti důvěřovat, že nic nepovíš. Nemohl jsem věřit nikomu. Kdybys promluvil…”

Hutton těžce dýchal.

„No, zkrátka, to se nesmělo stát. Já nejsem jako ostatní lidi. Já nemůžu jít do kriminálu. To by nebylo fér. A taky by to nemělo smysl. Já mám větší cenu než sto takových, jako jsi ty.”

Hutton mluvil věcným tónem, hlasem člověka, který určuje, že slunce má vyjít na východě a zapadnout na západě. Nic mimořádného. Každý ví, že takhle to musí chodit. Prostý fakt života.

Nebo smrti.

Christiným tělem začal prostupovat chlad. Poprvé v životě dokonale chápala, jak tenká je čára mezi naprostou sebestředností a klinickým šílenstvím. Hutton a JoJo se k sobě navzájem hodili nejen pro svou fyzickou krásu. Oba věřili, že jsou středem vesmíru. Ze jsou pro pravidla, která řídí životy všech ostatních, něčím výjimečným. Pravidla platí jen pro malé lidi, pro ty nevzhledné.

Lidi, nad kterými je možno jen přeletět a kteří žijí ve státech, nad kterými je taky možno jen přeletět.

Hutton se sehnul a zase popadl Autryho za nohu. „Je čas jít. Musím chytit letadlo.”

S namáhavým hekáním pokračoval Hutton v odtahování Autryho ještě dál do hlouby jeskyně.

Cain zaklepal Christy na rameno a odtáhl ji pryč, aby neviděla do jeskyně. Přiložil ústa tak těsně k jejímu uchu, že cítila jeho dech.

„Teď bude aspoň třicet sekund z dohledu. Jdu za ním dovnitř.”

Zuřivě zavrtěla hlavou.

„Neboj, to je v pořádku,” uklidňoval ji Cain. „Dám si pozor. Neměl čas si znova nabít. V žádném případě nestřílet.

Tam vzadu v jeskyni by mi i Huttonova maličká pistolka mohla povalit všechno na hlavu.”

Než mohla cokoliv říct, Cain se přehoupl přes práh a neslyšně přistál uvnitř jeskyně. Se zběsile tlukoucím srdcem pozorovala, jak se jako duch pohybuje vpřed.

„Tak čau, baby,” ozval se Hutton a jeho hlas se tajemně odrážel od stěn jeskyně. „A pozdravuj ode mne Jo a Sestry.”

V tichu, které následovalo, se Cainovi pod nohou uvolnil kamínek. Ten zvuk byl hrozně hlasitý. Hutton se bleskově otočil, ale Cain už se schoval za polozbořenou zeď. Hutton neviděl nic jiného než záblesk stínu, který splynul s jiným stínem.

„Jo?” zavolal nejisté.

Neodpovědělo mu nic než nekonečné mlčení jeskyně.

Hutton sáhl do kapsy. Pohyby člověka, který předvádí natrénovaný úkon, si nabil svou malou pistoli.

„Jo? Jsi to ty, kotě? Chceš se mnou zase provádět ty svý hanbatý hrátky?”

Z Christina hrdla se vydral přiškrcený výkřik. Každý Huttonův krok ho vedl blíž k okamžiku, kdy odhalí Caina, který se beze zbraně krčil za zdí.

Vytáhla těžkou pistoli z bundy. Spíš cítila, než viděla ostrý záporný pohyb Cainovy hlavy. Věděla, čeho se obává, skály, která visela na vlásku a celá se chvěla touhou spadnout.

Ale třeba ne.

Kdyby Hutton spatřil Caina, neexistovalo by žádné kdyby ani třeba, ani možná. Cain by zemřel. Než k tomu nechá dojít, stiskne radši spoušť a spolehne se na štěstí, že strop nespadne.

Zaklonila hlavu a promluvila ke skále visící nahoře. „Petere,” zavolala chraplavě.

To jediné slovo se odrazilo od rudého pískovce ozvěnami po celé jeskyni, takže nebylo možné určit, odkud ten zvuk vyšel.

„Petere…”

Christy využila to druhé zavolání, aby přehlušila potlačené, ale zřetelné cvaknutí kovu při odjištění Dannerovy pistole. Postoupila doleva, aby odlákala Huttonovu pozornost od místa, kde se skrýval Cain.

„Jo!” Hutton se zuřivě rozhlížel, ale neviděl nic. „Kde jsi? Jak jsi mě našla?”

„Tebe si dokážu najít vždycky,” vyslovila hlubokým hrdelním hlasem. „Tak jako si blesk dokáže najít své místo na zemi.”

Teď šel zvuk z jiného místa. Christy se stále točila ke straně, snažila se odlákat Huttona od Cainovy skrýše.

„Ale ale ty jsi přece mrtvá,” zakoktal zoufale Hutton. „Ted tě sledoval. Viděl tě nastupovat do mýho eroplánu. Zmáčknul knoflík a o deset minut pozdějc z tebe zůstal jen škvarek.”

„Ano, jsem mrtvá.”

Hlas zněl zase odjinud. Hutton se otočil, aby ho lokalizoval.

„Ale tys měl odjakživa v lásce démony, viď?” zeptala se chraplavě. „No, tak tady jsem, broučku. Tvůj vlastní privátní démon.”

Hlas byl tak prchavý jako stín v temnotě. Hutton postoupil o krok, pak se zastavil.

„Ne,” řekl. „Jakej to má vtip, když tě nevidím?”

Její prst pomalu ztuhl na spoušti. Přece jen se jí nepodařilo odlákat Huttona od Cainovy skrýše. Každým okamžikem ho najde.

A Hutton má stále v ruce pistoli.

„Ale já tě vidím,” zamumlala a zase uhnula do strany.

Jenže teď už Hutton vystopoval ten škádlivý hlas povědomě okořeněný potměšilostí. Obrátil se a váhavě postoupil ještě o krok směrem k ní.

Christy zavalila úleva. Jestli se ještě trochu otočí, bude stát zády ke Cainovi. Všechno, co potřebuje udělat, je ještě kousíček se pohnout a modlit se, aby Hutton nezačal do toho ducha střílet.

„No, tak se neboj,” řekla tichým, smyslným hlasem a uhnula ještě dál ke straně. „Vzala jsem si s sebou dětský zásyp.”

„Ale tady není vana,” stěžoval si Hutton. „A ty sis to teď zrovna nerozdala s nějakým chlapem. Když tě po tom nemůžu vykoupat a zapudrovat a pohrát si s tebou, tak to prostě nemá cenu, kotě.”

Mluvil teď tenkým rozmrzelým hlasem dítěte, kterému pokazili jeho rituál.

Christy otvírala ústa, ale nedokázala ze sebe vydat další slova. Už ji nenapadalo nic, čím by využila Huttonovu rozštěpenou duši proti němu samému.

Ale Caina ano.

Vztyčil se ze svého úkrytu dlouhým, nízkým skokem, který Huttona odhodil zpátky do jeskyně. Hutton zavrávoral, zakopl o Autryho mrtvolu a upadl dozadu. Hlavou narazil na podpěrný trám. Ozvalo se zapraštění lebky.

Pak Hutton zase začal padat dopředu a jeho tělo se rozložilo do podivné pozice, jako by bylo bez kostí.

Christy běžela ke Cainovi a cestou vytrhla Huttonovi z ruky pistolku.

„Je ” začala.

„Jenom v bezvědomí,” předešel Cain její otázku.

„Díkybohu.”

Udiveně se na ni podíval. „To jsem nevěděl, že ti na tom roztomilým starouškovi Peterovi tolik záleží.”

Otřásla se. „Vůbec ne. Zasloužil by si umřít. Ale ty si nezasloužíš, abys byl jeho popravčím.”

Cain ji hřbetem prstů s překvapivou něhou pohladil po tváři.

„Tak co teď?” zeptala se.

„Teď našeho zlatýho chlapce probudíme a budeme ho informovat o všech novejch vzorech, který ho v budoucnu čekají.”

„Šedivé mřížky na podkladě vězeňské oranžové barvy?” zeptala se, zadržujíc smích. Protože kdyby se zasmála, nebyla si jistá, jestli by nakonec nezačala křičet.

„Možná spíš bílý pláště a vypolštářovaný stěny pokoje. Ten chlap je prokazatelně cvok.”

Znovu se otřásla. „To jsem taky zjistila.”

„Nevidíš tu někde svítilnu? Vím jen, že Hutton dejchá, ale nic jinýho nevidím.”

Rozhlédla se. Všimla si kovového záblesku mezi podpěrnými trámy a vydala se tam. Když se sklonila, aby lampu zvedla, zachytila zrakem slabý záblesk z hloubky praskliny v kameni nad svou hlavou. Podívala se pořádně a ztuhla.

„Caine!”

Když Cain uslyšel záchvěv strachu v jejím hlase, hned vyskočil. „Panebože. Autry to letadlo “

Stačilo mu stisknout knoflík a za deset minut z tebe byl škvarek.

Cain odstrčil Christy a podíval se do praskliny.

Byla nacpaná dynamitem, dráty a elektronickým zařízením, na kterém slabě zářila digitální čísla a odpočítávala neznámý časový úsek k výbuchu.

Autry před svou smrtí připravil explozi bomby.

„Ven!” zařval Cain.

Neviděla jinou možnost. Jeho prsty ji svíraly nad loktem jako kovové pásy a strkaly ji temnotou bez ohledu na nerovný povrch pod nohama, přes hromadu suti. Hnal ji přes nechráněné kamenné schodiště bezohlednou rychlostí.

Po rukou nebo po kolenou se protáhla tunelem, narovnala se, prodrala se rozsedlinou, jenže pak ji zarazila zeď na okraji mesy. Ještě na ní byly zřetelně vidět krvavé šmouhy.

Sehnul se a podal jí spojené ruce. „Dej sem nohu ” Než to dořekl, už to udělala. Narovnal se, zároveň zvedl ruce a vyhodil ji nahoru na plošinu takovou silou, že se nahoře překulila přes převis.

Právě když se vrávoravě postavila, Cain se sám vyšvihl z rozsedliny, popadl ji za paži a vyrazil s ní šílenou rychlostí pryč od okraje mesy. Země se jim zatřásla pod nohama.

Kaňonem se převalilo prudké, žhavé zahřmění.

Za několik vteřin odpověděla mesa. S protáhlým drtivým zaburácením se pískovec odtrhl od jejího okraje. Okamžik, který se zdál být nekonečný, zůstal strop jeskyně viset bez opory. Potom se však sesul, stáhl s sebou kus mesy a v jediném drtivém okamžiku jeskyni úplně rozbořil.

Hutton a Autry zůstali pohřbeni pod horou rozpadlé skály.

„Takteráhledídoslunce měla pravdu,” řekla Christy, když doznělo poslední zadunění sesouvající se skály. „Každý, kdo vyruší Sestry, zemře.”

Kapitola 56

Cainův dům O dva týdny později

Okolo Christy a Caina jemně klokotal horký pramen a vysílal stoupající páru. Nad hlavami jim svítila Mléčná dráha jako tajemný stříbrný most mezi neodhalenou minulostí a neznámou budoucností.

Poblíž jezírka spal Moki v pelíšku z přikrývek, pečlivě upravených okolo jeho hojících se ran. Christy natáhla ruku a povytáhla mu přikrývku přes zátylek, aby ho chránila před mrazivým nočním vzduchem. Zavrtěl pod přikrývkou ocasem a přejel jí růžovým jazykem po ruce.

„Ty ho kazíš,” vyčetl jí Cain.

„Jistě. Ale to je přece legrace, ne?”

Mírně se zasmál, přitáhl si ji pod vodou blíž a posadil si ji rozkročmo na klín, aby jí viděl do tváře.

„Nechceš mě taky trochu kazit?”

„A co myslíš, že už celých čtrnáct dní dělám?”

„Kazíš mě skrz na skrz.”

„Skrz na skrz?”

„Tak, že si na to zvyknu jako na drogu.”

Ať už na to chtěla říct cokoli, ztratilo se to v jejím překvapeném vyjeknutí, když jí rukama polaskal ňadra.

„Jestlipak jsem taky trochu zkazil já tebe?” zamumlal s ústy u jejích rtů.

„A proč myslíš, že se tady pořád potloukám?”

„Kvůli Mokimu.”

Něžně se zasmála a přejela mu špičkou jazyka kolem úst.

„Nebo snad kvůli Dannerovi?” zeptal se s úsměvem Cain.

„Za tohle si musíš pořádně vydrhnout pusu mýdlem.”

„No, ukázalo se, že Danner není až tak zlej.”

„A to se ukázalo předtím, nebo potom, co začal lakovat Petera Huttona narůžovo?”

Cain se otřásl a zaplavil cestičku mezi Christinými prsy proudy vody. Bylo mu to lhostejné.

Ale jí ne. „Teď je Peter Hutton v očích veřejnosti moderní umělec, který pro své návrhy obětoval všechno, ale pak Bůh mrknul okem a pochovala ho jeskyně,” řekla trpce.

Cain na to zamručel něco neutrálního.

„A Autry byl jen zhrzený milenec, který raději JoJo zabil, než by ji ztratil kvůli jinému muži,” pokračovala.

„Nezapomínej, že z toho všeho přece jen něco získala Takteráhledídoslunce.”

Christy se zhluboka nadechla a pak pomalu vydechla. „Ano. Nikdy nezapomenu na její oči, když jsme jí odevzdali tu druhou želvu.”

„Jako kdyby v jednom dni vyšlo slunce dvakrát,” souhlasil s uspokojením. „Za to snad trochu toho natírání narůžovo stojí, ne?”

Cainovy ruce se pod vodou začaly pohybovat; začaly Christy pomalu hladit, až ji zalilo horko, které nemělo nic společného s horkým pramenem.

„Opravdu, stojí to za to,” připustila.

„A aspoň se nebude muset tý bandě lovců senzací vykládat, že tvá překrásná slavná sestřička kradla a chystala vraždu,” mumlal k ní ústy zabořenými do její šíje. „A že ten Peter Hutton byl praštěnej vrah s tváří antickýho boha.”

„A že Danner byl pitomec?”

„A JoJo taky. Ten pilot utratil všechny její prachy do posledního centu.” Cain se zase oklepal, až zvířil vodu. „Všichni jsme tak nebo onak blázni.”

„Ty ne,” řekla Christy.

Cain se tiše a trhaně nadechoval, když pocítil, jak mu její ruce přejíždějí po těle, ovíjejí se okolo něj a vychutnávají si jeho obnaženou sílu. Jeho pravá ruka po paměti zašátrala za okraj bazénu, až nalezla malý balíček, který si připravil na kámen.

„A já jsem ten největší blázen,” vzdychl. „Takovej blázen, že uvažuju o tom, požádat o ruku ženu, která nesnáší Západ, aby tu se mnou žila.”

„To je zajímavý,” řekla zajíkavě. „A já zas uvažovala, že požádám muže, který nesnáší město, aby si mě vzal a žil tam.”

Ztichl. Pak se přisál k jejím rtům lačným polibkem, který byl zároveň živelný i promyšlený. Když se od sebe odtrhli, zůstali oba téměř bez dechu. Mlčky sáhl pro balíček a tázavě se na ni zadíval. Vzala mu jej z prstů…

A odhodila ho pryč.

Fólie se na okamžik zaleskla a zmizela v černé vodě horkého vřídla.

Pak po něm klouzala v pomalém, hladkém spojení, které představovalo něco, co žádný z nich ještě nikdy nezažil. Ta intimita byla ohromná, dokonalá, vřelejší než horká voda.

Zasténal a zápasil se sebeovládáním.

„Co to bude?” zeptal se se sevřenými zuby. „Západ, nebo Východ?”

„Ano.”

„Cože?”

„Obojí,” zamumlala proti jeho rtům. „Léto tady. Zima tam. Momentálně sice nemám práci, ale stejně bych New Yorku chtěla ještě pár věcí sdělit.”

„A když nebude ani léto, ani zima?”

Překulila se přes něj s dlouhým chvějivým vzdechem. „Tak budeme vyjednávat.”

„Ale pak jeden z nás prohraje.”

„Ba ne. Vyhrajeme oba.”

A vyhráli.