Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Pouštní déšť

Jedna

„Tak se trošku snaž, Shannon, usměj se na mě jako na milence.

Přece víš, co je to smát se na milence, zlatíčko, ne?“

Holly Shannon Northová spolkla, co měla na jazyku, a nasadila nacvičený úsměv.

Jerry patřil k nejznámějším módním fotografům a pusu měl pěkně proříznutou. Holly se s ním odmítla vyspat a od té doby byl při práci nesnesitelný.

Z aparátu namířeného Holly do tváře vyšlehl blesk a odrazil se od ohebných kovových krytů, které drželi zpocení technici.

„Je to lepší, ale ještě to není ono,“ ozval se Jerry. „Mně je jasný, že máš od krku dolů kus ledu, holčičko, ale mužem si to tajemství nechat pro sebe, ne?“

Holly sklopila víčka, až jí husté řasy téměř přikryly oči zvláštní zlatě medové barvy. Vodopád dlouhých černých vlasů jí padal na nahá ramena a paže. Roztáhla ústa do širokého úsměvu, stále mu však chyběla vřelost.

Jerry zamručel.

Holly nehybně vyčkávala. Potem se jí zkroutily jemné pramínky vlasů na vysokých spáncích a šikmo posazených lícních kostech. Nezvyklé rysy tváře udělaly z děvčete Holly Northové věhlasnou mezinárodní modelku Shannon.

„Sešpul rty!“ poroučel Jeny. „Pořádně, jako bys prosila, abych tě do nich kousl.“ Holly poslechla.

„Teď se otoč doleva!“ přikazoval ostře Jerry. „Pohoď hlavou. Vlasy ti musí vlát. Při pohledu na ně musí chlap zatoužit, aby ho hladily po nahé kůži.“

I Iolly se ladně otočila. Elegantní pohyby k ní patřily Stejně jako dlouhé nohy a pružné tělo.

Vedro, při němž se všichni ostatní potili a byli nervózní, na Holly působilo jako doušek chladné vody. Vyrostla totiž v Palm Springs, kde jsou mimořádně horká a dlouhá léta. Zatímco v paprscích pouštního slunce ostatní padali únavou, ona jakoby rozkvetla.

Jemně zrůžovčlé tváře svědčily o vnitřním žáru. Ten však poznal jediný muž: Lincoln McKenzie.

Nemysli na něho! přikazovala si Holly podvědomě. Budeš se jenom trápit.

I když se snažila na Linka nemyslet, nedokázala se ovládnout. Je léto a ona je znovu v Palm Springs. Vzpomínky se vracejí. Nemůže si namluvit, že je někde v New Yorku, v Paříži, v 1 longkongu, v Londýně nebo v Římě a Link že je na druhém konci světa.

Holly dobře ví, že bydlí tady nedaleko. Patří k poušti a vyzařuje stejnou sílu jako hory rýsující se na obzoru za městem.

Vzpomínky na Linka ji pálily stejně jako horké sluneční paprsky.

Zbožňuje ho od devíti let, kdy jemu bylo sedmnáct. Jeho rodina chovala arabské plnokrevníky, a tak byl téměř stále v sedle. Nikdy nezapomene na chvíli, kdy ho spatřila poprvé. Vidí ten okamžik tak živě, že stále cítí prach a vůni šalvěje. Vybavuje se jí Linkův úsměv a pohled oříškových očí, jak na ni shlížel z koně, jemuž se chvějící nozdry třpytily jako samet. Znovu cítí tlukot vlastního srdce, když se na něho usmála.

„Skvělé!“ zvolal Jerry. „Vydrž tak. Podívej se přes rameno. Otoč se.

Rychleji! Znovu! Znovu!“

Holly se otáčela a měla pocit, že je list třepetající se ve větru. Oddala se vedru pouště a vzpomínkám na svou jedinou lásku.

Nedokázala si vybavit okamžik, kdy dětské poblouznění přerostlo v hluboký a vášnivý cit. Třebaže jejich ranč sousedil s McKenziovým, rodiny se nestýkaly. Ale jak dospívala, vídala Linka častěji. Na výstavách koní, při tréninku a na dražbách. Při každém setkání podléhala víc a víc jeho kouzlu. A hrozně ji trápilo, že si jí nevšímá.

„No dobrý,“ zamumlal Jerry. „A teď trochu veseleji. Nešpul tolik pusu. Pořádně se usměj. Ukaž zuby.“

Holly se usmívala do objektivu, ale myšlenkami zůstala v minulosti. V den svých šestnáctých narozenin hlídala Linkovu nevlastní sestřičku Beth, které bylo tehdy devět. McKenziovi se té noci vrátili domů pozdě a notně opilí. Tak strašně si nadávali, že Holly úplně vyděsili. Když se objevil nenadále Link, třesoucí se Holly se k němu rozběhla. Odvezl ji domů a snažil se ji cestou uklidnit. Jakmile mu řekla, že je jí právě šestnáct, začal si z ní utahovat, prý je načase, aby ji

někdo políbil.

Co začalo jako utěšování a škádlení, přerostlo v dlouhý, vášnivý polibek, jakým líbá muž ženu, po níž touží. Holly odpovídala s nevinnou vášnivostí, která otřásla Linkovým sebeovládáním. Po

dlouhé chvíli jí vzal obličej do rukou a zahleděl se na ni ve snaze zapamatovat si ten krásný okamžik, kdy omámenou dívčí tvář zalévalo měsíční světlo. Obdařila ho úsměvem Evy, v níž se právě probudilo ženství.

„Přesně takový úsměv potřebuju,“ řekl Jerry vítězně. „Panebože, kočičko, kdybys byla aspoň z půlky tak temperamentní, jak vypadáš! Přes levé rameno. Přidej trochu vášně. Ano, dobře. Otočit, kočičko.“

Holly skoro nevnímala fotografova slova ani nesčíslné blesky a cvakání aparátu. Bylo jí znovu šestnáct a usmívala se na muže, kterého miluje.

Linkji pozval další večer na rande, ale ona už slíbila, že pohlídá děti jejich šafáři. Tam ji později toho večera Link našel a přinesl jí zlou zprávu. Na klikaté venkovské silnici došlo k autonehodě, k čelní srážce.

Link odvezl Holly do nemocnice, kde lékaři bojovali o zivol její matky a otce. Držel ji v objetí celou dlouhou noc, během níž zemřela nejdřív matka a pak otec. Nepustil ji, když plakala a naříkala, pevně ji svíral ve chvíli, kdy se jí hroutil celý svět. Objímal ji, dokud mu vyčerpáním neusnula v náruči.

Holly se probudila v nemocnici a u posicie seděla matčina sestra Sandra. Znala tetu jen z několika fotografií, které byly mezi dalšími rodinnými snímky uloženými domavkrabici od bot. Za pár dní odvezla Sandra Holly k sobě na Manhattan. Měla lam modelingovou agenturu.

V době, kdy bylo Holly osmnáct, už pracovala na plný úvazek jako modelka. V devatenácti se objevovala na titulních stranách všech významných amerických i evropských módních časopisu. Ve dvaceti ztělesňovala kampaň značky Royce a předváděla celou řadu výrobků významného evropského návrháře, od parfémů po oděvy a od prádla po kosmetiku.

Pracovně Holly užívala jen své druhé jméno Shannon. Byl to pokus udržet si odstup od cizí a oslnivé ženy, která na ni shlížela z obálek časopisu a svůdně promlouvala o prádle a sexu na milionech televizních obrazovkách po celém světě.

Shannon je smyslná, krásná a výjimečná. Holly taková není.

Léta sama sebe vnímala jako ošklivé kačátko, a proto ji uváděla do rozpaků změna, kterou spáchali na její tváři a těle kouzelníci s make upem, osvětlením a módními hadříky.

Nejvíc ze všeho nesnášela muže, kteří v drahých bourácích a luxusních střešních bytech osahávali její umělou krásu. Milovali se jen s barevnou obálkou časopisu.

A ona přesně tak neživě na milostná vyznání reagovala, chladně a odtažitě. Otevřeně je odmítala.

Dávali jí všelijaká jména. Jedním z nejslušnějších komentářů bylo, že je frigidní.

Ve dvaadvaceti byla Holly napohled ztělesněním mužského snu o svůdné a zkušené milence. Přesto byla stále panna.

„Zvedni ruce!“ poručil Jerry.

Zasněně poslechla a představovala si, jaké to je položit Linkoví ruce kolem krku a prohrabovat se mu hustými kaštanovými vlasy.

„Ještě výš,“ komandoval Jerry. „Dobře. Zakloň se a protřep si vlasy!“

Holly zaváhala. Takové pohyby do jejích vzpomínek nepatří. Ona Linka nedráždila. Milovala ho.

„Tak dělej, zlato,“ ozval se Jerry netrpělivě. „Dej do toho trochu sexu. Mysli na milence!“

Holly uvízla mezi nevinnou minulostí a prázdnou přítomností. A ztuhla.

„Ne, tak ne!“ vyštěkl Jerry.

Pokusila se uvolnit a zkusit to znovu.

„Zase to není ono,“ řekl. Pak sarkasticky dodal: „Zapomněl jsem, že ty nejsi na milence. Tak si sakra polož ruce na ty svý krásný a zbytečný boky a zkus chvilku předstírat, k čertu!“

Holly potřásla hlavou a černé vlasy jí padly až do pasu. Zaujala výsměšný postoj a pohlédla bokem do objektivu.

Když jí vlasy přejely po kůži, píchlo ji u srdce. Tehdy, když ji Link tahal za kudrny, je měla jen pod bradu. Kéž by je tenkrát měla tak dlouhé jako dnes!

Proč jsem nebyla krásná tehdy v šestnácti, když jsem byla zamilovaná?

A pak se vynořila touha, která ji pronásleduje celých šest let.

Chtěla bych, aby mi bylo znovu šestnáct, aby mě Link zase objímal a já cítila na rtech jeho horká ústa…

Při vzpomínce ji polilo horko. Tělem jí projela tak silná vlna touhy, že nemohla fotografovi uniknout.

„Nádhera!“ vykřikl radostně Jerry. „Zlatíčko, nejraději bych tě navrhl na Oscara. Kdybych tě neznal, přísahal bych, že máš sex ráda.“

Holly ho neposlouchala. Byla myšlenkami v minulosti, kdy před šesti lety poprvé poznala vášeň. S úsměvem na rtech se oddávala vzpomínkám.

Obracela se, vlasy jí vlály a natahovala ruce k muži svých snů. Viděla ho před sebou úplně živě, vysokého, silného, s kaštanovými vlasy protkanými zlatem. Barva očí se mu měnila se světlem, od oříškové po zelenou, ale teď mu zrak potemněl a v jeho pohledu se zračil cit, který nedokázala pojmenovat.

Minulost se střetla s přítomností, a to vyvedlo I Iolly z rovnováhy.

Link. Stál tu před ní a jeho vysoká postava čněla nad drobným fotografem. Nemohla uvěřit, že její sen zázračně ožil.

Okamžitě však poznala, že nesní. Linkův pohled plný opovržení ji vrátil do přítomnosti. Chladným zrakem přejel skupinku techniků a čumilů. l’ak obrátil oči k ní a zkoumal ji tak nestoudně, až se začervenala. Ve snaze ukrýt se před Linkovým pohledem instinktivně zkřížila ruce na prsou a přes obličej si spustila vlasy.

„Nová póza,“ komentoval Jerry a hledal jiný úhel. „Fajn. Něco s ní provedeme. Tak, zlatíčko, vystrč pravý bok a hezky roztouženě se na mě usměj, jak ty to umíš.“

Holly cítila Linkův pohrdavý pohled a nebyla schopna pohybu. Ztuhla na místě a lámala si hlavu, proč ji Link nenávidí. Jeho pohled nepřipouštěl žádné pochybnosti. Sen o lásce se roztříštil jako sklo, jehož úlomky ji bolestivě řezaly, takže skoro nemohla dýchat.

„Probuď se, Shannon!“ vyštěkl Jerry. „Nemáme tolik času.“

Shannon.

Zvuk toho jména jí zněl v uších a zahnal bolest. Je jí dvaadvacet a je světovou top modelkou. Už není obyčejná zamilovaná dívenka.

Nejsem Holly, říkala si v duchu. Jsem Shannon.

Shannon se nesloží, když na ni chlap vrhne opovržlivý pohled.

Vrátí mu to.

Zaujala provokativní postoj s rukou v bok a se zdviženou bradou. Připomínala křehkou lilii klátící se na dlouhém stonku. Výsměšně se usmála na kameru.

„Tak chceš na někoho udělat dojem?“ rozčiloval se Jerry.

Holly si povzdechla, odvrátila hlavu a zamhouřila oči. Pokoušela se zapomenout na přítomnost a znovu přivolat sen, který ji držel při životě celá léta od doby, kdy ji teta odvedla z domova a od muže, jehož milovala.

Jen díky myšlenkám na Linka dokázala před kamerou oživnout. Při vzpomínkách na Linka z ní vyzařovala smyslnost, která přímo rozechvívala obálky módních časopisů a reklamní klipy na televizní obrazovce.

„Podívej se přes pravé rameno!“ přikazoval Jerry. „A ukaž zuby a jazyk.“

Holly se otočila zpět. Link stál na místě a stále ji pozoroval. Upíral na ni pohled plný nenávisti.

Proč? ptala se Holly zarmouceně. Co jsem provedla, že se na mě tolik zlobí? Proč neodpověděl ani na jeden dopis?

A proč tu teď stojí a nenávistně na mě hledí?

Náhle si uvědomila, že se jí horkem a působením Statické elektřiny lepí hedvábné šaty k tělu. Při pohledu na látku obepínající postavu muselo být každému jasné, že reklama na modely značky Royce nelže, když tvrdí, že pod šaty této kolekee se nenosí nic než parfém.

Pod spalujícím pohledem Linkových očí Holly na okamžik zkameněla. Přepadly ji rozpaky a současněji projela vlna vzrušení, jakou nepocítila od svých šestnácti let.

Z jejího těla sálalo horko i chlad. Bradavky jí ztuhly a prosvítaly

přes tenkou látku.

Linkoví neušla reakce, již jeho pohled vyvolal. Sardonicky se ušklíbl.

Měla chuť utéct, ale to by udělala I lolly. Není Holly, je Shannon. Ta neutíká před ničím, ani před nestoudnými a pohrdavými mužskými pohledy. Shannon mu oplatí stejnou mincí.

S boky obepnutými hedvábím se prudce otočila zády k Linkovi, ke kameře a ke všemu ostatnímu. Bez ohlédnutí prošla mezi reflektory.

„Shannon!“ volal za ní Jerry. „Kam jdeš? Právě jsem začal!“

„Máš smůlu,“ odpověděla. „Já jsem právě skončila.“

Holly promluvila s ostrým východním přízvukem, který používala, když ji muži obtěžovali. To se ozvala Shannon.

A šla dál, pryč od Linka McKenzieho, od své jediné lásky.

Dvě

Holly se natáhla do doprovodné dodávky pro sluneční brýle a láhev minerálky. Auto ji provázelo na cestách všude, v horách, u moře i v poušti. Patřilo k výhodám, které jí jako své špičkové modelce poskytovala značka Royce.

Nasadila si brýle s rudohnědými skly a usrkla studené vody. S rozkoší převalovala bublavou tekutinu po jazyku a chladila si horká zápěstí o ledovou láhev.

„Co to k čertu děláš?“ rozkřikl se na ni Jerry. „Jsme teprve v polovině a ty si tu trůníš jako princezna!“

Holly na jeho křik nereagovala a upřeně hleděla na ruce. Znatelně se jí chvěly.

Jerry na ni začal chrlit nadávky. Nevšímala si ho. Zachmuřeně si opakovala, že Jerry je sice skvělý módní fotograf, ale lidský zmetek. Jerryho tirádu přerušil úsečný tón Rogera Royce. Jeho výslovnost nezapřela Angličana.

„Drž hubu, Jerry. Dřeš Shannon ve vedru hodiny jako otroka. Každá jiná by ti už dávno řekla, aby ses šel vycpat.“

Holly pomalu obrátila hlavu a pohlédla na svého šéfa. Roger byl vysoký mužný typ se světlými vlasy. Skoro o dvacet centimetrů převyšoval Hollyinu 172 centimetrů vysokou postavu. Dovedl kouzlit s látkami, barvami, tvary a ženskými těly. A ve světě módy patřil k výjimkám – byl totiž opravdový gentleman. „Jde to?“ zeptal se Roger.

„Snažím se,“ odpověděla Holly stísněně, se staženým hrdlem. Roger jí sáhl na čelo. „Zdáš se i přes líčidlo hrozně bledá.“

„Nic mi není.“

„Ale nevypadáš dobře.“ Pokusila se o úsměv.

„Neuvědomila jsem si, že mě Jerry honí už tři hodiny. Najednou to na mě padlo.“

„Určitě to není nic jiného?“

„Určitě.“

Roger ji chytil za bradu a otočil tváří k sobě.

„Ty jsi ale bledá.“ V hlase mu bylo znát rozrušen í. Pokrčila rameny.

„Neměl jsem tě svěřovat Jerrymu,“ řekl Roger. „K modelkám, které odmítnou jít s ním do postele, se chová strašně.“

„Za mou barvu nemůže jen Jerry.“ Roger se pokusil tiše odporovat.

„Opravdu, není to jeho vina,“ ujišťovala ho Holly.

Pokud by měla jmenovat skutečného viníka, tak příčinou jejího vyčerpání nebyl Jerry, ale Lincoln McKenzie.

Ne, jsem nespravedlivá, pomyslela si vzápělí. Za všechno si můžu sama. Neměla jsem se oddávat snům a vzpomínkám. Jsou příliš sladké, a skutečnost příliš krutá.

Z Linkova pohledu poznala, že ji nenávidí. Nechápala však proč.

„Vždycky se zaberu do toho, co právě děláni, a ztratím pojem o

čase,“ prohodila Holly.

„Vím. A to je jeden z důvodů, proč jsi lak fantastická modelka.“

Roger upřel na Holly modré oči a všiml si drobných vrásek, které jí kolem očí a úst nakreslila únava. Jemně jí shrnul vlasy z půvabného obličeje.

„Jsi úplně průzračná, miláčku,“ pronesl něžně. „Vrať se do hotelu a odpočiň si u bazénu. Ale ne moc dlouho, nebo…“

„… se mi vypálí plavky a nebudu moct předvádět polovinu kolekce,“ dokončila za něho Holly s šibalským úsměvem.

Roger se zasmál a přitiskl ji k sobě.

„Proto tě mám rád,“ řekl. „Protože mi tak rozumíš.“

„Jenže ty máš rád každou modelku, která vypadá v šatech od tebe dobře,“ podotkla Holly.

„Ale ty v nich vypadáš nejlíp, a proto tě mám nejradši.“

Holly s úsměvem vrtěla hlavou. Uznávala Rogera jako návrháře a považovala ho za přítele, na lásku však nikdy nepomyslela.

Roger by se rád stal jejím milencem, ale byl natolik chytrý, že ji k ničemu nenutil. Věděl, že kdyby na ni naléhal, mohl by ji ztratit. Když se spokojí s přátelstvím, udrží si ji a její mimořádná krása bude dál prodávat jeho modely.

Pokud šlo o Holly, nepociťovala k Rogerovi o nic větší fyzickou přitažlivost než k jiným mužům. Nechtěla nikoho kromě Linka. Roger byl však bystrý a laskavý, a proto ho měla ráda víc než ostatní. V chladném a blyštivém světě, v němž se Shannon pohybovala, potřebovala přítele.

„Promiňte, že ruším vaši romanci,“ ozval se tvrdý mužský hlas.

„Ale hledám Rogera Royce. Prý ho najdu tady.“

Dřív než stačila otočit hlavu, věděla Holly, koho uvidí. Nemohla zapomenout na zvuk jeho hlasu stejně jako na dotek jeho kůže ve svých dlaních.

„Já jsem Royce,“ odpověděl Roger.

„Lincoln McKenzie.“

Linkův hlas zněl lhostejně. Nenabídl ruku ani žádnou jinou zdvořilost.

Roger ho přejel zrakem od kudrnaté kaštanové hřívy až po zaprášené podrážky kovbojských bot. Začal jeho vzhled komentovat jako hlasatel na dostizích.

„Metr devadesát, možná devadesát dva,“ začal Roger. „Svalnatá postava, dobře vypracovaná. Příšerné kovbojské oblečení, ale to u mě nosit nebudete.“

Holly zatajila dech a čekala, jak Link zareaguje na fakt, že s ním zachází jako s plnokrevníkem na dražbě.

„Čisté ruce,“ pokračoval Roger, „a pěkné nohy. Stihlé a přitom silné. Drahé boty. Slušné. Vlastně velmi slušné. Až na obličej. Příliš… nebezpečný. Manželům by stačil jeden pohled, aby se rozhodil nekupovat značku Royce. Umíte se usmát, Lincolne McKenzie?“

Při Linkově úsměvu přeběhl Holly mráz po zádech. Nevěděla, jaké divadlo tu Roger hraje, ale bylo jí jasné, že si k tomu vybral nesprávného muže.

„Ne,“ vrtěl Roger hlavou. „Nehodíte se mi. Řekněte své agentuře, ať nám pošle někoho hezčího. A ať sebou pohnou. V pondělí totiž fotíme U Skrytých pramenů.“

Linkův úsměv zmizel a rysy v tváři mu ztvrdly. „Ne,“ prohlásil rozhodně.

Holly od něho nemohla odtrhnout oči. Takového ho neznala. Zdálo se, že není schopen žádné něžnosti. Jak mohla mít na jeho neústupná ústa tak sladké vzpomínky?

„Co ne?“ ptal se Roger. „Vaše agentura nikoho hezkého nemá, nebo nám nemůžou rychle poslat jiného manekýna?“

„Ne. A bašta.“

„Ale no tak,“ ozval se netrpělivě Roger a v rozčilení se projevoval výrazně britský přizvuk, „trochu to s tím drsným kovbojem přeháníte.“

Link se zjevně začínal bavit.

„Nejsem manekýn a žádnou agenturu nemám,“ řekl. „Souhlasím, že existují hezčí exempláře, než jsem já. Tak třeba vy. Takový zjemnělý Viking.“

Roger se překvapeně usmál, naklonil hlavu a úkosem pozoroval vysokého muže před sebou.

„Tak vy nejste manekýn?“

„Ne.“

„Škoda. Máte předpoklady a jste vtipný.“

„A taky mi patří Skryté prameny.“

„Aha, to je to místo, kde máme v pondělí fotit.“

„To nebudete, v pondělí ani nikdy jindy.“ Roger se zamračil a upustil pramen Hollyiných vlasů, s nímž si roztržitě pohrával.

„A nechtěl byste mi vysvětlit proč?“

„Ne.“

Při Linkově úsměvu sebou Holly trhla, i když se na ni od svého

příchodu ještě ani nepodíval.

„Nesnáším prostě zazobané příživníky a jejich kurvy. Na mém ranči se válet nebudou.“

Pokud to bylo vůbec možné, I Iolly zbledla ještě víc. Linkji nazval kurvou. Ta slova ji tak šokovala, že nebyla schopna se bránit ani Linkoví připomenout, kdo je vlastně majitelem Skrytých pramenů.

Roger úkosem pohlédl na llolly. Věděl, že Skryté prameny patří agentuře její tety Sandry. Vlastně s tím přišla Holly, že Skryté prameny budou dokonalou scenérií pro prezentaci jeho nových modelů. Uchopil Holly v obranném gestu kolem ramen a pohlédl Linkoví do očí.

„Víte, já prodávám styl. A nic víc,“ namítl ostře. Link pokrčil rameny a pohlédl na Holly.

„Vy možná ano, ale ona prodává ještě něco navíc. Cosi

přízemnějšího.“

Linkův pohled, kterým přejel Holly, byl urážlivější než nestydatý dotyk.

„Omluvte se Shannon a vypadněte!“ ozval se Roger.

„Za pravdu se neomlouvám. Pokud nechce být považovaná za km vu, měla by z vaší branže vypadnout“

I lolly popadla zlost a potlačila bolest z urážky. Vysmekla se Kogerovi z objetí a předstoupila před Pinka s profesionálním úsměvem na tváři.

„Už se těším na práci u Skrytých pramenů,“ promluvila zastřeným hlasem. „Budu si to užívat tím víc, když teď vím, že nás tam nechcete.“

„Bez mého povolení do těch míst nikdo nevkročí.“

„Opravdu?“

„Na to vemte jed.“ I lolly zvážněla.

„Prohrajete, Lincolne McKenzic. Máme písemné povolení od majitelky, že tam můžeme tábořit třeba celé léto.“

Linkův výraz se změnil a na tváři se mu objevilo překvapení a ještě jakási těžko rozpoznatelná emoce.

„Holly?“ zeptal se nedůvěřivě. „Chcete říct, že vás Holly Northová pustila ke Skrytým pramenům?“

Holly byla natolik ohromená, že ztratila řeč. Pocítila úlevu a bolest současně, když zjistila, že ji Link nepoznal. Vzápětí si uvědomila, že není divu. Za uplynulých šest let se její zjev radikálně změnil. Zůstala jí jen zvláštní barva očí, ale ty byly skryté za tmavými skly slunečních brýlí.

Naštěstí byl i Roger tak překvapen, že nestačil namítnout, že Holly Northová a Shannon jsou jedna a táž osoba. Než se vzpamatoval, promluvila I lolly.

„Ano, Holly Northová nám dovolila fotit u Skrytých pramenů.“

„Tomu nevěřím,“ odpověděl Link. „Holly by se nestýkala s lidmi vašeho druhu.“

Stiskla Rogerovi paži v obavě, aby ji neprozradil. Zašeptala mu:

„Budu muset Holly bránit. Je přece má nejlepší kamarádka.“

Znovu se obrátila k Linkovi. „Znáte Holly dobře?“ zeptala se.

Promluvila chladně jako Shannon. Roger se uchichtl.

„Znal jsem ji,“ prohlásil Link a jeho hlas zněl stejně tvrdě, jak tvrdě vypadala úzká linka jeho rtů. „Šest let jsem ji neviděl.“

„Lidé se mění,“ naznačila jemně. „Jak znám Holly, určitě by se nebavila s hrubiánem, jako jste vy.“

„A jak já ji znám, tak by se určitě nekamarádila s lehkýma ženskýma.“

„V tom se shodném,“ odsekla zlostně. Kupodivu se Link usmál.

„Možná ji opravdu znáte,“ připustil.

„Lip než vy,“ opáčila Holly.

Hned ji to však zamrzelo. Nechtěla, aby se jí Link začal vyptávat na její vztah k Holly.

„Znám Holly natolik dobře,“ pokračovala, „že můžete počítat s naší

přítomností u Skrytých pramenů.“

„Já jsem správcem Hollyiných pozemků. Pokud s vaším vstupem nebudu souhlasit, bude určitě při mně.“

„Musel byste s ní nejdřív promluvit,“ ozval se Roger a potlačoval úsměv. „Pokud vím, odjela kamsi do pouště na safari.“

„Ano,“ souhlasila Holly. „Bude pryč několik týdnů. Obávám se, že prohrajete nejen tuto bitvu, ale celou válku.“

„Zkazili jste ji,“ řekl Link pomalu a zadíval se na Rogera. „Chyběla jí pevná ruka.“

Holly se předklonila a vítr jí načechral pramen vlasů, který zavadil Linkoví o tvář. Ucukl, jakoby ho ožehl plamen ohně.

„Vsadím se, že patříte k tomu druhu, co to umí jen se psy a s koňmi.

Zapšklej chlap.“

Roger rozpačitě přešlápl. „Shannon.“

Holly jen mávla nikou a svůdně se na Linka usmála. Za tmavými skly se její hnědé oči leskly hněvem a bolestí. Linková blízkost a pohrdání v jeho očích bylo víc, než dokázala unést. Živila v sobě marné sny, že ho oslní svou krásou a že ji bude milovat. Stejně jako ona jeho během dlouhých šesti lei odloučení.

Link líně odpověděl: „Psi, dámo, jsou učenliví, poslušní a věrní. Na rozdíl od krásných žen.“

„Tak jste si přece všiml,“ zamumlala Holly a sklopila řasy.

„Toho že jste krásná?“ Pokrčil rameny. „Plesk má taky svou krásu, a

přesto jenom hlupák se ho chce dotýkat.“

„Tak se vraťte zpět do své jeskyně, silný pane,“ procedila Holly přes zuby. „Tam se k vám blesk nedostane.“

Pod markýzou zásobovací dodávky zhoustlo napětí. Vtom se zezadu ozval ženský hlásek.

„Tak tady jsi, drahoušku. Celou dobu tě hledám.“

Holly ohromeně sledovala neznámou ženu, jak se Linkoví otírá o rameno jako hladová kočka. Drobná buclatá blondýna byla svým zjevem pravým Hollyiným opakem. Vedle Linkový vysoké a svalnaté postavy působila křehkým dojmem. Měla pěknou postavu až na velký zadek. Pokud si toho ovšem muži všimli, nepovažovali to za vadu.

Link se k ní sklonil a usmál se. Přestože měla vysoké podpatky, sahala mu jen po prsa.

„Ahoj, Cyn,“ řekl. „Už máš dost nakupování?“

Cyn zvedla k Linkovi oči a našpulila ústa. Ten pohled by se Jerrymu líbil. Určitě by si ji rád vyfotil. Ruka s růžově nalakovanými nehty přejela Linkovi po paži.

„Koupila jsem si troje šaty a moc svůdné prádélko,“ odpověděla mazlivě.

Bokem pohlédla na Holly. Pohled modrých očí byl tvrdý jako kámen.

„Víš, prádlo pro ženu, ne pro žirafu,“ pokračovala sladce. Link se zasmál a natočil si na prst pramen jejích zlatých vlasů.

„Ty sis naostřila drápky, co?“

Zbytky Hollyina snu vzaly za své, když se stala svědkem neskrývané důvěrnosti mezi mužem, kterého milovala, a pohlednou, dobře vyvinutou blondýnou.

Tak teď aspoň vím, proč mi nepsal, uvažovala střízlivě. Věnoval se své prsaté blondýně.

Holly měla chuť utéct a někam se schovat, ale na tváři jí nebylo nic znát. Je přece profesionální modelka a má před sebou nejvýznamnější zakázku své kariéry.

Život Holly naučil, že musí bojovat. Přežila smrt rodičů. Přežije i zničený dětský sen. Tedy alespoň Shannon přežije.

„Tak vy jste nakoupila jen šaty?“ sykla Holly a s chápavým úsměvem si prohlížela blondýnčiny boky. „Roger by vám mohl navrhnout ještě kalhoty. Viď že tady máme někde kousek látky, Rogere?“

Roger si rozpačitě odkašlal.

„Ale já zapomněla,“ pokračovala nevinně Holly. „Je to jen 110 šířky, to by asi nestačilo, že?“

Cyn poklesla čelist. Pak stáhla ústa do tenké linky.

Než stačila vypustit něco jedovatého, Holly se od ní s úsměvem odvrátila. Promluvila na Linka hlasem, který byl směsicí chladu a důvěrnosti.

„Teď už vím, proč vás tolik vyvádějí z míry příživníci a jejich kurvy,“ řekla. „Dovedla bych to pochopit. Ale za všechno může váš špatný vkus.“

Obrátila se k dvojici zády a řekla Rogerovi: „Kdybys mě potřeboval, budu v hotelu.“

Navenek klidně kráčela po rozpálené asfaltové silnici k hotelu. Křečovitě polykala a modlila se, aby si nikdo nevšiml slz kutálejících se jí po tvářích. Příliš pozdě si přiznala pravdu. Do Palm Springs přijela kvůli Linkoví. Chtěla mu předvést, jaký nádherný motýl se vylíhl z obyčejné kukly, a těšila se, jak se bude obdivovat její kráse a zahrne ji láskou. Našla tu však cizince, jehož posměch a pohrdání v ní bodaly jako ostrý nůž a rozdíralyjí srdce.

Byla to hloupost vracet se zpět, pomyslela si s hořkostí. A ještě větší hloupost byla podléhat planým nadějím, že se sny můžou vyplnit.

Tři

Holly naložila piknikový kufr do zadní části džípu a zkontrolovala, zda je pořádně zabezpečený spací pytel a všechny plachty. Pak se obrátila k Rogerovi.

„Přestaň si o mě dělat starosti,“ řekla a nucené se usmála.

„Kempovala jsem u Skrytých pramenů od čtyř let.“

„Sama?“ rýpl si Roger.

Holly neodpovídala. Roger se rozmáchl a ukázal na divoce rozeklané pohoří, které se zlověstně rýsovalo na obzoru.

„Ta rudohnědá divočina nevypadá zrovna jako Central Park,“ poznamenal.

„Kdybych šla do Central Parku, vyzbrojila bych se jinak. Určitě bych nezapomněla pušku s krátkou hlavní,“ odpověděla Holly.

Roger nedokázal potlačit úsměv.

„Tam nahoře může způsobit nesnáze jen nedostatek vody. A u pramenů je jí bohatě.“

S těmi slovy se obrátila zpět k džípu. Zatřepala dvacetilitrovým kanystrem, aby se přesvědčila, že je plný benzinu a řádně uzavřený. Měla s auty z půjčoven své zkušenosti, a tak se naučila všechno raději před odjezdem důkladně zkontrolovat.

„Shannon,“ začal Roger.

Holly ho ignorovala, vytáhla z kapsy džínsů šroubovák a utáhla jeden ze šroubů, jimiž byl připevněný kanystr.

Roger zvedl plavé obočí.

„Ty teď in jspíš nejsi Sbannon, že?“ zeptal se tiše. „Právě mám volno.“

Roger zavrtěl hlavou a pohlédl na llollyiny vlasy spletené přísně do francouzského copu a na tvář beze stopy líčidla. Měla na sobě nenápadné, pevné a volné oblečení. Na nohou masivní boty.

„Holly Shannon Northová,“ oslovil ji Roger. „Jsi ta nejpozoruhodnější žena, jakou znám. Kdyby nebylo očí, vůbec bych tě nepoznal. Už chápu, proč jsi miláčkem fotografů.“

„Jistě,“ odsekla Holly ledově. „Jsem dokonale čisté plátno, na které si můžou muži malovat své sexuální fantazie.“

Sotva domluvila, zvedla karton jídla a vařič a nacpala je do přední

části džípu. Roger ji uchopil za paži a jemně stiskl.

„Nemyslel jsem to tak, jak sis to vyložila.“

„Vždyť já vím,“ povzdechla si Holly.

Zvedla poslední krabici zásob a chystala se ji naložit.

„Vezmi mě s sebou,“ ozval se Roger. Jeho žádost ji tak překvapila, že karton málem upustila.

„Cože? Ty bys chtěl tábořit?“ smála se Holly a kroutila hlavou.

„Myslím to vážně.“

„Já taky. Oba víme, že táboření není tvůj styl.“

„Ale ty jsi můj styl,“ opáčil Roger. „Vezmi mě s sebou. Slibuju, že nebudu na obtíž.“

Holly na něm ulpěla pohledem.

Modré oči na ni hleděly zpříma a její pohled dlouze opětovaly.

„Ty to myslíš opravdu vážně,“ ujistila se po chvilce. „Úplně.“

Holly se sevřel žaludek. Po včerejšku cítila potřebu myslet na minulost. Probrat se sny a vzpomínkami. Chtěla sedět sama vysoko v poušti v hlubokém tichu. A vědět přitom, že od ní nikdo nebude nic chtít. A že se nebude muset na nikoho usmívat.

Potřebuje klid, jaký nabízí jenom poušť. Rozhodně nechce příští tři dny strávit uhýbáním před Rogerovými návrhy, třebaže by jí je předkládal nenásilně a s elegancí sobě vlastní.

Roger nebyl hloupý a uměl se vcítit do jejích myšlenek. Ze sevřených rtů a z jejího mlčení četl odmítnutí.

„To je to tak zlé?“ zeptal se zatrpkle. „Myslel jsem, že tě ten kovboj jen trochu rozčílil. Byl sprostý. Jak jeti?“

„Dobře.“

„Nevypadáš na to.“

Holly beze slova posunula v rukou krabici a obrátila se k džípu. Roger mluvil dál a postupoval jako při průzkumu nepřátelského území, obezřetně a stále připraven dát se na ústup.

„Mezi tebou a tím McKenziem něco je, že?“

„Ne,“ odpověděla Holly, a neznělo to moc upřímně.

Už ne, pomyslela si. A možná mezi námi nikdy nic nebylo. Jen jsem si to vysnila. Teď se sen změnil v noční můru.

„Shannon?“ oslovil ji Roger měkce.

Než se k němu obrátila, mrštila se zbytečnou silou kartonem do džípu. Roger si zaslouží víc než chladnou masku Shannon. Je její přítel,

a navíc investoval miliony dolarů do její kariéry. Ale nemůže se přece svěřit vzdělanému Rogeru Royceovi se svými dětskými sny o Lincolnu McKenziem. Tak mu aspoň poví tu část pravdy, za kterou se nemusí stydět.

„Jsem tu poprvé Od smrti rodičů,“ řekla. „Pronásledují mě… vzpomínky.“

„Umím si to představit,“ přisvědčil Roger, „A nebude to u Skrytých pramenů ještě horší? Neměla bys teď zůstávat sama, Shannon.“

Nebylo to poprvé, co ji dojala jeho péče.

„Zvládnu to,“ prohlásila.

Z Rogerova výrazu bylo jasné, že jí nevěří.

„Opravdu,“ ujistila ho, přistoupila k němu a letmo ho políbila na tvář. „A jsi hodný, že máš o mě starost.“

Roger ji objal a přitáhl k sobě. „Staral bych se ještě víc, kdybys mi to dovolila.“

I lolly při těch slovech zamrazilo. Věděla, že se musí z nepříjemné situace rychle nějak dostat, aby neztratila jednoho z mála lidí, na nichž jí záleží.

„Byla by to ztráta času,“ prohlásila odměřeně, „jsem frigidní.“ Po jejích slovech Roger na chvíli oněměl.

„Ten Jerry je ale hajzl,“ řekl nakonec a hlas mu zdrsněl. Holly se usmála. Její smích zněl smutně.

„V tom s tebou souhlasím. Ale má pravdu. Nevím, co je to smyslnost.“

„Houby! Kolikrát jsem tě pozoroval, jak se dotýkáš věcí, jak osaháváš konečky prstů tkaniny. Vzrušuje tě dotek chladného, teplého, hladkého i drsného. Jsi neobyčejně citlivá na smyslové vjemy.“

„To není to samé.“

„Ale k čertu, je,“ odporoval Roger zastřeným hlasem. „Když po tobě klouže hedvábí, je poznat, jak tvé tělo na dotek reaguje. Potřebuješ milence jako hedvábí, ne sobeckou svini, jako je Jerry.“

Holly přepadla vzpomínka na Linka. Když se ho dotýkala, cítila ocel potaženou hedvábím. Potřebovala jak ocel, tak hedvábí. A to jedinečné spojení představuje Link. Samotné hedvábí, Roger, jí nestačí.

„Kdybych tak nepotřebovala víc než hedvábí,“ zašeptala Holly a na

řasách se jí zatřpytily slzy. Samotnou ji zaskočily.

„Neplač,“ zašeptal Roger něžně a uvolnil objetí. Nucené se na něho usmála.

„Promiň,“ omlouval se Roger. „Nechtěl jsem tě rozčílit. Jenom jsem si myslel, že teď snad…“

Holly mlčky zavrtěla hlavou. Roger se na ni zblízka zadíval.

„Zlobíš se?“ zeptal se jí.

„Ne,“ odpověděla šeptem. „A ty?“

„Není to poprvé, cos mě odmítla,“ pronesl se smutným úsměvem.

Pak mu úsměv z tváře zmizel a on najednou vypadal velice mužně a rozhodně.

„Kdyby sis to rozmyslela, nestyď se mi to říct. Kdykoliv. Myslím to naprosto vážně.“

Holly přikývla, ale odvrátila pohled.

„Počkám na tebe u brány ke Skrytým pramenům v pondělí,“ řekla a rychle vklouzla za volant džípu. „A nezapomeň, že auta musí mít pohon všech čtyř kol. Jinak tam nevyjedete.“

Roger přikývl.

Umělá hmota sedadla v otevřeném džípu ji zespodu strašně pálila, a než stačila vsunout klíček do zapalování, zdálo se jí, že si propálila džíny. Rychle vytáhla z kabelky autorukavice, protože tušila, že horkého volantu se nedá dotknout.

Když vzhlédla, všimla si, že ji Roger pozoruje. Vzala si obnošený kovbojský slamák, narazila si ho hluboko do čela a utáhla šňůrku pod bradou. Pak si nasadila tmavé sluneční brýle, za nimiž jí zmizely oči. Zcela jí je skryly ovály z modrozeleného plastu. Mírně se předklonila, otočila klíčkem v zapalování a džíp napoprvé nastartoval. Plynule zařadila, vycouvala z hotelového parkoviště, zamávala Rogerovi a vyjela na silnici lemovanou palmami.

V horkém létě vypadalo Palm Springs ospale a opuštěně. Většina movitějších občanů odjela na léto někam, kde je mírnější podnebí. Ti, co zůstali, přizpůsobili svůj životní rytmus životu v poušti a vycházeli ven až za soumraku nebo svá klimatizovaná obydlí neopouštěli vůbec.

Holly zastavila u semaforu a netrpělivě čekala, až naskočí zelená. Nezbytně potřebovala pohyb a chladivý vánek, který ji při jízdě příjemně ovíval. Chléla co nejrychleji odtud pryč. Bylo ještě větší horko než včera, kdy se jako fata morgana objevil Link a zničil její sen.

Už na to nemysli! přikazovala si. Mysli na počasí jako všichni ostatní.

Naskočila zelená a ona vyrazila k milovaným horám. Snažila se vnímat počasí. Nebylo jen horko, ale vzduch měl také vysokou vlhkost.

To bylo na západě v poušti neobvyklé. Vlhkost s sebou přinášel vlhký vzduch proudící od Cortezova moře pomalu k severu. Když horký, těžký vzduch narazí na pohoří, zvedne se vzhůru a změní se v mraky.

Než nastane večer, přijde letní bouřka a hrom bude burácet v horských kaňonech a otřásat žulovými skalami. Pokud se vytvoří dost mraků, možná se snese i déšť a ochladí na pár hodin rozžhavenou zemi. Podobné bouřky tu ale bývají vzácností. V poušti je vždycky nedostatek vody.

Holly projížděla vyprahlou rovinou směrem k horám. O chladivém dešti si mohla nechat jen zdát. Jela rychle. Podvědomě se snažila co nejdřív uniknout horku i nepříjemným myšlenkám.

Vzpomínek se však zbavit nedokázala. Valily se na ni při zvuku džípu a známé vůni kovu, rozpáleného žhavými slunečními paprsky.

Naučila se řídit v otlučeném tátově džípu, když jí bylo čtrnáct. Tehdy byla nohatá holka, která netoužila po ničem jiném, než aby mohla být u koní na pastvině v Garnerově údolí, vzdáleném asi dvanáct kilometrů od ranče Normových. Pastvina sousedila s rančem McKenziových. Pak tam jezdila co nejčastěji, protože doufala, že se setká s Linkem.

Nesmíš na něho myslet, kárala se rozzlobeně. Věnuj se raději řízení. A mysli na hory a na Skryté prameny.

Mysli, na co chceš, jen ne na Linka. Změnila ses, a on tě nepoznal a nenávidí tvou novou podobu. A nikdy o tebe doopravdy nestál, protože na tebe zapomněl.

Po prvních kilometrech řídila Holly s jistotou a automaticky. Známý pocit jízdy džípem ji uklidňoval a ona se blížila k místům, která neviděla dlouhých šest let.

Když Holly odmítla Skryté prameny prodat, Sandra pověřila správou ranče McKenziovy. Tehdy to také Holly připadalo jako nejlepší řešení, protože nesnesla myšlenku, že by prodala dům a pozemky, kde prožila dětství. O všechno ostatní už přišla.

A kromě toho měla tajné přání, že se jednou vrátí. A opájela se představou, že tam na ni bude čekat Link. Rozdíl mezi snem a skutečností byl tak bolestný, že Holly krvácelo srdce, přestože se snažila myšlenky na Linka zaplašit.

Než dojela na neoznačenou prašnou silnici vedoucí ke Skrytým pramenům, nad purpurovými vrcholky pohoří San Jacinto zhoustly mraky. Vzduch byl těžký vlhkostí a lepil se Holly na kůži. Nad

vyprahlou zemí se proháněl vánek, v němž šustily křehké rostlinky šalvěje.

Brána ke Skrytým pramenům byla zamčená, ale Holly znala kombinaci. Zámek byl pečlivě naolejovaný a rozpálený sluncem. Když vytáčela kombinaci, pálil ji i přes rukavice. Poté se s kovovým cvaknutím otevřel.

Vjela džípem dovnitř a zamkla za sebou. Od hor pofukoval vrtošivý

větřík a sliboval příjemné ochlazení.

Jak stoupala po silnici vzhůru, měnila se barva mraků od šedivé až po břidlicově modrou. Silnice se zužovala, až nezůstalo nic než dvě vyjcžděné koleje vinoucí se po skalnatých hřebenech a nad údolími s vyschlými koryty řek.

Holly bez ustání sledovala mraky a pátrala po prvních stopách deště v horách nad sebou. S úlevou pozorovala, že ač mraky houstly, zatím se nezačaly měnit v proudy deště.

Přesto se snažila neztrácet čas. Cesta se svažovala dolů do jedné z četných vyschlých strží, vybíhající z prudkého a rozeklaného horského svahu. Za normálních okolností obsahovaly strže jen písek a kameny. A neustále se v nich proháněl vítr. Trocha vlhkosti se držela hluboko pod povrchem, mimo dosah horkých slunečních paprsků.

Holly však věděla, že bouřka vysoko v horách může tento stav velmi rychle změnit. A v nižších polohách třeba nespadne ani kapka. Prudký liják po vyprahlé půdě steče, protože ho nestačí vsáknout. A brzy je každá prasklina a štěrbina plná vody. Dešťová voda stéká v tenkých praméncích dolů po skalnatých svazích, praménky se slévají v potoky a s burácením padají dolů a jako blátivé laviny zaplavují dříve vyschlé strže. Takové náhlé záplavy obvykle netrvají dlouho. Zůstává po nich křoví obalené blátem, rychle vysychající kaluže a koryta řek, která budou bez vody zase až do další bouřky.

Holly vydechla úlevou, když se džíp vyšplhal nad strž Antilop. Byla poslední velkou roklí, která ji dělila od Skrytých pramenů. Dostala se nad pásmo pouště, do pásma porostlého nízkými trnitými keři. Ještě pár set metrů a objeví se první borovice. Tak vysoko však cesta nevede. Klikaté, kamenité koleje končí asi po dalším kilometru u úpatí drolícího se útesu, z něhož vyvěrá pramen vody.

Nad vrcholky hor se zablesklo a vzápětí zaburácel hrom. Žulové štíty byly zahalené v mlze. Vítr zesílil a ochladilo se, ale ve vzduchu

ještě nebyl cítit déšť. Nad horami se převalovaly mraky, nebyly však zatím připravené snést se k zemi.

Holly vybalila věci a zaparkovala džíp hezkých pár metrů od místa, kde chtěla tábořit. Až se začne blýskat, nesmí být blízko jediného kovového předmětu.

Stan také postavila kousek dál od pěti blyštivých studánek, které se na dálku třpytily u úpatí útesu jako drahé kameny. Myslela především na zvířata. Chodily sem pít tlustorohé ovce. Kdyby se utábořila příliš blízko vody, zvířata by se neodvážila ke studánce a trpěla by ve skalách žízní. Holly si kolem stanu vykopala zákop, aby odvedl dešťovou vodu. Sotva skončila, otřásl žulovým masivem Skrytých pramenů hrom.

Protáhla se a vzhlédla k obloze. Přes husté mraky prostupovalo slunce jen jako bledý disk. Po úbočích hor se válela mlha a změkčovala jejich ostré hrany. Po obloze kmitaly blesky tak rychle, že se daly v odpoledním světle jen stěží sledovat. Hřmělo blíž a začal se zvedat vítr. Závany chladného vzduchu působily na Holly jako pohár vína. Opile natáhla paže k obloze a k horským vrcholkům.

Později, když voda přetekla přes příkop do stanu a ona se promočená třásla zimou, zalitovala, že vítala bouřku s otevřenou náručí. V té chvíli se však cítila jako země, horká a vyprahlá, toužící po prvních kapkách deště.

Náhle zapadlo slunce. V momentu vystřídal světlo soumrak. Přes mraky bylo vidět, jak oblohu křižují blesky. Holly ucítila ve vzduchu déšť. Vysoko nad ní už pršelo. Slyšela, jak voda bublá po kamenech dolů a hučí při pádu do vyschlých roklí. Kdesi už skončilo napjaté čekání a bouřka zuřila plnou silou.

Tam, kde byla ona, však ještě nepršelo. Byla tu sama, obklopená tichem, které přerušovalo jen pravidelné burácení hromu. Déšť nepřicházel, ani když ulehla do stanu a pokoušela se usnout. Výrazně se však ochladilo. A hrom každou chvíli stíhal blesky.

Pak k ní najednou dolehl jiný zvuk. Ze skalnatého svahu se ozýval dusot koňských kopyt.

Holly nedokázala určit, z které strany kůň přichází. Klapot kopyt se odrážel od skalnatých útesů a roklin a ozvěna ji mátla natolik, že nevěděla, jestli všechno není jen výplod její fantazie.

Náhle ji ve stanu oslepilo ostré bílé světlo a vzápětí se ozvala rána. Hrom následoval za bleskem s omračující rychlostí. Do ticha mezi

údery hromu divoce klapala koňská kopyta. Kůň řehtal strachem. Bouře ho vyděsila a zřejmě se splašil.

Rychle vyběhla ze stanu. Věděla, že bude těžké pomoci vyděšenému zvířeti, ale nedokázala se krčit ve stanu a poslouchat jeho zoufalé řehtání. Ukryla se za balvan v kamenité lavině na úpatí svahu. Otočila se zády k větru, skrčila se a hleděla do tmy ve snaze najít koně.

Vtom pokryla oblohu od jednoho konce obzoru k druhému série blesků a Holly spatřila v jejich světle obrysy koně vzpínajícího se divoce na nízkém skalním hřebenu přímo nad jejím tábořištěm. Za rozevlátou koňskou hřívou spatřila jezdce, který se pokoušel splašené zvíře ovládnout.

Chvíli se zdálo, že se to jezdci podaří. Pak se ozval hrom tak silně, jako by právě trhal zemi na kusy. Temné dunění se mísilo s oslepujícím bílým světlem na nebi, takže si v tu chvíli člověk připadal, jako by ohluchl a oslepl.

Blesk střídal blesk v zářivém ohňostroji světla a Holly viděla, jak se kůň s jezdcem řítí dolů po svahu. Znala dobře terén, a tak věděla, že se zdivočelé zvíře nemůže udržet dlouho na nohou. S každým novým bleskem upřeně vyhlížela, zda se kůň zřítí mezi žulové balvany a zabije sebe i jezdce.

Pak jí přejel po zádech mráz. Poznala jezdce. Byl to Link!

čtyři

Holly volala Linkovo jméno a křičela na něho, aby seskočil z koně.

Nepřestávala na něho volat, i když poznala, že ji neslyší. Hrom nyní rachotil lak silně a bez přestání, že stěží slyšela vlastní hlas, třebaže křičela až do ochraptění. Přesto stále volala, ať seskočí. Jen tak se mohl zachránit před smrtelným nebezpečím, jež mu hrozilo od zvířete šíleného hrůzou.

Kůň i jezdec se řítili dolů po nebezpečném svahu posetém balvany.

Holly zasténala úzkostí, když si uvědomila, že Link nechce koně opustit a nechat ho samotného bouři napospas. Byl vražený hluboko do sedla a vší silou zvíře držel, aby neupadlo. Hnal se jako vichr a na tváři se mu zračilo divoké odhodlání zachránit sebe i koně.

Třebaže Holly byla polomrtvá strachem, chápala Linkovu snahu zachránit zvíře před zkázou. Arabský plnokrevník působil i v hrůzostrašné scéně velkolepě. Měl krásné svalnaté tělo a pohyboval se s kočičí mrštnostní a elegancí.

I na Linka byl úchvatný pohled. Když pozorovala jeho mimořádné jezdecké umění a sílu, zapomněla Holly na strach. Jakoby srostl s koněm, přenášel váhu těla, vzpíral se ve třmenech a mocnými pažemi držel zvíře, kdykoli klopýtlo. Holly začala věřit, že jezdec skonem sjedou dolů po lavině balvanu bez úhony.

Vtom se svět otřásl a z nebe se spustily prameny deště.

Holly se bez váhání rozběhla ke svahu. Věděla, že po pár vteřinách prudkého lijáku ho pokryje mazlavé bláto. Pak koně před pádem nezačínání žádné umění ani síla. Musel by se stát Zázrak, aby neuklouzl. Při dalším zablýsknutí spatřila, že došlo k nejhoršímu. Kůň sebou cukl, prudce se obrátil a marně se snažil udržet na kluzké půdě. Následoval pád.

Link na poslední chvíli z koně seskočil. Padal šikovně jako trénovaný jezdec, s hlavou přitaženou k tělu a připravený kutálet se, aby tak ztlumil náraz při dopadu. I přes všechnu snahu nemohl ovlivnit jednu zrádnou skutečnost: balvany ležící mu v cestě.

Holly běžela lijákem a tiše plakala. Země pod nohama se změnila v mazlavou kaši, a tak každou chvíli klopýtla nebo uklouzla. Zalévaly ji proudy deště, až se jimi zalykala.

Nejdřív našla koně. Ležel na boku, celý se třásl a byl promáčený a zpěněný. Když se k němu blížila, začal sténat a snažil se postavit na nohy. Jakmile se vztyčil, udělal pár váhavých kroků, pak se zastavil a poslušně čekal. Oblohou nad hřebenem projel blesk, ale zvíře nehnulo ani brvou. Asi bylo tak ohromené pádem, že se zapomnělo bát.

Holly se vyškrábala ještě o pár metrů výš k balvanu, který zastavil Linkův pád. Ve světle dalšího blesku viděla, že tu Link leží na zádech bez hnutí. Poklekla k němu a roztřásla se strachy.

„Linku!“

Ochraptěla, takže její hlas zanikal v burácení hromu rozléhajícího se nocí. Krčila se vedle Linka a chránila mu obličej před proudy deště. V záblescích světla se snažila ohledat zranění. Na hlavě měl tržnou ránu a ta krvácela. V bílém světle měla krev černou barvu. Košile byla na pravé straně roztrhaná, ale přes cáry látky viděla, že se Linková hruď pravidelně zvedá. Žije!

Chvíli ji natolik omámila radost, že vedle něho jen tiše seděla, položila mu ruku na srdce a cítila, jak bije. Pak se vzpamatovala a rozhlédla se kolem.

Link sice žije, ale je stále v nebezpečí. Pokud je vážně zraněný, nebude mít dost síly, aby ho odnesla do stanu. Musí ho však dostat pryč z chladného deště.

Znovu se zablýsklo a po chvíli se ozval hrom. Bouřka se vzdalovala a liják ztrácel na prudkosti. Nejhorší chvíle mají za sebou.

Holly jemně a opatrně osahávala Linkoví nohy a paže, aby zjistila, zda je zraněný. Pod promočenými šaty nenahmatala nic než pružné svaly. Přejížděla mu prsty po hrudníku a po žebrech, jestli není některé zlomené.

Link zasténal a ona ucukla.

Záhy si však uvědomila, že bolest mu nezpůsobil její lehký dotek. Cítí bolest, protože přichází k sobě. Probouzel se z bezvědomí a pohyboval přitom hlavou ze strany na stranu. Holly si oddechla. Zapudil tím pohybem její nejhorší obavy.

Dikybohu! Nezlomil si vaz.

Náhle se Link převalil na bok a zkoušel se posadit. Chytil se za hlavu a znovu zasténal. „To bude dobré,“ promluvila Holly. „Upadl jsi.“ Otřásl se. „Linku!“

Obracel se za hlasem a v té chvíli přejel po obloze blesk. Holly si všimla temného, omámeného pohledu jeho očí.

„Cože…?“ vydechl jen a hlas se mu zlomil. „Spadl jsi z koně,“ mluvila Holly hodně nahlas, aby překřičela hřmění. „Tvůj kůň. Uklouzl.“

Link přikývl, ale hned se mu obličej stáhl bolestí a on se chytil za hlavu. Když po chvíli spustil pravou ruku, byla od krve.

Holly hleděla ustaraně do tmy, klerá je vždy mezi sériemi blesků obklopila. Bouřka sice polevovala, ale zdaleka nebyla u konce.

„Můžeš se pohnout?“ křikla na něho. Potlačil sten a pokusil se vstát.

„Nejdřív se jen posaď,“ radila Holly.

Pomohla mu a on se bolestně vztyčil. Sáhla mu na poraněnou hlavu a ucítila ve spodní části lebky otok. Z rány prosakovala krev. Nebyla si jistá, jestli je to jen tržná rána nebo zda má Link otřes mozku.

„Bolí tě ještě něco?“ zeptala se ho.

Musela svou otázku několikrát zopakovat, než zavrtěl odmítavě hlavou.

„Tak se budeš muset postavit,“ žádala naléhavě. „Pomůžu ti, ale neunesu tě. Prosím tě, Linku, vstaň.“

Link se opřel jednou rukou o Holly a druhou o balvan a pracně se zvedl. Holly cítila, že se mu motá hlava. Proto ho pevně držela. Pak udělal první kroky. Ve tváři se mu zračilo stejné odhodlání, jako když před chvílí krotil splašeného koně.

Pomalu se vydali na cestu, ale každou chvilku museli zastavit.

Trvalo dlouho, než se jim podařilo dovrávorat dolů ke stanu.

Stan naplňovalo žlutavé světlo, které vrhala malá lampa napájená baterií. Zatím tu bylo sucho. Holly složila Linka na zem a všimla si, že se celý třese. Musí ho rychle zahřát.

Vysvlékla mu roztrhanou košili a bojovala s promočenými jezdeckými botami a džínsy. Když se snažila vysoukat Linka z úzkých džínsů, neubránila se obdivu nad jeho dobře stavěným tělem.

Holly měla s sebou velký, volný a lehký spací pytel. Nebude sice moc hřát, ale nic lepšího nemá. Rozepnula zip, uložila Linka do pytle a zatáhla ho.

Link otevřel oči. Když poznal, že je ve stanu, chtěl se posadit.

„Ne,“ řekla Holly pevným hlasem. „Zůstaň ležet.“ Neposlechl.

Chytila ho za ramena a vahou těla se ho snažila udržet v poloze vleže.

„Lehni si!“ přikázala. „Musíš se zahřát.“

„Kůň,“ zašeptal Link. „Můj kůň.“

„Ten byl na nohou dřív než ty.“

Vnitřek stanu osvítil blesk. Po něm následovalo burácení hromu tak silné, jako by se na ně sypala hora.

Link si sedl a vší silou Holly odstrčil. I když byl zraněný a v šoku, byl mnohem silnější než ona. Zamotala se mu však hlava, a proto zůstal sedět bez hnutí. Holly poznala, že je v šoku a není schopen racionálně uvažovat, Nemá cenu se s ním dohadovat. Link byl koním oddán tělem i duší. Musí se postarat o zvíře za každou cenu.

„O koně se postarám já,“ prohlásila Holly rozhodně. „Ty zůstaneš tady. Rozumíš?“ Link namáhavě přikývl.

Uložila ho, vzala si baterku a vyšla znovu ven do bouřky. Teprve teď si všimla, že dešťové kapky studí jako kousky ledu. Srážely se ve velké nadmořské výšce, a proto téměř zmrzly.

Kůň stál na tom samém místě, kde jej Holly opustila. Měl skloněnou hlavu a rychle dýchal. Z horkého těla mu stoupala pára. Holly se otřásla chladem, když osahávala koně a hledala zranění. Kromě několika oděrek nic nenašla. Odváděla ho dolů do závětří za balvany a křoví. Všimla si, že vůbec nekulhá.

Vtom se obloha rozsvítila sérií blesků a zvíře sebou prudce trhlo a povalilo Holly na zem. Zvedla se lopotně na nohy, roztrhla si halenku a kusem látky převázala koni oči. Hned nato se uklidnil a už se neplašil při blýskání a rachotu hromu. Holly uvolnila sedlový řemen a prohrabala jezdeckou tašku v domnění, že najde řemen na spoutání nohou. Objevila jím sekyrku, skládací nůž a klubko hrubého motouzu,

„To nestačí,“ mumlala si. „Při prvním škubnutí se provaz přetrhne nebo mu rozřeže nohu na kost.“

Zhluboka se nadechla, sejmula koni z očí pásku, stočila látku a

převázala mu přední nohy.

Když se k němu sklonila, očichával jí vlhké vlasy. Unaveně si odfrkl a zapomněl na strach i na úlek. Neprotestoval, ani když mu přes hřbet přehodila nepromokavou plachtu. Připevnila ji co nejpečlivěji motouzem.

Když se vrátila zpět do stanu, třásla se zimou. Ruce jí tak ztuhly, že jí dělalo potíže vysvléct se z mokrých šatů. Konečně ze sebe shodila poslední kus promáčeného oblečení. Vyhrabala suché džínsy a kabátek, hodila je na sebe a lehla si vedle Linka.

Podřimoval a byl studený jako kus ledu. Holly věděla dost o podchlazení a šoku, aby si o něj dělala starosti. Byla však v pasti a nemohla pro něho nic podniknout. I kdyby se jí ho podařilo naložit do džípu, neprojela by, protože cesta je již zaplavená.

„Linku,“ šeptala, „jak ti mám pomoct?“

Hleděla na známý obličej, který se jí zjevoval ve snu. Viděla mužnou tvář s prstýnky tmavých vlasů na čele a s hustým obočím protkaným tu a tam zlatem. Za normálních okolností plná a usměvavá ústa měl stažená chladem a bolestí. Na kníru se mu třpytily kapičky vody.

Kolikrát jen snila o shledání! Toužila se ho dotýkat, slyšet jeho smích a okusit chuť jeho úst. Marně si lámala hlavu, co se stalo s jemným a vášnivým mužem, kterého znala a na něhož nedokázala zapomenout.

Čím jsem se provinila, že mě potrestal tak dlouhým odloučením?

Jen ticho bylo odpovědí na tuto bolestnou otázku. Včera sice viděla Cyn, ale ta nebyla příčinou jeho mlčení. Byla si jistá, že tehdy před šesti lety se žádnou nechodil. Proč s ní tedy přerušil styky? A proč jí neodpovídal na dopisy? Nemohla té záhadě přijít na kloub.

Proč jen je tak krutý a jízlivý, proč mě probodává chladným pohledem a zraňuje hrubostmi?

Ani na tuto otázku nedokázala odpovědět.

Holly se nad Linkem pomalu sklonila a políbila ho na ústa. Ucítila chladné rty a dešťové kapičky na kníru. Prodloužila polibek, aby ho zahřála. Při vzpomínce na minulost se rozechvěla. Styděla se, že Linkoví ukradla polibek ve spánku, kdy se nemohl bránit. A přesto se nedokázala ovládnout. A vlastně se o to ani nesnažila. Potřebovala nějak přebít zármutek a vnitřní prázdnotu.

Když zvedla hlavu, měla na řasách slzy. Nehnuté seděla a pozorovala muže vedle sebe. Zapomněla na chlad a sledovala, jak pravidelně dýchá. Pohyby jeho hrudníku ji uklidňovaly. Sklonila se a uslyšela tlukot srdce. Opouštěl ji strach a věřila, že se z toho dostane.

Po chvíli však znovu propadla beznaději. Začala se bát rána a toho, co bude, až se Link probudí. Pozná v ní Shannon a zmrazí ji pohledem plným pohrdání. S tím se musí smířit. Ale dnes v noci se vzájemně potřebují. A to z velmi prostého důvodu. Musí jeden druhého zahřívat.

Bez váhání rozepnula zip a vklouzla do pytle. Nemohla se ani pohnout, protože tam bylo málo místa. Veškerý prostor zabrala urostlá postava Lincolna McKenzieho.

Ještě se stále třásla chladem, když vytáhla ruku a zhasla lampu. Pak zatáhla zip a snažila se zahřát. Trvalo dlouho, než usnula neklidným spánkem.

Holly se zdálo, že se probudila v Linkově objetí, že ji líbá na šíji a vášnivě ji k sobě tiskne. Ucítila jeho jazyk v ústech a se šťastným povzdechem se mu vzdávala. Pak zaslechla u ucha jeho dech a otřásla se vzrušením. Silná ruka klouzala po tenkém kabátku a laskala jí ňadra. Sen byl tak živý jako žádný jiný, třebaže o Linkovi snila často.

Náhle si uvědomila, že nesní. Prudce otevřela oči. Do stanu pronikalo sluneční světlo, ale zdaleka nehřálo tolik jako pohled Linkových očí.

„Holly,“ mumlal a přejížděl jí jazykem po rtech. „Má sladká Holly.

Bál jsem se, že ses mi jenom zdála.“

Pět

„Tys mě poznal,“ zašeptala nervózně Holly. Link se usmál.

„Abych na tebe zapomněl, Holly, to bych potřeboval pořádnou pecku do hlavy.“

„Ale včera přece…,“ začala.

„Ze včerejška si nepamatuju nic jen tmu,“ přerušil ji, „a jak se na mě zřítila skála.“

Link vsunul Holly jazyk mezi rty a pomalu jím pohyboval. Když se dotkl jejího jazyka, tiše zasténala.

„Kdybys mě políbila předtím, než jsi mě zatáhla do postele,“ ozval se, „poznal bych té, i kdyby byla tma jako v pytli.“

Holly nebyla schopna slova. Nádherný sen se jí vyplnil. Vidí v pohledu medově zlatých očí něhu i vášeň současně.

„Linku,“ vydechla.

Znovu ji začal líbat a ona polibek vášnivě opětovala. Když se od ní konečně odtrhl, krční tepna viditelně prozrazovala, že se mu zrychlil puls.

„Máš stejnou chuť jako před šesti lety,“ šeptal jí tiše, „stejně sladkou jako jaro v poušti.“

Mluvil přiškrceným hlasem, který působil stejně mužně jako paže, jimiž ji svíral.

Rozechvěle vydechla a vzpomínala na všechny minulé polibky, i ten z poslední noci. Zahleděla se Linkoví do očí a tiše ho pozorovala. V hlavě jí vířily vzpomínky a znovu probuzené naděje. Z Linkový tváře zmizelo pohrdání. Pocítila ohromnou úlevu. Natáhla se k němu a políbila ho chvějícími se rty.

„I ty mi chutnáš stejně,“ šeptala. Zvedl hlavu a škádlivě se na ni usmál.

„A jakou mám chuť? Třeba jako voda?“

„Jen tak napolovic,“ dobírala si ho.

„A co ta druhá půlka?“

„Ta je jako oheň.“

Linkji k sobě přitiskl tak silně, že nemohla dýchat. Úplně zapomněla na jeho mimořádnou fyzickou sílu. Dokázal by rozdrtit svět.

Její svět.

„Tak já jsem jako ohnivá voda, co?“ škádlil ji dál.

Rozesmál se a jeho dech ji šimral na krku. Slastně zamhouřila oči.

„A určitě z nějaké černé palírny, že?“ Holly vážně přikyvovala jako malé dítě.

„Je to tajná palírna vysoko v horách,“ mumlala.

„A z čeho se pálí? Z kaktusů, nebo borových šišek?“

„Hloupost,“ smála se Holly a otírala se mu rty o knír.

„Tak z kamenů a z ledu?“ hádal dál.

Rozesmála se. Pak se na něho zahleděla a smích vystřídal cit, který v ní nedokázal vyvolat žádný jiný muž.

„Míchá se ze šalvěje, pouštního deště a blesků,“ šeptala. „Opájela jsem se tebou ve snu, Linku.“

„Holly,“ promluvil Link zastřeným hlasem. „Opravdu se mi jen nezdáš?“

Než stačila odpovědět, začal jí přejíždět špičkou jazyka od krční jamky vzhůru. Když se dostal k uchu, jemně se jí zakousl do ušního lalůčku.

Zatímco jí špičkou jazyka přejížděl po uchu, Holly pocítila vzrušení. Se zavřenýma očima mu třela dlaněmi záda. Svaly silné od fyzické práce pokrývala pokožka hebká jako samet. Hedvábí a ocel a chuť Linková polibku, to je naplněný sen.

„Co je lepší – sen, nebo skutečnost?“ zeptal se jí.

„Skutečnost předčí ten nejkrásnější sen,“ mumlala Holly.

Při těch slovech se k němu stále tiskla a ústy i konečky prstů vychutnávala jeho blízkost.

Vtom ucítila, že se zachvěl. Hned si vzpomněla, jak v noci prochladl.

„Je ti zima?“

„To sotva.“

„Ale…“

Link ji zahrnul polibky a zaplašil její obavy o své zdraví. Když promluvil, zněl v jeho hlase smích.

„Jestli nevěříš, jak jsem horký, tak si sáhni. Ale ne na záda, zkus to zepředu.“

Holly se lekla, když si uvědomila, že je nahý. Rychle odtáhla ruce.

„Zapomněla jsem, že jsem tě vysvlékla,“ řekla v rozpacích, „byl jsi úplně promočený. Promiň.“

„Vždyť se nic nestalo,“ zamumlal Link a otíral se jí rty o ústa. „A já ti vlastně můžu tu službu oplatit,“ řekl a zatáhl za zip kabátku.

„Ale já pod ním nic nemám,“ vyjekla vyplašeně.

Jedinou odpovědí jí byl Linkův hlasitý a prudký nádech, když jí rozepnul zip až do pasu a kabátek se rozevřel. Holly leknutím oněměla. Link jí už sice líbal a laskal ňadra, ale nikdy takto. Dosud ji neviděl nahou.

Linková hlava zmizela ve spacím pytli a ústa mu klouzala po dívčině krku směrem dolů. Jazykem, kterým ji před chvílí škádlil v ústech, jí začal pomalu přejíždět po prsu. Cítila Linkův dech a náhlým vzrušením jí ztvrdla bradavka.

Holly pocítila něco, co dosud nepoznala a nedokázala pojmenovat.

Tiše zasténala.

Než se jeho ústa obrátila ke druhému prsu, opustila ji počáteční panika. Projížděly jí opakovaně vlny slasti. Smyslnými, nenasytnými pohyby mu hnětla záda, a to ho povzbuzovalo k dalšímu laskání.

Holly nemyslela na to, co se s ní děje. Vnímala jen jediné: horká a vášnivá ústa muže, kterého milovala. Měla pocit, že jí vlastní tělo už nepatří. Vzrušení rostlo s každou novou něžností a s každým dalším pohybem jeho zkušených úst, až se přestala ovládat. Pod jeho doteky se začala svíjet a sténat.

„Chci se na tebe dívat,“ zahučel Link přiškrceně. Natáhl se po ní, rozepnul spací pytel a odkryl ji.

Její jemnou, zlatohnědou kůži nehyzdila vypálená ramínka plavek. Prsy jí naběhly touhou a napjaté bradavky měly stejnou barvu jako tmavé růžová ústa. Pod pohledem jeho oříškových očí zmámených vášní se zarděla. Pustila ho a pokoušela se zapnout zip u kabátku, ale on ji jemně zadržel.

„Kdybych tě vysvlékl před šesti roky,“ zašeptal, „nikdy bych Sandře nedovolil, aby tě odvezla.“

Link se k ní znovu sklonil a při jeho doteku se v ní rozhořel oheň. Instinktivně vypjala tělo do oblouku a další laskání zaplašilo stud a rozpaky. Přemohla ji touha být mu co nejblíž. Chtěla se k němu tisknout celým tělem a líbat ho.

Jako by poznal, po čem touží, pustil jí ruce. Přejela mu prsty po zádech a pak mu jimi vjela do vlasů. Těsně předtím, než ucukl, si vzpomněla na jeho zranění.

„Promiň,“ omlouvala se překotně, „bolí to?“

„Jenom když se mě přestaneš dotýkat.“

Pohlédla mu do očí a zatajila dech. Ani ve snu po ní netoužil víc než teď.

Jemně mu otočila hlavu a uviděla otok pod uchem. Leknutím sykla. Zhmožděnina měla tmavší barvu než v noci. Uprostřed spatřila zaschlou krev.

„Musí tě moc bolet hlava,“ řekla.

Šibalsky se zasmál. „Nepleteš si mě náhodou se ženskou?“ zavtipkoval.

Neubránila se úsměvu. „Vzala jsem si s sebou aspirin. Jeden ti

přinesu. Pomůže ti od bolesti,“ řekla mu.

Chytil ji kolem ramen, aby nemohla vyklouznout.

„Jsou i jiné bolesti,“ promluvil hlubokým hlasem, „a na ty aspirin nezabere.“

„Tak si vezmeš hned dva…,“ začala Holly.

„Ano, drahoušku, a zítra ti zavolám,“ pitvořil se, zasténal a zakryl si rukama obličej. „To je stará známá písnička ženskejch stejně jako bolení hlavy.“

„A dobře vám tak,“ prohodila Holly šibalsky a vyklouzla z pytle.

Link ji sice mohl zadržet, ale neudělal to. Chtěl si ji prohlédnout. A pohled na ni ve starých džínsách a rozepnutém kabátku skutečně stál za to.

Holly si chtěla kabátek zapnout, ale zip se dole zasekl. Chvíli s ním zápasila a pak to vzdala. Přehodila si jeden díl přes druhý a zastrčila kabátek do kalhot jako halenku.

„Dám ti ten aspirin,“ řekla.

Link se jen usmíval a nespouštěl oči z výstřihu, který nabízel velmi zajímavý pohled.

Holly si sedla na bobek, položila si na klín velkou kempovací tašku a po paměti v ní zalovila. Zamračeně prohmatávala obsah ve snaze najít lékárničku. Soustředěně hledala, takže si vůbec neuvědomovala, že se jí rozevřel kabátek a poodhalené prsy skýtají Linkovi vzrušující podívanou.

Pozoroval ji s přivřenýma očima. Kdyby se v Hollyině chování k němu nemísil stud s vášní, natáhl by se po ní a strhl ji zpět k sobě. Ona však vypadala a chovala se stejně nevinně jako před šesti lety. Bylo to neuvěřitelné a velmi vzrušující.

Holly s povzdechem zatřepala taškou. Prudkým pohybem se jí rozhoupala ňadra. Link potlačil vzdech a odvrátil se od ní. Zvedla k němu hlavu a zatvářila se ustaraně.

„Lehni si, Linku, prosím tě.“

Beze slova si přikryl oči rukou a natáhl se na zmuchlaný spací pytel. Holly konečně ucítila hladkou plastovou lahvičku a vytáhla ji ven. Vysypala do dlaně dva aspiriny, chvíli zaváhala a přidala ještě dva.

Vytáhla polní láhev, schovanou pod Linkovým promočeným oblečením, a přistoupila k němu.

„Tady máš. Spolkni to,“ řekla.

Opatrně otevřel oči. Dřepěla teď před ním s tabletkami v jedné ruce a s lahví v druhé. Ňadra měla téměř zakrytá. Dobrá, pomyslel si Link.

Když uviděl čtyři tabletky, překvapeně se zeptal: „To si mám vzít všechny čtyři?“

„Já si obvykle beru dvě, a ty vážíš dvakrát tolik co já.“

Iinkův pohled sjel od Hollyiných krásných, šikmo posazených očí k hezké nožce. Chytil ji za ni a začal hladit.

„A co když si dám místo dvojité dávky prášků dvakrát tebe? A doktora potřebovat nebudeme,“ navrhoval zastřeným hlasem.

Holly projela vlna touhy. Beze slova mu podávala prášky a vodu.

Naklonil se k ní, ale ne proto, aby si vzal aspirin. Stáhl jí kabátek z ramen, ten se jí svezl na lokty, a přitáhl jí paže k bokům. Pak ji začal jemně a rafinovaně laskat jazykem a zuby, až se v ní tajil dech.

Hollyin pohled zářil jako zlato, když shlížela na tmavou hlavu skloněnou ke svým prsům. Cítila, jak se jí Link dotýká jazykem, a sledovala, jak se mu poddává. Pak k ní vzhlédl. Věděla, že jí čte z očí, jak moc ho miluje, a bylo jí to jedno. Od osmnácti ji muži přesvědčovali, jak je krásná a žádoucí. Dnes tomu poprvé uvěřila, třebaže Link neřekl ani slovo.

„Když jsi se mnou, mám pocit, že jsem krásná,“ šeptala Holly.

Link zamumlal cosi, co znělo jako její jméno. Pak ji strhl k sobě v divokém polibku, který opětovala. Překulil se na záda a strhl ji na sebe. Rukama jí mnul záda a sjížděl dolů k bokům v cestě za novým druhem laskání. Poddávala se mu, nechala se tisknout k tvrdému tělu a cítila současně slabost i sílu. Neušlo jí jeho vzrušení a zjevná délka údu ji vyděsila. Současně v ní však narůstala neodolatelná touha

splynout s ním.

Vtom několikrát po sobě zařehtal Linkův kůň a probral oba z omámení. Nešťastné ržání dávalo tušit, že se zvíře začíná plašit.

Po chvíli váhání se Holly nadzvedla a sklouzla z Linka.

„Počkej chvilku,“ požádal ji naléhavě.

Vzrušeně dýchal a uchopil její hlavu do dlaní. Když se uklidnil, řekl:

„Holly Northová, jsi jediné stvoření na celém božím světě, pro které dokážu zapomenout na svého koně. Jsi nebezpečná žena.“

Pomalu se posadila. Chtěla se zasmát, ale smích jí uvízl v hrdle. „Já?

To ty jseš pro mě smrtelně nebezpečný,“ namítala.

Byla uzardělá a z očí jí sálala touha. Linka neovladatelně přitahovala. Naklonil se k ní a začal ji šimrat jazykem. „Pojďme se o tom hádat.“

Kůň znovu zařehtal. Pronikavě a vyděšeně.

„K čertu!“ zasténal Link.

„Vezmi si ten aspirin a já se na něj podívám.“

„O jakém aspirinu to mluvíš?“ zeptal se Link nevinně.

Holly se zatvářila vyděšeně. Rozevřela dlaně a zjistila, že jsou prázdné.

Pohlédla na zmačkaný spací pytel, pod kterým ležel Link a který na něm vypadal jako obrovské kalhoty. V jednom záhybu objevila první tabletku, v dalším druhou a třetí. Jen čtvrtou nikde neviděla.

Link se natáhl po polní láhvi, spolkl tři prášky a zapil je vodou.

„Možná že poslední pilulka je v pytli,“ řekl jí s laškovným úsměvem.

„Tak ji zkus najít,“ nadhodila.

„Myslím, že by bylo zábavnější, kdybys to udělala sama. Třeba bys tam našla i něco jiného.“

Holly cítila, že se červená, ale přesto ji jeho škádlení rozesmálo.

„Nezapomeň, že ostatní tablety jsem našla v horní části, ne ve spodní,“ upozorňovala ho.

„Doufal jsem, že sis toho nevšimla.“ Náhle se rozesmál. „Vsadím se, že ten prášek objevím rychleji než ty.“

Holly se ohlédla, protože si myslela, že jej zahlédl někde na podlaze.

Vtom ucítila jeho prsty mezi ňadry. Poplašeně se k němu obrátila.

Linkovi na dlani ležela bílá, mírně zdeformovaná tableta. Holly pochopila, že se jí nejspíš zachytila pod prsem a ulpěla na kůži horké a zvlhlé vzrušením.

„To je aspirin podle mého gusta,“ rozesmál se Link hlasem, v němž se ozývala vášeň.

Holly stydlivě vrtěla hlavou. „Dám ti jiný,“ zamumlala rozpačitě. Jemně jí sevřel stehno a zadržel ji.

„Když já chci zrovna tenhle.“

Když si kladl pilulku na jazyk, vpíjel se do Holly pohledem. Poté, co mu prášek zmizel v ústech, vypadalo to, jako by s ním spolkl i kousek z ní. Naklonil se k ní, tiskl jí obličej k prsu a slízával zbytky rozdrceného léku. Pak jí vjel rukou mezi stehna a klouzal vzhůru, až narazil prsty na intimní místo. Pomalu po něm kroužil dlaní a vychutnával, jak z ní sálá touha.

Holly procházela jedna vlna vzrušení za druhou a měnila se v oheň, který stoupal z podbřišku a rozléval se jí po celém těle. Sténala a zarývala Linkovi křečovitě prsty do svalnatých paží.

„Co to děláš?“ zeptala se ho.

„Užívám svůj lék.“

Jemně ji kousl do napjaté kůže nad pupíkem. Vtom kůň znovu divoce zařehtal. „Linku…“

„Slyším ho.“

Linkův jazyk právě olizoval Holly pupík, když zvíře zoufale zaržálo. Link zvedl hlavu a vzdychl.

„Proč musím chovat zrovna koně?“ zamumlal přidušeně hlasem plným vášně. „Proč jsem si nevybral něco tichého?“

„Třeba kytky?“ opáčila čtverácky.

Link pomalu vytáhl ruku, kterou držel stále Holly mezi nohama. I tímto pomalým pohybem ji laskal. Holly se neubránila hladové touze a zasténala.

„To mi nedělej,“ zašeptal Link hlasem zdrsnělým chtíčem. „Když tě slyším, mám chuť strhat z tebe šaty a ochutnávat ti tělo centimetr po centimetru, dokud nezačneš křičet vzrušením.“

V tom okamžiku jí zavrtal hlavu mezi stehna. Jeho horký dech a divoká důvěrnost laskání Holly vyděsily. Ztuhla.

„Linku, prosím…“

Když k ní vzhlédl a spatřil její výraz, tiše se proklínal. Měl se ovládnout. Holly je asi opravdu nevinná, jak vypadá.

„Ano, Holly,“ povzdechl si a pustil ji. „Sand Dancer volá o pomoc.

Musíme něco udělat, než bude pozdě.“

Otupěle přikývla. Třebaže ji Link vyděsil, toužila po jeho dotycích. Strašně si přála, aby ji k sobě zase tiskl a v ní se rozhořel oheň, který by je oba spálil.

Pak na sobě ucítila jeho pohled a poznala, že jí čte myšlenky. Bylo to totéž, jako by je vyslovila nahlas. Pomalu a opatrně odtahovala ruce zabořené do jeho vlasů a intenzivně vnímala každou kadeř, která jí klouzala mezi prsty. Chvějícíma se rukama se neohrabaně nasoukala do kabátku.

Link jí nenabídl, že jí pomůže. A ona ho o to nežádala. Oba věděli, že pokud by se jí znovu dotkl, už by se od sebe neodtrhli.

Šest

Holly rychle vklouzla do bot a rozepnula stan. Dovnitř vnikl trojúhelník jasného slunečního světla a téměř ji oslepil. Mrkala proti slunci a pak se ještě obrátila, aby se ujistila, že Linkoví nic nechybí. Chtěla se ho zeptat, jestli něco nepotřebuje, ale slova jí uvízla v hrdle. Při pohledu na něho zapomněla na svou otázku.

Právě se natahoval po šatech a sluneční paprsky dopadaly na bronzově hnědou pokožku. Tělo mu pokrývaly tmavé chlupy, které se leskly ve slunci a zachvívaly se s každým novým pohybem. Pod hladkou kůží se mu napínaly a smršťovaly mohutné svaly, svědčící o fyzické síle. Přijímal ji se stejnou samozřejmostí jako vzduch, který dýchal. Pak se převalil na bok, spací pytel se mu svezl z boků a on zůstal úplně nahý.

Holly napadlo, že by se měla stydět nebo leknout, avšak nic takového se nestalo. Linková mužná krása přesahovala strohé definice toho, co je správné a nesprávné, rozumné a nerozumné, vhodné a nevhodné.

Když konečně odvrátila pohled od těla, na němž bylo stále patrné výrazné sexuální vzrušení, uvědomila si, že ji Link pozoruje. Sledoval ji celou dobu, co si ho prohlížela. Usmál se na ni.

Holly se rozbušilo srdce a viditelně se zachvěla touhou. Vybavila si nedávný prožitek, kdy se jí dotýkal, cítila jeho dech a ústa mu dělil od jejího lůna jen kousek látky.

„Pojď ke mně, Holly,“ naléhal Link vzrušeným hlasem.

Venku znovu několikrát zoufale zařehtal arabský plnokrevník.

Holly se s povzdechem od Linka odvrátila a vyběhla ven. Po intimním příšeří stanu ji ostré sluneční paprsky řezaly do očí. Z promáčené země stoupala pára, ale kaluže už skoro vyschly. Změklá půda nasávala vodu jako houba.

Holly se prodírala křovím a z větví na sebe setřásla kapky vody. Za chvíli byla promáčená a omámená ostrou vůní šalvěje.

Kůň stál se zdviženou hlavou a vztyčenýma ušima nahnutýma vpřed, až se jejich špičky skoro dotýkaly. Celta se mu svezla na bok. Nohy měl stále svázané Hollyinou halenkou.

Když se k němu blížila, zafrkal. Sledoval ji tmavýma, ostražitýma očima. Holly na něho začala mluvit hlubokým, uklidňujícím hlasem. Pohybovala se pomalu a opatrně.

„Tak ty se jmenuješ Sand Dancer. Dobré ráno,“ řekla. „Ty chudáčku vypadáš. S cárem ušpiněné bílé látky kolem nohou a v ošklivé zelené celtě. A ten zacuckaný provaz taky není žádná paráda.“

Sand Dancer zafrkal a natahoval k ní nozdry.

Holly stála bez hnutí a nechala koně nasát svůj pach. Po chvíli do ní jemně drcl sametovým nosem na znamení, že se skamarádili.

Promnula mu uši a při pohledu na nápadně elegantní zvíře se neubránila obdivu. Sand Dancer ji znovu drcnul nosem, tentokrát o poznání silněji.

„Ty jseš přátelskej koník, viď?“ poznamenala Holly s úsměvem.

„Stejně jako jeho majitel,“ ozval se Link.

Při zvuku jeho hlasu sebou Holly trhla a pohlédla přes rameno. Link stál kousek od ní. Byl do pasu nahý, protože košili včera roztrhal na cucky. Měl na sobě jen mokré džínsy. Svůdným způsobem mu obepínaly tělo a Holly neušla jistá intimní křivka.

„Sand Dancer je v pořádku. Ale co ty?“ zeptala se rychle. Zaskočil ji zvuk vlastního hlasu. Zněl přiškrceně a udýchaně.

Ušklíbl se a zvedl pravé obočí.

„Studená sprcha a mokré džínsy. Obojí vykoná svoje. Aspoň na

čas.“

„Tak jsem to nemyslela…“ Holly cítila, že se červená, a povzdechla si: „Panebože, máš na mě takový vliv, že se zase chovám jako malá holka, jako by mi bylo znovu devět.“

„Tak to jsi musela být v devíti dost zkušená,“ škádlil ji Link.

Všiml si, že zrudla ještě víc, a tak jen dodal: „Víš, bolí mě hlava a mám úplně ztuhlé rameno. Cítím se dost slabý.“

Holly se zatvářila nešťastně a vzdychla.

„Nebuď tak sklíčená, miláčku. Už jsem zažil horší pády.“

„Ale já jsem tě nikdy neviděla spadnout. Neobratnost mi k tobě nesedí,“ řekla a vrtěla hlavou. „Vždycky jsem ti záviděla zručnost a obratnost. Od první chvíle jsem tě ráda pozorovala při pohybu.“

Link se zatvářil překvapeně, ale než stačil něco říct, Holly pokračovala: „A jaké máš nádherné řasy! Panebože! Dovedeš si představit, jak na mě v devíti působila tvá zdatnost a oči s hustými

řasami? Byla jsem do tebe po uši zamilovaná. A ty sis mě celých sedm let ani nevšiml.“

„Jen si nemysli. Když ti bylo čtrnáct, honily se mi v hlavě takové myšlenky, že bych za ně skončil v base.“

Holly ho podezírala, že přehání, ale pohled jeho očí ji přesvědčil o opaku.

„Měl ses mi o nich zmínit,“ zašeptala.

„Skvělý nápad. A pak bys mi nosila do vězení buchty.“ Rozesmála se. Dancer ji rýpl nosem, aby na sebe upozornil.

„Povinnost volá,“ komentoval Link. Holly se otočila a začala se věnovat koni.

Link k ní zezadu přistoupil. Stál u ní tak těsně, že cítila přes kabátek, jak z něho sálá teplo.

„Mám studené ruce,“ vymýšlel si. „Trochu se u tebe ohřeju.“

Nejdřív jí třel dlaněmi paže a pak sjel na prsa. Bradavky jí mezi jeho prsty ihned ztvrdly a vydala zvuk, který byl směsí překvapení a vášně.

Tiše zaklel a dal si ruce za záda.

Holly se pokoušela rozmotat zauzlený mokrý provaz, který držel celtu. Moc jí to nešlo, protože nemohla ovládnout chvění rukou.

„Dnes ráno se nedokážu krotit,“ mumlal. „Promiň.“

„Dej si ruce do kapes,“ navrhla mu.

„Nevejdou se mi do nich,“ konstatoval suše a strčil ruce do kapes jejích džínsů.

„Smím si je schovatk tobě?“ zeptal se.

Uvnnitř začal rukama kroužit ve smyslném rytmu.

„Linku,“ vydechla jen a cítila, jak roztává při každém jeho dalším pohybu. „Linku…“

Zachvěl se a ruce vytáhl.

„Jsi příčinou toho, že úplně ztrácím sebekontrolu. Myslel jsem si, že už jsou pryč doby, kdy jsem nevěděl co s rukama.“

Holly se k němu obrátila.

„Vždyť já si nestěžuju,“ usmála se.

„Vím. Ale uzavřeme dohodu. Nedoknu se tě, dokud neobstaráš chudáka Dancera.“

Když si Holly představila, kolik mokrých součků ještě musí rozvázat, nebyla si jistá, jestli to tak dlouho vydrží.

„Plácneme si na to?“ zeptal se Link.

Hned však bylo oběma jasné, že chce cítit teplo její dlaně. Proto ruku spustil.

„Máš mé slovo,“ řekl Link. „Bude to tak bezpečnější. Sice méně příjemné, ale bezpečnější.“

Holly neodporovala.

Společně rozvazovali uzlíky, které v noci nasákly vodou. Kůň je navíc při prudkých pohybech utáhl, takže byly tvrdé jako kámen.

Po několika minutách se ozvala Holly: „Jde ti to?“

„Vůbec ne,“ odpověděl.

Holly automaticky sáhla do kapsy pro kapesní nůž. Mívala jej vždycky při sobě, když jela do pouště. Zůstal však v mokrých džínsách. Pak si vzpomněla na jezdeckou brašnu uvázanou u Dancerova sedla.

Sáhla pod celtu a hmatala po brašně. Narazila však na Linkovu paži.

Vyděšeně na něho pohlédla přes koňský hřbet.

Link ji s úsměvem pozoroval. Když ruku vytahoval, přejel jí nehty po dlani. V ruce držel nůž, který vyndal z brašny, a zručným pohybem ho otevřel. Zaleskla se dlouhá čepel a Link se sklonil k zasukovanému provazu.

Náhle se zarazil a zamračil.

„Nevzpomínám si, že bych přivazoval na Dancera celtu.“

„Tys to nebyl.“

Holly vytáhla provaz z kovových oček v celtě a čekala, až Link odřeže suky.

„To tys Dancera přikryla?“ zeptal se. Rozesmála se.

„Ty to nepoznáš? I když jsi mě za to tolikrát plísnil, pořád vážu babské uzly.“

„To je jedno, hlavně žes to vůbec udělala.“

Odřízl zbytky motouzu a sejmul celtu. Kůň měl uzdu pečlivě přivázanou k hrušce sedla. Sedlový řemen byl povolený, aby měl pohodlí, přesto však stačil držet sedlo, aby nesklouzlo.

Link se rozhlédl. Uznalým pohledem ocenil přístřešek z balvanů a křovin. Pak si všiml kusu zablácené látky, jíž měl Dancer ovázané nohy. Poklekl a sáhl na ni. Podobně jako sedlový řemen nebyla příliš napjatá ani moc volná.

„Ošetřila jsem ho dobře?“ zeptala se Holly s obavami v hlase.

„Mnohem líp, než si zasluhuje po lom, co mi včera provedl.“ Oddechla si.

„Vydával zoufalé zvuky, a tak jsem se nejdřív bála, že je zraněný.“

„Je rozmazlený. Naříkal, protože nechtěl být sám.“

Link se s přirozeným půvabem vztyčil a upřeně se na Holly podíval.

„Co se vlastně včera v noci stalo?“ zeptal se pátravě. „Po Dancerově pádu si už nic nepamatuju.“

„Zahlédla jsem tě nahoře na hřebenu. Kůň šílel strachy.“

„To si ještě pamatuju,“ prohodil a zkřivil obličej.

„Měl jsi seskočit,“ řekla Holly a hrdlo se jí stáhlo. „Pořád jsem na tebe křičela, ať seskočíš, ale tys mě neslyšel. A potom se rozpršelo…“

Zmlkla a vzpomněla si, jak strašně se o Linka bála.

„Sand Dancer upadl,“ dodala po chvíli mlčení. „Ty ses v té chvíli vrhl na zem a dvakrát ses převalil. Pak jsi narazil na balvan… ach Linku, kdybys věděl, jak moc jsem se o tebe bála.“

Lehce se dotkla prsty jeho rtů, jako by potřebovala cítit jeho dech a ubezpečit se, že žije.

Políbil jí konečky prstů a zašeptal její jméno.

„Když jsem se k tobě konečně dostala,“ pokračovala roztřeseným hlasem, „ležel jsi obličejem vzhůru v lijáku a vůbec ses nehýbal. Myslela jsem, že jseš mrtvý.“

Pokusila se o úsměv. Podle Linková výrazu poznala, že nepůsobí

příliš přesvědčivě.

„Byla jsem moc ráda, když jsem tě uslyšela sténat,“ přiznala se.

„Pomohla jsem ti na nohy a dobelhali jsme se ke stanu.“ Tentokrát vypadal její úsměv upřímně.

„Byla by to hezká filmová scéna: běsnění živlů s lijákem, hromy a blesky a my dva se uprostřed té hrůzy kloužeme ze svahu dolů. Připadala jsem si jako vlečný člun, co táhne zatoulaný zaoceánský parník.“

Link se tvářil vážně. Vzpomínal na děsivou bouři, která poplašila Dancera.

„Měli jsme štěstí, že do nás neuhodil blesk,“ poznamenal.

„Svatá pravda,“ souhlasila Holly. „Jakmile jsem tě dostala do stanu, vysvlékla jsem tě z mokrých šatů a strčila do spacáku.“

Link se na ni šibalsky usmál. „Už tě vidím, jak ses přitom

červenala.“

„Na to nebyl čas. Z ničeho nic ses rozhodl, že musíš jít ošetřit Dancera.“

„Rád slyším, že jsem byl alespoň částečně při smyslech.“

„Ale byl jsi v takovém stavu, žes nemohl…“

„Takže?“

Holly pokrčila rameny a ukázala na zbytky provazu ležícího na zemi.

„Takže jsem v lijáku nadělala hromadu babských uzlů.“

„Mělas počkat, až se bouřka přežene.“

„Nechtěl jsi čekat. Měla jsem se s tebou prát?“

„Chceš tím říct, že jsem tě vyhnal ven do bouřky, aby ses postarala o koně?“ namítl Link a cítil, jak se mu stahuje hrdlo.

„Někdo z nás dvou tam jít musel a já jsem na tom byla v té chvíli líp.“

„Proboha, Holly!“ Strhl ji na sebe. „Mělas nechat jít mě. Vždyť ses mohla poranit.“

„Ty už jsi byl zraněný,“ odpověděla.

„Ale přesto…“

Nenechala ho domluvit. „Kdo si myslíš, že jsem?“ vyjela podrážděně. „Byl jsi bez sebe!“

„A tys byla sama v bouřce v horách s hřebcem, který se splašil a byl schopen tě zabít při každém novém zablýsknutí.“

„Zavázala jsem mu oči,“ podotkla prostě.

Link jí přejížděl prsty po obličeji a zkoumal křehkou tvář.

„Ty jsi fantastická,“ šeptal. „Chytrá, nohatá a divoká, s očima jako dvě zlaté mince…“

Náhle si Holly naléhavě uvědomila Linkovu blízkost: viděla jeho oči a vlasy a knír lesknoucí se ve slunci, přitahovala ji svůdná křivka jeho úst a představa vlhkého a hbitého jazyka.

Link zaťal čelist a bojoval s neodolatelnou touhou Holly políbit a líbat ji tak dlouho, až oba ztratí dech. Pomalu ji pustil a sehnul se Dancerovi k nohám.

„Kdes vzala tu látku?“ ptal se, když rozvazoval uzel.

„Nevzpomínám si, že bych měl v sedlové brašně náhradní košili.“

„Je to má halenka. Proto jsem neměla nic pod kabátkem, když…“ Holly se zarazila. Při vzpomínce, jak jí Link rozepnul kabátek a díval se jí na nahá prsa, se zachvěla.

Linkovi to neušlo.

„Holly,“ oslovil ji a v hlase mu zazníval údiv, „jen zázrakem jsem se tě ještě nezmocnil. Je strašně těžké se ovládnout. Ale jak je bůh nade mnou, opravdu se snažím.“

Link sejmul koni pouta z nohou a rozmotal látku. Byly na ní skvrny a tu a tam ulpěly hnědočervené koňské chlupy.

Zatřepal blůzkou v rukou. „Být na tvém místě nosil bych raději jen kabátek.“

„Mám s sebou ještě jednu halenku.“

„To je škoda. Kabátek má prima zapínání.“

„Nemá, zip se zasekl.“

„Jak říkám…“

Když rozvázal uzdu a přehodil ji Dancerovi přes hlavu, zářil mu v

očích úsměv.

„Tak pojď, hochu,“ oslovil koně. „Uvidíme, jakou máš žízeň.“

Zatáhl za uzdu a Sand Dancer poslušně vykročil. Ostražitě ho sledovali a s ulehčením zjistili, že kromě ztuhlých svalů mu nic nechybí. Link pokývl, usmál se na Holly a vzal ji za ruku.

„Je to jako za starých časů,“ řekl. „Jsem s koněm u Skrytých pramenů, cítím vůni šalvěje a…,“ po straně na Holly škádlivě pohlédl,

„a pokukují po mně čísi zlaté oči.“

Vtom ho cosi napadlo a zvážněl. Upřel na Holly zpytavý pohled.

„A jak to, že jsi vůbec tady?“ zeptal se. „Proč jsi nezavolala, že se vracíš do Kalifornie?“

Sedm

Holly na okamžik ztuhla. Úplně zapoměla na top modelku Shannon a vžila se do role nezkušené šestnáctileté dívenky, jak si ji pamatoval Link. Vybavila si, jak reagoval na Shannon v Palm Springs. Jak pohrdavě mluvil o parazitech a jejich kurvách.

Chvíli kráčela mlčky. S každým dalším krokem cítila, jak ji Link upřeně pozoruje. Nechtěla mu prozradit, že je Shannon, a taky mu nedokázala lhát.

„Nezavolala jsem ti,“ řekla konečně, „protože jsem nevěděla, jestli

mě chceš vidět.“

„Cože?“ zeptal se Link překvapeně.

„Nikdy jsi mi nenapsal. Ani vánoční pohled.“

Z tónu Hollyina hlasu a z jejího výrazu bylo cítit zklamání, že neodpovídal na její dopisy.

„Psal jsem ti třikrát,“ prohlásil rozhodně. Pohlédla mu do tváře a tiše se zeptala: „Vážně?“

„Třetí dopis se mi vrátil s poznámkou od Sandry,“ řekl Link.

„Žádala mě, abych ti už nepsal, že tě mé dopisy rozrušují. Myslel jsem si, že tě proti mně poštvala. A že mě nejspíš nenávidíš.“

Holly se zastavila a zírala na něho. „A proč bych tě proboha nenáviděla?“

Link hned neodpověděl. Přehodil uzdu Dancerovi kolem krku a pak ho poplácal po lesklé srsti. Kůň dychtivě vykročil k pramenům.

Když opět zvedl hlavu a pohlédl na Holly, z tváře se mu nedalo nic vyčíst.

„Můj otec ti při autonehodě zabil oba rodiče,“ pronesl klidně. Jeho prohlášení znělo velmi stroze a Link stál nehnuté a upřeně pozoroval Hollyinu reakci. Když na její tváři nespatřil ani překvapení, ani zděšení, ulehčené si oddychl.

„Tys to věděla,“ poznamenal.

„Ano. Sandra mi to řekla.“

„To jsem si myslel,“ zahučel zachmuřeně.

„Ale co to má co dělat s tím, že bych tě nenáviděla?“ nechápala Holly. „Byla to přece nehoda. Za deště a na špatné horské silnici nezvládl řidič řízení. To se stává.“

Holly se zachvěl ret, když si vzpomněla na rodiče. Nevěděla, zda se jí někdy podaří smířit se s jejich ztrátou.

„Později jsem se dozvěděla, že tvá nevlastní matka taky zemřela. Šlo prostě o nehodu. Nikoho neobviňuju. Rozhodně ne tebe.“

Link zvedl Hollyinu ruku k ústům a políbil ji na dlaň.

„Ne každý dokáže tak odpouštět,“ mínil. „Třeba Sandra. Jsem

přesvědčený, že McKenziovým neodpustila.“

„Nikdy bych tě nemohla nenávidět,“ řekla Holly prostě. Link se jí zahleděl do očí. „Psala jsi mně?“

„Ano.“ Hlas se jí zlomil. „Ach Linku, tolik jsem po tobě toužila. Když jsem se v noci budila a třásla se strachy, přála jsem si, abys mě držel v náruči a já slyšela tvůj hlas. Cítila jsem se tak osamělá!“

Linkji objal a přitiskl k sobě tak silně, jako by chtěl od ní odehnat všechna ta léta samoty. V jeho hlase zazněl divoký tón. „Neměl jsem tě nechat odejít. Strašně jsem si přál, abys zůstala se mnou.“

„A proč jsi mě nechal jít?“ zazněl Hollyin tlumený hlas.

„Může za to Sandra. Nevěřila, že tě mám rád, podezírala mě, že tě chci jen dostat do postele.“

„To si myslela o všech mých nápadnících,“ prohlásila Holly odměřeně. „A většinou se nemýlila. Jen u tebe se spletla.“

Link se usmál a políbil ji na nos.

„Bylas křehká a něžná a moc jsem po tobě toužil. Ale chtěl jsem něco víc než tvé tělo,“ řekl chraplavě. „Víš, často jsem pozoroval tvé rodiče. Měli se rádi a milovali taky tebe.“

„Samozřejmě.“

„To není samozřejmé,“ odpověděl Link. „Když spolu lidé žijí, ještě neznamená, že se mají rádi.“

Holly si vzpomněla, co se povídalo o Linkově matce a také o druhé ženě pana McKenzieho. A na to, že pan McKenzie ke konci života hodně pil. Pak jí myšlenky zabloudily zpět k tomu, co jí Link řekl před chvílí.

„Sandra mi neukázala ani jeden z tvých dopisů,“ přiznala. Linka to nepřekvapilo.

Holly však ano. I když se s tetou moc nesblížila, nedokázala si

představit, že by jí lhala.

„Sandra mi toho musí hodně vysvětlit,“ řekla nazlobeně.

Link si všiml Hollyiných očí. Zračila se v nich zlost stejně jako v sevřené linii úst.

„Nesuď ji moc přísně,“ dodal po chvíli.

„Proč ne? Sama si o to řekla.“

„Víš, když tě tehdy poprvé uviděla, mělas obličej opuchlý od pláče a spala jsi mi v náruči. Vypadals jako dítě.“

„No a co?“

„Kdybys byla má dcera nebo neteř a nějaký tvrdý chlapík mi v té chvíli tvrdil, že se s tebou ožení, udělal bych to co ona. Začal bych ječet a nadávat a ztropil takový cirkus, že by hned vypadl.“

„Možná. Ale nekradl bys cizí poštu. Něco takového bych nikdy neudělala.“

Link se ušklíbl. „Stejně mě to u Sandry nepřekvapuje,“ prohlásil bez obalu.

„Ty ji tak dobře znáš?“ zeptala se Holly.

„To ani není potřeba. Táta mě naučil jedné věci: Nikdy nevěř hezké ženské.“

Divoká nenávist, která zazněla z Linkova hlasu, Holly otřásla.

„Mýlíš se,“ pokusila se o odpor.

„Ale kdepak, věř odborníkovi.“ Link se trpce usmál. „Sandra je sice

čubka, ale nedá se jí upřít půvab.“

Holly ztuhla krev v žilách, když pohlédla Linkoví do tváře. Viděla před sebou krutého cizince, který sledoval Shannon stejným pohledem, jakým kočka pozoruje motýla kroužícího kolem květu.

Má výraz nemilosrdného dravce, pomyslela si.

„Krása s tím nemá co dělat,“ namítla přiškrceným hlasem. „Znám ošklivé ženské prolezlé zlobou do morku kostí a pohledné ženy, které jsou hodné.“

Linkji něžně pohladil po tváři. „Ty bys hledala dobrotu i u chřestýše, maličká,“ řekl měkce.

Pod Holly se slabostí podlomila kolena. Kdysi jí vadilo, že ji Link oslovuje „maličká“, ale dnes ji to slovo hladilo a hřálo stejně jako jeho rty.

„Naše milá Sandra,“ pokračoval Link změněným hlasem,

„přísahala, že nedopustí, aby si dcera její sestry vzala za muže syna alkoholika a kurvy. Prohlásila, že jsem sprostej panchart a nevím nic o lásce.“

Holly znovu vylekal jeho nenávistný tón.

„Takže si počkala, až budu na pohřbu nevlastní matky, a unesla tě. Ukradla mi jedinou bytost, která mě mohla naučit milovat. Tebe, má

drahá. Tak co, ještě mi chceš tvrdit, že je Sandra hodná? Věř mi, každá hezká ženská je zmije.“

Jeho hlas ji bodal jako švihnutí bičem. A tvářil se velmi neústupně. Když Holly promluvila, třásl se jí hlas.

„To všechno je minulost,“ řekla téměř prosebně. „Už mi není šestnáct a Sandra mě od tebe nemůže odvést.“

Linkji stiskl tak pevně, až ji to zabolelo.

„Neradil bych jí, aby se o to pokusila,“ zvolal výhružně. „Přijela sem s tebou?“

„Ne, zůstala na Manhattanu. V létě je v agentuře moc práce. Fotí se jarní kolekce.“

Link se tvářil nechápavě a Holly s úsměvem vysvětlovala: „Jarní kolekce modelů. Aby se do jara stihla reklamní kampaň, musí se fotit a filmovat už v létě.“

Link udělal znechucený obličej.

„Aha, už si vzpomínám,“ sykl pohrdlivě. „Sandra se živí prodejem ženskejch koz a zadků do časopisů.“

„Linku!“

Všiml si jejího vyděšeného výrazu. „Promiň,“ omlouval se. Holly rozčilením oněměla.

Panebože, přemítala zoufale. Co udělám? Jak ho přesvědčím, že Shannon není taková, jak si ji představuje?

Link si všiml, že Holly zbledla. Vzdychl a vjel si rukou do vlasů. Od nahé paže se mu odrážely sluneční paprsky.

„Nemám prostě rád modelky,“ přiznal konečně. „Jako modelka pracovala máma i nevlastní matka. Aspoň tomu tak obě říkaly. Ale já si myslím, že šlo o něco jiného. A vsadil bych se, že mám pravdu.“

Holly zavřela oči. Kdyby tak nemusela otevřít ústa a zničit svůj sen!

Ale nemůže Linkoví lhát, proto teď nesmí mlčet.

„Já jsem taky modelka,“ oznámila rozhodně.

S obavami otevřela oči. Místo opovržení viděla v Linkově pohledu nedůvěru a pobavení. „Takže modelka,“ pronesl klidně.

„Ano.“

Link se tiše rozesmál. Přejížděl Holly zrakem od pocuchaného copu po kabátek nacpaný do pomačkaných bavlněných kalhot. Pak jeho pohled ulpěl na špinavých vysokých botách.

„A copak předvádíš?“ zeptal se. „Medvídky? Houpačky? Nebo lízátka?“

Holly popadl vztek. „Nemyslím, že jsem tak ošklivá,“ odsekla.

Přestal se smát. Znovu se na Holly zadíval, ale tentokrát jinýma očima. Vybavil si, jak vypadala, když ji svíral v náruči, když se poddávala jeho laskání a sálala z ní touha.

Pronesl sevřeným hrdlem: „Kdybys byla jen o poznání krásnější,

přestal bych si věřit. A tobě taky.“

„Ale když je někdo krásný, tak ještě neznamená, že mu nemůžeš věřit. Kráse se dá pomoct, pokud máš po ruce zrcadlo a líčidla. Můžu být krásná a přitom si zasloužit tvou lásku.“

„Ale, ale,“ konejšil ji Link a tiskl si ji k hrudi. „Nemluvil jsem přece o tobě.“

„Já však ano.“

Její slova zanikla, jakmile jí přikryl ústa svými. Líbal ji něžně a přitom vášnivě a z jeho polibku cítila, že ji miluje a že o ni moc stojí. Podvědomě se k němu tiskla, až je nedělilo nic jen vrstva látky a slova, která jí nedovolil vyřknout.

„Jsi pro mě víc než krásná,“ šeptal jí s ústy dotýkajícími se jejích.

„Ale…“

„Ne,“ znovu ji umlčel vášnivým polibkem. „Už se přestaneme hádat. Ani slovo o krásných ženách.“

„Ale…“

Link ji však znovu přerušil: „Musíme se líp poznat, než se spolu začneme hádat.“

„Myslím, že bychom to měli raději probrat hned.“

„Právě jsem tě našel. Prosím, nepokaz to.“

Když Holly neodpovídala, jemně ji kousl do rtů.

„Platí?“

„Ale…“

Přitiskl své rty k jejím a umlčel ji dalším divokým polibkem, takže na chvíli ztratila dech.

Pak řekl naléhavě: „Splnil se mi sen a ty ses vrátila. Slib mi něco. Dej mi pár dnů. Jen pár dnů a potom si můžeme vjet do vlasů a porafat se jako staří manželé.“

Holly se tvářila nešťastně. Smál se na ni očima.

„Nejsem žádnej trouba. Vím dobře, že se budeme hádat. Vždycky jsi byla tvrdohlavá holka. Co ti udělá pár dnů?“

„Kolik?“

Šibalsky se na ni usmál. „Jak říkám, tvrdohlavá holka,“ mručel si pod knír.

Holly mlčky čekala. Tvrdohlavě.

„Tak dva?“ navrhl Link. „Na ranči se chystá večírek. Arabská noc. A po něm si to můžeme rozdat.“

Chvíli váhala, ale pak zavrtěla hlavou. „Zlobil by ses na mě, kdybys to zjistil.“

„A co mám zjistit?“ Link ztuhl a bolestivě jí zarýval prsty do paží.

„Tak co mám zjistit?“ opakoval a hlas mu zněl najednou drsně. „Jsi vdaná?“

Holly jeho otázka vyrazila dech. Oněměla.

„Tak jsi vdaná, nebo ne?“ naléhal na ni.

„Myslíš, že bych se tě dotkla, kdybych byla vdaná?“ odsekla.

„No, znám takové, co si s tím hlavu nelámou,“ pronesl chladně.

„Já k nim nepatřím.“ Pak dodala kousavě: „A co bys chtěl ještě vědět? Jestli mám snoubence, přítele, milence?“

Linkův výraz se změnil. Nasadil chladnou masku.

„A je jich hodně?“ zeptal se lhostejně.

„Není žádný!“ vybuchla Holly a ve vzteku ze sebe sypala další slova: „Abys věděl, tak jsem ještě “

Náhle se lekla vlastních slov a zmlkla. V rozpacích se od něho odvrátila. Styděla se za to, co mu málem vyzradila.

Tvář mu oživla.

„Cože jsi?“ loudil z ní odpověď.

Holly zvedla vzdorovitě hlavu. Stoupla si proti němu s rukama v bok podobně jako včera, kdy čelila jeho urážkám jako Shannon.

„Nemám zkušenosti s muži,“ sdělila mu bez obalu. „Ale to jistě chápeš. Jak jsi před chvílí správně poznamenal, nejsem žádná kráska.“ Po těch slovech se otočila na podpadku a vydala se zpět ke stanu.

Třemi dlouhými kroky ji dohonil, chytil jednou rukou pod paží a druhou pod koleny a zvedl do náruče. Za přivřenými víčky na něho hleděly dvě chladné oči.

„Vidíš, že jsem měl pravdu, když jsem tě žádal o příměří. Potřebujeme pár dní, abychom jeden druhého poznali. Potom se zasnoubíme.“

Holly zatajila dech. Link jí pohlédl do tváře a rozbušilo se mu srdce. Pokračoval přiškrceným hlasem: „Za tři dny po zasnoubení se můžeme vzít. A pak ti splním všechno, co ti uvidím na očích.“

Holly vstoupily do očí slzy radosti a strachu zároveň. Měla chuť mu na místě říct „ano“ a připoutat ho k sobě dřív, než se doví o existenci jejího druhého já. Pomyšlení na jeho nenávist k modelkám jí nahánělo strach.

Link si jejích slz nevšiml a neměl tušení, že ji něco trápí. Líbal ji na krk, do vlasů a na ucho. Pak jí zašeptal do ucha: „Žádám moc, když tě prosím o dvoudenní příměří?“

„Ale…“

„Ksakru, Holly,“ přerušil ji ostře. „Jak tě mám přesvědčit?“

„Když já nechci, abys mě později nenáviděl.“

„Přece víš, že tě nikdy nebudu nenávidět, maličká.“

„Linku, neznáš mě. Nevíš o mně všechno.“

V zoufalství obrátil oči k obloze. „Tak takhle si představuje příměří,“ žaloval nebi. „Přestaneme se hádat kvůli hloupostem a budeme se bavit o důležitějších věcech. Třeba o svatbě a o dětech.“

Holly se zachvěla, přitiskla se k Linkovi vší silou a zoufale ho políbila.

„Chceš přece děti, ne?“ zaútočil.

„Chci mít s tebou děti. Vždycky jsem o tom snila,“ zašeptala. Link zvedl hlavu a zahleděl se do zlatohnědých očí.

„Tak mi musíš věřit,“ řekl hlubokým hlasem. „Budu velmi jemný. Už jsem přestal doufat, že tě ještě někdy budu držet v náruči, a teď se bojím, abych tě zase neztratil dřív, než…“ Zmlkl, protože nenacházel slova, kterými by vyjádřil, jak moc po ní touží. Místo slov ji políbil a utápěl v polibku všechnu touhu, kterou cítil během dlouhých let odloučení.

Holly se nebránila jeho rtům ani jazyku, který se jí dotýkal v ústech na každičkém místě v němé prosbě. Když se od ní konečně odtrhl a zvedl hlavu, vzdychla a otřela se mu tváří o krk.

„Příměří?“ zašeptal.

„Ano.“

„Dobrá.“

Link odhodlaně vyrazil s Holly v náruči ke stanu.

„Kam jdeme?“ zeptala se.

„Do stanu.“

„Do stanu?“

Link si všiml nervozity v Hollyině hlasu a pohlédl na ni. „Myslel jsem, že si nechám usušit šaty,“ řekl a pousmál se.

Holly mlčela, ale cítil, že ztuhla.

„Říkalas, že nemáš moc zkušeností s muži,“ začal.

Přikývla.

„Jsi panna?“ zeptal se Link.

„Říkáš to, jako bych měla uhry.“

„Tak jsi, nebo nejsi?“

„Nemáš to jedno? Žijeme přece v moderním světě, ne?“ opáčila.

„Vím. A proto se tě ptám. Vypadáš nevinně jako andílek,“ řekl Link,

„ale dnes ráno ses jako panna nechovala.“

„Promiň,“ odsekla Holly. „Ber to jako podvodnou reklamu. Ano, jsem ještě panna.“

Linkjí hleděl do rozzlobené tváře v nepředstíraném úžasu.

Když se vzpamatoval, vysoukal ze sebe: „Panebože, to nejsou v New Yorku muži?“

„Je jich tam plno.“

„No a?“

Chvíli se rozmýšlela a pak pokrčila rameny a řekla bez obalu:

„Nebyls tam ty, Linku.“

Ucítila, že se chvěje. Políbil ji na víčka, na čelo a na ústa. Líbal ji s takovou něhou, že se Holly nedokázala ubránit slzám, které se jí zatřpytily v hustých černých řasách.

„Já si tě nezasloužím,“ zamumlal Link ochraptěle. Holly se lehce usmála. „Já se tě jen tak nepustím.“

Dlouhou chvíli ji beze slova tiskl k sobě a nasával její blízkost i slova podobně, jako vyprahlá půda vpíjí vláhu. Pak uvolnil sevření a opatrně ji postavil na zem.

„Přivedu Dancera,“ řekl. „Zatím se hezky obleč. S tím rozepnutým kabátkem by ti neodolal ani svatý, a to já určitě nejsem.“

„Nepůjdeš si nejdřív… sušit šaty?“

Holly ucítila, že se jí po tvářích rozlévá ruměnec, a chtělo se jí zaklít. Link dokázal proniknout slupkou, kterou si kolem sebe vytvořila, a dostat se až ke stydlivé dívence skrývající se pod maskou protřelé modelky. Rozčilovalo ji to, ale zároveň také uklidňovalo.

Link jí pomalu přejížděl prstem po výrazné, šikmo posazené lícní kosti a po hedvábném oblouku obočí. „Obleč se, maličká,“ zašeptal,

„nebo mé dobré úmysly skončí v plamenech.“

Holly ho chvíli studovala. „To proto, že jsem panna?“ zeptala se.

„Ano.“

„Není to přece nevyléčitelná nemoc,“ upozornila ho.

„Slíbilas, že se nebudeš hádat. Vzpomínáš?“

Oči se jí zúžily a potemněly.

„Nemám v úmyslu se s tebou hádat,“ promluvila sladkým hlasem.

„Vysvětlíme si to u snídaně, drahoušku.“

Obdařila Linka tím nejpůvabnějším úsměvem modelky, otočila se a vracela se ke stanu. Při každém kroku se vyzývavě zhoupla v bocích.

Osm

Ve stanu bylo horko. Průduchy v celtovině prostupovalo zlatavé světlo.

Uvnitř vládl nepořádek. Všude se povalovalo oblečení. A spousta dalších věcí z kempinkové brašny, které vysypala, když zuřivě hledala aspirin.

Ale když se rozhlížela kolem, viděla Holly něco jiného. Při vzpomínce na dnešní ráno jí projela od hrudní kosti až ke kolenům horkost. Znovu prožívala okamžik, kdy Linkoví sklouzl spací pytel ze štíhlých boků. Tehdy si ho se zalíbením prohlížela. A nic jí neušlo. Viděla ho celého. A co víc, měla chuť přistoupit k němu, pokleknout a přejet mu rukama po hebkém těle.

Je to důvod, proč jí Link řekl, že se nechovala jako panna? ptala se v duchu.

A co si vlastně myslí, že panna udělá, když uvidí muže, jehož miluje, nahého? Že začne křičet? Nebo omdlí?

Zkřivila plná ústa do úšklebku, stáhla si kalhoty a odkopla je na bok. Nic pod džínsy neměla, protože se večer při oblékání tak třásla zimou, že se nezdržovala s prádlem.

Jak by se asi zachoval Link, kdyby to zjistil? Křičel by a omdlel?

Představa, že by Link křičel nebo omdlel, byla tak komická, že se nahlas rozesmála.

Uklidnila se při pokusu rozepnout zip kabátku. Vůbec se jí to nedařilo. Sehnula se. Na první pohled jí bylo jasné, že je zip polámaný. Proto si kabátek stáhla přes boky a nacpala jej na dno kempinkové brašny.

Chvíli stála ve vyhřátém stanu nahá a představovala si Linkovo tělo v proudu slunečního světla pronikajícího dovnitř.

Líbila bych se mu nahá, stejně jako se on líbil mně?

Při vzpomínce na Linkovo mužné tělo pocítila vzrušení. V příslibu potěšení, které dosud nepoznala, jí projela tělem vlna touhy.

A Linkjí nepoznanou slast upírá.

Ulevila si slovem, které normálně nepatřilo do jejího slovníku, a vytáhla z brašny spodní prádlo. Oblékla si tmavě modrou krajkovou podprsenku a stejné kalhotky. Pokožka se jí leskla jako zlatý med, ale

ona neměla zrovna náladu obdivovat kontrast mezi barvou krajky a své kůže. Netrpělivě se znovu nasoukala do džínsů a pomačkanou modrou plátěnou halenku si upnula až ke krku.

Pak se zamyslela a pár knoflíčků rozepnula. Halenka jí stačila

přikrýt jen podprsenku. Pokud se ovšem nehýbala.

Když chce Link pannu, pomyslela si, má ji mít. Dostane ji na modrém plátěném podnosu, horkou a kouřící, obloženou šalvěji.

Ta představa ji pobavila. Usmála se a cudně si zapnula jeden knoflíček. Vykartáčovala si vlasy, spletla je do copu a obula si boty. Když se oblékla, uklidila několika pohyby zkušeného táborníka nepořádek ve stanu. Natáhla se po piknikovém koši, nabrala do náruče dříví, které nechala ve stanu vysychat, a vyšla ven.

Rozdělala oheň se stejnou zručností a rychlostí, s jakou se vypořádala s chaosem uvnitř. Jakmile se polena rozhořela, postavila na kameny lemující ohniště kovový rošt. Minulou noc nabrala u pramenů vodu a teď ji nalila do nové lesklé kávové konvice. Postavila ji na rošt a pozorovala, jak ji olizují plameny a kouř na ní zanechává černé stopy po sazích.

Nalila vodu do největšího hrnce z kempinkové soupravy a postavila ho na rošt vedle konvice. Vzala si lopatku a šla si ulevit do křoví. Cestou křikla na Linka: „Až budeš hotový, přijď na snídani.“

Třebaže ho neviděla, tušila, že je někde nablízku. Nejspíš si natrhal šalvěj a pokouší se jí vyhřebelcovat Dancera.

Linkův hlas jí odpověděl od pramenů, a tak poznala, že se nemýlila. Cestou zpět vzala přenosnou ledničku, kterou Link vytáhl z džípu.

Na ni si naložila náruč dříví. Jednou celtou stačila večer džíp přikrýt, a tak dovnitř moc nenapršelo.

Vrátila se k autu ještě jednou a přinesla zbytek potřebného náčiní. Nabrala si vodu na umytí rukou, a když si je opláchla, pustila se do přípravy snídaně. Rychlými pohyby rozložila na pánvičku plátky slaniny a dala je na rošt opéct. Přiložila do ohně a začala věšet mokré prádlo na šňůry, jimiž byl upevněn stan. Když ucítila vůni kávy a slaniny, začalo jí kručet v žaludku. Přehodila poslední kousek prádla přes šňůru a vrátila se k ohni.

Link se objevil, právě když obracela slaninu. Přes pravé rameno měl hozené sedlo a v levé ruce nesl sedlovou deku. Přehodil ji přes šňůru, aby vyvětrala. Těžká deka zahoupala šňůrou a z ní se snesly k zemi jako nějaký barevný exotický pták Hollyiny kalhotky.

Link nabral purpurově rudou krajku na konečky prstů, pohlédl přes rameno na Holly a zeptal se s úsměvem: „Patří tobě?“

„To těžko,“ odpověděla a obrátila poslední plátek slaniny. „Takové panny nenosí. Musí být tvoje.“

Linka Hollyin důvtip rozesmál.

Když sundával sedlo a odkládal je na balvan, Holly ho podvědomě hltala pohledem. Líbila se jí hra svalů na jeho mužném těle a elegance skrytá v každém pohybu.

Link poznal, že ho pozoruje. Aniž se obrátil, utrousil: „Spálíš slaninu.“

Lekla se a sklonila se nad oheň. Slanina ještě nezačala zlátnout.

„Nic se nepálí,“ řekla nahlas.

„To je zvláštní,“ odpověděl Link a pečlivě přitom věšel kalhotky na šňůru, „byl bych přísahal, že se tu něco pálí. Myslíš, že se může panna spálit, maličká?“

Mluvil hlubokým hlasem a smyslnými pohyby urovnával purpurové krajky na kalhotkách.

Při pomyšlení, že by se tak dotýkal jí, se Holly rozlila tělem horkost. Odvrátila pohled od Linkových prstů a uvědomila si, že ji pozoruje a čeká na odpověď.

„Myslím, že ano,“ přisvědčila.

„Dobře,“ odpověděl měkce. „Ale počkám si, až budeš stejně vyhladovělá jako já.“

Holly třikrát luskla prsty a počítala: „Jedna, dvě, tři. A je to. Jsem stejně vyhladovělá jako ty.“

Vyskočila na nohy a jedním plavným skokem se vrhla do stanu.

Link se smíchem vběhl za ní a přidržoval za sebou celtu, aby mu nemohla utéct.

„Pálí se slanina,“ škádlil ji.

„Já ji mám ráda spálenou,“ odpověděla a snažila se otevřít stan.

Zatímco s ním zápasila, ozvalo se hlasité prskání tuku. Vyhlédla ven a zjistila, že pánvičku olizují plameny. „K čertu,“ zaklela.

Bezmocně se ohlédla a vyběhla ven. Několika hbitými ranami klackem udusila oheň a zachránila slaninu. Ještě jednou pohlédla nešťastně ke stanu a přinutila se pustit Linka z hlavy a věnovat se snídani. Otevřela sáček s chlebem a položila pět krajíčků na rošt. Opečenou slaninu naložila na jeden ze dvou plechových talířů. Káva příjemně bublala a byla téměř hotová.

„Kolik vajec a jak si je přeješ?“ zavolala, aniž zvedla oči.

„Tři. Jako volská oka.“

Linkův hlas se ozval nečekaně blízko. A za moment za sebou Holly ucítila pohyb. Dlouhé prsty jí začaly přejíždět od brady k uším. Otočila hlavu a otřela se mu rty o dlaň. Pak ho kousla do palce tak silně, aby to ucítil i přes mozolnatou kůži.

Link se prudce nadechl a zastřeným hlasem ji varoval: „Ještě jednou to uděláš a povalím tě a rozsápu na cucky.“

„Řečičky, řečičky,“ dráždila ho.

Olízla mu jazykem citlivou kůži mezi prsty a zamumlala: „Hm, chutnáš líp než slanina.“

„Holly,“ řekl Link ochraptěle, „slíbila jsi, že se nebudeme hádat.“

„A kdo se hádá?“

Vzal ji za ruku a přitiskl k ústům. Pak mu jazyk cestoval týmiž místy jako před chvílí její. Když ji pustil, prsty se jí chvěly.

„Pálí se ti toasty,“ poznamenal.

Vzdychla a obrátila se k ohni. Jeho dotek ji pálil víc než plameny. Když obracela krajíčky chleba, napadlo ji, co asi Link ve stanu dělal.

Pořád měl na sobě mokré džínsy.

Zvedla hlavu a pohlédla na šňůry. Vedle podprsenky visely jeho trenýrky.

„Máslo a med máš v lednici,“ řekla nahlas.

Vyklepla vejce na pánvičku, nalila dva šálky kávy a naložila Linkovi na talíř většinu křupavých plátků slaniny. Pak obratně zatřepala pánvičkou, napočítala do deseti a vysypala vejce Linkovi na talíř. Na slaninu s vejci položila tři toasty.

„Pojď si to sníst, dokud je to teplé,“ ozvala se. „A nechci slyšet žádné komentáře, nebo s ním všechno sama.“

Link se zasmál, vzal si talíř a pustil se do jídla.

Holly usmažila další dvě vejce a natáhla se po toastu. Zjistila, že už ho Link připravil. Pořádně ho namazal máslem a medem, takže med stékal přes kůrku a lemoval talíř zlatavými krůpějemi. Holly jedla rychle a s chutí, ale Link ji předběhl. Nalil další šálek kávy a dřepl si vedle balvanu, který mu sloužil jako židle.

„Ty jsi prostě fantastická, maličká,“ podotkl a usrkával kávu.

„Souhlasím,“ usmála se a olizovala si med z prstů. „V dnešní době jsou už staré panny dost vzácné.“ Link se zakuckal smíchy.

„Tak jsem to nemyslel. Nejdřív mě odtáhneš do bezpečí a postaráš se o mě. Potom riskuješ v bouřce život kvůli splašenému koni.“

Holly nic neříkala, protože měla plnou pusu.

Tak pokračoval: „Pak se ráno probudím a myslím, že s ním, protože cítím na rtech tvá ústa…“ Zmlkl a při vzpomínce na probuzení se mu rozzářily oříškové oči.

Po chvíli mlčení vzdychl a upil kávy. Bloudil pohledem kolem ve snaze vyhnout se Holly. Věděl, že kdyby na ni pohlédl, těžko by se při vzpomínce na důvěrnosti dnešního rána ovládl.

„A nakonec,“ řekl, „na čtvrthodinku zmizím u koně, a když se vrátím, je všude uklizeno, hoří oheň, čeká mě teplá snídaně a kolem visí sexy prádlo!“

Vzal Holly za ruku a otřel se o ni knírem. Jemně ji stiskl a pustil.

„Nedovedeš si představit,“ pokračoval, „jakou mám radost, když vidím hezkou ženu, která k něčemu je.“

Holly zamrkala. „Copak si myslíš, že každá pohledná ženská je nemehlo?“

„Nevzpomínám si, že by máma někdy něco vařila. S výjimkou pleťových masek.“ Z hlasu mu zaznívalo opovržení.

Holly smutně žvýkala toast.

„Nevlastní matka byla ještě horší,“ dodal. „Ta by neuměla postavit stan, natož aby si vykopala příkop pro případ, že bude pršet. Ani jedna z nich by nevyšla do bouřky ošetřit koně.“

Holly mlčky dojídala snídani. Pokud jde o ty dvě ženy, má Link pravdu. Ví to v údolí každý. Linkův otec měl slabost pro půvabné, ale velmi sobecké ženy. A co bylo horší, pan McKenzie nemyslel na děti. Neuvědomoval si, že děti potřebují lásku aspoň jednoho rodiče. Když začaly v manželství problémy, utíkal se k alkoholu. Na potomky nebral ohled.

V chladném a nepřátelském světě měli Link a jeho o mnoho let mladší nevlastní sestra jen jeden druhého.

„K čertu,“ promluvil Link ledově. „Ty dvě ženské by nevyšly ani do mrholení, i kdyby šlo o záchranu vlastních dětí. Ale za chlapem do laciného pokoje v motelu by se doplazily nahé třeba i přes kaktusy.“

S přivřenýma očima hleděl do ohně a nořil se do vzpomínek na smutnou minulost.

Holly odložila prázdný talíř. Položila mu ruku na nahé rameno a cítila, jak si navzájem předávají teplo.

„Je mi líto, žes tolik trpěl,“ řekla konejšivě. Pohladila ho po tváři.

Rašící strniště ji trochu škrábalo.

„Už je to pryč,“ řekl.

„Opravdu? Vždyť ty pořád nenávidíš hezké ženy jenom pro jejich krásu.“

Po těchto slovech prudce odtáhl tvář. Z jeho výrazu bylo patrné, že o tomto tématu nehodlá diskutovat.

Pro Holly to však bylo téma velmi důležité. Možná už na ně nepřijde řeč. Čím déle bude mlčet, tím horší bude pro Linka poznání, že Holly je také Shannon.

„Myslíš, že bys matčino sobectví snášel líp, kdyby byla ošklivá?“ zeptala se tiše.

„Kdyby byla ošklivá, tak by nebyla sobecká.“

Hlas mu zněl chladně a rozhodně. Bylo to, jako by prohlásil, že slunce zapadá na západě. Holý fakt, o němž se nediskutuje.

Holly chtěla něco namítnout, ale pak si to rozmyslela. Linka nezranila slova, ale konkrétní činy. Bude proto zapotřebí konkrétních činů, které ho přesvědčí, že všechny hezké ženy nejsou kruté a sobecké.

Začala jsem dobře, utěšovala se a hleděla na dno šálku. Pomohla jsem mu a postarala se o koně.

Nic však nepředstírala, aby na něho udělala dojem. Prostě byla taková. Jednala ve shodě se svou povahou. Tu nedokázala změnit.

Link snadno uvěřil, že je nesobecká a hodná. S další částí pravdy o její osobě se taky smíří. Bude to však těžké.

Za jistých okolností dokáže být mimořádně krásná. Krutá ale není. Po čase to Link pochopí. V duchu mu dávala za pravdu. Potřebují příměří. Čas, aby se poznali. Modlila se, aby dva dny stačily.

Devět

Holly vydrhla pánvičku pískem, zabalila ji do novin a strčila do krabice. Tu spolu s celtou, jíž přikryla na noc Dancera, odnesla do džípu.

I když ještě nebylo ani deset, ostré sluneční paprsky ji přes halenku pálily jako oheň. Obloha modrobíle zářila a třpytila se vodními párami. Nad nejvyššími vrcholky se již začaly tvořit mraky. Do večera přijde další bouřka a zásobí vyprahlou zemi životodárnou vláhou.

Holly se ze zvyku chovala tiše a naslouchala zvukům pouště. V podrostu se ozývala křepelka a větve keřů se o sebe třely a vydávaly měkký, kožený zvuk. Včely bez ustání bzučely, jak se snášely ke květům, které po letních deštích nakrátko rozkvetly.

Bouřka vyrušila pouštní živočichy. Mnohé druhy žily pod zemí, kde se schovávaly před vražednými slunečními paprsky. Liják z minulé noci zalil všechny díry a nory a vypudil z nich jejich obyvatele. Zvířata budou na povrchu vyčkávat tak dlouho, dokud se voda nevsákne pod úroveň jejich obydlí. V zimním období dešťů země změkne a voda z nor rychle odteče. V létě to trvá déle, protože půda se peče na slunci a ztvrdne podobně jako hrnčířská hlína v peci.

Když došla k džípu, odsunula kanystr s benzinem, aby uvolnila místo pro krabici. Jakmile přirazila kovový kanystr ke kraji, narazil kov na kov. Poté, co kovový zvuk dozněl, se rozhostilo ticho, které náhle přerušilo suché chřestění. Had!

Holly ztuhla. Vzpomněla si, co se stalo, když jí bylo třináct. Tehdy běžela přes dvůr k ohradě s koňmi a chřestýše neslyšela. Zato viděla, jak na ni zaútočil a zatnul jí zuby do nohy těsně nad holínkou.

Měla sice džínsy, ale ty ji nestačily uchránit před hadím jedem. Po uštknutí se jí rozléval po těle jako rozžhavený tekutý kov. Nevěděla, co má dělat, a začala ječet hrůzou.

Při vzpomínce na děsivý zážitek se opět rozkřičela.

„Holly!“

Uvědomila si, že ji objímá Link, opakuje její jméno a že se o ni bojí.

Otřásla se a pomalu se vrátila do přítomnosti.

„Nic mi není,“ řekla ochraptěle.

„Co se děje?“

„Byl tu chřestýš.“

Link se hned začal rozhlížet kolem, ale nic nenašel.

Holly se rozechvěle usmála. „Zmizel, asi jsem ho křikem vyplašila,“

řekla. „Nejspíš se mě bál stejně jako já jeho.“

On k ní beze slova poklekl, zvedl jí nohavice a hledal otisk hadích zubů.

„Byl ode mě daleko, nemohl mě uštknout.“

„Ale ty se celá chvěješ.“

„Vím, ale nic mi není.“

Když se Link zvedl, zhluboka se nadechla a snažila se ovládnout

třes.

„Promiň,“ omlouvala se. „Jsem hloupá. Vím, že u pramenů bývá hodně hadů. Neměl mě tak vyděsit“

Pohlédl na ni a všiml si, že jí zbělely rty a na čele se jí perlí pot. Jemně ji objal a hladil po zádech. „Neboj,“ snažil se ji uklidnit. „Nic by se nestalo, i kdyby tě kousnul. Vozím s sebou vždycky sérum proti hadímu jedu.“

Holly mlčky zavrtěla hlavou. „To by mi nepomohlo,“ dodala po chvíli.

„Jak to?“

„Kousl mě chřestýš, když mi bylo třináct. Jsem alergická na hadí jed. A ještě hůř snáším sérum. Táta mě jen taktak stihl odvézt do nemocnice.“

Když Linkovi došlo, co právě řekla, zbledl. Odstoupil od ní a zahleděl se na ni.

Holly pokračovala: „Když jsem se další den probrala, doktor prohlásil, že jsem z toho vyvázla jen díky tomu, že jsem se včas dostala do nemocnice. Další uštknutí bych nemusela přežít.“

„Proč jsi tedy proboha jela ke Skrytým pramenům?“ ptal se Link rozčileně.

Bledými rty se na něho usmála. „Spousta lidi je alergická na včelí bodnutí, a přece nesedí pořád doma. Nosívala jsem s sebou ve výbavě adrenalin, ale když jsem se odstěhovala na východ, už jsem to nepotřebovala.“

Link se tvářil zachmuřeně.

„Bude to dobré,“ ujistila ho Holly. „Už mi došlo, kde jsem, a nebudu zmatkovat, když uvidím dalšího chřestýše.“

Link na chvilku zavřel oči a mumlal si cosi, aby to neslyšela.

„Aspoň doufám,“ dodala Holly a hlas se jí zadrhl, „že už nebudu bláznit.“

„Tak ode dneška to bude jinak.“

Linkův hlas zněl chladně jako ocel a Holly na něj překvapeně pohlédla.

„Co tím myslíš?“ zeptala se opatrně.

„Obstaráš si novou soupravu s adrenalinem a budeš ji všude nosit s sebou.“

Přikývla.

„Nebudeš chodit nebo jezdit sama do pouště,“ pokračoval Link rozhodným tónem. „Když se vydáš ven, půjdeš jako druhá, nikdy první. Na hada musí narazit člověk před tebou.“

V první chvíli chtěla odporovat. Pak si to však rozmyslela. Linkji žádá o něco, co je rozumné. Nezakazuje jí chodit ven. Snaží se jen najít bezpečný způsob, jak by se měla pohybovat v poušti, kterou má tak ráda.

Holly se s úsměvem uklonila a kývla hlavou směrem k tábořišti.

„Až po vás, monsieur“ zamumlala.

V Linkově přísné tváři se zračil údiv. „Ty souhlasíš?“ zeptal se

překvapeně.

„Ano. Jsem učenlivá, poslušná a věrná.“ Zazubila se na něho.

„Poškrábeš mě za odměnu za ušima?“ Zase ho rozesmála.

„Jsi samé překvapení,“ poznamenal. „Kdysi by ses bránila jako lev, kdybych tě žádal o něco rozumného.“

„Už mi není šestnáct, víš?“

Náhle zvážněla a zvedla k němu oči, které měly téměř zlatou barvu.

„Jsem o šest let starší,“ zašeptala. „V mnoha ohledech jsem se změnila. Když se upravím, jsem dost hezká. Až to zjistíš, budeš mě ještě chtít?“

Přivřel oči. „Copak myslíš, že jsem slepý?“ začal rozzlobeně. Hned se však zhluboka nadechl a snažil se ovládnout.

Příměří, káral se v duchu. Nezapomeň, že se nesmíš hádat.

„Jsi hezká, chytrá a tvrdohlavá žena,“ řekl po chvíli klidněji. „Velmi svůdná a velice ženská. A taky zatraceně paličatá.“ Sklouzl pohledem do míst, kde se Holly rozevírala halenka. Zahlédl dráždivou rýhu mezi ňadry.

„Tak ty sis všiml,“ řekla Holly a vábivě se na něho usmívala.

„Linku…“

Skočil jí do řeči: „Promiň, bolí mě hlava.“

„Neměla bych tu repliku říkat spíš já?“ ozvala se Holly při vzpomínce na scénku s aspirinem.

Link se smutně usmál a zavrtěl hlavou. „Jsem moc rád, že už ti není šestnáct, maličká,“ dodal pak. „I takhle mám strašné výčitky svědomí.“

„A proč?“

„Protože jsi panna,“ řekl prostě.

„A já bych si přála, abych jí už nebyla. Kdybych byla zkušenější,

věděla bych, jak se tě dotknout, abys po mně toužil tak moc…“

„Příměří,“ vzdychl.

„… že by tě nic nezastavilo.“

Nečekaně se k ní sklonil, přitiskl svá ústa k jejím a jazykem jí rozevřel rty. Pomalými pohyby jí zasouval jazyk hluboko do úst, až tiše zasténala. Tělo jí zvláčnělo a se samozřejmou vášnivostí se mu poddávala.

Projela jím divoká vlna touhy a otřásla jeho tělem podobně, jako se otřásá zem při burácení hromu. Když od ní odtrhl ústa, svítil mu v očích chtíč.

„Nemusíš znát žádné triky, abys mě vzrušila,“ vypravil ze sebe ochraptěle. „Stačí, když tě políbím. Je to dráždivější než sex s jinou ženou.“

Nejdřív se usmívala. Ale pak jí vytanula před očima svůdná postava protřelé Cyn. Vybavila si, jak v Palm Springs koketovala s Linkem, a ztuhla.

Link si všiml změny v Hollyině chování. Najednou se zdálo, že je ve střehu. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Mluvils o jiné ženě,“ snažila se o konverzační tón. Jak můžu soupeřit s takovou Cyn? Nejsem krásná ani zkušená.“

Link přivřel oči a upřeně se na ni zahleděl. Nesnesla jeho pohled a odvrátila hlavu.

„Cyn,“ pronesl odměřeně. „Kdopak ti o ní řekl?“ Holly mlčela a pokrčila rameny. „Podívej se na mě!“ žádal ji Link.

Zdráhavě otočila hlavu. Díval se na ni něžně a soustředěně. Snažil se jí pohlédnout přímo do očí. „V milostných vztazích jsem si vždycky dával pozor,“ zašeptal. „Chápeš?“

„Co mám chápat? Žes měl jiné ženy? Vím, že nejsi panic.“ Hořce se usmál. „To jsem zrovna nemyslel.“

„A co tedy?“

„Vždycky jsem měl kondom. Bylo to pravidlo. Nemusíš mít strach, že bys ode mě něco chytla.“

Holly cítila, že se červená, ale bylo jí to jedno.

„To mě ani nenapadlo,“ namítla v rozpacích.

„Ale musíš to vědět.“ Pokrčil rameny. „A pokud jde o Cyn, měli jsme takovou úmluvu. Prostě jsme si vyhovovali. Nic víc.“

Holly si vybavila prsatou Cyn, jak se k Linkovi tiskla. A on ji objal a při pohledu na drobnou blondýnu se tvářil pobaveně a shovívavě. A tytéž oříškové oči měly pro ženu jménem Shannon jen pohrdání.

„Říkáš, že jste si vyhovovali. Znamená to, že to skončilo?“

„Cyn je minulost. Nechci žádnou jinou než tebe, Holly. Nikdy jsem nedoufal, že mě potká takové štěstí.“

„Tak proč se se mnou nechceš milovat?“

Link se na ni šibalsky usmál a škádlil ji: „Je to tak nesnesitelné být pannou?“

„Neřekla bych nesnesitelné, spíš bolestné. Trpím, Linku.“

„Už jsi skoro tam, kde tě chci mít,“ pronesl zastřeným hlasem.

„Jak to myslíš?“

„Víš, že si přeju, abys po mně toužila tolik jako já po tobě.“ Holly zasténala. „Chceš říct, že bude ještě hůř?“

„Musí být mnohem hůř, aby potom bylo mnohem, mnohem líp.“

„To snad ani není možné.“

„Chceš se vsadit?“

Začal jí dlouhými, štíhlými prsty rozepínat halenku. Když se přední díl rozevřel, stáhl jí blůzku z ramen. Dlouhou chvíli se na ni jen díval a přejížděl pohledem od vylekaného výrazu krásných očí po plná ňadra vystupující z modrých krajek.

Z očí mu sálala touha a jí se rozbušilo srdce. Zalévala ji horkost a kůže jí žhnula. Pod krajkami viditelně vystupovaly ztvrdlé bradavky, vzrušené pouhým jeho pohledem.

Přejížděl jí konečky prstů po hrdle a cítil zrychlený tep, jímž reagovala na jeho něžnosti.

„Nikdy jsem ještě po žádné ženě tolik netoužil jako právě teď po tobě,“ zamumlal Link vzrušeně.

Holly chtěla něco říct, ale měla hrdlo tak stažené, že zašeptala jen jeho jméno. V napjatém tichu pozorovala Linkovu tvář, oči, které na ni upřeně hleděly, ústa, jež se rozevřela ve smyslném úsměvu, a jazyk,

který se objevil mezi zuby a směřoval k jejím ústům. Při prvním horkém dotyku jeho jazyka jí projel elektrický výboj a ona se zachvěla.

„Bojíš se?“ zeptal se Link. Zavrtěla hlavou.

„A chceš mě?“

Přikývla.

„Celá se chvěješ touhou a to jsem neudělal nic, jen se na tebe díval a přejel ti po krku. Svádíš mě, maličká. Panebože, jak jsi krásná, a to ještě nevíš.“

Pomalu jí halenku stáhl. Když z modrých manžet vykoukly prstíky, do jednoho po druhém se vášnivě zakousl.

Holly vzdychla, zavřela oči a oddala se smyslnosti vyzařující z Linkova těla podobně jako sluneční teplo. Rychlým pohybem ji strhl k sobě a vášnivě políbil.

Se svými rty na jejích zašeptal: „Dívej se mi na ruce.“

Zvedla husté černé řasy. Pohlédla dolů a spatřila na svém těle jeho ruce. Opálené, silné, mužné prsty se probíraly krajkovou podprsenkou. Holly tála a zrychleně dýchala. Když jí přejel nehty po bradavkách, zatajila dech, hlasitě vydechla a zachvěla se touhou.

Třebaže jí tělo zaplavovala jedna vlna vzrušení za druhou a cítila se jako v ohni, stále sledovala Linkovy ruce. Měl nádherné prsty a každým jemným dotykem ji k sobě připoutával jako řetězem.

Neuvěřitelně pomalu jí položil ruku na ňadro. Uchopil bradavku mezi palec a ukazovák a jemně ji třel. Vyklenula prs proti jeho ruce a oddávala se mučivé slasti. Pak se k ní sklonil a uchopil bradavku něžně mezi zuby. Zasténala rozkoší.

Když ji zaslechl, zvedl hlavu a rozepnul jí podprsenku. Měla uzávěr vpředu. Ale i poté ulpívala modrá krajka na plných ňadrech. Vsunul dlouhý prst pod krajku a velmi pomalu vyloupl nejdřív jeden prs a potom druhý. Přitom ji hltal očima, které mu vášní hrály do zelena.

Holly viděla, jak jí rty sevřel ňadro. Když ucítila jeho jazyk a rty, bradavka jí ztuhla ještě víc a ona vydala chraplavý zvuk. Držela mu hlavu v rukou, hořela a svíjela se pod jeho dotekem.

Sevřel jí prs zuby, tentokrát trochu silněji, protože poznal, že už je tak silně vzrušená, že by jemnější stisk necítila. Vydechla slastí a zabořila mu prsty do vlasů.

Chvíli ji k sobě tiskl a sdílel s ní rozkoš, kterou se celá chvěla. Pak ji laskal něžně ústy v rýze mezi ňadry a tentokrát se vyhýbal citlivým

bradavkám. Foukal jí na horkou pokožku a olizoval ji jazykem, až mu vzrušením zarývala nehty do paží.

„Linku?“

„Ano?“

„Měls pravdu,“ šeptala ochraptěle. „Je to horší. Miluj se se mnou, Linku.“

Tělo mu spalovala vášnivá touha, která vyvolala silnou erekci. Přesto se ovládl a pronesl s úsměvem: „Říkal jsem, že to bude mnohem horší.“

Než se vzmohla na protest, zavřel jí ústa spalujícím polibkem.

Divoce polibek opětovala a mocně se k němu tiskla nahými ňadry.

Rychlým pohybem jí rozepnul džínsy, stáhl je z boků a ze stehen, až sjely ke kotníkům. Pak už ji kryl jen proužek tmavěmodré krajky.

Holly se třásla, ale nebránila se. Celým svým tělem po něm prahla a byla touhou přímo posedlá.

Jezdil jí rukama po nahém těle a vychutnával její horkost. Cítil, že se celá chvěje. Přejel pravou rukou po krajkových kalhotkách a pak ruka vklouzla dovnitř. Narazil na hebké místo a začal je jemně třít.

Když zjistil, že zvlhla vzrušením, zatnul zuby, aby se nepřestal ovládat. Netušil, že by byl schopen tolik po ženě toužit, a přitom si ji nevzít.

Pomalu a jemně hladil hebké záhyby, které nahmatal. Prsty mu po nich lehce klouzaly, jak se mu bezmocně vzdávala. Něžně a pomalu postupoval k tvrdému bodu, odkud se rozlévala její vášeň. Stiskl a začal jej laskat.

Holly zalapala po dechu a zachvěla se v křeči, jak ji zachvátila silná a divoká slast. Zaryla prsty Linkovi do holých zad.

S přivřenýma očima se usmíval a bojoval sám se sebou ve snaze ovládnout svůj chtíč.

„Co mi to děláš?“ ptala se Holly třesoucím se hlasem.

„Ani desetinu toho, co bych chtěl,“ odpověděl se staženým hrdlem.

„Máš v sobě tolik vášně, že ztrácím hlavu.“

Vložil jí dlaň mezi stehna, přitiskl se k ní a nechal se spalovat její horkostí. Pak mu z hrdla unikl sten, poklekl k ní a chystal se ji políbit na hebký ochlupený klín.

„Linku!“

Z Hollyina hlasu zaznívalo současně zděšení i vášeň.

Link se otřásl, odvrátil hlavu a položil jí tvář na břicho. Chvíli tak zůstal bez hnutí a snažil se vzpamatovat. Pak odhodlaně vstal a rychlými pohyby jí natáhl džínsy.

„Promiň,“ řekl. „Zapomněl jsem, že panenství není jen technická záležitost. Tebe se vlastně ještě žádný muž pořádně nedotkl.“

Zvedl podprsenku a halenku a podal jí je.

„Oblékni se,“ požádal ji. „Nevěřím si. Strašně moc tě chci. Zatraceně moc.“

Obrátil se a pustil se rychle do nakládání džípu.

„Linku…“

„Stačilo, Holly,“ přerušil ji drsným hlasem. „Dál už bych se neovládl.“

Mlčela, sklopila hlavu a zadívala se na ruce. Chvěly se jí.

Když je to pro mě tak zlé, jaké to pak musí být pro něho? uvažovala v duchu.

Beze slova se k němu obrátila zády a začala se oblékat.

Deset

Holly se spěšně oblékla. Prožitá vášeň ji tak vyvedla z míry, že neměla sílu přesvědčovat Linka, aby už skoncovali s tím trápením, dali průchod své touze a milovali se spolu.

Vlastní reakce na jeho dotyk ji udivila. Jakmile se však vzpamatovala, netoužila po ničem jiném, než aby znovu cítila současně slabost i sílu, bolest i extázi, aby tála i hořela plamenem zároveň.

Když pohlédla Linkovi do tváře a všimla si jeho napjatého výrazu, rozhodla se, že mu o svých pocitech nepoví. Zdálo se, že je na konci sil. Beze slova mu pomohla naložit věci do džípu a upevnit plachtu.

Sotva skončili, všimla si, že vypadá líp. Dokonce se na ni usmál.

„Stihli jsme to v rekordním čase,“ řekl. „My dva jsme dobrý tým.“

Ulevilo se jí, že napětí povolilo. Také se na něho usmála a přejela mu prstem po kníru.

„To ti ale trvalo, než jsi na to přišel,“ řekla mu měkce.

Linkovi bylo vidět na očích, že si při její poznámce vzpomněl, co spolu před chvílí dělali. Natáhl se po ní, ale včas se zarazil a cosi zamumlal.

„S takovou se nikdy nedostaneme domů,“ pronesl nahlas.

„Záleží na tom, co je to ‚domů‘.“

„To znamená s tebou do postele,“ řekl bez obalu.

„Postel jsi nám právě sbalil. Je v džípu.“

„To je dobře. Schválně jsem ji naložil první. Když si vzpomenu na dnešní ráno…“

Kroutil hlavou v údivu nad naléhavostí, s jakou se hlásila touha se s Holly milovat.

„Linku, co se děje?“

„Když jsem s tebou, nedokážu se ovládat,“ přiznal po chvíli mlčení.

„Až přijde čas, budu se snažit postupovat co nejpomaleji. Když to nezvládnu, vynahradím ti to později. Souhlasíš?“

Sice moc nechápala, o čem to mluví, ale přikývla. „Dobrá. Až přijde

čas, tak mi řekni.“

Link vyprskl smíchy a kroutil pobaveně hlavou nad tím, jak přijímá situaci, které on sám nerozumí. Při myšlence na Holly pocítil znovu vzrušení. Tiše zaklel, odvrátil se od ní a zvedl oči k obloze.

„Myslím, že neprojedeme strží Antilop,“ prohodil po chvíli.

Holly vzhlédla. Když uviděla nad horami husté modročerné mraky, poznala, že ve větších výškách budou bouřky. Link má pravdu. Musí zůstat u Skrytých pramenů.

Povzdechla si. „Budu muset zřejmě znovu připravit tábořiště.“

„Ne, sjedeme oba dolů na Dancerovi. Zítra sem pošlu chlapy pro tvé

věci.“

„Nebo je můžu vyzvednout sama, až skončí v pondělí fotografování.“

Sotva slova vypustila z úst, litovala, že Linkovi připomíná nenáviděnou profesi.

„Aha, tamti,“ odfrkl pohrdlivě. „Ten uhlazenej Viking se svou černovlasou štětkou.“ Když si všiml Hollyina utrápeného výrazu, zmlkl. „Promiň,“ omlouval se. „Zapomněl jsem, že jsi s nimi. Ale nechápu, co můžeš mít s takovýma lidma společného…“

Zarazil se a zavrtěl hlavou. Pak se nuceně usmál.

Holly zápasila se slzami a stáhlo se jí hrdlo. Stěží se jí podařilo promluvit.

Jsou to lidé z modelingu značky Royce. Prostě modelky a manekýni.

Patřím k nim.“

Link pozoroval, jak je smutná, a slova téměř nevnímal. Objal ji a začal utěšovat. Já bych nemohl být diplomat,“ šeptal jí do vlasů.

„Porušil jsem příměří a mluvil o zakázaných věcech.“ Holly jen cosi neurčitě zamumlala.

„Nechci tě trápit,“ pokračoval Link a políbil ji na čelo. „Příměří?

Platí?“

„Křivdíš Rogerovi a jeho lidem,“ trvala na svém Holly.

„Dobrá, křivdím jim,“ souhlasil nerad Link. „Konec hádky?“

Byla to prázdná slova. Dobře věděla, že svůj názor nezměnil.

Nebylo tak snadné zapomenout na zpackané dětství.

„Dobrá,“ odpověděla. „Ale jednou bych tě chtěla vyléčit z

předsudků.“

Link se chabě usmál. „Bojím se, že ti to může trvat celý život.“

„A já mám jen dva dny.“

„Máš na to celý život, maličká, pokud budeš chtít.“

„Myslíš?“

Slyšel v jejím hlase beznaděj, ale příčinu neznal. Ve zlatém pohledu

očí se jí zračil strach. Snažil se jej zaplašit a divoce ji k sobě přitiskl.

Přivinula se k němu celým tělem a tváří se třela o jeho neoholenou skráň. V jejím objetí byla překvapivá síla.

Tak tam stáli pevně k sobě přitisknutí a jeden vpíjel hltavě přítomnost druhého, jako vyprahlá půda vpíjí po období sucha vláhu. V jejich objetí nebylo tentokrát nic smyslného, každý prostě potřeboval, aby ho ten druhý utěšil a byl mu oporou.

Během dlouhé jízdy na ranč v Garner Valley si byli velmi blízcí. Většinu cesty jeli mlčky. Ona si položila tvář na jeho holá záda a nechala se unášet známým rytmem koňských kopyt.

Projížděli známou krajinou a Holly se rozhostil v duši klid, přestože

věděla, že ji čeká s Linkem nejistá budoucnost.

Zdálo se jí, že Sand Dancer velmi brzy překonal horský hřeben dělící úrodné údolí Garner Valley od pouště. Údolí leželo mezi dvěma horskými hřebeny pohoří San Jacinto. Kontrast mezi skalami a pískem horské pouště a zelenou trávou údolí porostlého borovicemi působil úchvatně.

„Nezměnilo se to tu,“ řekla Holly zasněně.

„A co se nezměnilo?“

„Hory. A ranč. Zdá se mi ještě hezčí než kdysi.“

Link se usmál, protože ho Hollyina chvála potěšila. Trochu se bál, že se jí po šesti letech prožitých v manhattanské džungli z betonu a neonů nebude už na ranči líbit.

„Stojí mě to hodně času a peněz, abych udržel ranč v dobrém stavu,“ podotkl Link. „Výsledek ale stojí za to.“

Bílý plot okolo domu svítil do dálky a koňské výběhy byly čisťoučké jako bělostná oblaka kupící se nad horskými vrcholky. Zavlažované pastviny se zelenaly. Na nich se pásli štíhlí, elegantní arabští plnokrevníci, na nichž bylo na první pohled znát, že mají tu nejlepší péči. Po obou stranách pohoří byly další hřebčince, Garner Valley bylo totiž proslulé chovem prvotřídních a velmi drahých koní.

Ze stodoly vyběhl velký žlutý pes a zastavil se Dancerovi u nohou. Díval se nahoru a vrtěl ocasem na pozdrav. Link seskočil z koně a poškrábal ho láskyplně za ušima.

„Ahoj,“ zdravil psa a rozhlížel se kolem. „Kde jsi nechal Beth?“ Holly se lehce svezla z koně a postavila se vedle Linka. Pes jménem

Freedom ji radostně olízl.

Link stále vyhlížel mladší sestru.

„Beth bude mít velkou radost,“ sděloval Holly. „Bylo jí po tobě smutno stejně jako mně.“

„Mně se po ní taky stýskalo. Ze všech dětí, které jsem hlídala, jsem ji

měla nejradši. Kdybych mohla, tak jsem ji vzala s sebou.“

„To by nebylo těžké. Otec a drahá macecha jí dávali najevo, že jsou rádi, když se jí zbaví. Strčili ji vždycky prvnímu člověku, který se u nás objevil.“

„Ty bys ji ale nepustil.“

„To víš, že ne. Ani dnes bych ji nikomu nedal, třebaže mě někdy dohání k šílenství.“

„Cože? Beth?“ podivila se Holly.

„Ano, Beth,“ přikývl Link. Zhluboka si vzdychl, poplácal znovu psa a obrátil se k Holly. „Víš, dospívá. Všechny kamarádky má ve městě a taky by radši bydlela v domě v Palm Springs,“ vysvětloval.

„Chápu, že se cítí na ranči osamělá.“ Ještě ty s tím začínej,“ řekl stroze.

Holly na něho opatrně pohlédla.

Zašklebil se na ni. „Omlouvám se,“ mručel. „Beth s paní Malleyovou pořád melou, že je to v Palm Springs o moc hezčí.“

„Tak je tam na pár týdnů pošli.“

„To by dopadlo! Paní Malleyová nedokáže držet Beth zkrátka a já si nemůžu dovolit na několik týdnů odjet z farmy.“

„Pokud si vzpomínám, Beth život na ranči velice milovala.“

„Dokud se nezačala zajímat o kluky. Teď myslí jenom na to, co na sebe navlíct a co si naplácat na obličej.“

Holly stiskla Linkovi paži. „Ale prosím tě. Vždyť to je v patnácti normální.“

„Tys taková nebyla.“

Mávla rukou. „Když já jsem byla taková divoška.“ Po chvilce se zeptala: „Učí se Beth dobře?“ Je typická premiantka.“

„A s kým se kamarádí?“

„No, její kamarádky se už malujou, ale pod tou slupkou jsou to všechno hodné děti.“

„Pak si děláš zbytečné starosti.“

„Doufejme.“

Link si v rozčilení prohrábl rukou vlasy. To gesto Holly znala. Pak sevřel ústa a zatvářil se neústupně. „Někdy mi Beth moc připomíná

svou matku a to mě děsí,“ svěřoval se. „Ale neskončí jako ona, i kdybych ji měl zamknout v pokoji a spolknout klíč.“

Holly sebou trhla, ale než stačila něco říct, bouchly vzadu dveře a hnala se k nim dívka skoro tak vysoká jako ona. Hned ji poznala podle dlouhých copů barvy medu, které se jí v běhu natřásaly.

„Holly, jsi to skutečně ty?“ volala Beth. Vrhla se jí do náruče tak divoce, že jí připomněla Linka.

„Pořád jsem bráchovi říkala, že se vrátíš,“ spustila. „Kde ses tu vzala? A jak tě Link našel? Proč jste přijeli dva na jednom koni? Zůstaneš už tady? A…“

Link se rozesmál a přikryl Beth ústa dlaní.

„Zadrž, prcku,“ napomínal ji.

„Prcku!“ prskala Beth nazlobeně bratrovi do dlaně. „Už mi bude šestnáct!“

Holly pohlédla Beth do vymydlené tváře a najednou si uvědomila, jak je sama špinavá.

Já vás dva na chvilku opustím a vletím do vany,“ řekla a pohlédla na Linka.

„Mužem tam jít spolu,“ odpověděl jí napůl žertem. Holly vrhla vylekaný pohled na Beth.

Té se v obličeji mihlo překvapení, ale za chvíli se tvářila neutrálně.

„Můžete jít do mé vířivky,“ nabízela šibalsky Beth. Holly s úsměvem vrtěla hlavou.

„Pokazilas mi radost,“ dobíral si ji Link.

„Já?“ řekla Holly a uvědomila si, že se jí na tvářích rozlévá ruměnec.

„Běž do mé koupelny,“ řekl Link spěšně. „Já a Beth se zatím postaráme o Dancera.“

„Proč já?“ bránila se Beth. „Chci si povídat s Holly.“

„Až později,“ odbyl ji Link. „Teď mně musíš prozradit, jaké nové šaty si chceš koupit na Arabskou noc.“

„Nové šaty?“

„V těch starých už přece nemůžeš jít.“

„Linku, jak to víš?“

„Nejspíš ti umím číst myšlenky,“ prohlásil. Aniž se ohlédl, vydal se s Dancerem ke stáji.

„Honem za ním. Musíš kout železo, dokud je žhavé,“ šeptala Holly Beth. Já do koupelny trefím sama.“

Beth zasvítily oči a odhodlaně vyrazila za bratrem. Jakmile ho dohonila, spustila a její hlas doléhal až k Holly. O šatech však nemluvila.

„Dobrá, brácho. Včera jsi odjel sám a oblečený, ale dnes ses vrátil do pasu nahý a s Holly. Tak mluv!“

Holly se usmála a vešla do domu.

Uvnitř vypadalo všechno tak, jak si to pamatovala. Velké, pečlivě uklizené, chladné pokoje a zemité barvy ručně tkaných předložek od indiánů kmene Navaho, které pan McKenzie sbíral.

Holly ještě nikdy nebyla v té části domu, kde se nacházela ložnice majitele. Snadno ji však našla a velikost koupelny jí vyrazila dech.

„Panebože!“ vyhrkla nahlas. „Vždyť koupelna je přinejmenším tak velká jako můj manhattanský byt.“

Zapuštěná vana s vířivkou byla velká skoro jako bazén. Podobně jako v bazénu v ní byla napuštěná teplá voda. Vanu přikrývalo víko z průhledného plastu.

Holly vrhla na vanu toužebný pohled, ale bylo jí líto spotřebovat na jedno umytí všechnu vodu. Rychle se rozhlédla po koupelně a našla mýdlo a šampon. Shodila ze sebe šaty a vlezla pod obrovskou sprchu. Pustila ji a s rozkoší po sobě nechala stékat proud vody a smývat prach z dlouhé jízdy pouští.

Jakmile se vody nabažila, vylezla ven a sejmula z háčku rozměrnou osušku, která jí zahalila od hlavy až k patě. Podle velikosti soudila, že musí být Linkova. Vysušila si nejdřív tělo a pak vlasy. Když skončila, zručně si spletla vlasy po stranách obličeje a na temeni. Delší prameny vzadu si nechala sušit rozpuštěné. Padaly jí na záda v měkkých vlnách. Pohlédla do zrcadla a zamračila se. Vzpomněla si na Cyn a na její měkkou, kyprou krásu. Rozpustila si po stranách několik pramínků, aby změkčila výraznou linii šikmo posazených lícních kostí a očí. Pár kadeří výsledný dojem nezměnilo. Připadalo jí, že vypadá příliš dětsky

a nezajímavě, aby se mohla líbit muži, jako je Link.

Otráveně se zabalila do osušky, posbírala špinavé prádlo a vycházela ven z koupelny. Chtěla se poohlédnout po pračce. V té chvíli se otevřely dveře z ložnice a v nich se objevil Link.

„Přicházím právě včas,“ poznamenal.

„Nebo příliš pozdě.“

Přejel ji pohledem odshora dolů.

„Chtěl jsem ti nabídnout, že ti vydrhnu záda,“ pokračoval.

Zaváhala. Už spolu nejsou sami jako u Skrytých pramenů. Jen oni dva, kůň a bouře. „A co uděláme s Beth?“ zeptala se Holly.

„Nemyslím, že by ti taky chtěla drhnout záda.“

„Ale Linku…“

„S Beth si nedělej starosti,“ přerušil ji jemně. „Udělala by všechno na světě, jen aby tě dostala ke mně do postele.“

Holly neskrývala úžas.

Link se na ni usmál, i když trochu nuceně.

„Nesmíš se divit, že Beth už toho ví o životě hodně. Dospívala rychle. S matkou, jakou měla, to ani jinak nešlo.“

„To jsem nemyslela,“ odpověděla Holly klidně. „Překvapilo mě, že by sis dovedl… kamarádku domů.“ Link zvedl obočí.

„Třebaže je už Beth skoro dospělá,“ pokračovala Holly, „asi by se jí nelíbilo, kdyby měla snídat s tvou nejnovější milenkou.“

„Když s někým spím, není to doma,“ řekl bez obalu.

„Aha.“

„Jsi první, kterou jsem si přivedl domů, maličká. A poslední.“

Vpletl jí prsty do vlasů, jemně ji k sobě přitáhl a zvrátil jí hlavu. V okamžiku, kdy se dotkly jeho rty jejích, zašeptal: „Provdej se za mě ještě dnes. Za hodinku můžeme být v Mexiku.“

Než stačila odpovědět, přitáhl ji k sobě a začal ji tak divoce líbat, že nemohla dýchat. Opětovala polibek bez zábran a se stejnou vášní. Když se od ní konečně odtrhl, zadíval se na ni očima, v nichž se zračila jistota.

„Nechci slyšet nic jiného než ano. Jestli se míníš hádat, budeš muset počkat až po večírku. Pamatuješ na pramen?

Holly mu toužila říct ano. Odjakživa věděla, že Linka miluje. Teď poznala jak moc. Nemůže však jeho nabídku přijmout dřív, než mu poví, že Holly je také Shannon. Může se stát, že ji pak už nebude chtít.

„Řeknu ti ano, až skončí příměří,“ odpověděla. „Pak můžeme odjet do Mexika nebo na kraj světa, jen když budeme spolu.“

Link zvážněl. „Když víš, že budeš souhlasit, tak proč chceš čekat?“

„Až vyprší příměří, možná si budeš přát nabídku zrušit.“

„To si myslíš, že se hned tak strašně pohádáme?“ zeptal se šibalsky.

„Tím jsem si jistá,“ odpověděla s vážnou tváří. „Pokud mě budeš chtít i potom, budu tvá.“

Link vsunul prsty pod osušku obepínající Hollyinu hruď.

„To musím čekat tak dlouho?“ ptal se a začal jí laskat ňadra.

Rychle se nadechla. „Jen se svatbou,“ řekla ochraptěle. „Jinak sis mě mohl vzít od rána už několikrát. A pořád můžeš.“

Z chodby se ozvala Beth. „Linku, ještě se sprchuješ?“ Link opatrně vytáhl ruku, ale nehýbal se.

„Tady jsem,“ zakřičel.

Beth vrazila do koupelny, uviděla, že Link objímá Holly, a spokojeně se usmála.

„Znamená to, že budeme konečně s Holly sestry?“

„Právě na tom pracuju,“ odpověděl Link. „Ale je tak paličatá jako já.“

„Vyzkoušej na ní svůj trik s příměřím,“ radila Beth.

„Už se stalo. Zítra o půlnoci mi řekne ano.“

Beth poskočila radostí a vrhla se jim kolem krku. Oba ji objali a tiskli k sobě.

„Tak o půlnoci? Senza. Jako v Popelce!“

Link se upřímně rozesmál, ale Hollyin smích zněl nuceně. Půlnoc nebyla pro Popelku nejšťastnější hodina.

Jedenáct

„Holly!“ křikla Beth. „Můžu dovnitř?“

Holly pohlédla ke dveřím. Ubytovala se v ložnici pro hosty hned přes chodbu naproti Linkovi. Nastěhovat se přímo k němu jí nepřipadalo vhodné. Zasnoubili se sice, ale Link se vyjádřil, že chce sestru držet zkrátka, proto jí nemohou dávat špatný příklad.

„Jen pojď dál,“ vyzvala ji Holly.

Dveře se prudce otevřely a Beth vběhla dovnitř. „Mám ti vyřídit, že se Link chvilku zdrží ve stáji. Musí se postarat o jednoho ze svých nejlepších koní.“

„Aha, chvilku?“ opáčila Holly s úsměvem. „Dobře ho znám. Ta chvilka může trvat i pár hodin, že?“

„Víš, je to kobyla a bude mít první hříbě,“ vysvětlovala Beth.

„Protáhne se to celou noc.“

Holly si s povzdechem zapnula čerstvě vypranou halenku.

„Pak bychom mu tam měly donést něco k jídlu,“ navrhla. „Od snídaně uběhlo dost času.“

Beth se zazubila. „Už jsem mu zanesla sendviče a kávu.“

„Má štěstí, že má tak hodnou sestru.“

„Říkám mu to pořád.“

Holly si s úsměvem sáhla do vlasů. „Konečně mi uschly a můžu je zaplést,“ řekla.

Prsty jí jen kmitaly, když splétala prameny do složitého copu.

Beth ji chvíli pozorovala a pak prohlásila: „Ty jsi tak šikovná, že to vypadá úplně jednoduše.“

„Co?“

„Tvůj cop. A přitom je krásný a elegantní. Zato ty moje, no hrůza!“ Zvedla jeden dlouhý cop v prstech jako mrtvého hada.

„Máš krásné vlasy,“ těšila ji Holly.

„Ale,“ odporovala Beth, „pořád nosím jenom culíky nebo ohon.“

„Dlouhé vlasy si přece můžeš upravovat i jinak, když si je nechceš dát ostříhat.“

„Ale já bych se chtěla nechat ostříhat, jenže Link mi to nedovolí.“ Holly zvedla udiveně obočí.

„Nesmím se malovat,“ chrlila ze sebe Beth, „nekoupí mi žádné senza oblečení a česat se musím jako malá holka.“

„A to všechno Link?“

Dívčina ústa se zkroutila do úšklebku. Jasně. Dřív mi to nevadilo, ale teď. Zmlkla a zasnila se.

„Jde o chlapce?“ zeptala se Holly, třebaže si byla jistá odpovědí. Beth stydlivě přikývla.

„Kdo je to?“ vyptávala se Holly.

„Jack. Starší bratr mého nejlepšího kamaráda.“

„O kolik je starší?“

„Ptáš se stejně jako Link!“

„Asi proto, že tě máme oba rádi,“ usmála se Holly.

„Jackovi bylo osmnáct a mně už brzy bude šestnáct, takže je mezi námi rozdíl jen dva roky. Není pro mě moc starý.“

„To víš, že ne.“

Beth se ulehčeně usmála.

„Jsem ráda, že to říkáš,“ obrátila se k Holly. „Link si to nemyslí. A nutí mě, abych se oblékala jako do mateřské školky.“

„Jestli Jack za něco stojí,“ podotkla Holly, „je mu jedno, co máš na sobě nebo jaký máš účes.“

Beth sevřela vzdorovitě ústa, takže Holly připomněla Linka.

„Brácha říká to samé,“ zamručela.

„A má pravdu.“

„Možná. Ale proč musím zrovna já ověřovat jeho teorie? A kromě toho,“ dodala smutně, „když on s nějakou chodí, nikdy si nevybere nehezkou.“

Holly si vzpomněla na Cyn a nezbývalo jí než souhlasit.

„Ty přece nejsi škaredá,“ namítla Holly.

Dívka se jí podívala přímo do očí a opáčila: „Jsem ošklivá jako noc.“ Podle postoje a tónu hlasu Holly poznala, že to myslí vážně.

„Vůbec nejsi ošklivá,“ pronesla Holly pevně. Beth po ní nedůvěřivě koukla a mlčela.

„Máš krásný úsměv. Určitě se chlapcům líbí,“ pokračovala Holly.

Beth začala znechuceně vypočítávat: „No a mám rovné zuby a hladkou pleť. Jinak… na mně není nic hezkého.“

Holly studovala Beth, jako by ji viděla poprvé.

Dívčiny světlemodré oči zářily jako pouštní obloha po dešti. Měla plné rty a každou chvíli se smála. Hladká, opálená pokožka vypadala

zdravě. Měla štíhlou, na svých patnáct let hezky žensky tvarovanou postavu.

S nenápadným makeupem, v jiných šatech a s jiným účesem by z ní byla krasavice, pomyslela si Holly. Bojí se toho Link?

„Holly,“ Beth jí zamávala rukou před očima. „Hej, jsi tam?“

„Pojď,“ řekla Holly a vzala ji za ruku.

„Kam jdeme?“

„Pojedeme do Palm Springs.“

„A proč?“

„Když si pospíšíme, zbude nám hodinka nebo dvě, než zavřou obchody.“

„Jaké obchody?“

„S oblečením,“ odpověděla Holly stručně.

„Aha. V tom, co máš na sobě, vypadáš stejně stará jako já. Jen účes

tě dělá trochu starší.“

Holly pohlédla do zrcadla. Zmuchlaná modrá halenka a obnošené džínsy. Bagančata, žádný makeup a vlasy stažené z obličeje.

Vždyť ona má pravdu, pomyslela si Holly. Nevypadám ani natolik, abych mohla řídit auto.

Zavrtěla hlavou a zkontrolovala, jestli má v kapse kreditní karty.

„Jestli mě takhle uvidí Roger,“ prohodila šeptem, „vyhodí mě.“

„Kdo je Roger?“ vyzvídala Beth.

„Můj šéf.“

„Aha. A co děláš?“

„Jsem modelka.“

Beth sykla a zatvářila se zmateně. „A ví to Link?“ zašeptala.

„Ano,“ odpověděla Holly, „ale nevěří tomu.“

„Holly,“ hlas se jí zlomil.

„Já vím.“

„Ano?“ Beth vypadala vyděšeně. „Link modelky nenávidí. Jeho i moje matka pracovaly jako modelky.“

„Ano, vím.“ Usmála se na Beth s předstíranou veselostí. „A jedeme nakupovat. Jdeš přece na Arabskou noc, ne?“

„To víš, že jo. Takovou zábavu si nenechám ujít.“

„Jak znám Linka, určitě ti nekoupil pořádné šaty.“

Beth smutně přikývla. „Já si sama bez něho nesmím nic koupit.“

„Doufám, že dárek ode mne neodmítneš.“

„Jaký dárek?“

„Šaty na večírek.“

Dívčina tvář se rozjasnila. „Ach,“ vzdychla. „Ty bys mi koupila šaty?“

„Poslouchej. Nechává Link pořád ještě klíče od auta v misce u zadních dveří?“

„Jo.“

Holly si vzala bronzové BMW kupé, které bylo na klikatých horských silnicích ideálním vozem. Když vyjely, bylo dusno, horské vrcholky se halily do mraků a v dáli se ozýval zvuk hromu.

Jakmile dorazily do Palm Springs, obrátila se Holly na Beth s otázkou: „Kam se tu chodí nakupovat?“

„Je tady víc obchodů.“

„Jistě. Ale který je nejlepší?“

„Pro tebe?“ ptala se Beth.

„Pro obě.“

Beth se zazubila a řekla dychtivě: „Na příštím semaforu doleva.“

Vybrala malý, drahý butik Chez Elegance, který nabízel mladou módu i klasické ženské oblečení. Holly nenápadně zkontrolovala kvalitu materiálů a prohlédla si střihy. S ulehčením zjistila, že i nejvýstřednější modely spoléhají víc na kvalitní materiál a provedení než na šokující nápad.

Beth dychtivě přecházela od jedné police k druhé a Holly ji s úsměvem sledovala.

„Líbí se ti něco?“ zeptala se.

„Všechno,“ zněla nadšená odpověď. „Tohle je nejsenzačnější obchod, ale Link mi tu nedovolí nakupovat.“

„Protože je to příliš drahé?“

„Ne, spíš moc odvážné,“ ušklíbla se.

Po hodině vyšly z obchodu a nesly splývavou bílou hedvábnou halenku a dlouhou tyrkysově modrou sukni v barvě Bethiných očí. Nakoupily také tenké tyrkysové stuhy do vlasů a stříbrné sandály na nepříliš vysokém podpatku.

Beth byla bez sebe radostí. Jakmile se ocitly na chodníku, přitiskla si balíky k tělu a roztančila se. „Takový nádherný dárek, Holly! Já se snad večírku nedočkám! Jack přijde s rodiči. Počkej, až mě uvidí…“

Vtom do kohosi ve své radosti vrazila a zmlkla.

„Dávej pozor na ty svý hnáty,“ štěkla na ni Cyn. Jak Beth, tak Holly se otočily za hlasem.

„Omlouvám se,“ zamumlala Beth.

„Nemá žádné hnáty,“ ozvala se Holly. „A ovládá je líp než vy jazyk.“

Cyn přivřela oči a pobaveně si prohlížela Hollyino oblečení a boty.

„To je nová pomocnice na ranči?“ zeptala se Beth.

Dívka se zlomyslně usmála a řekla: „Copak vám o ní Link neřekl, když vám ráno volal?“ zeptala se nevinně. „Holly je budoucí paní McKenziová.“

Cyn stáhla obličej a vypadala najednou staře. „Tak tys zase poslouchala z druhého telefonu?“

Beth se zatvářila rozpačitě.

„Nedivím se,“ řekla Cyn. „Škaredé holky jako ty musí být mazané.

Nic jiného jim nezbývá.“

Beth se snažila nedat najevo, jak moc ji ta slova ranila, ale nedařilo se jí to. Byla ještě příliš mladá na to, aby se dokázala bránit.

„Když si vyndáte ty tmavěmodré kontaktní čočky, budete líp vidět a poznáte, že je Beth hezké děvče,“ prohlásila energicky Holly.

Cyn se rozesmála zvonivým smíchem.

„Děláte si legraci? Ta je asi tak hezká jako vy. Copak nevíte, jaké ženy se mužům líbí? Drobné a na správných místech zaoblené.“

„Nejspíš na patách,“ komentovala Holly jízlivě.

Cyn reagovala jako kočka, která právě vytáhla drápy. „To, že jste Linka zachránila, neznamená, že vás chce. Za chvíli bude mít po krk nevinné husičky, jako jste vy. Je to chlap, na to nezapomeňte, drahoušku. Ve vás je tolik sexappealu jako v kuse dřeva.“

Holly přimhouřila oči a dívala se na Cyn stejně nenávistně jako ona na ni.

„Přijďte na Arabskou noc. Tam uvidíte muže, jak stojí ve frontě, jen aby se mnou mohli prohodit slovo. Budete pykat za to, že jste Beth urazila. Jste potvora a k tomu slepá, drahoušku.“

Cyn na Holly nevěřícně zírala. „Podívej se do zrcadla, huso!“ Holly ji zmrazila ledovým úsměvem.

„Přijdu na večírek,“ pokračovala Cyn. „Ale mužští se budou točit kolem mě. Ani mě neuvidíš, protože se na mě budou lepit ze všech stran. Nazdar.“

Cyn už byla o blok níž, ale pořád se ještě ozýval její smích.

„Nenávidím ji,“ pronesla Beth zlostně. „Nevím, co na ní Link vidí.“ Holly se ušklíbla. Věděla přesně, co se na Cyn Linkovi líbí.

„Asi si na ni zvykl,“ odpověděla tiše. Beth stiskla Holly soucitně paži.

„Moc mě to mrzí,“ začala nesměle. „Nemuselas mě bránit. Stejně vím, že jsem ošklivá.“

„Nejsi vůbec ošklivá,“ opakovala Holly s důrazem na každé slovo. Beth se jen nuceně usmála.

Holly na ni mrkla.

„Pojď, skočíme do hotelu pro mé věci. Uvidíš, co s tebou provedu.

Budeš mrkat stejně jako Cyn. Z housenky se vylíhne krásný motýl.“

Největší překvapení však čeká Linka. Až uvidí na večírku místo Holly Shannon.

To pomyšlení jí dělalo starosti.

Nad zemí se přehnal závan horkého, vlhkého větru a v dálce zahřmělo. Vítr byl cítit pískem, prachem a deštěm.

Obě ženy se rozběhly k autu. Taktak stihly dorazit domů. Když Holly zahýbala na příjezdovou cestu, nad hlavami se jim zablesklo. Vzápětí se rozpoutala bouře.

„Linku!“ volala Holly, když vešla do kuchyně. Nikdo neodpovídal.

„Vsadím se, že je ještě u kobyly,“ řekla Beth.

Holly s povzdechem přikývla. Cestou z Palm Springs se rozhodla, že si s Linkem promluví. Musí ho nějak připravit na přeměnu Holly v Shannon.

Kdybych jen věděla jak a našla k tomu odvahu! bědovala v duchu. Snad mi dá příležitost k vysvětlení, že všechny modelky nejsou bezcitné potvory. Nebo nedá?

„Holly, co je? Vypadáš nějak divně.“

„Jsem jenom trochu unavená.“

„Určitě?“ Holly přikývla.

Beth chvíli váhala a pak se vydala s balíky do svého pokoje. V hale se ještě zastavila a ohlédla se přes rameno. „Opravdu nechceš peníze?“ zeptala se. „Víš, táta mi nějaké nechal, ale do mých osmnácti je spravuje Link.“

„Oblečení je dárek na přivítanou. Jsem ráda, že jsem ti mohla udělat radost.“

„Je to ale moc drahý dárek.“

„Tím se netrap, holčičko,“ usmála se Holly. „Do posledního haléře to vytáhnu ze Sandry.“

„Ano, Link se o ní zmiňoval. To je ale potvora! Nedala ti ani mé dopisy.“

Holly zmizel z tváře úsměv. Vypadala najednou tvrdě a nepřístupně. A skutečně dokázala být tvrdá, protože se s ní život nemazlil.

„Tak ty jsi mi psala?“ zeptala se udiveně.

„To víš, že ano. Nikdo kromě tebe a Linka mě neměl doopravdy rád.“

Holly šla za ní a přitiskla ji k sobě. „A mám tě pořád ráda,“ řekla prudce.

Beth se v očích leskly slzy dojetí. „Já tebe taky. Kdyby se tady tehdy neobjevila Sandra, mohli jsme být všichni šťastnější.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Holly a uvolnila objetí.

Pak Beth s úsměvem řekla: „Vsadím se, že kdyby nepřijela Sandra a neodvezla tě s sebou, tak už jsem byla dnes tetou.“

A neexistovala by žádná Shannon, napadlo Holly.

K svému překvapení zjistila, že ji ta myšlenka rozrušila. Od samého začátku se jako atraktivní modelka necítila ve své kůži. Snad proto se taky rozhodla pracovat pod jiným jménem.

A přesto k ní Shannon patří, vždyť je to maminčino dívčí jméno. Ať si to přeje či ne, Shannon Holly doplňuje, protože má všechno to, co Holly chybí. Shannon v šestnácti neosiřela a nikdy neplakala, že si jí její láska nevšímá. Shannon nikdy nebyla moc velká, neohrabaná a osamělá.

Seznam rozdílů by nebral konce.

Nebo mají také něco společného? Bylo to poprvé, co se nad tím Holly zamyslela.

Shannon odmítá muže, kteří ji pronásledují. Holly také.

Shannon se nechce nechat koupit a stát se ozdobou nějakého boháče. Stejně tak Holly.

Shannon miluje Linka a touží po něm. Holly rovněž.

Shannon je chytrá, pracovitá a zodpovědná. Má ctižádost být nejlepší a daří se jí to. Je ztělesněním značky Royce.

Ale já také, pomyslela si Holly.

Pomalu a nenápadně začaly dvě podoby její osobnosti splývat.

Možná je to tím, že jsem dospěla, uvažovala. Konečně sama sebe dokážu přijímat takovou, jaká jsem. Jsem obyčejná Holly i nápadná Shannon – jako každá žena.

V podstatě je však jednou a touž osobou, bez ohledu na zevnějšek, který může působit parádně i všedně. Žena ukrytá pod proměnlivým exteriérem se sama nemění. Ta žena miluje jediného muže a velmi po něm touží. Je to Lincoln McKenzie.

„To tě zmínka o dětech tak vylekala?“ zeptala se Beth.

Holly zamrkala a vytrhla se ze zamyšlení. Usmála se na Beth. „Ale vůbec ne. Jenom budu muset přesvědčit Rogera, aby mi navrhl kolekci mateřských šatů.“

„Tvůj šéf je návrhář?“

„Radši se mě na šéfa a na práci neptej. Počkej do zítřejší půlnoci,“

řekla Holly spěšně.

„Nemám se tě vyptávat, abys mi nemusela lhát?“

„Nikdy bych ti nelhala. Nezalhala jsem ani Linkovi.“

„To je dobře,“ mínila Beth. „On lež strašně nenávidí.“ Holly vzdychla.

„No, neřekla jsem mu ani celou pravdu,“ přiznala se. „Ale kdyby tvůj bratr nebyl tak hloupě zaslepenej, nemusela bych mu nic tajit!“

Beth se rozesmála. „Ty ho zkrotíš,“ řekla. „Potřebuje ženu, jako jsi ty. Je moc zvyklý všem poroučet.“

Pak Beth odběhla s novou parádou k sobě do pokoje.

„Stav se u mě, až budeš hotová,“ volala za ní Holly. „Něco ti

předvedu.“

Holly si odnesla zavazadlo a kufřík s líčidly do pokoje pro hosty. Za chvilku se u ní objevila Beth. Zatímco Holly vybalovala, Beth se přehrabovala v líčidlech. Než Holly stačila vyvěsit poslední oděv, byla Beth zmalovaná. Když si všimla Hollyina pohledu, zatvářila se provinile a současně umíněně. Holly se beze slova komentáře posadila vedle ní na postel.

„No, co tomu říkáš?“ zeptala se dívenka vzdorovitě.

„Co mám říkat?“

Beth se podívala do zrcadla ve víku kufříku. „Mně se to líbí,“ prohlásila pevně.

Holly si pomyslela, že vypadá příšerně. Černé obočí a řasy, rudé rty a tváře, zdravím zářící pokožka ukrytá pod vrstvou pudru. Nezkušené děvče neví, jak se pracuje s líčidly. Netuší, že je nutné přihlížet k věku,

přirozené barvě pleti a k rysům obličeje. Nahlas však nic z toho neřekla. Věděla dobře, že líčení je stejné umění jako třeba vaření nebo kreslení. Žádný učený z nebe nespadl.

„Počkej, zkusím něco,“ navrhla Holly mírně.

Odsunula zrcadlo, aby Beth nemohla sledovat, co se s ní děje. Pak jí odlíčila půlku obličeje, vybrala potřebnou kosmetiku a zvolila vhodné barvy.

„Ve škole po nás chtěli,“ řekla Holly, „abychom si nalíčily půlku obličeje tak, jak jsme zvyklé. Pak přišel učitel a nalíčil druhou půlku.“

Zatímco mluvila, rychle pracovala s líčidly a každý pohyb rukou svědčil o letité zkušenosti.

„Líčení je stejně jedinečné, jako je jedinečný každý člověk. Makeup, který ti právě dělám, by vypadal divně na pětadvacetileté ženě, směšně na pětatřicetileté a dojemně na pětačtyřicetileté.“

Beth se stále kabonila.

Nezapře bratra, pomyslela si Holly. Ale co, nejsem žádná křehká květina, zvládnu je oba.

„Každý věk má svou krásu a jiné potřeby. A navíc to, co ti teď nanáším na obličej, by na mně vypadalo hrozně v každém věku. I kdybych byla stejně stará jako ty.“

„Ale proč?“

„A stejně tak barvy, které nosím já, by tobě neslušely.“

„Vysvětli mi to,“ žádala Beth.

„Já jsem tmavovlasá,“ začala Holly vysvětlovat, „a ty jsi blondýnka. Mám světlehnědé oči a ty světlemodré. Nemám rovný nos, ty ano. Máš plné rty, já ne. Mám oči a lícní kosti posazené moc šikmo…“

„Moc šikmo!“ zvolala Beth nesouhlasně. „To není pravda.“ Holly se jen usmála.

„Mám trojúhelníkový tvar obličeje,“ pokračovala. „Tvůj je oválný. Zkrátka potřebujeme různé líčení, abychom podtrhly své zvláštnosti.“

Já nemám žádnou zvláštnost, kterou bych mohla zdůraznit,“ mručela Beth zachmuřeně.

„Ale máš. Jen není pod vrstvou makeupu vidět.“

Holly ještě chvíli pracovala s mascarou. Potom zvýraznila růží lícní kosti a studovala výsledek. Spokojeně pokývala hlavou.

„Smím se podívat?“ zeptala se Beth.

„Samozřejmě.“

Beth se natáhla po kufříku a nadzvedla víko. Dlouho na sebe hleděla do zrcadla.

„Páni,“ řekla nakonec. „Umíš to s líčidly o moc líp než já.“

Dívka bez váhání chytila ubrousek a krém a odlíčila si půlku obličeje, jíž se Holly nedotkla. Pak se znovu prohlížela a porovnávala pravou nalíčenou a levou nenalíčenou tvář.

Mezitím jí Holly rozpletla pravý cop a levý nechala zapletený. Rozčesala jí rozpuštěné vlasy, které sahaly až do pasu. Pak začala zkoušet různé účesy. Nakonec se rozhodla splést Beth vlasy po straně a na temeni do volného francouzského copu, aby jí nepadaly do tváře. Zbývající vlasy na pravé půli hlavy nechala rozpuštěné splývat po zádech. Výsledný účes byl jednoduchý a rafinovaný zároveň a dával skvěle vyniknout dívčinu oválnému obličeji.

„Budeš si muset vlasy umýt a dát na chvilku na natáčky, abys vyhladila přehyby od culíků. A taky ti půjčím náušnice, které se budou perfektně hodit k nové sukni,“ řekla Holly.

Najednou si uvědomila, že ji Beth neposlouchá.

„Beth?“

„Ano?“

Beth zamrkala, jako by se probírala ze sna, a odtrhla pohled od zrcadla.

„Jsem to skutečně já?“ zašeptala. „Mám tak modré oči. A jsou najednou tak velké! A vlasy! Moc se mi líbí. A cos mi to udělala s lícními kostmi? Už nevypadám jako děcko. Jak jsi to dokázala?“

„Ano,“ ozval se ode dveří ledový hlas. A Link pokračoval: „Jen pověz, jak jsi udělala z dítěte couru!“

Dvanáct

Beth ztuhla a zatvářila se provinile a vzdorovitě zároveň.

Holly seděla dál zády ke dveřím a dělala, jako by tam Link nebyl.

„Podrž si zrcadlo, aby ses viděla,“ řekla Beth. „Ukážu ti, co jsem provedla.“ Chytila děvče pod bradou a natočila je nenalíčenou půlkou obličeje k Linkovi.

Link se hlasitě nadechl v úžasu nad rozdílem mezi pravou a levou polovinou sestřina obličeje. Na tváři se mu objevil divoký výraz a také jeho postoj se změnil. Najednou vypadal jako úplně cizí muž, který s odporem pozoruje ženu, jejíž krása ho uráží.

Holly se sevřel žaludek.

Panebože, pomyslela si. Přece Beth zná a ví, že není zlá ani sobecká! A stejně mu z očí čiší nenávist. Tak se díval na Shannon. A stejně se bude dívat na mě, až zjistí, kdo jsem.

Jen tichá prosba v Bethiných očích jí zabránila, aby se rozkřičela nebo rozplakala. Snažila se ovládnout chvění rukou a začala nanášet Beth na levou tvář podkladový krém.

„Nech toho!“ zavrčel Link. „Bude vypadat jako laciná šlapka.“

Beth zanaříkala a on se zarazil. Tiše zaklel a snažil se ovládnout. Bylo to však velmi těžké. Bez culíků a vymydlené tvářičky připomínala Beth svou krásnou, zalétnou matku.

Holly pokračovala s líčením jakoby nic.

„Přestaň!“ žádal Link znovu stroze.

Holly neposlechla a soustředěně pracovala.

„Sakra, Holly!“ křikl na ni.

„Porušuješ příměří?“ zeptala se.

„Jestli tu někdo porušuje příměří, pak jsi to ty,“ napadl ji vztekle. Holly beze slova porovnala barvu obou tváří a byla spokojená.

Vzala do ruky světlehnědou tužku na obočí. „Já se nehádám,“ pronesla klidně. „To ty. Ani jsem nezvedla hlas.“

S profesionálním ovládáním odložila obočenku, zvedla světlemodrý

oční stín a otočila se k Beth.

„Laciná šlapka,“ pokračovala Holly, „se líčí křiklavě a plácá na sebe makeup po kilech.“

„Jo, to sedí!“ vyštěkl Link.

„Tohle líčení je nenápadné a makeup používám velmi střídmě.“

Tvářil se nevyzpytatelně. Zkřížil si ruce na prsou a opřel se o dveřní rám. Jeho vysoká postava jej celý vyplnila. „Krása nejsou šminky. Důležitější je, jak se člověk chová,“ prohlásil kategoricky.

„S tím souhlasím,“ přisvědčila. Natáhla se po bledém, teplém odstínu očního stínu a chystala se jej smíchat s modrým. „Ty však děláš všechno pro to, aby se nepoznalo, že je Beth hezká. Mám pravdu?“

„Na to můžeš vzít jed.“

„Ale proč?“ ptala se Holly mírně. „Copak jí nevěříš?“

„Co to má, k čertu, znamenat?“

Beth se polekaně zavrtěla, když slyšela bratrův hlas, který zněl jako šlehnutí bičem.

Holly jí jemně stiskla paži na znamení, aby zůstala klidně sedět

„Řekla bych,“ pokračovala Holly, „že se ti skutečně podařilo vybrat Beth účes a oblečení.

„Díky za uznání,“ přerušil ji Link jízlivě. „… aby nebylo poznat, že roste do krásy.“ Pohled mu ještě víc ztvrdl. „Mně se tak líbí,“ odsekl chladně.

„Tobě možná ano, ale Beth se chce líbit i ostatním.“

„Je ještě moc malá, aby věděla, co je pro ni dobré.“

„A podle tebe se krása nesnáší s dobrem, že? Opravdu si to myslíš?“ ptala se Holly měkce.

Link sevřel ústa do neústupné grimasy.

„Copak nevidíš, že třebaže si Beth změní zevnějšek, je to stále ona? A že není důvod, proč bys ji měl přestat mít rád?“ mluvila Holly klidně a naléhavě.

Odpovědí jí bylo mlčení.

„Panebože, Linku,“ hrozila se. „Vždyť jsi ji vychoval! Je jako tvoje dcera!“

„Ale je taky dcerou své matky, a to byla coura bez špetky cti v těle!“

křičel Link.

„Nenávidím tě!“ zvolala Beth, vyskočila a se slzami v očích vyběhla ven.

Její kroky se rozléhaly chodbou. Doběhla do svého pokoje a práskla za sebou dveřmi. Link a Holly na chvíli ztratili řeč.

Pak Holly třesoucíma rukama sbalila kosmetický kufřík.

„To si opravdu myslíš, že z Beth vyroste štětka?“ zeptala se rozzlobeně.

„Ale ne.“

„Tak až se uklidníš, měl by ses jí omluvit.“

Holly zaklapla víko kufříku. Vstala, postavila se čelem k Linkovi a kufřík držela v obranném gestu před sebou. Tvářila se stejně neústupně jako on.

„A co já?“ zeptala se.

„Co tím myslíš?“

„No, až odložím obyčejné šaty, namaluju se a učešu, taky v tvých

očích klesnu?“

„Holly…“

„Udělají ze mě elegantní šaty a pár tahů štětcem prolhanou a bezectnou děvku?“

„Holly…“

„Tak ano nebo ne?“ naléhala a zvýšila hlas.

„Neblázni!“

„Před chvílí jsi řekl, že důležitější než vzhled je, jak se člověk chová.“

„Za tím si stojím.“

„S jednou výjimkou. Nesmí jít o hezkou ženu. Ať jedná sebelíp, je u tebe štětka.“

„Slíbili jsme si přece, že se nebudeme hádat.“

„Svou budoucnost jsem vsadila na tvoje příměří, ale nemůžu riskovat budoucnost Beth!“

„Co to má znamenat, prosím tě?“

„Když budeš Beth pořád všechno zakazovat, doženeš ji k tomu, že se navleče do přiléhavých šatů a začne se na zadním sedadle muchlovat s klukama.“

„Blbost!“

„Věř mi. Beth dospívá.“

„Panebože, copak myslíš, že jsem si toho nevšiml?“

„Tak se podle toho chovej a nesnaž se zastavit čas.“

„Je jí teprve patnáct!“

„Bude jí šestnáct. A kolik bylo mně, když sis mě poprvé všiml?

Říkal jsi čtrnáct?“

„To nemá s Beth co dělat.“

„Ale má. Děvčata dospívají rychleji než chlapci. A tvá sestra se chce líbit svému hochovi.“

„Chci, aby zůstala, jaká je. I tak se může chlapcům líbit.“

„Nemluvíme ale o chlapcích,“ namítla Holly. „Mluvíme o ní. Touží upoutat Jackovu pozornost. Ta touha je tak přirozená jako dýchání. Když ji nenecháš dýchat, můžeš se dočkat reakce, která jí zničí život.“

„Tomu se právě snažím zabránit, jak jistě chápeš.“

„Ano. Jdeš na to však špatně. Beth je hodná, chytrá, citlivá a umíněná. Vychovej z ní ženu, které bude moct muž důvěřovat.“

„O to se právě snažím!“

„Tak, že ji nutíš nosit culíky?“

„Dělám všechno pro to, aby nedopadla jako její matka.“

„Copak mě vůbec neposloucháš? Beth není jako její matka.“

„Tak proč chceš, aby vypadala jako ona?“ odsekl Link. „Muži, který za něco stojí, nejde přece o zevnějšek.“

„Za předpokladu, že si jí vůbec všimne.“

„Cože?“

„Kolika hodným, slušným, nenápadným ženám jsi věnoval pozornost?“ zeptala se Holly sladce. „Samozřejmě kromě mě.“

Mlčel. Nebylo, co by řekl, a oba to věděli.

Pobaveně se usmála a pokračovala: „Pak tu máme Cyn. Chodí zmalovaná jako papoušek. Proč se ona smí krášlit a my s Beth nesmíme?“

„Na Cyn přece nezáleží. Může nosit těsné šaty, chodit zmalovaná a lepit se na chlapy, protože je jen taková… hračka. A žádnej pořádnej chlap se nezamiluje do hračky, třebaže je krásně zabalená. Takže,“ pousmál se, „proč si nepohrát s obalem?“

„Aha,“ bručela Holly. „Neupravená manželka po čase nudí, a proto si chlap musí tu a tam rozbalit nějakou hezkou hračku.“

„Tak jsem to nemyslel!“ Link přistoupil k Holly a položil jí ruce na ramena. Vypadal, jako by se bál, že mu uteče. „Ty jsi přece hezká, Holly.“

„Já vím,“ přisvědčila. „Ale víš to ty? Opravdu si myslíš, že jsem stejně hezky zabalená jako Cyn?“

„Ty ani nemusíš, manželka má nad manželem moc i bez toho.“ Položil jí jemně ruku na břicho v majetnickém gestu. „Umíš si představit, co to s chlapem udělá, když jednoho dne zjistí, že žena nosí jeho dítě?“

Při těch slovech se Holly zachvěla a zašeptala jeho jméno.

Link pokračoval: „A co myslíš, že s chlapem udělá, když pro něho žena riskuje život a zachrání ho navzdory bouři? A jaké to je, když

usíná s její vůní na rtech a probouzí se po jejím boku? Panebože, Holly, krása ve srovnání s tím nic neznamená.“

„Fyzická krása s tím nemá nic společného,“ připustila Holly a začínala si zoufat. „Sama lásku nevyvolá, ale ani by jí neměla bránit.“

„To se mýlíš,“ odporoval rezolutně Link. „Mám trochu víc zkušeností s hezkejma potvorama než ty.“

„Ale každá hezká žena přece nemusí být potvora!“

Link ji pustil a přistoupil k toaletnímu stolku. Otevřel zásuvku, vytáhl fotografii v rámečku a vrátil se k ní. Podal jí obrázek se slovy:

„Podívej, to je máma.“

Žena na fotografii byla neobyčejně krásná. Měla zářivou, hladce vypjatou pleť a dokonalé rysy obličeje rámovaly dlouhé, husté kaštanové vlasy. Velké, daleko od sebe posazené oči měly jasně zelenou barvu. Široká ústa se svůdně špulila, jako by zvala k polibku. Vypadala atraktivně a vyzařoval z ní sexappeal, který musel rozněcovat mužskou představivost.

„Neviděla jsem krásnější ženu,“ přiznala Holly po chvíli.

„Jo,“ hořce se ušklíbl. „Narodil jsem se pět měsíců po svatbě. V té době byl táta známým agentem v Hollywoodu. Ona byla modelka a chtěla se stát filmovou hvězdou.“

„To chápu. Byla velmi fotogenická.“

Link stáhl rty do smutného úšklebku. „Nemyslím, že by byl zájem o těhotné hvězdičky, a z toho usuzuju, že jsem přišel na svět nedopatřením. Když mi bylo pět týdnů, zemřel dědeček a odkázal tátovi farmu.“

Holly zvedla k Linkovi oči. Viděla před sebou mužskou verzi ženy z obrázku. Měl v sobě stejné charisma a stejně neodolatelný půvab.

„Otec byl rád, že se může vrátit na farmu,“ pokračoval Link.

„Nevycházel s dědečkem, a proto odešel do Hollywoodu. O práci agenta však nikdy moc nestál.“

„A co matka?“

„Ta sem vůbec nechtěla jít. Co mi paměť sahá, pořád se hádali, jestli se odstěhujou do Garner Valley, nebo ne.“

Link si prohrábl husté, lesklé kaštanové vlasy, které zdědil po matce. Připomínal ji i pohledem dozelena hrajících očí, v nichž se mu právě zračilo dojetí.

„Ještě než mi byly tři, vrátila se matka k modelingu. Nebo tomu tak aspoň říkala. Snad občas nosila taky šaty. Táta jí je však nekupoval.“

Holly se zachvěla víčka, protože z Linkova hlasu zaznívala bolest.

„Když táta zaplatil dědickou daň, nic mu nezůstalo. Měl ranč, ale žádné peníze. Musel dřít jako otrok. Od svítání do tmy.“

Holly váhavě poznamenala: „Muselo to být pro ně těžké.“

„Pro ni ne. To bys ji musela znát. Jezdívala do Palm Springs, když měla ‚zakázku‘. Protože nebyly peníze na děvče na hlídání, brávala mě s sebou.“

Holly zatajila dech, když slyšela tón plný pohrdání a nenávisti.

„Nevím, jak jsem byl starý, když mi došlo, že po motelech nepředvádí šaty. Když jsem pochopil, co v pokojích dělá, začala mě zamykat v autě na parkovišti.“

Holly pálily v očích slzy, ale mlčela. Věděla, že kdyby ho teď přerušila, už by o tom nikdy nepromluvil.

„Naposledy mě zavřela v sedmi letech,“ řekl.

Díval se skrz Holly někam do dálky ve snaze soustředit se na minulost, která vyvolávala bolestné vzpomínky. Nedokázal však na ni zapomenout.

„V autě bylo strašné horko,“ pokračoval. „Bylo mi příšerné vedro. Nechala mě čekat hrozně dlouho a já nakonec usnul. Když jsem se vzbudil, byla už tma a já se roztřásl zimou.“

Panebože, sedmileté dítě! děsila se Holly. Vždyť ho mohla zabít!

„Čekal jsem dál, ale ona se nevracela. Chtěl jsem se dostat z auta ven, ale bál jsem se, že kdyby se mi to podařilo, tak mě má krásná maminka seřeže.“

Holly se kousla do rtů a duši jí ovládl strach. Začala si uvědomovat, jak hluboká je Linkova nenávist k hezkým ženám a jaká drsná zkušenost je její příčinou.

„Nedovedeš si představit, jak vystrašené může být malé děcko.

Když mě táta další ráno našel, byl jsem v zuboženém stavu.“

Holly si už nepřála víc slyšet, protože cítila při každém slově nepopsatelnou bolest. Po tvářích jí tiše stékaly slzy a ona bez hnutí stála na místě a nebyla schopna slova. Když ho poslouchala, cítila stejný smutek jako on. Léta v sobě střádal nenávist a ta působila jako jed. Nebyl schopen milovat jen proto, že otec volil špatně. A že se oženil s krásnými ženami.

„Pak už jsem matku nikdy neviděl,“ ozval se znovu Link. „Utekla s jedním ze svých amantů. Ani nevím, jestli ještě žije. A je mi to fuk. Ona mě nikdy nechtěla a já jsem se naučil žít bez ní.“

Pokrčil rameny, ale na očích mu bylo znát, že mu minulost stále není lhostejná.

„Táta se z toho moc nepoučil,“ prohlásil Link bez obalu. „Za tři roky si vzal Jane. Nemám žádnou fotku, ale dobře se na ni pamatuju. Zelenooká štíhlá blondýnka s hezkou postavou. Když se brali, bylo jí osmnáct. Jestli byla hezká? Panebože, a jak!“

Hollyino srdce sevřela bolest. Když Link mluvil o Janině kráse, bylo patrné, že ji ztotožňuje s bezcitností, sobectvím, zkažeností a krutostí.

„Bylo mi patnáct, když se narodila Beth,“ pokračoval. „Než Jane otěhotněla, pracovala jako modelka pro pár lepších obchodních domů v Palm Springs. Když byly Beth dva měsíce, začala s modelingem znovu.“

Holly strnule poslouchala. A snažila se to unést.

„Farma začala konečně vydělávat a Jane měla ráda peníze. O farmu ale zájem neměla. O Beth se taky nestarala. Nesnášela, když ji táta třeba pochoval. Vypadalo to, že žárlí na vlastní dceru.“

Holly pohlédla dolů na ruce, které ji bolely, jak je zatínala, aby se nevrhla Linkovi kolem krku. Měla chuť ho hladit, utěšovat a milovat. Přála si mít kouzelný proutek, mávnout jím a odehnat krutou minulost, aby nevrhala své stíny do budoucnosti.

Do jejich společné budoucnosti.

„Vlastně jsem Beth vychoval,“ pokračoval Link. Jane zajímalo, jen jak vypadá, a táta.

Náhle se zarazil. Po chvilce rozmýšlení pokrčil rameny. Byl to napjatý pohyb, jako by si po dlouhé cestě posunul na zádech břemeno. Břemeno, které nesl tak dlouho, že přestal cítit jeho váhu.

„Táta už v té době dost pil,“ dodal pak. „Postupně jsem přebíral farmu. Jane trávila čím dál víc času před zrcadlem ve strachu, že objeví první vrásku, a otec se pomalu upíjel.“

Holly potlačovala pláč a hlasitě polkla. Slzy a strach jí stáhly hrdlo.

„Někdy v té době začala mít Jane bokem různé avantýry. Táta už jí nestačil a asi jí dost často neříkal, jak je krásná. Já jsem ji taky nechtěl, třebaže mě jednou v noci navštívila v pokoji úplně nahá.“

Holly vyděšeně sykla, ale Link ji zřejmě neslyšel. Měl na tváři ledový výraz, plný pohrdání.

„Jane byla bestie,“ prohlásil chladně. „Když se jí nepodařilo udělat z nás s tátou soky, začala se chvástat svými zálety. Popisovala nám je do všech detailů. Bylo to nechutné.“

Holly chvějícím se hlasem zašeptala Linkovo jméno.

Neslyšel ji. Nevnímal nic kolem sebe, tak byl zabraný do vzpomínek.

„Jedné noci padla Jane na darebáka. Když jí nafackoval, volala tátovi, aby pro ni přijel. Na zpáteční cestě v jedné zatáčce táta nezvládl řízení.“

Poprvé po dlouhé době pohlédl Link Holly do očí.

„Jen kvůli tomu, že má nevlastní matka byla běhna, zkažená do morku kostí, tví rodiče zemřeli. Kdyby po havárii neumřela, snad bych ji zabil. Nestojí ani za jedinou tvou slzu, maličká. Tehdy ani teď.“

„Nepláču kvůli ní,“ zašeptala Holly.

S očima zalitýma slzami přistoupila k Linkovi, zabořila mu hlavu na prsa a tiskla se k němu silou, kterou by u ní nikdo nečekal. Se staženým hrdlem řekla: „Prosím tě, jen mi zítra ty dvě ženy nepředhazuj.“

„Ty přece nejsi jako ony.“

„Tak si to dobře pamatuj. Ty taky nejsi jako otec. On byl slaboch, ale ty máš v sobě sílu!“

„Holly…“

„Ne,“ přerušila ho. „Teď mě poslouchej. Nejsem jako tvá matka a macecha. Musíš mi věřit. Musíš mi věřit i pak, až mě zítra uvidíš.“

Link se pokoušel jemně slíbat Holly slzy. „To víš, že ti budu věřit,“ sliboval.

„Myslíš?“ zeptala se hlasem plným beznaděje. Cítila prázdnotu a strach. „Ach Linku, když ty nevíš, jak můžu taky vypadat.“

Než stačil odpovědět, zazvonil v pracovně hned vedle ložnice telefon.

„Aha, asi moje klisna,“ vysvětloval. „Ten přístroj je propojený se stájí.“ Holly mlčky přikývla.

Jemně ji pustil a šel k telefonu. Jeho hlas k ní doléhal přes chodbu.

„Co se děje?“ ptal se. „Shadow Dancer slehla? A co hříbě? Dobrá, už tam běžím.“

Zavěsil a hnal se ke dveřím. Pak se náhle zarazil.

„Jen běž,“ ozvala se Holly. „Utíkej ke klisně.“

„Vzal bych tě s sebou, ale možná to nebude lehké.“

„Já vím, tak už jdi,“ pobízela ho jemně.

Link na ni zpytavě pohlédl, kývl a vyběhl ven.

Holly dlouho stála bez hnutí a po tvářích jí stékaly slzy.

Půlnoc se blíží. A jí nezbývá než čekat. Čas se nedá zastavit.

Třináct

„Holly, spíš?“

Holly zaslechla Bethin hlas a probrala se z neklidného spánku. Převalila se ve velké posteli a skopla deku. Ani si nevzpomínala, že se přikryla.

„Jsem vzhůru!“ zavolala.

„Můžu dál?“

„Jistě.“

Holly si třela krk, aby si uvolnila stažené vazy.

Cítila se příšerně. Usnula oblečená, když čekala na Linka, až se vrátí ze stáje. Chtěla na něho počkat, protože se rozhodla, že mu poví o své práci. Že pracuje jako modelka pod jménem Shannon.

Nedočkala se ho však.

Beth vešla dovnitř s přenosným telefonem. Zastavila se, pohlédla na Holly a zeptala se nerozhodně: „Jsi už fakt vzhůru? Volá tě šéf.“

Holly se narovnala a zakroutila hlavou, protože měla úplně stažené šíjové svaly.

„Ale ano. Dej mi ho,“ řekla unaveně.

Beth jí položila přístroj na postel a měla se k odchodu.

„Počkej tady,“ poprosila Holly. „Možná budu potřebovat první pomoc.“

Usmívala se, ale hlas jí zněl vážně. Věděla, že se Rogerovi nebude líbit, až mu poví, kde je. Osamělé kempování strpěl, ale co řekne tomu, že bydlí s jiným mužem?

Včera mu nechala v hotelu vzkaz, že je k zastižení u Lincolna McKenzieho. A také ho požádala, aby ji až do odvolání oslovoval pouze Holly. Beze slova vysvětlení. Nechtěla, aby se Link dověděl o Shannon od někoho cizího.

„Máš být v práci?“ vyptávala se Beth. „Proto máš strach z šéfa?“

„To ne. On jenom nebude rád, že jsem s Linkem.“

„Ty s ním chodíš?“

Holly zavrtěla hlavou. „Roger chtěl, ale já ne. Jenže mám pocit, že to ještě nevzdal.“

„Vyhodí tě kvůli Linkovi z práce?“ kulila oči Beth. Holly se s úsměvem natáhla po telefonu.

„Asi ne. Na to jsem moc dobrá. Bude jen chvilku prskat.“

Zmáčkla tlačítko, které aktivovalo jak sluchátko, tak mikrofon. Beth tak uslyší Rogera stejně jako ona.

„Ahoj, Rogere,“ začala. „Jsi nějak brzo vzhůru.“

„Na Manhattanu mají deset hodin. A Sandra mě bombarduje telefonem už od šesti. Jaký byl výlet?“ zeptal se Roger.

„Déšť a bouřka, a přesto nádhera.“ Nastala významná odmlka.

„Měl bych znát jméno Lincoln McKenzie?“

„Spravuje Skryté prameny,“ řekla a potlačila zívnutí. „Vzpomínáš si?“

„Vzpomínám si, žes mi tvrdila, že s tím drsným kovbojem nic nemáš.“

Beth se uchichtla do dlaně při pomyšlení, že Link je drsný kovboj. Holly na ni mrkla.

„Tehdy jsem si to myslela.“

„A už si to nemyslíš?“

„Ne.“

Rozhostilo se ticho. Po chvíli se Roger mírně zeptal: „A zaslouží si tě vůbec?“

V tom okamžiku se jí stáhlo hrdlo. Roger se na ni nezlobí, on se o ni bojí. Je nejen nápadník, ale taky kamarád.

„Miluju Linka od svých devíti let,“ řekla prostě. „Po smrti rodičů nás rozdělili. Sandra si mě odvezla do New Yorku.“

„První láska. K čertu, to nemám asi vůbec šanci,“ pokusil se zažertovat Roger, ale do smíchu mu nebylo.

„Nikdo kromě Linka nemá šanci. A nikdy ji neměl,“ pronesla Holly pevně.

„Jseš si tím jistá? Když mám být upřímný, zdál se mi trochu moc tvrdý.“

„Naprosto.“

„No,“ začal Roger smutně, „pokud budeš dál předvádět mé modely, budu mít pochopení.“

„Pro tebe bych, Rogere, předváděla třeba zadarmo. Mám tě ráda a vážím si tě. Navrhuješ ty nejfantastičtější šaty na světě. Je radost s tebou pracovat.“

„Zaplaťpánbůh. Už je pozdě, abych za tebe sehnal náhradu, Shannon… promiň, Holly.“

„Kdybys najal jinou, vyškrábala bych jí oči.“ Roger se zasmál, zjevně potěšený.

„Až tě omrzí život s tím ďáblem,“ řekl, „čeká na tebe plavovlasý anděl, který ti rád bude lízat rány.“

„Link není ďábel.“

„No, podle toho, co před pár dny předvedl, k němu nemá daleko.

Ale nevolám ti kvůli Lincolnu McKenziemu.“ Holly si oddychla. „Dobře. Tak co se děje?“

„Prozatím filmování a focení u Skrytých pramenů odkládám.“

„Proč?“

„Kvůli počasí,“ zněla stručná odpověď.

„Místo toho pojedeme do Cabo San Lucas,“ řekl Roger. „Satelitní předpověď i místní šaman tvrdí, že bude horko a sucho. A je tam taky písek.“

„Tady je horko a písek, ale je tu mokro, že?“ prohodila s lehkostí, kterou necítila.

„Přesně tak.“

Holly kroutila v prstech cíp halenky a přemýšlela, co udělá. Měla moc ráda svou práci, ale teď nechce opustit Linka. Musí si toho tolik vysvětlit.

Konečně promluvila: „Kdy odjíždíme a jak dlouho se tam zdržíme?“

„Někdy příští týden,“ odpověděl Roger. Ještě nevím přesně, který den, protože sháním manekýna.“

„A co se stalo s posledním šedookým krasavcem?“

„Při natáčení reklamy na cigarety šplhal po skalách a zlomil si zápěstí.“

Holly beze slova vrtěla hlavou.

„Dnes se mně má ukázat pár manekýnů. Když se mi žádný nebude líbit, zkusíme něco nového.“

Holly udělala obličej. Vzpomněla si, jak posledně Roger zkoušel

‚něco nového‘.

„Jen ne dalšího venkovskýho troubu, prosím tě. Někoho, komu to trochu pálí.“

„Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství? Řízek, o kterém mluvíš, nám prodal spoustu hadříků.“

„A nenapadlo tě, že bys mohl zkusit Linka?“ zeptala se napůl žertem Holly.

„Vidím, že láska je slepá.“

„Cože?“

„Lincoln McKenzie mi připomíná vaše divoké hory. Vysoký, tvrdý drsňák. Myslím, že mé modely přece jen potřebujou někoho civilizovanějšího.“

Beth zmítaly protichůdné pocity. Nevěděla, jestli se má urazit, nebo smát. Zvítězil smích a ona zabořila hlavu do polštáře.

„Co to je?“ ptal se Roger. „Dávíš se chlebem nebo co?“ Holly se tiše zasmála. „To slyšíš Linkovu mladší sestru.“

„Jejej,“ řekl Roger. „Nic ve zlém, děvče.“

„Nic se neděje. Beth si taky myslí, že Link dovede být pěknej drsňák. Ale jen když se zlobí. Jinak se chová jako beránek.“

„Beránek, nebo vlk?“

Holly to vzdala a změnila téma: „Přijď k nám zítra na večírek.“

„Promiň, nemůžu. Mám pozvání od paní UAcara. Vzpomínáš si na ni? Pozvala nás a tebe taky na rodeo nebo něco podobného.“

Holly zamrkala. „Na rodeo? Určitě?“

„Má tam být dražba koní, zahradní gril a taneční zábava. Aspoň tak jsem to pochopil. Přirozeně jsem to přijal. Znělo to lákavě a tak americky.“

„V tom případě se za pár hodin uvidíme,“ řekla Holly a pohlédla na Beth.

Ta přikývla a zašeptala: „Paní UAcara včera volala a ohlásila dalších

pět hostů.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Roger.

„Jednoduše. Paní UAcara tě přivede na galavečírek k McKenziovým.“

„Mluv o vlku a hned je za dveřmi,“ brumlal Roger. „No, nabrousím si drápy a dám té šelmě co proto.“

„Rogere, prosím tě…,“ ozvala se Holly.

„Neboj se. To jsou jen kyselé hrozny. Už mlčím.“

„No proto!“

„Zamlouvám si jeden tanec, krásná dámo.“ Než stačila Holly odpovědět, zavěsil. „Tvůj šéf tě má asi vážně rád, co?“ zeptala se Beth.

„Jsme kamarádi. Nic víc,“ usmála se Holly. „Bude se ti líbit, Beth. A vím, že ty jemu taky.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože Roger má rád hezká děvčata.“ Zívla. „Co máme dopoledne na programu?“

„Link je ještě u kobyly. Už několikrát začala rodit, ale nic z toho zatím nebylo.“

„Chudák Link.“

„Bojím se, že si to odnesem všichni. Bude večer protivný.“

„Pokud si vzpomínám, tak nikdy moc o večírky nestál,“ utrousila Holly.

„To by nebylo to nejhorší.“

„Co může být horšího než naštvaný Link?“

„Večer volala paní Malleyová,“ řekla Beth. „Její sestru odvezli na jednotku intenzivní péče. Nabídla jsem jí, aby zůstala v Palm Springs.“

Holly na ni nenápadně vrhla pohled.

„Jednala jsem správně, ne?“ ptala se s obavami v hlase. „Připravíme večírek i bez hospodyně, že?“

„Každopádně máme příležitost si to vyzkoušet,“ odpověděla Holly s úsměvem. „Sejdeme se za deset minut v kuchyni.“

„Na dvoře,“ opravila ji Beth. „Přinesu ti tam snídani. Müsli a kávu.

Na víc nebude čas.“

Holly si hvízdla. „To je to tak zlé?“ Beth smutně přikývla.

Holly se rychle osprchovala a oblékla a za deset minut byla venku.

Beth už na ni čekala se slíbenou snídaní.

Holly žvýkala müsli, upíjela kávu a sledovala dělníky. Postavili na dvoře pódium o rozloze tanečního sálu a teď se na něm hemžili. Vztyčovali tam obrovský černočervenostříbrný stan.

Pohlédla na Beth. „To se čeká déšť?“ zeptala se.

„Jo. Bohužel.“

Na rozlehlém trávníku za bazénem byly dva rožně, kde se opékal hovězí bok a celé sele. V bočním patiu mezi truhlíky voňavých květů si připravoval pult barman.

Ačkoli dražba měla oficiálně začít až v jednu hodinu, hosté se sjížděli už od devíti. Většinou se zdržovali ve stáji a prohlíželi si koně. A jak už to bývá, i dnes se objevili zvědavci, které zajímal víc dům než koně.

Holly ani nestačila dopít kávu a už se za ní trousili dělníci s dotazy.

Každou chvíli se vynořil některý z hostů a něco chtěl.

V poledne se již cítila unavená a podrážděná. Měla toho za sebou hodně: uklidnila dodavatele jídla, bavila se s otravnými hosty, dělala plavčíka u bazénu, kde nechala jakási matka bez dozoru dvě malé děti, vysvětlila jedněm manželům, že nemohou nechat svých pět pudlů volně pobíhat mezi koňmi, a vzato kolem a kolem hasila požáry už v zárodku.

Věnovala se všem, jenom ne Linkovi, přestože na něho neustále myslela. Pokaždé když se chtěla vydat do stáje, ji někdo zdržel. Musela se hodně ovládat, aby nevybudila, když za ní běhali s každou maličkostí. Ve tři hodiny se rozhodla zajít do stáje, ať se děje co chce.

Ale ještě než vyšla ze dvora, už ji zase kdosi chytil za paži. Prudce se obrátila a neskrývala zlost. „To chvilku nepočká?“ zeptala se úsečně.

Zarazila se, když spatřila Bethin vyplašený obličej.

„Promiň,“ omlouvala se. „Nevěděla jsem, že jsi to ty. Od rána chci jít za Linkem, a vždycky mě někdo zadrží.“

„Proto jdu za tebou,“ řekla Beth. „Volal ze stáje. Shadow Dancer konečně porodila.“

„Živé hříbátko?“ ptala se starostlivě Holly.

„Má klisničku. Obě jsou v pořádku.“

„Díkybohu. Tak dlouhý porod někdy hříbě nepřežije. Jak se cítí Link?“

„Je unavený. Omluvil se mi za včerejší večer. Já jsem se mu taky omluvila. Ale…“

„Co?“

„Nic se nezměnilo. Já si pořád přeju vypadat na víc než na deset, ale on chce, abych dál vypadala jako děcko. To je nespravedlivé.“

„V životě je máloco spravedlivé,“ odpověděla Holly unaveně. „Dej mu čas, Beth. Musí pochopit, že ženská krása neznamená zlo.“

Beth se tvářila vzdorovitě.

„Znamená to, že mě na večírek neučešeš a nenamaluješ?“

„Ale vůbec ne. Stav se v osm, jak jsme se domluvily.“ Beth k ní natáhla ruku. „Ujednáno.“

Holly ji pevně stiskla a potřásla jí. „Ať žije zločinné spolčení,“ komentovala to ironicky.

„O jaký zločin tu jde?“ ozval se za ní hluboký hlas. „Půjdete krást cukroví?“

Otočila se a unaveně se na Linka usmála. „Pokud nechceš porušit

příměří, raději se neptej,“ varovala ho.

„Nechtěl jsem je porušit ani včera večer. A dnes mi chybí síly k boji.“

Zívl a prohrábl si vlasy.

Únava, jež se mu zračila ve tváři, Holly dojímala. Stoupla si na špičky a jemně ho políbila na rty. „Tedy příměří,“ řekla. „Ani já nejsem dnes moc bujná.“

Přitáhl ji k sobě. „Špatně jsi spala?“ zeptal se.

„Hm.“

„To máš z toho, že spíš sama,“ řekl šeptem, aby to Beth neslyšela.

Přes dvůr na ni volal člověk zodpovědný za jídlo. Nevšímala si ho.

Rozhodnými kroky k ní rázoval přes trávník.

„Čert aby to vzal,“ zavrčela. „Nemůžu se ho zbavit.“

„Já se o něj postarám,“ řekla Beth a vykročila směrem k muži.

„Zase si bude stěžovat na kuchyň,“ upozorňovala ji Holly. „Prý mu nestačí jedna mikrovlnná trouba.“

„Když potřebuje dvě, měl si jednu přinést.“

„Přesně to jsem mu řekla.“

„Pak to uslyší znovu. A od McKenziové!“

Beth se kuchaři postavila s takovou rozhodností, že působila jako dospělá.

Link chytil Holly za ruku a táhl ji do domu. Prošli po špičkách kuchyní a dali se nahoru po schodech. Přitom se snažili vyhnout dělníkům a hostům. Když došli k ložnici, odložil Link na chodbě přenosný telefon, vtáhl ji dovnitř a zavřel dveře. Pak se dlouze protáhl. Nato si začal pomalu rozepínat košili. Když si ji stahoval, mrkl na Holly.

Holly si vzpomněla na Linkův pád z koně a zeptala se: „Ještě tě to bolí?“

„Ne, cítím se jen ztuhlý. Kobylka se bůhvíproč rozhodla, že bude rodit vestoje.“

„Škoda že nemluvíš koňskou řečí. Mohl jsi jí dát pokyny.“ Link se ušklíbl a znovu si protáhl záda.

„Nakonec si přece jen lehla,“ řekl. „A přišla na to, co má dělat. Pak jsem jí mohl pustit hlavu.“

Teď není vhodná doba začínat se Shannon, pomyslela si Holly smutně. Link je příliš unavený na to, aby byl schopen rozumně uvažovat. Rozhodně ne na téma půvabných modelek. A ona potřebuje, aby uvažoval rozumně, jinak může na společnou budoucnost zapomenout.

„Potřeboval bys masáž,“ napadlo Holly.

„Chceš mě vytřít jako koně? Co?“

„Naštěstí jsi o něco menší. I když ne o moc.“

Link se usmál. „No, ve srovnání s novorozeným hříbětem jsem ale fakt velkej.“

Se smíchem prošla kolem něho do koupelny a vrátila se s lahvičkou parfémovaného oleje, který použila po koupeli. „Pak se budeš muset umýt. Ale voní pěkně,“ prohodila.

Link začichal. „Voní stejně svěže jako ty.“

Potlačil povzdech a lehl si na břicho doprostřed velké postele. Když na něj chtěla Holly dosáhnout, musela vylézt na postel a kleknout si nad něho obkročmo, jako by seděla na koni.

Bez postranních úmyslů se u něj uvelebila, nechala trochu oleje ohřát v dlani a pustila se do práce. Začala s dlouhými, pružnými zádovými svaly a postupovala od pasu vzhůru. Musela hodně tlačit, protože měl svaly silné a stažené.

Link zasténal.

„Tlačím moc?“

„Ne, je to báječné. Kde ses to naučila?“

„Od učitele baletu. Často jsme si natáhly svaly, a tak nás naučil jak si je rozmasírovat, když nás chytla křeč.“

Pár minut mlčky masírovala a obdivovala Linkova záda. Postavou připomínal profesionálního plavce, s dlouhými, hladkými svaly, které byly současně pružné i silné. V jednom místě měl hodně stažený sval, a tak se o něj opřela loktem a začala na něj pomalu tlačit.

Znovu zasténal, ale nestěžoval si.

Opět ohřála olej v dlani a přešla od zad k šíji, ramenům a pažím. Postupovala od ramen dolů až ke konečkům prstů. Link mručel blahem a ona se spokojeně usmála.

Čas plynul a Holly stále masírovala, až ji rozbolely ruce a zápěstí. Nevěnovala však bolesti pozornost, protože doteky jí působily slast a měly na ni téměř hypnotický vliv. Dosud v životě nepotkala muže, o němž by si pomyslela, že je krásný. Hezký a pohledný snad, zejména v modelingu. Ale nikdy ne krásný.

Ale u Linka vnímala krásu, mocnou mužnou krásu, která na ni působila stejně silně jako poušť, hory a bouře. Svaly se pod jejími doteky postupně uvolnily, ona ho však hladila dál. S povzdechem si protáhla prsty a sehnula se k nohám.

Po chvíli si nazlobeně povzdechla. Tuhá džínsovina byla nepříjemná na dotyk, a navíc ji nepustila ke staženým svalům. „Spíš?“ zašeptala.

Záda se mu otřásla tichým smíchem. „Ani omylem, maličká.“

„Když máš stažené zádové svaly, to samé se dá čekat na bocích a na nohou.“

„Takže co navrhuješ?“

Holly sklouzla z postele a narovnala se.

„Džínsy musí dolů,“ prohlásila.

Link se převalil na bok a podepřel si hlavu dlaní. Pozoroval ji zamženým pohledem oříškových očí.

„Když si sundám kalhoty, tak ne proto, abys mi masírovala nohy.“

„Ale ano.“ Holly se na něho usmála. „Musíš mi důvěřovat.“

Převalil se na záda, natáhl se a pozoroval ji přivřenýma očima. Pak k ní znenadání natáhl ruce.

Než si uvědomila, co se děje, zvedl ji ze země a strhl na sebe. Obtočil jí nohama kotníky a držel ji v sevření. Ucítila horkost a jasně si uvědomila, že se na ni tlačí cosi tvrdého.

„Sobě nedůvěřuju,“ řekl přímo. „Když jsem s tebou, ztrácím hlavu.“

čtrnáct

Holly otevřela ústa, ale odpovědět nestačila. Přitiskl její rty ke svým a líbal ji s takovou vášní, že se chvěla rozkoší. Nebránila se jeho objetí. Naopak, vítala je stejně jako vyprahlá poušť déšť. Kroužil jí jazykem v ústech a soustředěně zkoumal jemné vroubkování zubů i měkkou vnitřní část rtů. Pak se mu z hrdla vydral přidušený zvuk a váhavě odtáhl ústa.

„Toužím po tobě čím dál víc,“ mumlal ochraptěle. „Kdyby tak na

mě působila nějaká jiná, měl bych pořádně nahnáno.“

Bolest, kterou jí působily obavy z budoucnosti, náhle vystřídala touha. Zachvěla se a začala ho instinktivně laskat smyslnými pohyby rtů.

„Jsem na tom stejně,“ šeptala. „Toužím po tobě od chvíle, kdy jsem

tě poznala, Linku.“

Vjel jí rukama pod halenku a hbité prsty našly její prsy. Sténala touhou a rozkoší. Pak jí sklouzl rukama po zádech a přitiskl ji na sebe. Dlouhými, silnými prsty jí stiskl boky, vší silou ji tlačil k sobě a kolébal. Holly zaplavila vlna rozkoše, když pod sebou cítila jeho pevné, vzrušené tělo. Přemohla ji tak silná touha, že cítila bolest a ve zmatku

mu zarývala nehty do kůže.

„Chci, aby ses mě dotýkal všude,“ šeptala. „A stejně si přeju dotýkat já tebe. Chci, abys mě celou poznal. Ústy. A já tebe taky.“

„Proboha, Holly,“ sténal Link.

„Chci, aby se tvé tělo stalo mou součástí,“ pokračovala třesoucím se hlasem.

Políbil ji tak jako dosud nikdy. S tvrdou a divokou naléhavostí.

Holly mu odpovídala stejně. Přála si ponořit se do něho stejně jako déšť do vyschlé půdy a splynout s ním, aby z nich nezůstalo nic než klubko blesků a extáze stejně ohlušující jako dunění hromu.

Když se převalil na bok a odtáhl, málem se zklamáním rozplakala. V tichu bylo slyšet, jak oba zrychleně dýchají. Ležel se zavřenýma očima, s napjatými svaly na obličeji a s rukama zaťatýma v pěst.

„Ty mě nechceš, Linku?“ zeptala se Holly stísněně a měla na krajíčku slzy.

Rychlým, divokým pohybem ji vzal za ruku a pevně si ji přitiskl k podbřišku. Pod dlaní ucítila, jak mocná je jeho touha.

„Ještě si myslíš, že tě nechci?“ procedil přes zaťaté zuby.

„Tak proč jsi přestal?“

Když Link otevřel oči, sálala z nich vášeň. Typická oříšková barva jakoby zezelenala. Samotného ho děsila síla vášně, již k Holly cítil.

Je panna, napomínal se v duchu. Musím se líp ovládat, nebo jí místo potěšení způsobím bolest.

„Chci, aby se ti to poprvé líbilo.“

„Říká se, že to napoprvé není možné.“ Neodporoval, protože se bál, že má pravdu.

„Ale taky jsem slyšela, že podruhé, potřetí a později si člověk všechno vynahradí,“ řekla Holly a na tvář se jí vrátil úsměv.

Při pohledu na její usměvavou tvář slibující sladké opojení se Link zhluboka nadechl.

„Nechci se s tebou poprvé milovat a mít přitom ucho na dveřích, jestli sem nevrazí nějaký nezvaný host.“

„Zamknu.“

„Víš, netoužím se s tebou jen narychlo pomilovat a pak vyskočit z postele a dělat hostitele tolika lidem. A taky si nepřeju, abys při milování cítila, jak páchnu stájí.“

„Jsi na omylu, pohádkově voníš.“ Nechápavě povytáhl obočí.

Ukázala na lahvičku voňavého oleje na nočním stolku. Nato se Link rychle převalil a vyskočil z postele. Musí uniknout z jejího dosahu a odolat pokušení.

„Ale jen na horní půlce těla. Kdybych sundal kalhoty, tak budou samy stát a chodit.“

„A slyšel jsi někdy o vymoženosti zvané sprcha?“ zeptala se Holly.

Zamířila ke dveřím spojujícím ložnici s kanceláří a zastrčila západku. Aniž se na něho podívala, přešla ke dveřím do chodby a vzápětí cvakla zástrčka. Potom se k němu s půvabem modelky obrátila čelem a začala si rozepínat knoflíky na halence.

„Takže nejdřív sprchu…,“ začala a zdálo se, že Link bude souhlasit. Alespoň to tak vypadalo. Vtom zaklel, vklouzl do koupelny a zamkl za sebou dveře.

Holly se opřela o dveře a nechala chladné dřevo tišit horkost rozpáleného těla.

„Linku?“ zašeptala a věděla, že ji neuslyší, pokud nestojí s uchem na dveřích.

Stál.

„Za deset minut mám dražit koně,“ oznámil. „Jestli ti stačí deset minut,“ ozval se a odemkl dveře, „tak pojď dovnitř.“

„Ty jsi odborník,“ odpověděla. „Stačí deset minut?“

„Pro tebe ne. Chtěl bych na to mít celý život.“

„A kdy chceš začít?“ naříkala. „Sakra, Linku, to není fér.“

Tiše se zasmál. „Nejsi sama, kdo trpí, maličká. Vynahradíme si to večer. Souhlasíš?“

Holly zaťala zuby a odstoupila ode dveří.

„Zatraceně, co mám dělat? Tak jo,“ zabručela. Zapnula si halenku a vyrazila do kuchyně. Jestli se chce kuchař pořád ještě hádat kvůli troubě, tak si to s ním ráda rozdá.

Beth se vrtěla a nedokázala ovládnout rozrušení. „Smím se podívat?“ žadonila.

Holly s úsměvem vytáhla širokou natáčku a rozpustila pramen zlatých vlasů. „Ještě chvilku,“ odpověděla.

„Co to děláš?“

„Rozčesávám vlasy, které jsem nezapletla.“

„Já se už nemůžu dočkat,“ šeptala Beth. „Ale ani to na tobě není vidět,“ dobírala si ji Holly. „Jsi stejná jako Link.“

„Seď klidně, nebo to bude trvat dvakrát tak dlouho.“

Beth udělala obličej a snažila se uklidnit. Moc se jí to však nedařilo.

„Jack už je tady. Že je báječný?“

Holly se snažila upamatovat na skupinku mladíků a děvčat, která dorazila chvilku předtím, než se začalo podávat maso.

„Asi jsem si ho nevšimla,“ přiznala se. „Který to je?“

„No přece ten hezký.“

„Mně se zdáli hezcí všichni.“ Beth se uchichtla.

„Stál vedle takové malé zrzky. Je to má nejlepší kamarádka.“

„Aha, ten krasavec.“

Holly rozvázala šátek, kterým chránila Beth šaty během líčení. Pak

řekla: „Tak vztyk a přímo hleď!“

Beth vyskočila a letěla k zrcadlové skříni. „Ach…,“ vydechla. Když spatřila svůj obraz v zrcadle, úplně ztratila řeč.

Zlaté vlasy se jí vlnily, splývaly po hedvábné halence a končily prstýnkem na něžně vyklenuté dívčí hrudi. Tyrkysová sukně jí padala ve slušivých záhybech od útlého pasu po špičky stříbrných sandálů. Náušnice ve tvaru drobné kapky zářily stejnou barvou jako její oči.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekla nakonec. „Jsem opravdu hezká!“ Holly jí s úsměvem uhladila pramen zlatých vlasů.

„Jsi víc než hezká, ty jsi krásná, Beth.“

Dívčinou tváří se mihl stín. Zesmutněla a řekla: „Teď jsem podobná mámě.“

Holly to dojalo.

„Byla opravdu…,“ Beth zaváhala a pak ze sebe spěšně vychrlila:

„Byla máma tak špatná žena?“

Holly jí nedokázala lhát, ale nechtěla jí ani říct pravdu.

„Tvá máma byla moc nešťastná,“ ozvala se po chvíli váhání. „A nešťastní lidé někdy jednají nešťastně.“

Beth najednou vypadala starší než na svých patnáct let. „A já vypadám jako ona,“ pronesla chladně.

„Připomínáš ji jenom zevnějškem. Jsi hodné děvče, Beth. Ať byla máma, jaká chtěla, s tebou to nemá nic společného.“

„Link si to ale nemyslí.“

„Protože mu dvě hezké ženy moc ublížily.“

„Vím,“ zašeptala Beth.

„Tak si myslím, že potřebuje další dvě hezké ženy, které ho přesvědčí, že krása nemusí být jen krutá.“ Holly zvedla Beth bradu a pohlédla jí do očí. „Pomůžeš mi ho přesvědčit?“ zeptala se. Beth pomalu přikývla.

„Dobrá,“ řekla Holly. „Teď se musím zkrášlit já. Počkáš na mě?“ Beth nadšeně souhlasila.

„Jasně. Můžu ti nějak pomoct?“

„Ne. Ráda bych tě překvapila.“

Beth se zasmála a beze slova si pustila televizi.

Holly se zavřela v koupelně. Už byla osprchovaná a vlasy měla na natáčkách. Teď jí zbývalo jen se obléct, nalíčit a učesat.

Rychlými pohyby otevřela cestovní tašku a vytáhla své oblíbené dlouhé černé šaty. Byly jednoduché a přitom velmi elegantní. Přiléhavý živůtek obepínající její půvabnou postavu měl široký oválný výstřih. Záda byla holá a od pasu po kotníky splývala nadýchaná hedvábná sukně, vlnící se při každém kroku.

Rukávky živůtku byly dole rozstřižené a rozparek stažený neuvěřitelně jemnými zlatými řetízky. Výstřih ve tvaru diamantové kapky mezi prsy byl rovněž protkán zlatými řetízky.

Zlato se jí na hrudi třpytilo a vlnilo se s každým nádechem. I když mezi řetízky prosvítalo jen nepatrně kůže, zlaté smyčky přímo lákaly sáhnout pod svůdně se blyštící osmnáctikarátové zlato.

Holly si uhladila šaty a pak si přes ně přehodila ručník. Otevřela kosmetický kufřík a pustila se s úsměvem do práce.

Nanesla si na obličej bezbarvý podkladový krém a růží zdůraznila vysedlé lícní kosti. Přetřela si černé obočí parfémovaným olejem, takže se jí krásně lesklo. Barvu očí zvýraznila stínem a velmi jemně pracovala s očními linkami. Nanesla linku těsně nad řasy tak, že šikmo protáhlé oči připomínaly oči kočičí. Vypadaly velké a svítily zlatem. Mascarou zdůraznila husté a dlouhé řasy. Rudohnědou konturovací tužkou vytvarovala smyslnou křivku úst a rty nalíčila leskem.

Výsledek byl úžasný, takže se při pohledu na ni tajil dech. Pro Holly to však byla pouze maska, kterou nasazovala na veřejnosti jako brnění chránící zranitelnou dívku před světem.

Naučenými pohyby shodila vlasy z natáček a důkladně je vykartáčovala.

Po stranách si vyzvedla dva prameny a sepnula je vzadu, takže jí v obloucích padaly do poloviny uší. Zlatou sponu do vlasů zdobily stejné řetízky jako šaty. Kromě těchto dvou pramenů splývaly Holly černé vlasy po zádech až do pasu a byly k nerozeznání od černého hedvábí.

Pak vklouzla do zlatých sandálů na vysokém podpatku a shodila ručník chránící šaty.

Když se podívala do zrcadla, sevřel se jí žaludek. Ještě nikdy nebyla proměna tak nápadná a dokonalá. Smyslná touha, kterou v ní Link zažehl, se zračila v zabarvení pokožky, ve zlaté barvě očí i v tušené netrpělivosti úst.

Jakmile si uvědomila, jak svůdně vypadá, pocítila současně pýchu i obavy.

Otevřela dveře a vyšla do ložnice, ale Beth ji neslyšela. Stála před televizorem a upřeně zírala na obrazovku.

Vtom Holly uslyšela známá slova: značka Royce se nosí jen na voňavém ženském těle.“

Reklamu natočila loni a předváděla prádlo, které si získalo velkou oblibu.

„Beth,“ oslovila dívku.

Ta nemohla odtrhnout oči od obrazovky a stála k ní pořád otočená zády. Řekla jen: „Ta Shannon je nejkrásnější ženská, jakou jsem kdy viděla. Vidím tu reklamu snad posté.“

„Díky za uznání.“

Beth se vylekaně otočila a zadívala se na Holly, jako by ji viděla poprvé.

„Holly…?“ vyjekla nejistě.

„Shannon stojí před tebou.“ Beth na ni jen omráčeně zírala.

Holly vysvětlovala: „Víš, Roger Royce dokáže divy. Úplně ženu změní. Tyhle šaty navrhl speciálně pro mě.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ koktala Beth. „Proč jsi nám o tom neřekla?“

„Přiznala jsem ti přece, že pracuju jako modelka. Beth beze slova kroutila hlavou.

„To jsem měla přijít a říct: Ahoj, jsem slavná hvězda mezinárodního modelingu Shannon? Známí lidé se přece svým úspěchem nechlubí, nemyslíš?“

Beth na ni mrkla a rozesmála se.

„Počkej, až tě uvidí Cyn! Musím být u toho. Už se nemůžu dočkat!“ hlaholila.

„To ti ráda věřím. Proto jsem chtěla, abys na mě počkala.“

„Ale co Link? Panebože, až tě uvidí…“ Zmlkla a pak pokračovala:

„Ten se z tebe zjeví.“

„No,“ začala Holly a pokusila se o úsměv. „Taky proto jsem tě požádala, abys na mě počkala. Věřím, že mě před očima své sestry nezabije.“

Beth se tvářila pochybovačně.

Holly se zhluboka nadechla, zaujala postoj Shannon a chytila Beth za ruku.

„A jdeme nato.“

„Na co?“

„Podíváme se, jak moc Cyn poklesne čelist.“

Patnáct

Když Holly a Beth vyšly ven, byla už tma. Vítr proháněl mraky, za nimiž se skryl měsíc.

Nocí se nesla melodie starodávného valčíku. Stromy a ploty byly ověšené šňůrami drobných bílých světel navádějícími tanečníky na parket. Taneční pavilon se plnil, smích a vlnící se krásně oblečené páry přitahovaly další hosty.

Někteří z nich se odjeli po dražbě domů převléci a další si přivezli večerní oblečení s sebou a převlékli se v pokojích pro hosty. Vyskytli se i tací, kteří se už od rána promenovali na dražbě vyšňoření, takže si ani trochu nezadali s arabskými koňmi, které sem přijeli obdivovat.

Směsice elegantně ustrojených lidí a plavných arabů zdobených hedvábnými střapci jako by Holly přenesla do pohádkového světa Tisíce a jedné noci.

Omámeně hleděla na proměnu ranče a zrakem zabloudila na opačný konec dvora, kde probíhala dražba. Na ztemnělé pódium vrhal světlo jediný reflektor.

V kuželu světla se nesl elegantní, svalnatý hřebec ve zdobené hedvábné ohlávce. Při každém kroku se mu vlnily hedvábné střapce na ohlávce a v proudu světla se chvěly.

„To je krásné zvíře,“ komentovala Holly. Beth sledovala její pohled.

„To je Night Dancer, otec klisny Shadow Dancer. Proto měl Link takový strach o její hříbátko.“

„Snad nechcete toho hřebce prodat!“ Takový nápad Beth rozesmál.

„Kdepak,“ řekla s pýchou v hlase. „Je to nejlepší hřebec v celém okolí. Předvádíme ho na závěr každé dražby.“

Holly stále hleděla na pódium. Už však nesledovala hřebce, ale upírala oči na muže ve stínu držícího koně na hedvábné oprati. Na dálku mu neviděla do tváře. Ale podle šarmu, s jakým se pohyboval, poznala Linka.

„Pěkný hřebec, že?“ ozvala se Beth.

„Ano,“ odpověděla Holly a s úsměvem dodala: „Vlastně oba.“

Beth se uchichtla a vydala se k tanečnímu pavilonu. Holly si

přidržovala hedvábnou sukni, aby ji netahala po trávníku, a šla za ní.

Link právě odváděl svůj nejcennější exemplář do stáje, a tak si Holly ani Beth nevšiml.

Obě ženy se vmísily mezi hosty v pavilonu. Na jednom konci bylo pódium pro kapelu a na druhém bar. Podél byly různě rozestavěné stolky a židle.

Zničehonic Beth zatahala Holly za ruku a táhla ji k levé stěně stanu. Holly po ní vylekaně koukla.

„Honem,“ vysvětlovala Beth, „právě jsem zahlídla tu zmiji.“

„Zmiji?“

„Tamhle je.“

Holly se zastavila a pohlédla naznačeným směrem.

Na druhé straně v hloučku několika mužů stála drobná blondýna. Měla na sobě dlouhé červené, velmi upnuté pouzdrové šaty, pošité rudými flitry. Vpředu měly hluboký výstřih a na boku rozparek do půli stehna.

„Ty říkáš Cyn zmije?“

„Napadá tě snad lepší jméno?“

„No, o pár bych věděla, ale nesmím tě kazit. Jsi ještě moc malá.“ Beth se škodolibě usmála. „Možná jich znám víc než ty.“

Holly nechala její poznámku bez odpovědi.

„Pojďme,“ naléhala Beth a tahala ji za ruku. „Chci vidět, jak se bude tvářit.“

„Dej jí chvilku času. Přece bys jí hned nezkazila večer.“

„A proč ne? Ona na mě taky nikdy nebrala ohled.“

„Uklidni se, děvče. Uděláme to jinak.“

„A jak?“

„Chladnokrevně.“

Beth se zhluboka nadechla a snažila se pohlédnout Holly do tváře.

Ta už se však od ní odvrátila a sledovala shromážděné hosty.

„Dobrá,“ souhlasila Beth. „Tak počkám.“

Ale pořád nemohla odtrhnout zakaboněný pohled od místa, kde se v plné parádě předváděla Cyn. Vyzařovalo z ní cosi živočišného a erotické signály, vysílané do okolí, přitáhly každého muže v její blízkosti. Při pohledu na ni se Beth cítila strašně nedospěle a neohrabaně.

„Co teda uděláme?“ vzdychla Beth.

„Pojď se mnou a představ mě všem lidem, které znáš.“

Beth si znovu povzdychla, tentokrát hlasitěji. Hollyina strategie pomsty ji moc nenadchla.

„Pokud chceš muže nejen přitáhnout, ale taky si je udržet, potřebuješ víc než blyštivé rudé šaty.“

„Tak to pověz Cyn.“

„Neboj, ona to pochopí.“

„A co se stane, až tě představím?“

„Odřežu Cyn jeden drápek po druhém a udělám ti z nich náramek.“ Beth zatajila dech. Při pohledu na Holly poznala, že pod půvabnou slupkou křehké ženy se skrývá tvrdá ocel. Poprvé si uvědomila, že by

jí Holly dokázala nahnat hrůzu stejně jako Link.

„Doufám, že se na mě nikdy nerozzlobíš?“

„Zlobím se jenom na zlé lidi, jako je Cyn.“

Pak se Holly usmála a tvrdý výraz ve tváři povolil.

„Pojď, musím se seznámit se spoustou lidí.“

„Se ženami taky, nebo tě zajímají jenom muži?“

„Chci poznat všechny.“

Beth se rozhlédla kolem sebe a tiše zasténala. „Vždyť jich tu jsou mraky.“

Holly pobavila její netrpělivost. „Nepřeháněj!“

„Kde začneme?“ zeptala se Beth zakaboněně.

„Znáš toho šedovlasého pána a paní ve fialkových šatech?“

„Proč takového starce?“

Holly zacukaly rty. „Pamatuj si, že žádný muž, pokud ještě dýchá, není starý.“

Beth na ni rezignovaně pohlédla, uchopila ji za ruku a odváděla k staršímu páru.

„Dobrý večer, Mary a George. Toto je Holly Normová, Linkova…“

„Jsem stará přítelkyně rodiny McKenziových,“ skočila jí do řeči Holly, než stačila vypustit z úst slovo ‚snoubenka‘. Nebyla si vůbec jistá, jestli ji po dnešním večeru bude Link ještě chtít, a už vůbec nevěděla, zda se s ní ožení.

Teď na to však nebudu myslet, přikazovala si v duchu. Musím Beth předvést, jak se nakládá se zlomyslnými ženskými, jako je Cyn. Jistě jich v životě potká hodně. A že by čekaly také na Linka?

Třebaže ji trápily obavy, obdařila Mary a George jedním ze svých zářivých úsměvů. Už mnohokrát musela skrývat smutek za profesionálním úsměvem.

„Moc ráda vás poznávám, pane a paní…?“

„Johnstonovi,“ řekl muž a potřásl jí rukou. „Ale říkejte mi George.“

„A já jsem Holly.“

Pak se obrátila k jeho manželce.

„Krásná barva šatů, paní Johnstonová. Jak vám závidím! Mně fialová vůbec nesluší.“

Pochvalu myslela Holly upřímně, protože neměla ráda společenské lži, i když uznávala, že jsou někdy potřebné.

Žena ji přejela zpytavým pohledem a zřejmě jí prominula, že je tak krásná.

„Já jsem Mary,“ usmála se. „To jste mě pobavila, že zrovna vy byste mi mohla něco závidět.“

„Myslela jsem to upřímně,“ řekla Holly, „mám fialovou moc ráda, ale nemůžu ji nosit.“

„George a Mary mají farmu pár kilometrů od nás,“ informovala Beth. „George chová quartery.“

Holly po něm poočku pokukovala.

„No, jestli na vás někdo práskne, že jste na dražbě arabů, tak vás vaši vydědí,“ šeptala mu Holly. „Já vás neprozradím. Přísahám.“

George a Mary se rozesmáli.

„Když mám být upřímný, vlastně nejradši jezdím na polovičním arabovi,“ přiznal se George.

Holly začala zasvěceně hovořit o různých plemenech a křížencích. George a Mary se hned chytili. Jako u mnoha dalších v Garner Valley se jejich život točil kolem koní.

Po chvíli se k nim připojovali další, přivábeni smíchem a pohledem na půvabnou ženu uprostřed. Když byli Holly představeni další hosté, snažila se zapamatovat si jména a tváře. Občas zalichotila některé z žen a řídila konverzaci tak, aby se mohli do hovoru zapojit všichni. Když se skupinka rozrostla natolik, že už se nemohli bavit všichni dohromady, Holly mrkla na Beth a vyklouzla z davu.

Beth se k ní naklonila a netrpělivě zašeptala: „Cyn stojí tamhle, u tvarohového koláče.“

„Jen aby se nesrazil.“

Beth se zahihňala. „Pojď, jdeme za ní.“

„Ještě ne. Chci poznat další lidi.“ Beth se zatvářila otráveně.

„Nemrač se. Mám ráda společnost,“ řekla Holly.

„Jak chceš dát Cyn za vyučenou, když se budeš bavit se stařečkama?“

„Tak se dívej.“

„Co mi zbývá?“ zamručela Beth. Holly se rozhlédla a všimla si mladého páru postávajícího nejistě u parketu. „Znáš je?“ zeptala se.

Beth odpověděla s povzdechem: „Znám tu všechny.“

„Tak mě představ.“

Beth poslušně odvedla Holly k vyhlédnutému páru.

Za chvíli k nim přistupovaly další mladé dvojice, přitahované ke skupince jako můra ke světlu. Postupně se k nim přidávali i muži a ženy bez partnerů.

Konverzace přešla od koní k politice a pak dál k záludnostem sjezdového lyžování a k horským kolům. V centru živé zábavy byla opět Holly, která si dokázala získat pozornost svým opravdovým zájmem o lidi spíš než krásou.

Jakmile si všimla, že zábava proudí samovolně, zase se stáhla.

Beth ji odváděla do další části stanu a tvářila se spokojeně jako kočka lízající smetanu.

„Už tomu začínám rozumět,“ prohodila.

„Ano?“

„Odvedla jsi pár chlapů od Cyn k naší skupině.“

Holly nechala její poznámku bez komentáře a rozhlížela se po místnosti. Link tam ještě nebyl.

Doufala, že se objeví ve stanu, všimne si, jak se přátelsky chová k hostům, a promine jí podobu Shannon. Mohla si hlavu ukroutit, ale Linka nikde nezahlédla.

Při mé smůle, pomyslela si smutně, přijde právě ve chvíli, kdy budu

přetahovat Cyn pohledné společníky.

Ušklíbla se. Ráda poznávala lidi. Nerada však dělala sirénu. Ve své profesi se ovšem naučila obojímu.

Zkusím ještě chvilku počkat, ale pak musím provést, co jsem si umínila.

Pobavila se se dvěma dalšími skupinkami hostů, ale Link stále nepřicházel. A co bylo horší, už nenacházela lidi, které jí Beth ještě nepředstavila.

Sotva udělala pár kroků, už ji někdo žádal o tanec. Pokus okouzlit Linkovy sousedy se zdařil a Holly to moc těšilo. Link to ale k její lítosti neviděl.

„No,“ řekla Holly Beth, „tak pojď, ať to máme z krku.“

„Cyn?“

„Ano.“

„Bezva, pořád je ještě u tvarohového koláče.“

Stála od nich nějakých patnáct metrů, ale Holly a Beth trvalo aspoň deset minut, než se k ní dostaly. Holly totiž cestou stále zastavovali lidé, kteří ji zvali k baru, žádali o tanec nebo si chtěli popovídat. Všechny zdvořile odmítla.

„Můžeš ji na chvilku zabavit? Potřebuju se k ní dostat zezadu,“

řekla Holly.

„A jak to mám udělat?“

„Viděla ses v zrcadle, děvenko?“ Beth přikývla.

„No tak. Dva ve skupince jsou ještě chlapci. Nebudou o moc starší než ty.“ Beth vypadala vystrašeně. „Neznáš je?“ zeptala se Holly.

„Ano, ale…“ Holly vyčkávala.

„Co chceš, abych udělala?“

„Líbí se ti některý z těch hochů?“

„Ano. S Jimem je legrace, a třebaže je mu jen devatenáct, je po Linkovi nejlepší trenér v celém údolí.“

„Tak vidíš, běž a pověz mu to.“

Beth se rozpačitě hryzala do spodního rtu.

„Tak jdi už,“ povzbuzovala ji Holly. „Nikdo tě neukousne, když budeš upřímná. Samozřejmě s výjimkou Cyn. Té si vůbec nevšímej.“

Holly sledovala, jak se Beth blíží k Cyn. Když ji od ní dělily asi dva metry, zvedla bradu a zatvářila se vyzývavě.

Holly obcházela skupinku a neunikl jí Cynin překvapený výraz.

„Ale, ale,“ ozvala se Cyn. „Od kdy se smíš parádit? To ti Link dovolí?“

Holly zatajila dech a doufala, že dívka neodpoví.

Beth skutečně Cyn ignorovala a usmála se na mladíka stojícího vedle svůdné blondýny.

Holly neslyšela, co mu říká, ale mladík se odvrátil od Cyn a dal se s Beth do řeči.

„Kde máš kámošku?“ dotírala Cyn. „Tu šeredku, jakže se to jmenuje?“

Beth zvedla hlavu a usmála se. „Stojí přímo za tebou.“ Cyn se obrátila, ale Holly hned nepoznala.

Rozhlédla se znovu a otevřela pusu údivem. Pak ji zavřela a znovu zalapala.

„Ahoj, Cyn,“ utrousila Holly.

Potom nasadila jeden ze svých neodolatelných úsměvů a obrátila se k muži, který držel Cyn kolem ramen. „Nevzpomínám si, že by nás někdo představil. Vás bych si určitě pamatovala,“ řekla Holly a podávala mu ruku. „Já jsem Holly.“

Muž ji přejel nestydatým pohledem od hlavy k patě. Holly se dál sladce usmívala, i když ji chytil za obě ruce a přitáhl k sobě.

„Já jsem Stan,“ hlaholil. „Odkud jste se tu proboha vzala? Spadla jste z nebe?“

„Přijela jsem z Manhattanu.“

Doufala, že nepozná, jak nesnáší muže jeho typu.

Otočila se k staršímu muži stojícímu vedle Cyn z druhé strany. Záměrně na něho koketně pohlédla zpod dlouhých řas. Protože jí pravou ruku pevně svíral Stan, podávala mu levou. „Už jsme se někde viděli?“ ptala se.

„Jmenuju se Garry,“ odtušil muž suše a podal jí ruku. „Přišel jsem se jen projet.“

Pohlédla na něho se zájmem a upřímně se usmála. „To tuším všichni,“ odpověděla.

Tentokrát na Holly pohlédl se zájmem, usmál se a zavěsil se do ní.

„Řekl bych, že máte žízeň,“ poznamenal a chystal se ji odvést k baru.

Stan ji však nechtěl pustit. „Kam ten spěch, kamaráde?“ zaprotestoval.

Holly pohlédla přes rameno a všimla si, jak Beth odvádí Jima a dalšího mladíka k bufetu.

Cyn to nevnímala a stále se tvářila omráčeně. Než se obrátila zpět ke Stanovi, Holly se na ni podívala a pousmála se.

„V baru mají určitě dost šampaňského pro všechny. Pojďte s námi,“

řekla Stanovi. Vůbec ho nemusela pobízet.

Tak uběhly jen tři minuty od chvíle, kdy Holly pozdravila Cyn, a ta

zůstala stát úplně opuštěná.

Sotva se Holly podařilo setřást zklamané nápadníky, objevil se Roger, Jerry a tři pozvané modelky. Pohledy žen se obracely k nápadně hezkému Rogerovi stejně jako zraky mužů k Holly. Když spolu ti dva tančili, lidé na ně zírali. Ona tmavovlasá a on světlovlasý, tvořili dokonalý pár.

Holly bylo s Rogerem dobře jako vždycky. Byl přirozený a velmi zábavný společník. Přesto však stále pátrala po Linkovi.

„Hledáš někoho?“ zeptal se jí lehkým tónem a upřeně ji pozoroval.

„Hra,“ zamumlala nepřítomně. Neušlo jí, že Cyn už zase obstoupili muži.

„Promiň,“ řekla Rogerovi. „Musím někomu přistřihnout drápky.“

„Bude ti to trvat dlouho?“ zeptal se.

Sešpulila rty do ledového úsměvu. „Pět minut,“ slíbila. „Nanejvýš deset.“

„To nepřežiju.“

„Ale, ale. Proč si s některou nezatančíš a neuděláš jí radost?“

Než jí stačil odpovědět, otočila se na podpatku a kráčela k Cyn. Za pár minut už Holly odváděla skupinku mužů a drobná blondýna zase zůstala sama.

Během následující hodiny a půl se scénka opakovala ještě několikrát. Ženské obsazení zůstávalo, měnili se pouze muži. Roger dělal Holly po celou dobu společníka. Ona se však nemohla zbavit nervozity a stále hledala Linka.

Bylo to však zbytečné. Vůbec se neobjevil.

Holly měla pocit, jako by ji Link pozoroval. Ale kdykoli se obrátila, nikdo tam nebyl. Když setřásla poslední ctitele, které přebrala Cyn, objevil se jí po boku Roger.

„Tak se mi zdá, že máš něco proti té malé blondýnce s velkými… flitry,“ prohodil se smíchem.

Kysele se usmála. „Ano. Dá se to tak říct.“

„Soupeří s tebou o kovboje?“ zeptal se lehce.

Než odpověděla, rozhlédla se Holly ještě jednou po pavilonu. Celá se chvěla, protože cítila, že Link je někde nablízku. Přesto ho v jasně ozářeném stanu nikde neviděla. Vyhlédla ven. Na osvětlené cestě ke stanu také nikdo nebyl.

Povzdechla si: „To je dlouhá historie.“

Rogerovi zacukaly koutky. „Báječné. Dej jí tak deset minut, než nasbírá dost chlapů, aby ti stálo za to tam zajít.“

„Já si počkám.“

Roger pohlédl Holly přes rameno a usmál se. „Myslím, že se tentokrát nedočkáš. Už toho má asi dost.“

Holly se otočila a spatřila Cyn, jak odchází ze stanu zavěšená do Jerryho. Fotograf měl na tváři známý úsměv dravce, který drží ve spárech svou kořist.

„Chtěla bys jí ho taky odlákat?“ popichoval Roger.

„Ani omylem. Toho si zaslouží.“

„Tak copak provedla, že jí přeješ Jerryho?“

Holly roztáhla rty do širokého úsměvu. Věděla, že Rogera historka o Cyn pobaví. Nesnášel křiklavě oblečené ženy, urážely jeho estetické cítění a smysl pro míru.

„Cyn a Linkova mladší sestra Beth se nemají rády,“ začala. „Byla jsem s Beth nakupovat a potkaly jsme Cyn. Řekla Beth, že je malá šeredka.“

„A která je Beth?“

„Ta zlatovláska v tyrkysové sukni. Stojí vedle vysoké rusovlásky.“

„Aha. Je půvabná jako poupátko před rozkvětem.“

„Ona si však myslí, že je ošklivá.“ Roger se tvářil nechápavě.

„Když jsem Beth přesvědčovala, že není ošklivá, zeptala se mě Cyn, co o tom vím. Prý mám tolik sexappealu jako kus dřeva.“

Roger vyvalil oči. „Nemám slov.“ Myslel to vážně.

„Vtip je v tom, že jsem jí slíbila, že na dnešním večírku u mě budou muži stát ve frontě, jen abych s nimi prohodila slovo.“

Roger se rozesmál. „Tak ona řekla, že nemáš sexappeal? Tušil jsem, že je hloupá, ale nevěděl jsem, že je taky slepá.“

Holly ho obdařila úsměvem, který zářil stejně jako pohled jejích očí.

„Když nejsem upravená, skutečně vypadám trochu jinak,“ pronesla skromně.

„Jen jestli to s tou skromností trochu nepřeháníš,“ ozval se za ní Linkův ledový hlas.

Šestnáct

Roger odvrátil pohled od Hollyiny napjaté tváře a pohlédl na Linka.

Uviděl dvě úzké štěrbiny místo očí a nasupený obličej.

Holly hleděla do očí své lásce.

I když se zlobil, působil na ni uhrančivě svou nápadnou krásou. Měl na sobě večerní oblek perfektního střihu, který mu dokonale padl. Při každém pohybu vynikala vysoká, štíhlá postava a mužný půvab.

Roger chvíli dvojici pozoroval a poznal, že jsou do sebe tak zabráni, že pro ně okolní svět přestal existovat. Vytušil také, že Linkův hněv může být stejně nebezpečný jako zásah blesku.

S tichou kletbou nadzvedl Holly bradu, aby se odtrhla od Linka a pohlédla mu do očí.

„Nevím, co ho tak rozzlobilo,“ poznamenal Roger. „Ale cítím, že

může být nebezpečný. Kdyby ti ublížil, víš, kde bydlím.“ Neodpověděla.

„Posloucháš mě, Shannon?“ zeptal se měkce.

Přikývla.

Vrhl na Linka nevyzpytatelný pohled. „Jestli ji necháte odejít, tak jste pěknej blázen. U mě bude jako v bavlnce a vy už ji nikdy nespatříte.“

Poté se upřeně zadíval Holly do očí. Zlaté oči na něho hleděly smutně a ostražitě. „Někteří muži jsou stejně nebezpeční, jak vypadají. Dej si pozor, zlato.“ Lehce ji políbil na rty, prošel kolem Linka a zmizel ve tmě.

Link si odkašlal.

„Zvláštní, že náš zjemnělý Viking nemá ještě plné zuby krasavic od fochu.“ Sjížděl Holly tak pronikavým pohledem, až pocítila slabost v kolenou. Ulpěl zrakem na jemných řetízcích mezi ňadry vlnících se s každým nadechnutím.

„Ještě než jsem se dostal ven, přicházeli za mnou známí a vychvalovali tě. Že prý má Beth moc milou kamarádku. Líbila ses všem, mužům i ženám.“

Holly zatajila dech a zaplála v ní jiskřička naděje.

„Tak jsem se nemohl dočkat a spěchal za tebou. Nemohl jsem tě ale najít. Narazil jsem na někoho úplně jiného. Jakže se jmenuješ? Shannon?“

„Ano,“ odpověděla přiškrceným hlasem. A pak si dodala odvahy a pokračovala hlasitěji: „Shannon je maminčino dívčí jméno. Myslela jsem, že to víš. Není to žádné tajemství.“

„Cože?“ vyštěkl. „Takže ty nemáš žádné tajemství? To si myslíš, že jsem padlej na hlavu?“

Rozesmál se s takovou hořkostí, že sebou trhla. Viděla, jak se na ni dívá chladnýma, žádostivýma očima, očima dravce. „Vlastně máš pravdu. Jsem padlej na hlavu. Já blázen uvěřil, že jsi panna.“

„Ale já jsem.“

„No tak fajn.“

Holly nestačila promluvit, protože ji popadl silnými prsty za zápěstí.

„A už dost lhaní,“ procedil chladně. „Už ani slovo. Ahoj o půlnoci,

Shannon.“

Pustil jí ruce, a aniž se ohlédl, vydal se k hostům.

Zbytek večera cítila Holly takovou úzkost, že všechno kolem se jakoby ztrácelo v oparu. Netěšila ji ani Bethina neskrývaná radost nad porážkou Cyn. Nasadila zdvořilou masku a snažila se ze všech sil být milá, ale v duchu počítala minuty dělící ji od půlnoci.

Link byl všudypřítomný.

Kdykoli otočila hlavu, zahlédla ho, jak ji sleduje a tváří se jako kočka při lovu na motýla. V skrytu duše stále hýčkala naději, že do půlnoci vychladne a dá jí šanci, aby všechno vysvětlila.

Musí přece pochopit, že jsem tančila a flirtovala s muži, jen abych vyhrála pro Beth sázku.

Když mu povím, že jsem mu neřekla všechno o své práci jen kvůli jeho

příměří, určitě se přestane zlobit. A když ho ujistím o své lásce…

Ze snění ji vytrhla čísi ruka, která jí sevřela paži těsně pod řetízky zdobícími spodní okraj rukávu.

„Je půlnoc,“ ozval se Linkův hlas, který najednou zněl jaksi cize. Surově ji strhl k sobě a táhl na parket. Když byli uprostřed, otočil ji k sobě a naléhal: „Usmívej se, Shannon, smála ses dnes večer na každýho, tak proč ne na mě?“

Rty se jí zachvěly. „Ty nejsi jako jiní. Na tobě mi záleží.“

Link se ušklíbl. „No, vidím, Shannon, že tě Roger vyškolil. Víš, jak na to.“

Holly měla pocit, že jí vrazil do srdce nůž. „Roger nikdy nebyl mým milencem,“ namítla vztekle.

„Jen pokračuj, Shannon. Udělej hysterickou scénu jako moje drahá mamá. A pak ti ukážu něco, na co nezapomeneš.“

„Mírni se. Mysli na Beth,“ prosila Holly tiše.

„Aha. Dnes večer vypadá tvou zásluhou jako její máma. Radši mi ji ani nepřipomínej.“

Link ji pevně objal a začali tančit za zvuků stejného valčíku, který slyšela brzy zvečera.

Pohybovala se nepřirozeně, protože ji pevně stisknutou paží tahal za rozpuštěné vlasy. S hlavou zvrácenou nemotorně kopírovala jeho pohyby.

Když chtěla levou rukou uvolnit vlasy z jeho sevření, hrubě ji k sobě přitáhl. Klopýtla a padla na něho. Snažila se protestovat, ale on ji k sobě surově tiskl, takže téměř nemohla dýchat.

Snažila se mu vykroutit. Zabránil jí v tom a nadzvedl ji lehce nad zem. Věděla, že je silný, ale nikdy ji nenapadlo, že by svou sílu použil proti ní. Nechal jí jen tolik prostoru, aby mohla dýchat a nebylo nápadné, že ji drží v zajetí.

Když mu chtěla něco říct, jen ji k sobě znovu hrubě přitáhl, aby jí dokázal svou moc.

„Buď zticha!“ obořil se na ni.

Shlížel na ni očima, v nichž se odráželo světlo a ve kterých se mísil smutek a vztek. „Jestli vypustíš z úst ještě jednu lež, tak…“ Zarazil se a zmlkl. Sevřel ji paží položenou kolem zad, až lapala po dechu. Ruku, vloženou v jeho, nemilosrdně drtil.

Holly vstoupily do očí slzy. Zbledla, ale mlčela. Nechtěla udělat scénu, aby nepokazila Beth večer. Snažila se ovládat, aby ji Link neobvinil, že je stejná hysterka jako jeho nevlastní matka. Se zaťatými zuby čekala, až zůstanou o samotě a bude mu moct od plic říct, co si o něm myslí. Jakej je zatracenej darebák.

Zahlédl v jejích očích nový výraz a všiml si, že jí tělo tuhne ve vzdorovitém odporu. Asi ji tiskne moc silně. Zřejmě to přehnal.

A co mě vlastně tak dopálilo? ptal se sám sebe. Pár dnů si lámu hlavu s tím, že je panna a nesmím jí ublížit. Teď mám po starostech.

Uvolnil sevření.

Holly se zhluboka nadechla a narovnala hlavu do přirozenější polohy.

Přestal ji tahat za vlasy. Vsunul pod ně ruku a začal ji hladit po holém krku. Ruka mu sjížděla po nahých zádech a skrytá pod dlouhými vlasy dosáhla až na oblé křivky zadečku. Vydal přidušený zvuk a přirazil ji boky k sobě. Signál, který k ní vyslalo jeho tělo přes tenké hedvábí, byl nezpochybnitelný, a přece v jeho tváři nebylo nic než pohrdání.

Snažila se osvobodit z jeho sevření, ale podařilo se jí pouze o něho

několikrát otřít tak, že pocítila současně vzrušení i rozpaky.

„Linku, pusť mě, prosím tě.“ Vší silou se ho snažila odstrčit.

„Tancovala jsi skoro s každým. Tak proč děláš cavyky?“ zasyčel a vjel jí rukou pod šaty.

„Takhle jsem však s jinými netančila!“ bránila se.

Znovu ji k sobě přitáhl. „Říkal jsem ti, že už další lži nesnesu, Shannon.“

„Já nelžu.“

„S tím na mě nechoď. Každá hezká ženská je lhářka bez kousku cti v těle.“

Holly náhle popadl vztek.

„Je to tvůj večírek, Linku,“ pronesla ledově. „Jestli chceš scénu, máš ji mít!“

„No, nějaká scénka by byla oživením. Určitě bys svedla prima striptýz.“

„Jsi na omylu. Mnohem lepší by byla pořádná hádka. A k čertu s ohledy k Beth. Ať jsem třeba stejná jako tvoje macecha!“

Holly mluvila nahlas a páry kolem se po nich začaly zvědavě ohlížet.

Nevinně se na ni usmál, nadzvedl ji a ona v tom okamžiku ztratila půdu pod nohama. Nezačala kolem sebe kopat ani se nebránila, že ji příliš tiskne. Věděla přesně, co udělá. Pomalu zvedla levou ruku, spočívající až dosud na jeho rameni, a sáhla na místo, kde se před pár dny udeřil o balvan. Jemně přejela nehty po zhmožděné pokožce. Víc už dělat nemusela, výstraha byla jasná.

Překvapením na ni vykulil oči. Chvíli studoval její odhodlaný výraz a pak ji postavil na zem a uvolnil sevření. „Kdo tě naučil faulovat?“ zeptal se mírně.

„Ty. Právě teď.“

Link se kupodivu usmál. „Znám i jiné způsoby,“ prohlásil.

Nevěděla, co tím míní, ale neptala se. Nechtěla vyprovokovat hádku. Stejně k ní dojde, tím si byla jistá. Raději však v soukromí.

Link uvolnil sevření natolik, že měla prostor k tanci. Byla celá ztuhlá a nasupená, a tak neměla nejmenší chuť poddat se rytmu hudby.

Jako by se vysmíval její zlosti, jemně, smyslně ji k sobě přivinul.

„Víš,“ šeptal jí do ucha, „nevím, co je jemnější. Jestli tvé šaty, vlasy nebo pokožka.“

Přejížděl jí citlivými prsty po páteři, až se zachvěla vzrušením.

Ucítil to a usmál se. Přitáhl si její pravou ruku k hrudi. Současně se

při každém nádechu musela otřít o hřbet jeho levé ruky ňadry.

„No, nejsi hebká celá. Našel jsem i nádherně tvrdá místa.“

Zakroužil jí kotníky pravé ruky po bradavce. Zalila ji vlna touhy a pocítila v těle napětí. Už ji nemusel pevně držet, tiskla se k němu sama a nasávala teplo jeho těla sálající přes tenkou látku šatů.

Link jí pustil ruku a vložil si do prázdné dlaně jeden prs.

Holly věděla, že by se měla bránit, ale byla tak překvapená a omámená, že se nevzmohla na protest. Zatřásla hlavou a skryla jeho ruku pod záplavou dlouhých vlasů.

Hebký pramen ho na kůži pálil jako oheň a tiše jí zasténal do ucha.

Zaryl nehty do hedvábí a pevně stiskl bradavku.

„Linku,“ prosila tiše Holly.

„Psst, nikdo to nevidí.“

Linkova ruka vjela mezi zlaté řetízky v slze výstřihu a vklouzla pod šaty. Horká nahá pokožka ho pálila. „Po tomhle toužím od chvíle, kdy jsem tě dnes poprvé večer zahlédl,“ zamumlal ochraptěle.

Holly úžasem zdřevěněla. Nemohla uvěřit, že ji v místnosti plné cizích lidí laská po nahém ňadru. Možný protest se však utopil v gejzíru touhy rozlévajícím se jí celým tělem. Instinktivně se prohnula v zádech a přitiskla se k němu. Cítila, jak mu tělem prochází chvění a napínají se mu svaly. Neomylný signál velkého vzrušení.

„Chci tě cítit ústy,“ zachroptěl se staženým hrdlem. „Chci po tobě klouzat jako ty čarovné šaty a “ Náhle vytáhl ruku, přestal tančit a odváděl ji k východu.

„Co řeknou hosté?“ zeptala se.

„Rozloučil jsem se už před půlnocí.“

„A co bude s Beth?“

„Odjela s kamarádkou. Vrátí se až zítra. Pozdě.“

Holly se přestala bránit. Celou svou bytostí po něm prahla.

Na obloze visely husté mraky a v dáli rachotil hrom. Na lucernách u cesty se třpytily kapičky vody po nedávné přeháňce.

Když si Holly nadzvedla sukni, aby si ji neumáčela v kalužích, Link ji s těžko skrývanou netrpělivostí vzal do náruče a dlouhými kroky s ní mířil k domu. Jeden záhyb sukně se uvolnil a sklouzl nebezpečně nízko. Snažila se jej zvednout, ale Link ji držel tak pevně, že se nemohla vůbec pohnout.

„Linku,“ začala prosebně.

„Už dost výmluv,“ přerušil ji hrubě. „Beth je pryč, hosté trefí domů sami a já už nebudu čekat.“

Vyděsil ji tón jeho hlasu a pohlédla mu do obličeje. V paprscích bledého světla spatřila tvář cizince, který nezná cit ani něžnost.

„Nedívej se tak na mě!“ okřikl ji netrpělivě. „Oba víme, co bude.

Tvé hrátky skončily, Shannon. Teď je řada na mně.“

Sedmnáct

Link Holly pustil, teprve když za sebou zavřel dveře ložnice a zamkl. Netrpělivě si strhl vázanku, přehodil ji přes opěradlo židle a rozepnul si košili. Vytáhl z kapsy u kalhot balíček, rozepnul je a skopl na podlahu.

Holly ho sledovala se smíšenými pocity. Toužila po něm, ale přitom se ho bála.

„Na co čekáš?“ zeptal se Link. „Tak se svlékni!“ Sám si stáhl slipy, odhodil je a roztrhl balíček.

Rychle se odvrátila. Už ho viděla nahého ve stanu, ale tehdy to bylo jiné, důvěrné a vzrušující. Teď jako by se před ní obnažil cizí člověk.

Najednou ho ucítila za sebou. Přitiskl se k ní a sevřel ji vlastnicky v bocích.

„Pospěš si, nebo si tě vezmu tady a hned,“ řekl ochraptěle. „Nebo to tak máš ráda?“

Rozřešenýma rukama začala rozepínat zip na zadním dílu hedvábné sukně a přitom mu zavadila o stojící úd. Ucukla, jako by se popálila.

Link sykl a toužil, aby ho uchopila a laskala.

Ona se však chovala, jako by ještě nikdy neviděla nahého muže, natož aby se ho dotkla.

„Přestaň hrát divadlo, Shannon,“ ozval se netrpělivě. „Ty jsi panna asi stejně tak jako já panic.“

Prudce se obrátila a pohlédla mu do tváře. „Nelžu ti,“ řekla třesoucím se hlasem. „Kromě tebe jsem se s nikým nemilovala.“

„No, no,“ ušklíbl se výsměšně.

Prudkým pohybem zatáhl za zip a hedvábná sukně sklouzla k zemi.

Neměla pod ní nic než černé krajkové kalhotky.

Bez námahy ji zvedl a netrpělivými prsty jí je stáhl. Sehnul se k ní, přitiskl své rty na její a prudkým pohybem jí rozevřel ústa. Rukama ji svíral v bocích a tiskl k sobě stejně surově jako na tanečním parketu.

Důvěrný dotyk Holly zaskočil. Nevěděla, co od ní čeká a co by měla

dělat. Vzrušení vystřídala nervozita a zmatek.

„Co mám dělat?“ zeptala se nejistě. Link opovržlivě zavrčel. „A co myslíš?“

„Když já nevím.“

„Blbost.“

Přenesl ji k posteli a hodil ji na ni. Než stačila otevřít ústa, tiskl ji vahou svého silného těla.

„Linku…,“ ozvala se.

On jí však zavřel ústa polibkem a umlčel další otázky a protesty. Zkoumal jí rukama každý kousíček těla a čekal na odpověď. Ta ale nepřicházela. Jeho síla a prudkost ji vyděsily.

Uplynulo pár minut a Holly se ani nepohnula.

Zaklel, opřel se o lokty a shlížel na ni temným pohledem očí, z nichž jako by se vytratila barva. „Bude lepší, když budeš spolupracovat.“

„Když já nevím, co po mně chceš,“ odpověděla. Z hlasu jí zaznívalo zoufalství.

„Víš to po čertech dobře, Shannon. Nechci nic víc než to, cos mi slibovala u Skrytých pramenů, když ses po mně natahovala a prosila, ať ti to už udělám.“

Přirazil své boky k jejím a ona pocítila ostrou bolest a vykřikla.

Link jí ohromeně shlížel do bledé tváře. Po chvíli vzlykl, odtrhl se od ní a převalil se na záda. „Panebože, Holly!“ zaúpěl nešťastně.

„Promiň. Nevěděl jsem…“ Hlas se mu zlomil a pokusil se ji obejmout.

„Ne!“ protestovala vášnivě.

Ucukla a obrátila se k němu zády. Lehla si na bok, stočila se do klubíčka jako dítě a roztřásla se.

Ležel vedle ní a snažil se uklidnit. Zmítaly jím protichůdné pocity. Byl si tak jistý, že není panna. A přece se mýlil. Když si uvědomil svou chybu, polila ho hrůza. Byl úplně zničený.

„Holly,“ zašeptal. „Já…“

Když jí chtěl odhrnout vlasy z obličeje, ucukla a odtáhla se. Velice jemně otočil ztuhlé dívčino tělo k sobě.

„Holly,“ začal znovu.

Nenechala ho domluvit a ozvala se jasným, dětským hlasem: „Jestli jsi už skončil, tak se půjdu umýt.“

To věcné konstatování otřáslo Linkem víc než případné jedovaté poznámky nebo pláč.

To on zavinil, že se cítí nečistá.

„Holly, prosím tě.“ Třásl se mu hlas a chvějícíma rukama se ji pokoušel utěšit.

Ona však vykřikla, odstrčila ho a rozběhla se ke dveřím. Byla tak rozčilená, že si nevšimla, že jsou zamčené. Tahala za kliku oběma rukama jako malé dítě.

Když si všimla zástrčky, zatáhla za ni s takovou zuřivostí, až si zlomila nehet. Už otevírala, ale vtom ji Link chytil za rameno a přibouchl dveře. Druhou rukou ji otočil, přitiskl ji zády ke zdi a držel v zajetí. Jeho prudký dech ji ovíval a čechral jí vlasy.

Otřásla se. „Už dost,“ pronesla ledově. „Měla jsem ti říct, že jsem Shannon. A tys mi měl věřit, že jsem panna. Nestalo se. Navzájem jsme si vyrovnali účty. Tak mě nech jít!“

Zasténal a chvějící se rukou jí urovnal neposlušný pramen vlasů.

„Holly…“

„Jmenuju se Shannon,“ opravila ho zuřivě.

Link ji dál držel a ticho rušil jen jeho přerývaný dech. Když konečně promluvil změněným hlasem, nový tón vehnal Holly slzy do očí.

S nevýslovným smutkem řekl: „Nemůžu tě nechat odejít. Už by ses nikdy nevrátila.“

Zachvěla se.

„Nedokážu žít s pocitem, že jsem ti ublížil. Způsobil jsem ti bolest, protože jsem ti nevěřil a moc jsem po tobě toužil. A dlouho jsem čekal. Hodně dlouho. Moc lituju toho, co se stalo. Opravdu jsem nechtěl…“

Stáhlo se mu hrdlo a pokoušel se ovládnout rozrušení. Nedařilo se mu to však.

Když mu ukápla slza a dopadla Holly na rameno, dojalo ji to. Něco takového od tvrdého Linka nečekala. Otočila se a opřela se čelem o chladivé dřevo dveří.

„Věděla jsem, že to poprvé bude bolet,“ řekla bezbarvě.

„Ale ne tolik. Měl jsem být trpělivější a počkat, až budeš

připravená.“

Holly tlačila čelo proti dveřím a přála si zmizet. Zadrželo ji jen zoufalství a smutek zaznívající z Linkova hlasu.

„Vždyť to máš jedno.“

„Ale to není pravda,“ odporoval.

„Tak na to nemysli,“ hlesla nešťastně. „Není to jen tvoje vina. Už mi pár mužů předhazovalo, že jsem frigidní. Začínám tomu věřit.“

„Cože? Ty že jsi frigidní?“

Linkovi se zpočátku zdálo, že Holly žertuje. Její zhroucená postava však svědčila o opaku. V jiné situaci by se rozesmál.

„Holly, jsi nejsenzačnější milenka, jakou jsem kdy poznal,“ ujistil ji.

„No, no.“

V hlase se jí ozval stejný cynismus jako jemu před chvílí, když se vysmíval jejímu panenství.

„Myslím to upřímně,“ pokoušel se ji přesvědčit. „Skoro jsem nevěřil, že jsi panna, když jsem tě znal jako Holly. A pak sotva jsem uviděl Shannon… Panebože!“ Hlasitě se nadechl. „Vždyť to je zázrak!“

„Ať Holly nebo Shannon, proč si myslíš, že jsem byla ještě panna?“ ptala se s hořkostí v hlase. „Prostě jsem nechtěla muže.“

„Mě jsi přece chtěla.“

„Ale ne dost.“

„Dnes večer ne. Nedal jsem ti k tomu příležitost.“

Zvedl ji do náruče jako dítě navzdory odporu, který mu kladlo její napjaté tělo.

„Prosím tě, Linku,“ promluvila ochraptěle. „Nech toho. Já už nechci.“

Jemně ji políbil do vlasů.

„Neboj se, neublížím ti. Už se to nikdy nebude opakovat.“

„Nebude. Copak neslyšíš? Jsem frigidní a basta.“ Holly si nevšimla, že se Link usmál. „Postav mě na zem.“

„Počkej chvilku. Neudělám nic, co nebudeš chtít. Slibuju. Musíš mi

důvěřovat, Holly.“

„Vždyť já jsem ti věřila,“ zašeptala snad sama pro sebe, ale on to slyšel.

Zamrazilo ho a věděl přesně, co chtěla říct:

Věřila mi a já jsem její důvěru zklamal!

Zhluboka se nadechl. „Důvěřoval jsem dívce jménem Holly,“ řekl, jakmile se trochu uklidnil. „Chci jí věřit znovu. Poprvé důvěřovat je snadné, ale podruhé…?“

Najednou pochopila, co po ní žádá.

Nejde o sex, ale o důvěru. Chce začít znovu.

Chce od ní to samé, co ona od něho. Důvěru. Znovu.

Link znehybněl a následující chvíle se mu zdála nejdelší v jeho životě. Trpělivě čekal, co Holly odpoví.

Neodpověděla. Napjaté tělo se mu však v náruči uvolnilo a Holly na

něho mlčky pohlédla.

Vydechl úlevou a odnášel ji do koupelny.

Velkou masážní vanu, z níž tiše stoupala pára, obklopovaly husté kapradiny a bylo tu také plno truhlíků s exotickými květy. V zeleni byla ukrytá světla, která se třpytila jako spadlé hvězdy.

Link opatrně postavil Holly na zem a podržel ji, dokud se jí nepřestala třást kolena. Otevřel zásuvku ve skříňce a vytáhl kartáč na vlasy. Jemně jí rozčesal vlasy, až jí splývaly po zádech jako hedvábný vodopád. Zručně je rozdělil na prameny a spletl do jednoduchého copu.

„Umíš to,“ ozvala se potichu třesoucím se hlasem. Linkovi se ulevilo, že na něho promluvila.

„Česával jsem Beth,“ řekl na vysvětlenou.

Holly stála bez hnutí a pozorovala svůj a Linkův obraz v jednom ze zrcadel pokrývajících stěny. Nevnímala svou ženskou krásu, oblé křivky ňader a boků, útlý pás, zlatavou pokožku, na níž se vyjímaly prsní bradavky jako dvě růžová poupata, ani bujné ochlupení pod podbřiškem. Neviděla nic jen Linkovu tvář, do níž se vrátila něha.

Kromě tváře ji přitahovala hra svalů na silném mužném těle, viditelná při každém pohybu. Připnul jí cop k temeni hlavy a jemně položil ruce na ramena.

Na okamžik se jejich oči setkaly v zrcadle. Pak se na ni Link zadíval, jako by viděl ženu poprvé v životě.

Holly zatajila dech a očekávala, že po očích přijdou na řadu ruce. Když jí i nadále spočívaly klidně na ramenou, nemohla se rozhodnout, zda cítí úlevu, nebo zklamání.

Asi obojí současně, přiznala si. Ale především úlevu.

Pořád se ho trochu bála.

Link si všiml ostražitého pohledu. Když se na něho takhle dívala, pocítil bolest, ale věděl, že si to zaslouží. Něžně vpletl své prsty do jejích a vedl ji k vaně. Cestou stiskl spínač na zdi.

Ve vaně ihned vytryskly proudy vody a tvořily oslňující stříbřité víry. Voda bublala a šuměla jako utajovaný smích. Link vešel přímo do vody. K Holly se otočil, teprve když stál po pás ve třpytivých bublinách.

Vydechla si. Až nyní si uvědomila, že se bojí pohledu na jeho nahotu. A že on to vytušil.

„Pozor na první krok…,“ začal Link.

„Je to žůžo,“ vpadla mu Holly do řeči a vlastní hlas ji překvapil stejně jako Linka.

Usmál se, vzal ji za ruku a políbil jí konečky prstů. „Ale mohla bys uklouznout,“ dodal.

Když se ujistil, že neztratí rovnováhu, pustil jí ruku. Nechtěl ji nijak omezovat. Už nikdy.

Když si vzpomněl, jak si ji před chvílí vzal, připadal si, jako by mu

někdo vrazil do srdce nůž.

„Jsou tu vestavěné sedačky ve dvou úrovních,“ vysvětloval a posadil se na spodní. „Jsi vysoká, takže si můžeš nejspíš sednout stejně jako já. Zkus, jestli se neutopíš v bublinách.“

Holly se chvilku rozmýšlela a pak si sedla na spodní řadu doprostřed. Neposadila se těsně vedle něho. Ale také ne na opačný konec.

Link to vnímal jako dobré znamení.

Holly koukala z pěnivých bublin jen brada.

Link si všiml, že se jí chvějí rty, a zeptal se: „Není ti zima?“

„To jsou jen nervy,“ odpověděla napjatě. „Nemusíš se bát.“

„Vždyť já vím.“ Ví to opravdu?

Natáhl dlouhé nohy napříč a zapřel si je o spodní řadu sedátek na protější straně. Zaklonil hlavu, položil ji na vypolštářovanou obrubu vany a zavřel oči.

Holly ho tajně pozorovala a srovnávala jeho tvář s obrazem cizího muže, jenž se objevil na Linkově místě v okamžiku, kdy našel Shannon místo Holly.

Teď však neměl ústa stažená do úzké linky a v koutcích se mu nezračil úšklebek. Zmizely zaťaté čelisti a agresivní sklon hlavy. Hrubá mužská síla se schovala pod šumící pěnu z bublin.

Holly se opět zachvěla a začala cítit, že svalové napětí pomalu povoluje. S povzdechem zvrátila hlavu na polštář a hřála si tělo v teplých vodních vírech.

Na několik minut zavládlo hluboké ticho, které rušilo jen šumění a šplouchání vody. Vířící voda si s Holly nezbedně pohrávala, slibovala, že jí podepře nohy, ale kdyby se podvolila, zanesl by ji proud doprostřed. Rozpažila a opřela se rukama o okraj vany. Vzduch byl chladnější než voda, a tak jí naskočila husí kůže. Nohy jí ujely a drcla jimi do Linka.

Ztuhla leknutím.

Ležel dál se zavřenýma očima a nehýbal se. Pokud si doteku všiml, nedával to na sobě znát. Když se o něho nechtěně otřela nohama

potřetí, v rozpacích cosi zamumlala. Link byl se svou výškou ve výhodě, mohl se pohodlně zapřít o protější stranu a vodní víry a proudy s ním nesmýkaly.

„Opři se nohama o mě,“ nabídl jí. „Bude to tak pohodlnější.“ Holly mu vylekaně pohlédla do tváře.

Ležel dál se zavřenýma očima.

Chvíli váhala, ale pak se zapřela chodidly Linkovi o svalnaté, pevné stehno. Trochu ji šimral chloupky.

Čekala, jestli ji voda opět nohy odnese. Neodnesla. Linkova noha ji pevně ukotvila.

Měl pravdu, pomyslela si, je to mnohem pohodlnější.

Vzdychla a uvolnila se.

Teplo a bublavý zvuk vody ji uklidňovaly. Vydala další dlouhý vzdech a zvrátila hlavu na měkký okraj vany. Snažila se na nic nemyslet a nechala myšlenky bloumat stejně bezcílně jako bubliny. Uplynula dlouhá doba, než se přinutila otevřít oči. Link ji pozoroval a v očích měl něhu a smutek. Dojalo ji to.

Natáhl k ní ruku.

Ztuhla, ale neodsunula se.

On se jí však nedotkl. Natáhl se přes ni na poličku mezi dvěma rozkvetlými květináči pro ručník. Rychle se zvedl, a když vycházel z vody, omotal si kolem boků ručník. Znovu ji chránil před pohledem na vlastní nahotu.

Na posledním schůdku se po ní ohlédl a zeptal se: „Cítíš se líp?“

Přikývla.

Přistoupil ke skříňce a vytáhl obří osušku. „Měla bys už vylézt,“ nadhodil. „Když se to s teplou vodou přežene, máš pocit, jako by tě někdo praštil po hlavě.“

„A kůže pak připomíná plastickou mapu,“ dodala Holly a ukázala mu vrásčitou pokožku na rukou.

Ještě chvilku váhala a pak vklouzla do osušky, kterou jí přidržoval. Vytřel ji dosucha jako malé dítě. Poté ji zabalil od hlavy až k patě. Po teplé koupeli se Holly venku otřásla.

Nebo se chvěju proto, že jsem tak blízko, že mu můžu spočítat krůpěje na hrudi? ptala se sama sebe.

Brzy znala odpověď, protože ji popadla neodolatelná touha slíznout mu z prsou jednu kapičku vody po druhé.

Ta představa ji omámila stejně jako před chvílí horká koupel.

„Kam jsi schovala olej, cos mě s ním včera večer natírala?“ zeptal se Link.

Holly byla tak zabraná do svých představ, že si ani nevšimla, že na ni mluví.

„Cos říkal?“ zeptala se.

Přinutila se odvrátit zrak od třpytivých pramínků stékajících mu po hrudi dolů a zachycujících se v chloupcích, které mu vyrůstaly pod pupíkem.

„Ptal jsem se na olej,“ opakoval trpělivě.

„Aha. Olej.“

Namáhavě se rozhlédla po koupelně, ale stejně nic neviděla. Měla

oči jen pro Linka.

„Myslím, že jsem tě nechal ve vaně moc dlouho,“ podotkl.

„Proč?“

„Protože jsi, jak kdyby tě někdo bacil po hlavě.“

Pousmála se jeho pobavené poznámce a vtom zahlédla jantarově žlutou skleničku. „Tam je!“ ukázala.

Link ji zvedl a vešel do ložnice. Když se obrátil, Holly pořád ještě stála v koupelně. Beze slova čekal. Pomalu šla za ním.

„Jestli si nechceš lehnout, můžeš zůstat stát. Ale namastím tě. Jinak bys zítra byla jako vysušená treska.“

Holly sklopila zrak a zadívala se na špičky prstů vykukující pod dlouhou osuškou.

„A co ty?“ zeptala se bázlivě.

Uniklo jí, jak ho její otázka na okamžik zaskočila. Než k němu stačila zvednout oči, odvrátil se. Beze slova jí vtiskl lahvičku do ruky a padl na postel. Ležel na břiše a prohlásil věcně: „Jsem připravený. Můžeš začít.“

Nalila si olej do dlaně, chvíli počkala, až se ohřeje, a naklonila se nad Linkem. Na postel za ním však nevlezla.

Tiše mu roztírala olej po zádech a po ramenou. Snažila se ignorovat vzrušení, jež jí při dotecích pomalu stoupalo od dlaní pažemi vzhůru. Jakmile rozetřela olej až k okraji ručníku ovázaného přes boky, přestala.

Link se musel kousnout do jazyka, aby ji nezačal prosit, ať pokračuje.

Mám štěstí, že se mě dokáže dotýkat bez odporu, pomyslel si hořce. A jestli chci víc, moje smůla. Mohl jsem mít všechno, a svou šanci jsem zničil.

Pomalu se zvedl.

„Počkej,“ namítla. „Ještě jsem neskončila.“ Beze slova se znovu položil.

Holly mu začala masírovat nohy od chodidel po kolena. Pracovala rychle a potlačovala jakékoli pocity. Čím výš stoupala, tím těžší to bylo. Nad koleny se zarazila.

Link se obrátil na bok.

„Díky,“ pronesl klidně. „Zbytek zvládnu sám.“

Zpod přivřených víček Holly se zaujetím sledovala, jak se mu olej leskne na stehnech. Když skončil, prohlásil: „Teď je řada na tobě.“

Pohlédl Holly do očí a čekal, zda uteče, nebo se svěří jeho rukám.

Osmnáct

Holly nespatřila v Linkově pohledu nic kromě smutku a něhy. Hlas mu zněl neutrálně, nijak na ni nenaléhal. Z jeho postoje vycítila, že se podřídí jejímu rozhodnutí, ať bude jakékoli.

Po chvíli od ní odvrátil zrak, aby neměla pocit, že ji k něčemu nutí.

Opatrně si nalil trochu oleje do dlaně a čekal.

Holly beze slova přistoupila k posteli a položila se na břicho. Tělo jí

přikrývala tlustá osuška, koukaly z ní jen ruce a nohy.

Link se osušky ani nedotkl a vtíral jí pomalu olej do odhalených částí těla. Promasíroval jí paže od ramen ke konečkům prstů a zpět. Pečlivě dbal, aby jeho doteky působily neosobně, spíš jako kontakt s kamarádkou než s milenkou.

Když jí natřel paže už poněkolikáté, cítil, že se uvolňuje. Její poloha ztratila původní křečovitost. Teprve pak si sedl vedle ní na postel. Když mu kousek uhnula, aby se mohl pohodlněji posadit, oddychl si. Jemně jí stáhl osušku z ramen.

Šíjové svaly se jí napětím znovu stáhly.

„Zítra mi připomeň,“ promluvil Link, „abych ti ukázal hříbátko Night Dancera. Je to krásná kobylka.“

Zatímco mluvil, roztíral jí pomalými pohyby bez jakéhokoli smyslného náznaku olej po zádech.

Bylo to příjemné a uklidňující. Po chvíli se opět uvolnila.

„Night Dancer vypadá majestátně. Jako pohanský bůh,“ hlesla Holly přidušeně. „Kdys ho viděla?“

„Vyšly jsme s Beth ven, právě když jsi ho prováděl na závěr dražby po pódiu. Bála jsem se, že ho chceš prodat.“

„Blázníš? Nejlepšího plemenného hřebce? To nikdy!“

„Beth říkala to samé.“

S povzdechem se Holly úplně uvolnila, protože ji uklidnilo neutrální téma hovoru i skutečnost, že jí Link sjel rukou nejdál k pasu. Níž se neodvážil.

Link si viditelně oddechl. Byl rád, že si nevšimla vzrušení, jež v něm narůstalo při každém klouzavém pohybu po hedvábné kůži. Přál si, aby se přestala bát. Kdyby tušila, jak ho vzrušuje, asi by utekla. Když

se na ni teď díval, nemohl pochopit, že před ním leží exoticky svůdná Shannon.

Přestaň s tím! přikazoval si. Nemysli na Shannon. Teď na to není vhodná doba. Kdybys myslel na Shannon a na budoucnost, byla by to katastrofa. Musíš myslet jen na přítomnost! napomínal se.

Věděl, že další roztržka by jejich vztah definitivně zničila. Se zdánlivou lhostejností pokračoval v masáži. Probíral svaly po obou stranách páteře až ke křivce boků.

Holly neklidně vydechla. Link ihned odtáhl ruce.

„Nepřestávej,“ ozvala se. „Nevadí mi to. Naopak, dělá mi to dobře.“

„Mně taky,“ přiznal se. Začal ji znovu masírovat.

Vzdychla, zavřela oči a na nic nemyslela, stejně jako při koupeli. Cítila jeho silné, a přece jemné ruce. Hladily ji a nic po ní nechtěly. Musela si přiznat, že pod jeho doteky roztává. Bylo jí moc dobře.

Když s masáží přestal, zklamaně se zeptala: „Už je to hotové?“

„Ne, jen na to půjdu z druhého konce.“

Měla zavřené oči, a tak neviděla jeho toužebný pohled a smyslný úsměv.

„Jsi lechtivá na chodidlech?“

„Neopovaž se!“ ozvala se líně.

Odpovědí jí byl úsměv stejně něžný jako jeho dotyk.

Uchopil do rukou jedno chodidlo. Když vtíral olej, přitlačil, aby ji nelechtal. Pak postupoval výš, k lýtku. Měla je svalnaté, ale ženské svaly byly spíš pružné než silné.

Holly vydala přiškrcený zvuk a s úlevou ohnula nohu. Link jí rozmasíroval ztuhlé svaly, o nichž vlastně ani nevěděla. Dobře však znala příčinu ztuhlosti.

„Nenávidím vysoké podpatky,“ zabrblala.

„Tak je nenos.“

„V mé branži to nejde.“

Shannon.

Link myšlenku na Shannon ihned zapudil.

Jen pro tento okamžik, říkal si. Teď na ni nesmím myslet.

Když byl hotový s lýtkem, sáhl pod osušku na svaly nad kolenem. Holly reagovala napětím, ale nebránila se.

S každým pohybem jeho rukou se osuška, původně těsně obepínající boky a stehna, uvolňovala. Vtíral olej krouživými pohyby do pokožky na stehnech a tlak jeho prstů a dlaní ji krásně hřál. Dával si

pozor, aby nezajel rukou příliš vysoko. Poznal hranici, kam až smí, podle mírného napětí, jímž Holly reagovala pokaždé, když zašel příliš daleko.

Link změnil směr masáže a postupoval zpět k prstům a znovu vzhůru. Dlaně s voňavou substancí jí klouzaly po hebké kůži, ale on jim nedovolil, aby začaly s milostnou předehrou.

Když se pustil do druhé nohy, všiml si, že tenze povolila. Už neztuhla pokaždé, když se při masáži dostal výš než do půli stehna. Přesvědčil ji nejen slovy, ale i svým chováním, že ji nebude k důvěrnostem nijak nutit.

Neudělám nic, co nebudeš chtít. Slibuju. Musíš mi důvěřovat, Holly.

S povzdechem se protáhla a osuška se uvolnila zase o kousek víc.

Už se ho nebála.

Měla hlavu prázdnou a nechala myšlenky bloumat stejně jako před chvílí v bublinách. Nechala se laskat hřejivými pocity.

„Je načase, aby ses obrátila,“ žádal Link lehkým tónem. Holly se moc nechtělo, ale s bručením se obrátila na záda.

Osuška se jí vpředu rozevřela. Když si uvědomila, co se stalo, snažila se ji zachytit, ale proklouzla jí mezi prsty.

„Přinesu ti suchou,“ nabídl Link.

Vstal a odnášel vlhkou osušku. Po lesklém těle vysoké, svůdné dívky se raději ani neohlédl a vešel do koupelny.

Holly se cítila stále trochu nejistá, ale už se tolik nebála. Tiše ležela se zavřenýma očima. Svým chováním ji utvrzoval v naději, že mu může znovu důvěřovat.

Po chvíli se Link vrátil s menším ručníkem a nedbale ho přes ni

přehodil. Částečně skryl její nahotu od prsou dolů po stehna.

„Snad ti nebude zima,“ poznamenal.

Měl hrdlo stažené, jak sváděl nekonečný boj se vzrušením, jež v něm Holly probouzela. Nedovedl tělu poručit. Snad by ho touha přešla jen tehdy, kdyby znovu prožil hrozný okamžik, kdy našel Shannon místo Holly. Tehdy vzrušení vystřídala směsice vzteku a strachu. Stál tváří v tvář nejstrašnější noční můře. Usmívala se na něho a jím projela vlna divoké a nezkrotné vášně.

Bylo to s tátou stejné? pomyslel si. Nedokázal ovládnout vášeň, i když ho jeho krásné manželky sebevíc trápily? Musí děkovat Bohu za Hollyinu nezkušenost. Naštěstí netuší, jakou má nad ním moc.

S lítostí si však uvědomoval, že tomu tak nebude navždy. Dívčí naivitu po čase vystřídá zkušenost zralé ženy. Pak mu začne peklo na zemi, stejně jako tátovi.

Rezolutně zapudil nepříjemné myšlenky. Problém Shannon bude řešit později. Stačí zítra nebo pozítří. Teď nebude myslet na nic kromě dnešní noci provoněné olejem, kdy má u sebe Holly. Leží u něj v posteli a zdá se, že mu začíná důvěřovat.

Matrace mírně popojela, když se vrátil k masáži a každým pohybem uvolňoval zbytky napětí. Třel jí šíji a dával si pozor, aby nesjel níž než ke klíční kosti.

Holly brzy zapomněla, že leží přikrytá pouhým pruhem látky a vrstvičkou vonného oleje. S rozkoší vnímala Linkovy doteky a cítila se blaženě.

„Hm, dělá mi to moc dobře,“ mumlala.

„To jsem rád.“

„Netušila jsem, v jakém jsem byla napětí.“

Link se usmál a lehce ji pohladil po tváři. Jako by jí chtěl tím gestem dodat odvahu.

S povzdechem se mu otřela tváří o ruku.

Rozbušilo se mu srdce a roztřásly ruce. Tak blízko u jejích prsů těžko odolával pokušení, a proto přešel raději do noh postele. Znovu jí vtíral olej do nohou a chodidel. Vsunul ruce opatrně pod ručník, hladil jí stehna a opájel se hedvábnou hebkostí její pokožky.

Holly vrněla blahem a Linka spaloval oheň.

Opatrně se vyhoupl na postel, vkleče se rozkročil nad Holly a pokračoval v pravidelném rytmu masáže.

S rostoucí rozkoší si Holly připadala jako omámená. Cítila Linkovy ruce, jak stoupají od boků po plochém bříšku k ňadrům. Tam se zastavily, sjely dolů a zanechaly po sobě závratný pocit. Polila ji horkost a bronzová pokožka jí hrála do nachova.

Holly si přála, aby se zastavil čas a Link nikdy neskončil. Toužila, aby ji jeho ruce věčně konejšily a současně v ní rozdmýchávaly oheň. Podvědomě zašeptala jeho jméno a tělo se začalo poddávat pomalému rytmu jeho doteků a pohybovalo se v souladu s nimi.

Link zavřel oči a snažil se opanovat prudkou touhu. Nešlo to. Toužil po ní víc než kdy předtím. Víc, než si dokázal představit, že by mohl někdy po ženě toužit.

Přesto pokračoval ve stejném rytmu a přejížděl jí pevnými, a přitom něžnými pohyby po nejcitlivějších částech těla. Její důvěra byla zavazující a současně ho vzrušovala víc než něžnosti zkušené milenky.

Něžná muka, jež Holly prožívala, v ní probouzela nekonečnou blaženost. Linkovy ruce po ní klouzaly vzhůru a dolů, a pokud se dostaly nadosah intimních míst, vždy na poslední chvíli ucukly. Při každém nadechnutí ji pohyb ručníku přes ňadra dráždil a ňadra jí ztvrdla vzrušením.

Pocítila napětí v bradavkách a z podbřišku se jí po těle rozlévaly horké vlny. Když Linkovy ruce vklouzly na vnitřní stranu stehen a před měkkým hnízdem mezi stehny ucukly až v poslední chvíli, neovládla se a zasténala.

Neklidně se zavrtěla. Zatoužila po dotecích od Skrytých pramenů.

Po těch, v nichž se mísila divoká, ohnivá touha s něžností.

„Linku…,“ zašeptala.

Okamžitě se mu ruce zastavily, mírně se o ni opřel a svezl se z postele.

Holly se prudce vztyčila a vůbec jí nevadilo, že jí ručník sklouzl a ona zůstala nahá.

„To jsem nechtěla,“ řekla.

„Tak co se stalo?“ zeptal se mírně a odvracel od ní pohled.

Holly ho uchopila za ruce a položila si je na břicho. „Chtěla jsem

přidat, ne ubrat,“ zašeptala a natáhla se.

Cítila, že se chvěje. Teprve nyní pochopila, že se ovládá kvůli ní, aby ji nevyděsil. Touží po ní stejně jako dřív. Měla by se bát, místo strachu však pociťuje vzrušení.

„K ničemu tě nenutím,“ řekl Link ochraptěle. Pak se k ní obrátil a pohlédl jí přímo do očí. Četla mu z očí, jak moc po ní touží. Tělem jako elektrický výboj jí projela sladká a divoká touha. Zachvěla se.

„Bojíš se?“ zeptal se.

„Ani ne.“

Znovu se otřásla.

„Myslel jsem vážně, že tě k ničemu nenutím,“ pronesl Link hlubším hlasem. „Pokud nechceš, nedotknu se tě.“

Holly se hlasitě nadechla a řekla upřímně: „Když já nemůžu nic zaručit. Nevím, jak na to.“

„Nemusíš vůbec nic dělat. Nech to na mně. Budu se s tebou mazlit.“

Sehnul se a políbil ji na zavřená víčka. Pak jí přejel špičkou jazyka po linii řas.

Nezvyklá něžnost ji rozechvěla.

„Máš strach?“ ptal se znovu se staženým hrdlem.

„Ne,“ vydechla nejistě.

„Kdybys chtěla, abych přestal, hned mi řekni.“

„To asi chtít nebudu. Celé tělo mě bolí touhou.“

Link si pomyslel, že on je na tom stejně, ale že není vhodná doba, aby o tom mluvil. Místo toho řekl něžně: „Ano, tak s tím něco uděláme.“

I přes sílící vzrušení pocítila Holly napětí, když si uvědomila, co bude následovat. Poprvé ji to bolelo. Bála se, že podruhé to bude stejné.

Link si nalil do dlaně trochu oleje a nechal jej ohřát. Z dlaně se mu linula svěží a omamná vůně. Vycítil, že Holly navzdory proklamované odvaze není na intimní spojení ještě připravená.

Začal ji tedy opět svádět. Zatímco před chvílí ji hladil od prstů na nohou směrem vzhůru, nyní postupoval od ramen k pasu.

Když jí přejel rukama přes ňadra, blaženě vydechla. Po chvíli se ruce sunuly dolů po bříšku směrem ke stehnům.

Holly zatajila dech v napjatém očekávání, že jí sáhne na horké místo mezi nohama a začne je laskat. Čekala však marně. Vyhnul se mu a hladil ji po stehnech. Holly měla tělo jako v ohni. Když přejížděl rukama vzhůru, instinktivně roztáhla nohy s němou žádostí, aby tam sáhl.

Link měl co dělat, aby odolal pokušení. Předtím byl moc rychlý a prudký. Tentokrát bude postupovat pomalu, i kdyby ho to mělo zabít.

Je to k nepřežití, pomyslel si. Třebaže jím zmítala divoká vášeň, neztratil smysl pro nadhled a sebeironii. Tentokrát si ji nevezmu dřív, dokud po mně nebude toužit stejně silně jako já po ní.

Link se zachvěl. Dokáže žena chtít muže tolik, že jí na ničem jiném nezáleží? Musí to zjistit. Odpověď na otázku mu dá Holly.

Devatenáct

Link úmyslně nespěchal a sunul dlaně pomalu po Hollyiných stehnech. Když jí lehce přejel po chloupcích pod podbřiškem, zajíkla se a ve zmatku zasténala.

„Linku?“

„Hm?“

Otevřela oči a všimla si, s jakým vzrušeným zaujetím pozoruje pohyby svých rukou po jejím těle.

Jakmile vycítil její pohled, s úsměvem zabloudil rukama výš, k

ňadrům. Pod doteky jeho prstů jí bradavky ztvrdly ještě víc.

Linkovi se zrychlil dech. Pomalu jí zabořil obličej mezi prsy a něžně ji líbal. V té chvíli si teprve uvědomil, jak moc se bál, že ji navždy ztratil.

Uplynula dlouhá chvíle, než zvedl hlavu a beze spěchu, s rozkoší ji políbil na ústa. Celá se rozechvěla. Pak hlavu opět sklonil a líně jí jazykem laskal bradavky. Jemně jí je stiskl zuby, až vydechla rozkoší.

Velmi pomalu ji prozkoumával odshora dolů rty, jazykem i zuby. S rozkoší se vpíjel do každé křivky krásného mladého těla. Přitom ji stále v pomalém rytmu hladil po hebké kůži. Když jí jemně stiskl zuby pokožku na vnitřní straně stehen, začala se svíjet a přitáhla se k němu. Vjela mu prsty do vlasů v milostném opojení a se žádostivostí, kterou si snad ani neuvědomovala.

Umírala touhou, když se na chvíli zastavil. Pak sunul ústa výš, rozhrnul jí jimi chloupky a objevil pod nimi voňavou, horkou vlhkost.

Šeptal jí do měkkého místečka, jak je krásná. A pak začal pomalu a s rozkoší zkoumat ústy ohnisko její touhy. Cítil, jak jí probíhá tělem jedna vlna rozkoše za druhou, slyšel její přerývaný dech a zachvěl se pokaždé, když ho volala jménem.

Po chvíli zvedl ústa a znovu zkoumal celé tělo, od citlivého podbřišku, přes prsy brnící vzrušením až po horká ústa. Líbal jí ušní lalůčky, hladil prsy a nořil prsty do hedvábných chloupků mezi stehny. Jemně pokračoval hlouběji a cítil, jak je uvnitř nádherně měkká a kluzká.

Holly vydala hrdelní zvuk a žádostivě se k němu vzepjala.

Link ztuhl. Jen s vypětím sil ovládl chtíč. Strašně touží po ukojení. A přitom má strach. Hodně žen má rádo milostnou předehru, ale netouží přijmout muže celého. Bál se, že v Holly touhu po splynutí svým předchozím nešťastným pokusem zabil.

„Co se stalo?“ zašeptala.

Nadzvedla mu hlavu a pohlédla mu do očí.

„Dostal jsem strach, že mě už nikdy nebudeš chtít. Že mě nepustíš k sobě dovnitř,“ řekl a hlas se mu zlomil. „Ale ty mě chceš. Tělo přece nemůže lhát?“

Začal se s ní znovu mazlit a v pomalém rytmu jí klouzal prsty mezi nohama.

Holly ochraptěle vzdychala. Svíjivým pohybem nadzvedla boky s takovou žádostivostí, že nad sebou ztrácel vládu.

Zavřel oči a sváděl se sebou boj, aby se ovládl a nepopustil uzdu divoké vášni. Jak je nevinná, a přitom smyslně svůdná!

Když otevřel oči, zjistil, že ho pozoruje.

Natáhla k němu ruce. „Už nemám strach z tvé síly,“ řekla prostě.

I přes slova ujištění ji Link k sobě přitahoval s takovou něhou, jako by byla křehčí než nově zrozená důvěra, kterou mu dávala tak upřímně najevo.

Holly ho objala kolem krku a přitáhla k sobě. Cítila jeho sílu a uvědomovala si, že ji kvůli ní drží stále na uzdě. Ona si však přála, aby uzdu popustil. Chytla ho za ruku a vedla ji k podbřišku a ještě trochu níž. Důvěrnost jeho doteků už ji neděsila, byla pro ni spíš objevem. Poprvé si uvědomila, jaké možnosti smyslové vášně se v ní skrývají.

S každým dalším pohybem Linkových prstů uvnitř teplého, vlhkého místa se blažená slabost, která se jí rozlévala tělem, měnila v napětí, ovšem beze stopy strachu. Začala se potit a dech se jí krátil. Vlhké a horké hnízdo rozkoše se pohybovalo v rytmu jeho laskání a tálo čím dál víc. Holly tiše sténala.

Linkem zmítal chtíč. Úplně ztrácel sebekontrolu.

Holly nahmatala ručník, který měl stále ovinutý kolem boků.

Netrpělivě jej z něho strhla.

„Holly…,“ vydechl.

„Chci tě cítit na sobě. Nahého.“

Když se tentokrát dotkla mocně ztopořeného údu, neucukla. A když ho pak sevřela v dlani, Link se neovládl, zachvěl se a zasténal. Potom

úd pomalu naváděl ke zvlhlému, kluzkému místu mezi stehny a jemně se jím začal otírat o měkkou a nesmírně citlivou tkáň.

Holly projela tělem ohnivá exploze. Svíjela se a snažila se k němu přilnout celým tělem a ukončit tu nádhernou agónii, která ji držela v zajetí. Šeptala jeho jméno v tiché prosbě, aby s ní splynul a stal se její součástí.

„Určitě to chceš?“ ptal se Link se staženým hrdlem, jak bojoval se spalující touhou po ukojení. „Už ti nechci nikdy způsobit bolest.“

Pohnula se a šla mu v ústrety s takovou prudkostí, že ho téměř dohnala k vyvrcholení. Třesoucíma rukama sáhl do nočního stolku a natáhl si kondom.

„Linku?“

„Ano, Holly. Budu jemný. Neboj.“

Zvedl jí nohy a zavěsil si je okolo pasu. Pak ji znovu laskal celým

tělem na onom měkkém a vlhkém místě.

Po chvíli vykřikla a on ucítil, jak se mu v rukou rozpouští. V té chvíli si ji začal brát. Se stejnou ohleduplností a něhou, s jakou ji sváděl. Postupoval dovnitř kousek po kousku a dával jí ze sebe vždy o trochu méně, než si přála.

„Linku,“ mumlala a celá se chvěla. „Říkals, že ukončíš bolestnou touhu, ale ona pořád roste.“

Nato Link zašeptal její jméno a ponořil se do ní úplně. Holly rozevřela doširoka oči v údivu, jak hluboce jsou spojení.

„Bolí to?“ zeptal se.

Pokusila se odpovědět. Nešlo to. Oněměla, když ji zalila sladká a horká vlna, rozpouštějící se v místě spojení a rozlévající se z ní do něho. Jinou odpověď Link nepotřeboval. Byla výmluvná a mnohem krásnější, než doufal. Pomalu se v ní pohyboval a sledovat její údiv nad tím, co se s ní děje a jak se mu zcela odevzdává.

Ve spalujícím opojení se svíjela, chvěla, šeptala jeho jméno a tiskla se k němu. Link se v ní stále v pomalém rytmu pohyboval a snažil se vydržet co nejdéle, aby Holly došla k úplnému vyvrcholení. Bojoval silou vůle, aby nepřišel konec.

S každým výdechem však cítil, jak ztrácí sebekontrolu. A každý stah jejího hedvábného těla ho sežehl jako plamen. S přidušeným výkřikem se k ní sklonil a pil jí ze rtů výkřiky extáze. V té chvíli utonul ve sladkém uvolnění.

Příští ráno se Holly probudila Linkovi v náruči. Leželi s propletenýma nohama, objímal ji a na tváři ji šimrala jeho chlupatá hruď. S rozkoší se k němu zavrtala a opájela se vzájemnou důvěrností. Mezi nohama cítila jeho pevné stehno, svalnatá hruď ji hřála na prsou a rukama hmatala silnou šíji. Přitiskla se ještě blíž a vychutnávala tlak mužného těla.

Vzpomínka na to, jak se v noci milovali, jí projela jako blesk. Několikrát za noc se probudila a zjistila, že ji Link líbá. Každý polibek byl předehrou k nové vlně vášně, která propukla stejnou silou jako pouštní bouře. Otřásala jimi tak dlouho, dokud nevykřikli v extázi jako zasažení bleskem.

Holly pocítila horkost v podbřišku při vzpomínce, jaké to bylo. Snažila se tiše ležet, ale pokušení bylo příliš silné. Smyslně se protáhla a začala se tulit ke spícímu milenci. Laskala ho a jeho tělo podvědomě odpovídalo. Jeho přítomnost ji tak vzrušovala, že jí naskakovala husí kůže. S úsměvem se znovu blaženě protáhla.

Dřív než se Link úplně probral, sevřel ji v náruči. Strhl ji na sebe a přejížděl jí prsty po páteři a bocích. Holly se zachvěla rozkoší a smyslným očekáváním. Usmála se na něho.

„Dobré ráno,“ řekla ochraptěle.

Link se na ni dlouze zadíval. Oříškové oči byly plné citu, ale pohled byl trochu potemnělý. Zřejmě nebyly všechny jeho city stejně radostné jako její.

„Ráno jsi snad ještě hezčí,“ prohodil při vzpomínce na minulou noc. Nikdy nezapomene, jak byla Holly sladká a s jakou vášní se mu oddávala. Bez výhrad a úplně jako dosud žádná žena. A on jí odpovídal stejně. Miloval se s ní tak jako ještě se žádnou jinou.

A pak zabloudil ve vzpomínkách k otci. Krásné a nevěrné ženy z

něho udělaly lidskou trosku. Může být krásná žena věrná?

„Panebože, co budu dělat?“ uniklo mu nahlas.

Holly si všimla jeho temného pohledu a napětí v hlase. Uhodla, že myslí na matku a macechu. Na dvě kruté krásky, které ho tolik poznamenaly.

„Musíš mi věřit,“ řekla Holly. „Nejsem jako ony.“

Než stačil odpovědět, sehnula se k němu a přejela mu špičkou jazyka přes rty. „Miluju tě, Linku.“

Zachroptěl a vjel jí prsty do hustých vlasů. Vášnivě ji líbal.

Vtom zazvonil na nočním stolku telefon. Nezvedal jej. Byl příliš zabraný do Hollyiných úst. Svět kolem pro něj přestal existovat.

Telefon vyzváněl dál.

Pětkrát. Šestkrát.

„Měl jsem ho vypnout,“ procedil Link mezi zuby, ale své rty neodtrhl.

Holly mlčky souhlasila. Promluvit nemohla, protože ji Link zuřivě líbal a jazykem jí dával najevo, jak moc po ní touží.

Telefon se ozval podesáté. Pojedenácté. Podvanácté.

Link divoce zaklel, odvalil se a zmáčkl tlačítko aktivující mikrofon.

„Slušní lidi nevyzvánějí dvanáctkrát,“ zavrčel.

Chvíli bylo ticho a pak se z aparátu ozval Rogerův smích.

„Dobré ráno,“ pozdravil Roger. „Je tam ještě Shannon, nebo jste si ji dal k večeři?“

Link zvedl obočí a pohlédl na Holly. Vzdychla.

„Dobré ráno, Rogere,“ pronesla otráveně.

Snažila se nepřikládat význam výrazu, který se Linkovi objevil ve tváři, ale nemohla si jej nevšimnout. Ztvrdly mu rysy a připomněl jí cizince, jenž si ji poprvé surově vzal. Pak si však vzpomněla, jak svého činu litoval a málem se rozplakal.

Naučí se mi věřit, pomyslela si. Potřebuju jen trochu času. Nesmím hned odjet. Musíme být spolu.

Roger si odkašlal.

Holly si uvědomila, že jí něco říká. Ona ho ale neposlouchala. „Cos

říkal?“ zeptala se.

„Promiň, jestli jsem tě vyrušil v nevhodnou chvíli. Za hodinu odjíždíme do Cabo San Lucas.“

„Je to moc narychlo…,“ zaprotestovala.

„Nemáme víc času,“ přerušil ji. „Má tam dorazit hurikán Gisela.“

„Ale…“

Roger jí znovu skočil do řeči: „Při troše štěstí máme pět dní. Pokud to nevyjde, budeme mít dva. Hurikán nečeká. A módní sezona taky ne. Už jsem ti sbalil věci. Přijeď za hodinu na letiště.“

„A nemohla bych přiletět později? Až všechno připravíte?“

„Všechno už je na místě. Poslal jsem tam techniky hned po záplavě u Skrytých pramenů.“ Holly jen cosi zamumlala.

Roger chvíli mlčel a pak se ozval: „Podívej, má milá. Je mi to fakt líto. Ale už tak máme zpoždění. Jestli nenafilmujeme, co potřebujeme, je celá kampaň v háji.“

„Sežeňte si jinou modelku,“ ozval se Link. Hlas mu zněl tak tvrdě, že sebou Holly cukla.

Rogerův smích zněl stejně tvrdě.

„Děláte si legraci. Shannon je kampaň značky Royce.“ Link na ni pohlédl a čekal.

„Za hodinu budu na letišti,“ řekla bezbarvým hlasem a vypnula telefon dřív, než mohl Roger odpovědět.

Link vyskočil z postele a zůstal k ní stát zády. Viděla, jak mu napětím ztuhly svaly na zádech. Když promluvil, bylo znát, že má co dělat, aby se ovládal.

„Proč odjíždíš?“ zeptal se.

„Protože je to má práce.“

„Tak toho nech.“

„Podepsala jsem smlouvu.“

„Můžeš ji vypovědět.“

Holly si hluboce povzdechla. Přišlo to moc brzy, pomyslela si vztekle.

Zrovna když potřebujeme být spolu.

„Nemůžu,“ odpověděla.

Link se k ní pomalu otočil a pohlédl jí do očí. Snesla jeho pohled a hleděla mu přímo do očí.

„To ti opravdu nestačí jeden chlap? Potřebuješ svádět další?“

„Cože?“

„Slyšelas dobře.“

„Prosím tě, co to sem pleteš? Co to má společného s mou prací?“

„Hodně. Dvě ‚modelky‘ jsem dobře znal,“ pronesl chladně.

„To byl jiný případ. Ty, co se kromě předvádění prodávají, v branži moc dlouho nevydrží.“

„Aha.“

„Na to můžeš vzít jed,“ spustila Holly a zvýšila hlas. „To, co prodávají, není nic extra. Najdeš to v každé temné uličce.“

Link se ušklíbl a tvářil se nedůvěřivě. Holly se zvedla a přistoupila k němu.

„Dobře mě poslouchej. Skutečné modelky pracují na nohách, ne na zádech. A je to zatraceně tvrdá práce.“

„Co? To, že se svlékají?“

„Houby. Celé hodiny musí držet nemožné pózy a na rozkaz se musí

přesvědčivě usmívat,“ prohlásila bezbarvě.

Link se tvářil skepticky.

Holly pokračovala: „Nemůžou se najíst, když mají hlad. Brzy ráno vstávají a cvičí. Pracují na jeden zátah dlouhé hodiny a pak je začne urážet nějakej tupej bigotní pitomec, pro kterýho je slovo modelka jen další výraz pro kurvu.“

Link ji sledoval temnýma očima, matnýma jako kameny na dně řeky za soumraku.

Zhluboka se nadechla a vztek vystřídaly obavy, až se jí sevřel žaludek.

„Modelka není prostitutka. Móda je prostě obchod a modelky k němu patří.“

„Pěknej obchod. Předvádět předražený hadry pro zazobaný ženský.“

„Znovu se mýlíš,“ namítla Holly. „Exkluzivní móda je jen zlomek oděvní produkce.“

„Tak ono jde dokonce o průmysl?“ ušklíbl se Link pohrdavě.

„Přesně tak. Všichni nosí šaty. Ty nejsi výjimka. Móda se podílí na hrubém domácím produktu stejně jako auta a počítače.“

Link měl na tváři stále napjatý výraz a bezradně si prohrábl vlasy.

„Dobrá,“ řekl znechuceně. „Móda podle tebe tvoří národní bohatství. A co já? Dáš jí přednost přede mnou?“

„A proč bys nemohl jet do Cabo san Lucas se mnou? Budeme spolu a poznáš, co obnáší modeling. A taky, co do něj nepatří.“

„Nemám čas na hlouposti. Mám svou práci.“

„A v čem je chov předražených koní pro zazobance důležitější než moje práce?“ ptala se vyzývavě.

„Chov koní pro mě není jenom práce, je to můj život.“

„Já vím.“

Překvapeně na ni pohlédl. „Chceš říct,“ promluvil pomalu, „že tvůj život je modeling?“

„Ano. Patří ke mně.“

„A je pro tebe důležitější než náš vztah?“

„Já přece taky nechci, abys volil mezi mnou a svou prací!“ zvolala Holly zoufale. „Proč mě k tomu nutíš?“

Odvrátil se od ní, přešel ke skříni a začal vytahovat šaty.

„Zavezu tě na letiště,“ rozhodl se.

Šla za ním a zezadu se k němu přitiskla. „Miluju tě,“ řekla měkce.

Chvíli se zarazil a pak si hluboce povzdychl. Jemně jí odtáhl ruce a otočil se k ní, aby jí viděl do tváře.

„To ti neradím,“ řekl a v hlase mu zaznívala zloba a smutek.

„Proč?“

„Protože láska ke mně ti přinese jenom trápení. A přestože nemám o modelkách valné mínění, nechci tě trápit.“

„Nerozumím ti,“ ozvala se Holly utrápeně.

Link ji uchopil za ruce a jemně jí políbil konečky prstů. Zvedl k ní temné oči a řekl: „Láska je dobrá pro masochisty, Holly. Je to hra, ve které nemůžeš vyhrát, nemůžeš uhrát remízu a nemůžeš ji nechat.“

„Nevěřím ti,“ zašeptala třesoucím se hlasem.

„Ale časem uvěříš.“ Pustil jí ruce.

„Obleč se!“ obrátil se k ní zády. „Nechceš přece přijít pozdě do práce.“

Dvacet

Holly se zářivě usmívala. Jako by ji únavou nepíchalo v ramenou a jako by se jí od strnulé pózy nechvěla kolena pod nadýchanými dlouhými šifonovými šaty tyrkysově zelené barvy.

Za ní se tyčily velkolepé a pusté skály Caba San Lucas. Nad holými, větry ošlehanými skalisky se tetelil horký tropický vzduch. Na masy kamene útočí agresivní sluneční paprsky a společně s mořskými vlnami pracují na jejich postupné zkáze.

Občasný záchvěv vánku načechral šifonové záhyby, které se Holly lepily na kůži. Hebká látka se vlnila a leskla stejně jako mořské vlny rozlévající se po horkém písku. Šňůra diamantů kolem Hollyina krku se třpytila jako vodní tříšť na hřebenech vln. V odpoledním světle jí oči zezlátly a osvětlení zaoblilo i ostré hrany rozeklaných skal, takže vypadaly skoro přátelsky.

Režisér zvedl megafon.

„Dobrá,“ vyštěkl.

Holly zatajila dech a doufala, že přišel vytoužený konec natáčení.

„A teď znovu,“ ozval se režisér. „Nejdřív upravte Shannon vlasy.“

„K čertu,“ ulevila si šeptem.

Sevřela ruce v pěst a masírovala si strnulé šíjové svaly. Už byla celá polámaná, jak se hodiny ohýbala, otáčela a poskakovala po nerovném terénu. Sekvence, kterou právě točila, nebyla zvlášť fyzicky náročná, ale vyžadovala velkou duševní námahu. Vejít do moře a stát po kotníky v pěnivých vlnách nebylo těžké. Těžké však bylo nechat se od Rogera obejmout a tvářit se, že jí to dělá dobře.

Těžko snášela dotek jiného muže, polibek byl však úplně nesnesitelný. Snad posté litovala, že jí Roger pro kampaň nevybral cizího partnera. U neznámého manekýna by bylo snazší ignorovat toužebné pohledy.

Trpělivě stála, zatímco jí kadeřnice upravovala účes.

„Zatracená práce,“ mumlala žena. „Než se stačím otočit, vítr vás zase rozcuchá.“

„Mně to povídejte,“ stěžovala si Holly. „Už mě od samého kartáčování brní hlava.“

Kadeřnice neměla slitování a nemilosrdně jí znovu vjela kartáčem do dlouhých vlasů.

Holly sykla, ale klidně stála a pokorně přijímala, co patří k profesi. Roger si přál, aby měla vlasy rozpuštěné a čechral jí je vítr. Měl romantickou představu, že se kolem ní budou vznášet jako temný mrak.

Kdoví, zda se to povede.

Vítr vanoucí od moře byl horký, slaný a nestálý. Cuchal Holly vlasy a stáčel jí je do pramenů. Vinou nevyzpytatelného větru musela držet pózy tak dlouho, že ji chytaly svalové křeče. Fotograf totiž čekal, až skončí souboj větru s vějíři poháněnými generátorem a vlasy vytvoří žádoucí tvar.

Aspoň že jsou hotové statické fotografie, pomyslela si. Díkybohu za to. Ještě jeden Jerryho fórek o rampouchu a praštila bych ho tím jeho aparátem po hlavě.

Kadeřnice jí znovu prohrábla vlasy a zmizela.

„Shannon, spíš nebo co?“ zařval režisér vztekle do megafonu. Zaskřípala zuby a mávla na něho.

„A pamatuj,“ pokračoval režisér, „že z tebe má vyzařovat smyslnost. ‚V oblečení značky Royce potkáte muže svých snů‘.“

Znovu mávla.

„Mysli na slogan!“ křičel režisér. „Z vody k tobě kráčí muž tvých snů, a ne nějakej otrapa!“

„Četla jsem scénář!“ volala Holly.

„Takže se jím řiď!“

„Tak už to sakra spusť!“ ječela.

Pomocný personál si vyměnil významné pohledy. Před natáčením měla Holly pověst nejtrpělivější modelky. Něco se změnilo. Za posledních pět dnů v Cabo San Lucas u ní zažili víc zlostných výbuchů než za celých předchozích pět let společné práce.

„Jedem!“ zahulákal režisér.

Holly automaticky následovala pokyny scénáře. Čekala, až na pobřeží doběhne vlna. Líně se obrátila, sklonila se a smočila si konečky prstů ve vodě, která jí pěnila u nohou. Pak pomalu vysunula jazyk a olízla si slanou vodu z prstů. Poté se prohnula v zádech a rukama si nadzvedla dlouhé vlasy. Tvářila se smutně a roztouženě jako osamělá žena toužící po milenci.

Tenhle výraz šel Holly moc dobře. Toužila po Linkovi od chvíle, kdy se před pěti dny rozloučili na letišti. Třikrát mu telefonovala. Telefon pokaždé zvedla hospodyně. On se jí neozval.

„Maskér!“ zaječel režisér.

Holly podrážděně trhla hlavou a svěsila ramena. Netrpělivě čekala na maskéra, aby opravil v líčení, co se režisérovi nelíbilo.

Roger stál o kus dál ve vodě, v místě, kde se hřbety vln lámaly a s rachotem se rozlévaly v pěnivý příboj. Ponořil se do tříštivých vln a brodil se k ní. Vystoupil na břeh, postavil se vedle ní a s účastí i s obavami se na ni zahleděl. Dlouho pracoval s temperamentními ženami, a tak poznal, že za normálních okolností klidná Holly je na pokraji nervového záchvatu.

„Stíny pod očima,“ křičel režisér do megafonu. „A přetřete jí rty leskem!“

Roger stál těsně vedle ní a stále si ji kritickým zrakem prohlížel.

„Měla by ses pokusit v noci trochu spát,“ prohodil.

„Snažím se.“

„Ale bezvýsledně,“ pronesl úsečně.

Holly chtěla odpovědět, ale maskér jí zrovna těžkou rukou s leskem přikryl ústa. Přiběhla kadeřnice, využila příležitost a prohrábla jí vlasy kartáčem. Ty se za ním zvedly a Holly obklopil černý, hedvábný mrak. Maskér se dal do stínů pod očima.

Jakmile jí pustil ústa, ozvala se: „Spím dobře.“

„Houby,“ řekl Roger. „Každou noc tě slyším přecházet po balkoně.“

Stiskla rty a mlčela. Nebylo, co by řekla. Od letmého polibku, který jí Link vtiskl na letišti na tvář, spala jen pár hodin.

„Ode dneška budu chodit po špičkách,“ vypravila ze sebe

přiškrceně. „Promiň, že jsem tě budila.“

„O mě nejde. Dělám si starosti o tebe.“

„To nemusíš.“

„Do háje,“ zavrčel. „Copak může symbol značky vypadat jako podvyživená, přepracovaná chudinka?“

Když chtěla Holly promluvit, zarazil ji netrpělivým gestem. „A nesnaž se mi lhát,“ řekl. „Už jsem ti musel dvakrát zabírat šaty.“

„Promiň,“ opakovala Holly.

Zaklel. „Nestojím o omluvy, chci, abys byla šťastná!“

„Patří to do smlouvy?“ Rozhostilo se napjaté ticho.

„To ten zatracenej kovboj, co?“ přerušil je konečně Roger.

Holly na okamžik zradil výraz ve tváři, i když se snažila nedat nic najevo. Ihned ho však maskovala profesionálním úsměvem.

„Je tady moc velká vlhkost vzduchu,“ pronesla klidně. „Úplná sauna. Asi bych nemohla žít v tropech.“

„V Palm Springs by ti zřejmě vlhký vzduch nevadil,“ rýpl si Roger. Jen se pousmála a její úsměv byl stejně bezvýrazný jako pohled očí. Maskér skončil a potichu se vzdálil. Sotva si toho všimla.

Upřeně hleděla na druhý konec pláže za provaz, který ohrazoval místo natáčení a chránil je před zvědavými čumily. Zahlédla tam vysokého, dobře stavěného muže kráčejícího do vody. Chůzí připomínal Linka.

Holly se na okamžik zastavilo srdce a pak se divoce rozbušilo. Pátravě se zadívala do dálky, ale ve slunečním světle neviděla víc než siluetu štíhlého, svalnatého muže. Skočil do blyštivých vln hrajících barvami a zmizel.

„Co se stalo, má milá?“ zeptal se Roger. „Celá se chvěješ.“ Na chvíli oněměla.

Roger zavolal na režiséra.

„Pro dnešek to zabalíme!“ nařizoval rázně. „Shannon už toho má dost.“

„Ne,“ ozvala se rozhodně.

Překvapeně se na ni obrátil.

Nevnímala ho. Měla na sebe hroznou zlost, že ji pouhý pohled na svalnatého muže, který jí chůzí připomněl Linka, tolik rozrušil. V té chvíli zapomněla, kdo je, kde je a proč je v horkém Cabo San Lucas.

To musí přestat! kárala se. Nemůžu žít jako náměsíčná. Roger si zaslouží víc než ubohou trosku.

Dřív si vždycky před kamerou představovala, že je nablízku Link. A pomáhalo to.

Musím znovu snít. A vzpomínat na to, co jsme spolu prožili.

Poslední zážitky byly tak silné, že přebily strach vyvolaný jeho slovy: Láska je dobrá pro masochisty, Holly. Je to hra, ve které nemůžeš vyhrát, nemůžeš uhrát remízu a nemůžeš ji nechat. Nemiluj mě, přinesu ti jen trápení.

Stejně si nemohla poručit. Kdyby si lásku k němu zakázala, bylo by to stejné, jako kdyby si zakázala dýchat.

„Teď je nejvhodnější doba,“ řekla Rogerovi. „Máme nádherné světlo, medově zlaté.“

„Zítra odpoledne je budeme mít znovu,“ odpověděl.

„Víš, že má přijít hurikán. Zítra může být pozdě.“

„Ale…“

Holly ho přerušila a křikla na režiséra: „Jsem připravená!“ A tentokrát skutečně byla.

Myslela na Linka. Vzpomněla si na okamžik, kdy se mu probudila v náruči. Šimral ji horkým jazykem na rtech a ona se rozesmála. Vzpomínka ji zcela pohltila a vyburcovala dřímající touhu.

Jerry, stojící po straně, cvakal spouští a krákal: „Skvělé, děvče, to je ono!“ Jásal nad vyvedenými záběry určenými pro fotografickou kampaň v časopisech.

„Buď zticha!“ okřikl ho režisér.

K Holly doléhaly hlasy jako z opačného konce dlouhého tunelu. Žila vzpomínkami a vyzařovala smyslnou touhu, která působila na posmutnělé tváři velmi dojemně. Pohrával si s ní vítr. Laskal jí pleť, čechral vlasy, nadouval bohaté záhyby šifonu a odhaloval dokonale tvarované nohy.

Z příboje se k ní blížil Roger mokrý od slané vody, s bohémsky rozcuchanou hřívou. Na levém zápěstí se mu houpaly černé potápěčské brýle a dýchací trubice. V šikmo dopadajících slunečních paprscích se mu třpytily kapičky vody stékající po opálené kůži. K atletické postavě přiléhaly černé plavky.

Holly sledovala, jak se k ní blíží, a snažila se představit si na jeho místě Linka.

Nedařilo se jí to.

Zavřela oči a zkusila to znovu.

Rušily ji režisérovy znechucené komentáře. Vztáhla k Rogerovi ruce a nechala se obejmout.

Pomalu se k ní sklonil a chladně ji políbil, stejně jako pokaždé během natáčení. Polibek měl sice vypadat vášnivě, ale ve skutečnosti patřil jen do scénáře.

Najednou ji zničehonic stiskl a vsunul jí jazyk mezi rty. Jevištní polibek se změnil v něco mnohem intimnějšího.

Holly se tak lekla, že na okamžik ztuhla. Pak ho nazlobeně odstrčila.

„Stop!“ zařval režisér.

Šoural se k nim po pláži s megafonem v ruce. „Můžeš mi sakra, Shannon, říct, co to s tebou je?“ spustil nakvašeně.

„Zeptejte se Rogera.“ Režisér se k němu obrátil.

„Promiň, zlato,“ začal se Roger omlouvat. „Když ty jsi tak neodolatelně svůdná.“

„Je to tak ve scénáři,“ namítla chladně. „Stojí na tom celá kampaň.

Tys ji vymyslel. Nezapomeň, že jsme jen herci.“

Roger se usmíval, ale pod uhlazeným zevnějškem se skrýval vyhladovělý muž. „Ženy s tvým zjevem není možné líbat jen naoko. Zaslouží si víc,“ zašeptal.

Cosi zasyčela a obrátila se k němu zády.

Roger chytil režiséra pod paží a odváděl ho po pláži zpět. Cestou se ho snažil ukonejšit.

Holly se po nich ani neohlédla. Zavřela oči, nehýbala se a snažila se

překonat odpor, který cítila při každém polibku od cizího muže.

Herečky se přece pořád s někým líbají. A říká se, že své partnery většinou nesnášejí, přesvědčovala sama sebe. Přece se nemusím hned změnit v kus ledu, když mě políbí kamarád.

A přece si nebyla jistá, jak snese další Rogerův polibek. A pokud bude příliš důvěrný, jestli se po něm nevrhne jako kočka a nevyškrábe mu oči.

Kolem ní s nadávkami pobíhali technici a upravovali lampy a reflektory.

Věděla, proč se rozčilují. Osvětlení scény je pro úspěch natáčení klíčové. Obličej by jí mělo osvětlovat spíš zapadající slunce než umělé světlo. Rogerova tvář má být téměř ve stínu a západ slunce za nimi by měl podbarvovat jejich roztoužení. Honba za plánovaným efektem burcovala techniky k horečné aktivitě.

„Je už Roger na místě?“ zaječel režisér.

Holly si zastínila oči a upřela pohled do dálky přes jiskřící vodní hladinu. Slunce ji oslepovalo, ale rozeznala vysokou mužskou postavu vycházející z vln a směřující k ní.

Pocítila mrazení v zádech. Nechtěla, aby se jí Roger dotýkal. Musí se snažit odpor překonat.

„Jsme připraveni!“ křikla.

„Jedem!“

Znovu si představila Linka a snažila se sehrát roli ženy, která vyhlíží, jak se k ní od moře blíží vysněný muž. Oslepená slunečními paprsky k němu plaše napřáhla ruce. Než se jí však stačil dotknout, uvědomila si, že sen se stal skutečností.

„Linku!“

Vzal ji za ruku a vtiskl jí na dlaň polibek.

Vítr nadouval Holly sukni a zvedal jí dlouhé vlasy. Když ji Link bral do náruče, něžně se k němu přivinula a jemný šifon s hedvábnými vlasy je zahalil jako závoj.

Přitiskl k ní pevně rty a divoce ji políbil. Ulpěla na nich mořská sůl, a přesto polibek chutnal sladce. Mnohem sladčeji než vzpomínky. Vznášela se v jeho silných pažích a bez zábran se mu oddávala. Když ucítila v ústech jeho jazyk, zdálo se jí, že umře rozkoší.

„Stop!“ zařval režisér. „Skvělé, ale chtěl bych se pojistit. Sjedem to ještě jednou. Hej, řekl jsem stop!“

Link pomalu zvedl hlavu.

„Myslí si, že jsi Roger,“ řekla Holly bez dechu.

„Vím. Pozoroval jsem vás celé odpoledne. Jak tě líbal.“

Linkův hlas byl stejně tvrdý jako pohled jeho očí. Než stačila odpovědět, sevřel ji v objetí svých železných paží. Rychle k ní sehnul ústa a čekal, že se bude bránit.

Ona mu však vyšla v ústrety s divokostí, jež se vyrovnala jeho. Přitáhla si prudce jeho hlavu a začala ho hladově líbat. Nezáleželo jí na lidech na pláži, nevšímala si, že smáčí drahé šaty v mořské pěně bublající jí až do výše lýtek.

Hladověla a teď konečně objímala svou lásku, která přišla ze slunce, aby ji podržela v náruči.

„Shannon! Kdo je to tam k čertu s tebou?“ křičel pohoršený Roger.

„A jak se dostal za hrazení?“

Holly nedbala jeho křiku, neviděla a neslyšela nic, jen nasávala Linkovu blízkost každým pórem. Když se od ní chtěl odtrhnout, přitiskla ho k sobě ještě silněji.

On však přesto lehce vyklouzl a kráčel zpět do blyštivých vln.

Holly za ním natahovala chvějící se ruku a znovu a znovu opakovala jeho jméno. Neodpovídal.

Vrhl se do vln a zmizel v moři.

Dvacet jedna

„Shannon, jsi v pořádku?“ křičel Roger. Nezmohla se na odpověď. Roger se k ní rozběhl. „Shannon, slyšíš mě?“ Zastavil se až těsně před ní.

„Je mi fajn,“ řekla rozechvěle.

„Kdo to sakra byl?“

„Link.“

Roger se ušklíbl.

„To mě mohlo napadnout,“ pronesl s trpkostí v hlase. „Líbalas ho, jako kdyby k tobě sestoupil samotný pánbůh.“

Holly mu neodporovala a viditelně se třásla.

Roger jí uchopil obličej do dlaní. Všiml si smyslného opojení, jež se jí zračilo v pohledu medových očí a dalo se číst z chvějících se rudých rtů.

„Kdybys tak políbila mě, určitě bych od tebe neodešel. Shannon, dovol…“

„Přestaň,“ přerušila ho ostře. „Nech toho!“

Vytrhla se mu a hleděla do mořských vln, v nichž zmizel Link.

Neviděla nic než oslepující odraz zapadajícího slunce.

Řítil se k nim režisér. Oháněl se megafonem jako mečem.

„To je blázinec, hotovej blázinec!“ ječel. „Natočím nejlepší záběr svýho života a Jerry na mě štěká, že máme špatnýho chlapa!“

„Copak tys nepoznal, že to nejsem já?“ zeptal se Roger popuzeně.

„Ani ne,“ odsekl režisér. „Vysoký chlap s atletickou postavou vyjde z vln a políbí Shannon, ne? Vždyť to opakujem celé odpoledne!“

„No a?“ odsekl Roger.

„Jedinej rozdíl vidím v tom,“ pokračoval rozzlobeně režisér, „že při posledním záběru bylo dokonalý světlo, správně silnej vítr a z těch dvou sálal takovej oheň, že nám skoro rozpustil objektivy.“

„A tos mu neviděl do tváře? A nevšiml sis, že je větší?“ ptal se Roger.

„Je vidět jen silueta, tvář máš ve stínu,“ odsekl režisér netrpělivě.

„Musíš se k ní přece sklonit, abys ji políbil. A on se sklonil. Jak mám sakra poznat, že jeden z vás se sklonil o pár centimetrů níž?“

„Jdi do háje,“ ulevil si Roger.

„Tak fajn. Jedeme znovu,“ rozhodl režisér.

Obrátil se na podpatku a rázoval dolů po pláži a celou cestu štěkal

příkazy do megafonu.

Technici se už rozprchli.

Jeden z osvětlovačů k němu přistoupil a ukázal na slunce. Zůstal z něj na horizontu už jen srpeček. A pak mávl rukou na konec pláže, kde byla naskládaná osvětlovací technika a hromady kabelů. Režisér se po technikovi rozčileně ohnal a začal nahánět všechny na místa.

Holly se obrátila k moři, ale viděla jen Rogera, jak vchází do vody. Přejela zrakem po pláži k provazu, za nímž se tlačili diváci. Vysoký, svalnatý muž mezi nimi nebyl. Také cesta k hotelu na útesu byla liduprázdná.

Připadalo jí, jako by byl Link fatamorgána, kterou jí připravila zjitřená představivost živená smutkem z odloučení. Náhle se objevila, rozdmýchala v ní vášeň a zmizela.

„Probuď se, Shannon!“ hulákal režisér. „Řekl jsem, že jedeme!“

S pocitem prázdnoty se obrátila a čekala, až k ní z vody vystoupí nesprávný muž.

Scéna se opakovala nesčíslněkrát. Jako noční můra. Temný obrys muže vycházejícího z vln rudnoucích v odlesku paprsků zapadajícího slunce. Dotek rukou. A pak polibek.

Bylo to čím dál horší. A obtížnější skrýt odpor k doteku cizího muže. Hollyino tělo se bránilo a mysl jí vypovídala poslušnost. Všechno se v ní bouřilo.

Chtěla jen Linka. Nesnesla nikoho jiného.

Noční můra stále nekončila. Z těla jí vyprchalo všechno teplo.

Unikalo rychleji než denní světlo z oblohy.

Když režisér konečně rozhodl, že nemá smysl pokračovat, byla už skoro tma.

Přestože panovalo stále horko, Holly se chvěla chladem a bolelo ji celé tělo. Vyšla pomalu z vln.

Pryč od moře. A pryč od Rogera.

On ji však rychle dohonil. Šel těsně vedle ní, ale nedotýkal se jí. Pozoroval zářivě modrýma očima každý její pohyb a viděl, jak je unavená, napjatá a smutná. Vyčerpání by jí podle všech pravidel mělo ubrat na kráse. Přesto se mu zdála přitažlivější než kdy předtím. Připadala mu vzdálená a záhadná. Její smutek v sobě skrýval zvláštní půvab.

Roger tiše proklel muže, který byl příčinou jejího smutku. Připravil ji o klid a zmizel.

Když se k nim blížil režisér, Roger ho zahnal.

„Chtěl jsem jen…,“ začal režisér.

Roger na něj zavrčel: „Nech toho! Copak nevidíš, že sotva stojí na nohách?“

Provedl ji hloučkem techniků ke stanu, kde se převlékala.

Uvnitř visely troje šaty navlas stejné jako ty, které měla na sobě. Rezerva pro každý případ. Kdyby vlny byly příliš divoké. A na lemu sukně jedněch z nich se skutečně rýsovaly slané skvrny. Oceán je nevyzpytatelný.

Obratnými prsty profesionála začal Roger Holly rozepínat šaty. Prudce se probrala z omráčení. „Ne,“ protestovala.

„Nebuď směšná,“ namítl. „Vždyť jsem tě svlékal nejmíň tisíckrát. A taky oblékal.“

Couvla před ním. „Dnes ne,“ bránila se.

„Tak na tebe počkám venku.“

„Nemusíš na mě čekat.“

„Vezmu tě na večeři.“

„Nechci.“

„Ber to jako rozkaz, Shannon, ne jako pozvání. To by v tom byl čert, abych ti musel znovu zužovat šaty!“

„Ale Link…“

„Kdyby Link chtěl být s tebou, tak by tu zůstal, ne?“ přerušil ji Roger.

Holly nesnesla pohled modrých očí, v nichž se mísil soucit s hněvem. Odvrátila hlavu.

„Možná na mě čeká v hotelu,“ řekla tiše.

Roger vytáhl z kufru s garderobou přenosný telefon a otočil se k ní zády.

„Převleč se!“ nařídil jí úsečně.

Holly chvilku váhala a pak si začala stahovat šaty, které se jí horkem lepily k tělu. Slyšela, jak Roger mluví s recepcí, a napjatě čekala.

V Linkově pokoji nikdo nebral telefon.

Roger požádal recepčního, aby vyhledal pana McKenzieho v restauraci nebo v hale.

Nebyl však nikde k nalezení.

Roger poděkoval, vypnul telefon a vrátil ho do kufru. Holly mlčela.

„Tak to bychom měli. Link zřejmě večeří někde jinde,“ prohodil. Jeho tón však říkal: Link večeří s nějakou jinou.

Když se Holly převlékla, prohlásil: „A teď alou na večeři!“

Proklouzla kolem něho a zamířila k hotelu. Netoužila po ničem jen po sprše a tichu prázdného pokoje.

Vlastně ne, přiznala si v duchu. Toužím hlavně po Linkovi.

Ten však zmizel stejně nečekaně, jako se objevil.

Roger ji doprovodil ke dveřím. Celou dobu na ni mluvil, ale ona ho neposlouchala. A neobtěžovala se odpovídat.

Spěšně odemkla. Když nemůže mít Linka, nechce nic než samotu a klid. Jakmile pootevřela dveře, chytil ji Roger za rameno, aby mu nezmizela uvnitř.

„Stavím se pro tebe tak za pětačtyřicet minut,“ oznámil.

„Nemám hlad.“

„Jak to můžeš vědět? Pět dnů jsi nic nejedla. Možná dostaneš hlad.“ Holly jen pokrčila rameny.

Zahleděl se jí zblízka do tváře. Pohled mu potemněl, měl barvu soumraku.

„Pokud nechceš jídlo, tak třeba potřebuješ něco jiného,“ řekl. „Pusť mě dovnitř a určitě budeš spokojená. Můžu ti to zaručit. Přece víš, že to s ženami umím.“

„Přestaň, Rogere!“ okřikla ho. „Nech toho.“ Vtom někdo zevnitř prudce otevřel dveře.

„Je mi líto, ale budeš to muset na chvíli odložit,“ protahoval Link ležérně a sjížděl Rogera ledovým pohledem.

Holly zamrazilo.

„Ale netrap se. Nezdržím se dlouho. Jistě pochopíš, že tě nepozvu dál.“

Roger se ušklíbl a Link se na pohledného návrháře cynicky usmál.

„Díky, žes ji rozehřál,“ řekl uhlazeně. „Jak jsem říkal, nemám moc

času.“ S těmito slovy vtáhl Holly dovnitř a zamkl.

„To nebylo třeba,“ promluvila a hrdlo měla stažené. „Odmítla jsem Rogera i bez tvé pomoci.“

„Ale?“ opáčil a natáhl se po ní. „Že jsem nic takového neslyšel?“

„Linku…“ Odvrátila od něho tvář a uhnula před jeho rty.

„Co se stalo? Nejsem ten pravý?“

Linkovi se objevil ve tváři přísný výraz. Pustil ji a šel ke dveřím.

„Zavolám ti Rogera,“ řekl.

„To nechci!“

„Tak co je?“ Vyslovoval líně a pohled měl tvrdý jako kámen. „Co se

děje?“ pokračoval. „Potřebuješ k tomu kameru?“ Omráčeně na něho zírala a nebyla schopná slova. Pokrčil rameny.

„To se dá lehce zařídit,“ prohodil chladně. „Vždyť jsme v Mexiku. Za úplatek se dostaneš i do zamčeného hotelového pokoje. Hned objednám kameru. Nebo raději dvě?“

„Proč jsi na mě takový?“ šeptala Holly.

„A jaký jsem? Zkrátil jsem kvůli tobě cestu do Texasu…“

„Nevěděla jsem o tvé cestě…“

„Ty ses mě na mou práci ani nezeptala,“ přerušil ji Link úsečně.

„Myslela jsem…“

Link ji neposlouchal a pokračoval: „Jel jsem do Texasu vybírat koně, ale pořád jsem musel myslet na tebe a na to, cos mi řekla.“

„O nás dvou?“

Sklopil víčka. „O modelingu,“ upřesnil. „Připustil jsem, že mám možná o práci profesionálních modelek zkreslené představy. A tak jsem si najal letadlo do Cabo San Lucas.“

Holly vydechla úlevou.

„Tak už jsi pochopil, jak se živím?“

Link zkroutil ústa do ironického úsměvu. „Jo, po čertech dobře,“ utrousil jízlivě.

Holly přejel po zádech mráz. „Tak co jsi viděl?“ zeptala se.

„Nic nového. Celé odpoledne jsem sledoval, jak se necháš líbat od polonahého šéfa. A musel jsem poslouchat řeči chlapů za provazem. Dohadovali se, jaká jsi v posteli. Pěkný způsob jak prodávat šaty!“

„Jsem ráda, že se diváci bavili,“ podotkla Holly trpce. „Pro mě to byla stejná romantika, jako kdybych kuchala rybu.“

Link zpozorněl.

„Nic víc než jevištní polibky,“ pokračovala hlasem Shannon.

„Všechno na efekt, nic opravdového.“

„Všechny?“ opáčil nedůvěřivě. „Celé odpoledne?“

„S jednou výjimkou. Když jsi vyšel z moře ty. Políbils mě a já jsem se vznesla k slunci.“

Její slova tišila zlost a na její místo nastupovala hladová touha.

Výraz ve tváři se mu změnil.

„Rogerovi by se určitě nelíbilo, kdyby tě slyšel mluvit o kuchání ryby.“

„To je jeho problém,“ řekla úsečně. Link si nervózně prohrábl vlasy.

„A co je můj problém?“ zeptal se tiše. „Roger?“

„To záleží na tobě.“

„Jak to myslíš?“

„To znamená, že pro mě existuje na světě jen jediný muž. Ty.“ Link zatajil dech.

„Promluvíme si zítra,“ řekl ztěžka, „zítra je taky den.“

„Pobouřila tě má otevřenost?“ zeptala se Holly. „Nic na tebe nehraju, Linku. Na to tě mám příliš ráda.“

„Tak proč nenecháš modelingu?“

Hlas mu teď nezněl tvrdě ani rozzlobeně. Ozývala se z něj jen zvědavost.

„To je špatná otázka,“ namítla.

„Proč?“

„Ptáš se, proč nezničím polovinu sebe samé, abych ti udělala radost.

To není láska, Linku. To je sobectví.“

„Ale…,“ začal. Holly pokračovala.

„Kdybych tě požádala, abys kvůli mně přestal milovat ranč, co by sis myslel? Že tě mám ráda?“

Link se hlasitě nadechl.

„Chceš říct, že když mám rád tebe, musím mít rád taky modeling?“

„Patří ke mně stejně jako k tobě ranč. Jestli mě nepřijmeš takovou, jaká jsem, nemůžeš mě doopravdy milovat.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

Link je přerušil slovy: „Nepřijel jsem se hádat.“

„Ale? Tak proč jsi přijel?“ zeptala se.

„Víš dobře proč. Poznalas to hned, jak jsem tě políbil.“

Holly doširoka rozevřela oči při vzpomínce, jak lehce v ní Link probudil divokou vášeň.

„A to je všechno, co ode mě chceš?“ zašeptala.

„Ty to chceš také. Nemá cenu zapírat. Ještě nikdy mě žádná tak nepolíbila.“

Zachvěla se. „To je asi tím, že tě tolik miluju.“

Link ji k sobě přitáhl a z hrdla mu vyšel přidušený zvuk, když ucítil pod tenkými bavlněnými šaty její horké tělo.

„Polib mě tak ještě jednou,“ prosil. „Vzneseme se oba ke slunci.“

„Ale…“

Přitiskl si ji pevně ke stehnům, aby cítila jeho mocnou touhu.

Dvacet dva

Holly procitla dřív, než zazvonil budík.

Bylo tomu tak každý pracovní den. Tolik nesnášela zvuk budíku, že si vypěstovala návyk probudit se dřív, než se ozve nenáviděné zvonění.

Jemně se vyvinula Linkovi z objetí a zacvakla budík. Byla ještě tma.

Link cosi zamumlal, neklidně se zavrtěl a šmátral po Holly. Znovu k

němu vklouzla a on ji ve spánku k sobě přitáhl.

Holly vychutnávala ukradené minuty po Linkově boku. Cítila jeho těžkou paži kolem pasu. Nasávala vůni jeho kůže. Tiskla se k němu a přitom ji chlupatá hruď šimrala do nosu.

Budík nemilosrdně tikal a připomínal jí, že čas plyne. Zrovna ve chvíli, kdy si přála, aby se zastavil. Věděla, že by měla vstát. Musí si zacvičit, osprchovat se, umýt si a upravit vlasy, udělat manikúru… všechno časově náročné činnosti, bez nichž se její práce neobejde.

Ale s Linkem je jí tak dobře! Je těžké se od něho odtrhnout.

„Miluju tě,“ zašeptala. Odpovědí jí bylo ticho.

Nic jiného ani nečekala. I kdyby byl vzhůru, neřekl by nahlas, jak moc po ní touží.

Láska.

Holly pocítila neklid a pomalu ji začal svírat strach.

V noci se s ní několikrát miloval. Pronikal do ní hluboko a učil ji, jak odpovídat mocné žádosti jeho těla. Pokaždé to bylo lepší, až došli společně k naplnění. Poskytl jí nepředstavitelně silnou rozkoš. Myslela, že už nic krásnějšího nemůže prožít, když ji přesvědčil o opaku a rozkoš ještě znásobil. Každým pohybem jí dokazoval, že její představivost nestačí tomu, co spolu prožívají.

Její žádostivost a touha nebraly konce. Jeho také ne.

I nyní Holly po Linkovi toužila tak silně, až ji to děsilo. Potřebovala ho stejně jako očí, ruce nebo srdce. A přesto jí může náhle zmizet jako stín v mořských vlnách. A ona zase zůstane sama.

Když si to uvědomila, vyděsil ji pocit vlastní zranitelnosti.

Musím se bránit! přikazovala si v duchu. Nesmím mít strach.

Jako by byla sama za bouřky v poušti a kolem ní sjížděly blesky, stále blíž a blíž… A jediný přístřešek, kde by se mohla skrýt, je zamčený na závoru.

Kdyby mě Link miloval, nevadilo by mi, že čím hlouběji do mě proniká, tím víc se stává mou součástí a bere si vždycky další kousek mé duše.

Kdyby mě miloval, nezraňoval by mě, ale opatroval a chránil.

Kdyby mě miloval, otevřel by mi dveře a nezavřel by dřív, než bych byla bezpečně uvnitř. Kdyby…

Ale on mě nemiluje.

Nejde jen o nevyslovená slova lásky. Přestože se s ní vášnivě miloval a zasvěcoval ji zkušeně do tajů milování, už o ni něžně nepečoval jako tehdy u Skrytých pramenů. A už je nespojovaly sdílené něžnosti a smích.

Ani jednou jí neřekl ‚maličká‘. Od okamžiku, kdy poznal, že je Shannon.

Holly se mu oddala celá: tělem i duší. On jí na oplátku poskytl… rozkoš.

Tělo bez duše.

Schovával se před ní za plameny tělesné touhy, které s každým dalším milováním mohutněly. A po každém naplnění vyhořely.

A přece ho stále chce. Miluje ho. Musí ho přesvědčit, že není nebezpečná. Že i on ji může milovat. Nedokázala by mu způsobit bolest, vždyť se stal součástí jejího „já“.

Musí to přece cítit, přemítala. Přece musí pochopit, že bych se mu tak cele neodevzdávala, kdybych ho nemilovala.

Ani on by se se mnou tak nemiloval, kdyby ke mně necítil lásku. Jistě mě má taky rád, vždyť není všem dnům konec, náš vztah je teprve na začátku.

Budík tikal a neúprosně odměřoval čas. Každé tiknutí ji píchlo jako jehla. Musí vstát a dát se do práce.

Opatrně nadzvedla Linkovi ruku, kterou ji objímal, a vyklouzla z postele. Hodila na sebe jeho košili a začala cvičit. Tiše a neúnavně natahovala a posilovala ztuhlé svaly. Cvičení jí dělalo dobře a také před kamerou musela mít pružnou postavu.

Byla téměř u konce, když se Link převalil, otevřel oči a udiveně se na ni zahleděl.

„Panebože, vždyť ještě ani nezačalo svítat,“ naříkal. „Co to k čertu provádíš?“

„Vítej ve skvělém světě modelek,“ ozvala se Holly a dál se zvedala z lehu do sedu snožmo.

Posadil se na posteli a rozsvítil lampu na nočním stolku. Všiml si, že se námahou zapotila a zrudla.

„Padesát čtyři,“ počítala Holly nahlas. „Padesát pět.“ Lehla si na záda a tiše zasténala.

„Hotovo?“ zeptal se Link.

„To bych si přála,“ odpověděla udýchaně. Převrátila se na břicho a začala dělat kliky. Tiše přitom počítala.

„To všechno děláš pro krásné tělo?“ zeptal se bezvýrazně.

„Pro zdravé tělo,“ upřesnila.

Na chvíli zavládlo ticho přerušované jen Hollyiným počítáním.

Link ji sledoval s rostoucím údivem. Poprvé si uvědomil, že štíhlé pružné tělo nedostala do vínku podobně jako kostru nebo barvu očí. Elegantní držení těla a mrštné pohyby jsou výsledkem tvrdé a houževnaté práce.

A nudné práce, pomyslel si.

Konečně vydechla a změnila polohu. Posadila se a zkřížila nohy. Pomalu se ohýbala ke kolenům, až se dotká čelem podlahy. Několikrát cvik opakovala a zůstávala v protažení vždy o chvilku déle.

„Co je horší,“ ptal se Link, „zvedání do sedu, kliky nebo čelo na zem?“

„Ano.“

Chvíli se tvářil nechápavě a pak se rozesmál.

Holly přestala cvičit a upřeně se na něho zadívala. Slyšela jeho první skutečně upřímný smích od chvíle, kdy zjistil její totožnost jako Shannon.

Ulevilo se jí a s úsměvem pokračovala ve strečinkovém cvičení. Každý cvik byl průpravou k tomu, aby dokázala držet nemožné pózy pro nemožné fotografy. A vypadat přitom přirozeně a půvabně.

Link pozoroval, jak se jí při pohybu zvedá košile stále výš a odhaluje stehna. V očích se mu zaleskla žádost.

„Napadá mě příjemnější cvičení,“ promluvil zastřeně.

„To si umím představit.“

Úkosem po něm koukla a usmála se na něho.

Líně úsměv opětoval. V jeho pohledu se však zračilo něco jiného než lenost.

„A proto se půjdu osprchovat,“ dodala Holly.

„Proč se budeš sprchovat?“

„Proč asi? Zpotila jsem se.“

Link se usmál a z úsměvu mu sálala stejná horkost jako z očí.

„V noci ses taky zpotila,“ řekl. „Pot jsem ti slízal. Nevynechal jsem ani jedno místečko na těle. Jazyk jsem měl všude.“

Rozbušilo se jí srdce a při vzpomínce na prožitou vášeň se zachvěla vzrušením.

„Linku…“

„Už jdu.“

Nahý vylezl z postele a blížil se k ní. Na těle mu hrál každý sval a nedalo se přehlédnout jeho vzrušení.

Před časem by to Holly polekalo. Dnes ji to rozpálilo. Věděla, jaká závrať ji čeká v Linkově objetí.

Tiše se posadil se zkříženýma nohama naproti ní. Seděl tak blízko, že se dotýkali koleny, a když se nahnula, spadly mu její dlouhé vlasy na stehna. Zvedla k němu oči a ocitla se v plamenech. Dlouhé mužské prsty začaly rozepínat knoflíky na košili.

„Musím se osprchovat, učesat a být včas na scéně,“ bránila se Holly zadýchaně.

„Kdy?“ zeptal se Link a dál rozepínal knoflíky.

„Už jsem měla být ve sprše.“

Košile sjela a odhalila křivku zlatavých ňader. Bradavky měla ztvrdlé vzrušením. Konečky prstů jemně sevřel dvě naběhlá růžová poupata. Holly zasténala a jeho sežehl oheň. Ztopořený úd se viditelně vzedmul.

Když Holly spatřila sílu jeho tělesné žádosti, tělem jí projela horká vlna.

Znovu jí laskal ňadra a vychutnával přidušené sténání. Pak sjel dlaněmi do pasu a k bokům a pokračoval k měkkému a hebkému jádru. Jakmile se dotkl prsty intimních míst, odpověděla vášní, která ho zalila jako horký příboj.

Teď už Link dýchal stejně přerývaně jako Holly. Lehce vjel prsty dovnitř a celé tělo se mu napjalo. Pohyboval v ní prsty v pomalém rytmu a ona se mu otevírala.

Žhavá smyslnost, jíž odpovídala na jeho laskání, ho téměř vyvedla z rovnováhy.

„Chceš mě stejně jako já tebe,“ pronesl drsně.

„Zdá se, že tě to překvapilo.“

Neodpovídal.

„Budu tě vždycky chtít, Linku, protože tě miluju.“

„Posaď se mi do klína.“

„Přijdu pozdě.“

Nadzvedl jí nohy a položil si je přes svoje. Palcem jí třel tvrdé poupě, odkud se rozlévala vášeň.

Vzdychala rozkoší. „Linku…“

„Nebude nám to trvat dlouho. Jsi stejně rozpálená jako já. Pak se osprchuješ.“

Holly se prohýbala a chvěla, když jí laskal nejcitlivější místa, a prsty

měl kluzké od její neovladatelné reakce.

„Měli jsme si promluvit,“ namítla.

„Promluvíme si.“

Link jí nadzvedl boky a jemně ji otřel svým mohutně vzrušeným údem. Sotva si Holly uvědomila, jak blízko jsou naplnění, zasténala.

„Kdy si promluvíme?“ vydechla jen.

„Zítra.“

„Ale…“

„Šš… Chceš to stejně jako já. A cítíš přece, jak moc po tobě toužím, ne?“

Pomalu ji na sebe navlékl jako živou rukavici. Další slova umlčel polibkem stejně vášnivým, jako bylo splynutí jejích těl. Holly zachroptěla a začala se pohybovat v jeho rytmu. Oddávala se Linkovi a žhavé rozkoši, kterou si navzájem poskytovali.

Když jí otřásla první vlna orgasmu, slibovala si: Zítra. Promluvíme si zítra!

„Hotovo, balíme!“ zařval režisér do megafonu.

Pak pohlédl na Rogera. Návrhář stál vedle něho v košili střihu safari šalvějově modré barvy a vypadal velmi elegantně.

„Ledaže bys chtěl udělat pár záběrů do Pouštní série…?“ navrhl režisér.

„Ne, kampaň Pouštní série začíná až za šest týdnů. Nesmíme být nedočkaví.“

„Proč ne? Jde nám to bezvadně. No, poslední dny.“

Aniž o tom mluvili nahlas, oba věděli, že se poslední čtyři dny natáčení daří, protože tu má Holly milence. Měl na ni velký vliv. Byla

zářivě krásná a současně trochu zádumčivá, takže se z krásné modelky stala neodolatelně přitažlivá žena.

Roger si Holly zamyšleně prohlížel, jak sedí ve stínu velkého slunečníku a tře si zápěstí lahví ledové vody.

„Chceš to zabalit jen pro dnešek?“ ptal se režisér.

„Ne.“

„Ale…“

„Každou chvíli přijde hurikán,“ přerušil ho Roger. „Obloha už má divnou barvu a přesvědčivou pouštní kulisu. Těžko bychom záběry odtud sladili s těmi, které natočíme později u Skrytých pramenů.“

Obrátil se k asistentovi.

„Rozbal mentolky!“ nařídil Roger zvučně.

Ozval se jásot. Holly si také vydechla. Když Roger rozdává mentolky, znamená to konec natáčení. Patří to už k tradici značky Royce.

Vzala si mentolku, usmála se na štáb a zvedla se k odchodu. Cítila se, jako by přes ni přejel parní válec. Natáčeli celých dlouhých devět dnů a ji už bolel každý sval.

Ale Roger si přestal stěžovat, že hubne. S Linkem se jí vrátila chuť k jídlu a už ji neopustila.

Pohlédla za hrazení a hledala Linka.

Za provazem už postávalo jen pár lidí, protože většina diváků odešla poté, co hlásili blížící se hurikán. Link mezi zbylými diváky nebyl.

Holly sevřel strach. V rostoucí panice po něm usilovně pátrala.

Přece by neodjel bez rozloučení?

Když si uvědomila své obavy, zděsila se, jak je bez něho nejistá a zranitelná. V uplynulých čtyřech dnech se velmi sblížili. Choval se zdvořile k Rogerovi a byl milý ke všem ze štábu. Sledoval ji při práci. Od svítání do soumraku. Pak se jí ptal na věci, kterým nerozuměl, a ona ho zasvěcovala do tajů svého řemesla.

V Holly narůstala naděje, že konečně pochopí, co její práce obnáší. Pozorně naslouchal jejím vysvětlením a stejně soustředěně sledoval práci režiséra, kameramana, osvětlovačů, maskérů, kadeřníků a švadlen. Měl možnost na vlastní oči vidět profesionální natáčení.

Doufala, že si snad už uvědomil, jak málo má modeling společného s nezodpovědnou frivolitou jeho matky a macechy. Každým dalším

dnem v ní rostla naděje, že ocení její talent, zkušenosti a tvrdou dřinu, které z ní udělaly špičkovou modelku.

Panika, která ji zachvátila, když ho nespatřila za hrazením, ji

přesvědčila, jak je ta naděje křehká.

Kdesi uvnitř se v ní zakořenila obava, že každá chvíle prožitá s Linkem může být poslední.

Nevěří, že ho miluju, protože si stále myslí, že krásné ženy jsou sobecké a nedokážou milovat nikoho kromě sebe.

Link mě doopravdy nemiluje… ještě ne.

V tom jediném slůvku byla obrovská naděje. Ještě ne.

Pokud budeme spolu, říkala si, mám šanci ho přesvědčit o své upřímné lásce. Až mi uvěří, zapomene na minulost. A oplatí mi lásku láskou.

Třebaže se ujišťovala, že nakonec zvítězí, nezbavila se strachu, jenž cítila vždy, když ji Link nesvíral v náruči. Když nebyli spojeni ve společné extázi.

Přinejmenším, uvažovala, ztratí nedůvěru ke krásným ženám, jako jsem

já.

Jsem krásná. A Link už to ví.

Viděla to v jeho očích, kdykoli se nečekaně obrátila. Byl v nich stín

obav. Nedůvěra. Nevyslovené otázky. Strach.

Je na tom stejně jako já, pomyslela si.

Dokud jí nezačne věřit, bude žít Holly ve strachu, že ho ztratí. A s ním všechno, co mu dala. Srdce, tělo i duši.

Je moc brzy, ujišťovala se. Neví, že jsme skončili s natáčením. Už na mě možná čeká v pokoji nebo u bazénu…

Linku, prosím, zůstaň se mnou. Věř mi. Věř nám oběma.

Holly se téměř rozběhla k převlékárně. Ve stanu na sebe nedbale hodila obyčejné šaty. Rogera by její nezájem o oblečení jistě šokoval.

Netrpělivě vyběhla ven a znovu pátrala pohledem za hrazením. Linkovu vysokou postavu nikde nezahlédla. Strach ji sevřel jako ledový krunýř.

V tom okamžiku si uvědomila, že jakmile Linka najde, pokud ho

vůbec najde, budou si muset promluvit.

Stále rozhovor odkládal na „další den“. A ten den už nastal.

Dvacet tři

„Shannon?“

Holly se otočila a spatřila, jak na ni mává jeden z techniků. S těžko skrývanou netrpělivostí čekala, až k ní dojde.

„Co se děje?“ zeptala se nezvykle zostra. „Snad už natáčení skončilo, ne?“

„No, mám jen vyřídit něco od Linka. Prý když skončíme dřív, počká u tebe v pokoji. To je všechno.“

Holly obdařila drobného muže zářivým úsměvem a radostně mu vtiskla na tvář polibek.

„Díky,“ řekla bez dechu. „Jsi zlatíčko.“

Otočila se a rozběhla se k hotelu. Omráčeného technika nechala za sebou.

Když odemkla dveře z chodby a vstoupila do předsíňky, všimla si, že v pokoji je pološero, ale přitom divně jasno. Bylo to dráždivé světlo věštící příchod tropické bouře.

Link seděl na posteli a hlavu si opíral o pelest. Neměl na sobě nic než ručník ovinutý kolem boků. Zřejmě před chvilkou vyšel ze sprchy, protože měl ještě mokré vlasy. Chloupky na hrudi se mu třpytily vlhkostí při každém nadechnutí.

Ach Linku, pomyslela si Holly, proč tolik nedůvěřuješ kráse, když jsi sám tak krásný!

Na posteli měl kolem sebe rozložené knížky o chovu ušlechtilých koní a všelijaké tabulky. Byl tak zabraný do čtení, že nezpozoroval Holly stojící ve dveřích a nasávající jeho přítomnost každým pórem, stejně jako pouštní písek saje vláhu.

Po obou stranách otevřených balkónových dveří vlály záclony. Link podobně jako Holly dával přednost čerstvému, třeba i horkému vzduchu před zatuchlou hotelovou klimatizací.

Holly hlasitě vzdychla.

Zvedl hlavu, usmál se na ni a znovu se sklonil ke svým tabulkám.

„Měla jsem strach, že ses mi ztratil,“ prohodila Holly lehkým tónem.

Cosi zavrčel a vepsal poznámku na okraj jedné z tabulek. Pak teprve vzhlédl. „Jsi tu brzy,“ řekl.

„Už jsme skončili.“ Protáhla se a hlasitě se zasmála. „Mám před sebou pět nádherných volných dnů.“

„Kdy?“

„Právě teď.“ Pohlédl na hodinky.

„No, vlastně už jen čtyři, protože dnešek je skoro pryč,“ pokračovala Holly.

Link se rozhlédl po luxusním, drahém apartmá, které jí firma Royce pronajala.

„Znamená to, že nás vystěhujou?“ zeptal se suše.

Zavrtěla hlavou s takovou silou, že se jí vlasy zavlnily jako černá peřej.

„Roger mi nabídl, že tu můžeme zůstat.“

„To je od něho zdvořilé,“ odtušil Link bezvýrazně. „Roger je zdvořilost sama.“

Holly zneklidněla a přistoupila k němu. Nedělala si iluze o vzájemné zdvořilosti obou mužů. Ale neměla chuť bavit se o Rogerovi. Teď ne. Musí mluvit o důležitějších věcech než dokola omílat Rogerovu slabost pro Shannon. Stejně je mu dvoření málo platné.

Ale jak začít? lámala si Holly hlavu.

V tom okamžiku ji napadlo, jestli Link necítí stejné rozpaky, protože neví, jak má vlastně začít.

Možná proto rozhovor odkládá, pomyslela si. Prostě neví, co by řekl.

Zastavila se u postele. Posedla ji neovladatelná touha pohladit Linka po chlupaté hrudi, a tak si pro jistotu založila ruce za záda.

Teď ne, napomínala se. Musím se soustředit.

„Řekla jsem Rogerovi, že nevím, jestli budeš chtít zůstat.“

Link vyhlédl z okna a chvíli studoval oblohu. „Třeba za nás rozhodne počasí.“

„Roger všechno zjistil. Pokud tady bouře nebude mít svůj střed, nic se neděje. Nezruší ani jeden let.“

„A jaká je pravděpodobnost, že nás hurikán mine?“

„Velká. Stejně ale většina lidí ze štábu dnes odlétá. Mají doma rodiny.“

Link se obrátil k Holly. „Myslíš to vážně, že jsi volná?“ zeptal se nedůvěřivě.

Zaváhala. Dobře věděla, že jako top modelka má pohotovost

čtyřiadvacet hodin denně.

Linka to zpočátku zlobilo. Utočil na ni, že ji Roger drží na řetězu. Pak ovšem zjistil, že i ostatní pracují od rána do noci. A tak už Hollyinu pracovní dobu nekomentoval.

„Jsem volná asi stejně jako ty na ranči.“

„A to znamená?“

„Že mám volno, pokud se něco nestane.“

„A co by se mělo stát?“ zeptal se.

„Jakmile reklamní agentura spustí objednanou kampaň na nový parfém, musím hned odletět na místo, které vyberou jako vhodnou kulisu.“

„A to Roger neví, že se dá točit ve studiu?“

„Nemá rád studiové záběry. Říká, že jsou studené, že jim chybí citové vzrušení.“

Link cosi zavrčel a začal sbírat papíry.

„Promiň, nechtěla jsem tě rušit v práci,“ omlouvala se. „Určitě jsi hodně zameškal, když jsi tu se mnou.“

Link beze slova odložil knihy a papíry na noční stolek. Nečekaně se po ní natáhl a strhl ji k sobě na obrovskou postel. Než se vzpamatovala, přitiskl svá ústa k jejím.

„Hm,“ řekl. „Cítím mentol.“ S chutí ji olízl.

Tělem se jí rozlila známá horkost.

Jak snadné by bylo zapomenout na obavy z budoucnosti, přiznávala v duchu.

Bylo by tak snadné se mu poddat, vznášet se jako mrak kolem tvrdých horských úbočí, plnit se sladkým násilím, dokud by se celý svět neotřásl při divokém blesku a rachotu hromu, jenž by spojil mrak i horu v šílené extázi. Po ní by se snesl déšť.

Bylo by to snadné… A nerozumné.

Jestli si vážně nepromluvíme, přemítala zoufale Holly, jednou se probudím a on bude pryč. A odnese s sebou i mou lásku. A nikdy v ni neuvěří. Nepozná, že ho miluju.

Váhavě se od něho odtáhla. „Linku, musíme si promluvit.“

„Až potom,“ mumlal.

Posunul ji, takže ležela na něm, a silně ji k sobě tiskl. Jeho žádost se vzedmula jako horský hřeben a tlačila ji do břicha. Zachvěla se touhou, kterou v ní dokázal probudit jedině Link.

„Kdy?“ zeptala se se staženým hrdlem.

„Co kdy?“

Přejížděl jí jazykem po křivce ucha a jemně jí zuby stiskl ušní lalůček.

„Kdy si promluvíme?“ naléhala.

„Zítra,“ vydechl ochraptěle. „Zítra si promluvíme.“

Holly bojovala s rozkoší, jež rostla s každou další něžností.

„To už jsi sliboval několikrát,“ zašeptala a odvrátila se od něho. Chytil ji za bradu a otočil k sobě.

„Proč ten spěch?“ ptal se. „Zítra je taky den.“ Stiskl jí prsty bradu, takže se nemohla pohnout.

„Už jsem tě omrzel?“ vyzvídal a tvářil se přitom lhostejně.

Holly ta otázka vyrazila dech. Objala ho a divoce k sobě přitiskla.

„Nikdy mě neomrzíš, protože tě mám ráda!“ hlesla. Cítila, že ztuhl, jako by se jí bránil.

Znovu pocítila mrazení a sevřel ji strach.

Nějak ho musím přesvědčit o své lásce, přemýšlela zoufale, ale jak?

Musí si promluvit o jejich lásce a mnoha dalších věcech, o jeho nešťastném dětství a příšerné nedůvěře k ženám.

Link však připouští jedinou komunikaci, němou řeč smyslnosti.

Dobrá, ať je po jeho, řekla si Holly. Pokud je to jediná cesta, jak může zapomenout na minulost, budu se snažit a budu ještě lepší.

Vyklouzla mu. Neudělal nic, aby ji zadržel.

Srdce jí sevřel strach. Pomalu se začala svlékat. Za chvíli byla úplně nahá.

„Vím, že mi nevěříš,“ řekla jemně a naléhavě. „Nevěříš slovům, jsou pro tebe míň než vzduch.“

„Holly,“ ozval se Link tiše a v hlase mu zněla nedočkavost.

„Počkej,“ přerušila ho Holly, „chci tě milovat.“ Sklonila k němu hlavu a naléhavě na něho pohlédla. Musí pochopit.

„Poslouchej mé doteky, mé ruce, mé tělo. Ukážu ti, jak moc tě miluju. Pak mi uvěříš. Prosím, Linku, snaž se poslouchat…“

Překvapila ho její úpěnlivá prosba a chvíli mlčel.

„Poslouchám,“ řekl pak.

„Lehni si.“

„Abych lépe slyšel?“

„Asi ano.“

Link se pousmál a natáhl se na postel. „Tak?“ zeptal se.

Přikývla.

„A co teď?“

„Nesmím se tě dotýkat tak moc, jak bych chtěla.“ Zatvářil se překvapeně.

Než jí stačil položit otázku, kterou mu četla v očích, zabořila mu prsty do kaštanových vlasů.

„Máš vlasy chladivé a hebké jako hedvábí,“ řekla něžně. „Ráda se na ně dívám a ráda se jich dotýkám. Hrají mnoha barvami, od kaštanové a bronzové po zlatou, někdy jakoby ztmavly a jsou skoro černé.“

Link se jí otíral hlavou o prsty a opětoval tak její něžnosti.

Sklonila se k němu a zhluboka se nadechla. „Krásně ti voní vlasy, jako déšť za soumraku nasycený vůní vyprahlé pouště,“ řekla. Na chvíli zavřela oči, dál mu čechrala vlasy a s rozkoší vnímala hedvábné kadeře, které jí klouzaly mezi prsty.

Link cítil, s jakou naléhavostí se na něho soustředí. Měl co dělat, aby se ovládl a nestrhl ji na sebe. Nejraději by se utopil v horkém, smyslném zapomnění, které nezná zítřek.

„Holly,“ zachroptěl.

„Ne, ještě ne. Dovol mi, abych se s tebou mazlila. Jen protentokrát.

Prosím.“

Linkem otřásla vlna vzrušení.

„Dobrá,“ přikývl, „ale ještě nikdy…“ Nedořekl a pouze pokrčil rameny.

Holly se smutně usmála, protože věděla, co chtěl podotknout.

Ještě nikdy nedovolil ženě, aby ho vedla při milování.

„Slibuju, že tě to nebude bolet,“ řekla Holly.

Kdyby na něho krásné, zlaté oči nehleděly tak smutně, byl by se rozesmál.

Jemnými prsty ho vískala. Pak mu třela ztuhlé svaly na šíji ve snaze uvolnit napětí. Link s povzdechem zavřel oči a s rozkoší se oddal laskajícím prstům.

Jemně se dotkly ušních lalůčků a Holly se sklonila a políbila ho na ucho.

Link zatajil dech.

Holly se tiše zasmála a řekla šeptem: „Chtěla jsem zkusit, jestli tě to dráždí stejně jako mě.“

Její tichý dech ho sám laskal a potom ucítil špičku jazyka, která začala zkoumat každé zákoutí ucha. Pomalu ho laskala v pravidelném rytmu, kterému ji sám naučil.

Náhle ji prudce objal a strhl na sebe.

„Holly.“ hlas se mu zadrhl žádostí.

Zakousla se mu do ušního lalůčku. „Slíbil jsi, že budeš naslouchat,“

připomněla. „Když mě budeš držet, nic neuslyšíš.“

„Nevím, kolik toho ještě snesu,“ zamumlal.

„Ale já jsem teprve na začátku. Linku, prosím tě, poslouchej.“ Zdráhavě uvolnil objetí a Holly se mohla znovu volně pohybovat.

„Chci ti toho ještě tolik povědět,“ řekla.

Sjela rty od ucha na krk a přitom mu dlaněmi třela šíjové svaly. Pod jejími doteky se rozkošnicky vrtěl jako kocour.

„Co mi teď říkáš?“ zeptal se ochraptěle.

„Že miluju tvůj krk a ramena. Beru do dlaní tvé svaly a cítím se najednou tak plná a dokonalá.“

Link zavřel oči, aby ji neviděl. Bál se, že by ji na sebe znovu strhl.

Voda po holení voněla nevtíravě a Holly ji ucítila, teprve když mu přitiskla rty na krk. Dotek čerstvě oholené pokožky byl vzrušující. Link příjemně voněl, a přitom byl tak mužný. Beze spěchu ho políbila a zvedla rty. Pak mu vtiskla polibek na bradu.

Link otevřel oči a pohlédl na ni. Přál si, aby jí v očích nezahlédl ani stín smutku.

Měla oči nádherné jako nikdy předtím. Ale hleděly na něho smutně.

„Myslím, že moc spěchám,“ šeptala.

„Cože?“ ozval se škádlivě. „Jestli sebou nepohneš, začnu si samou nedočkavostí hryzat prsty.“

Holly mu položila dlaň na ústa a jemně ho umlčela.

„Ještě jsem nemluvila o tvých očích,“ řekla. „Jsou zlaté jako whisky a třpytí se v nich zelené smaragdy. A co teprve řasy…“

Políbila ho na víčka a jemně mu sevřela řasy mezi rty.

„To není spravedlivé, aby měl muž tak krásné oči. A taky ústa.

Vždycky jsem ti záviděla.“

Přejela mu prstem po rtech.

Pak pokračovala: „Když mi bylo třináct, snila jsem o tom, jaké by to bylo, kdybys mě políbil. Kdyby se mě ta nádherně tvarovaná a svůdná ústa dotkla a silně se přitiskla.“

„Cože? Už ve třinácti?“ ptal se udiveně Link.

„Hm,“ zamručela souhlasně Holly. „A v šestnácti jsem se

přesvědčila, že skutečnost daleko předčí všechny sny.“

Chtěl něco říct, ale ona přitiskla své rty na jeho a umlčela ho polibkem. Vsunula mu do úst jazyk a pátrala jím uvnitř se stejnou důkladností, s jakou to dělával on jí. Zasunula jazyk velmi hluboko a začala jím rytmicky pohybovat. Cítila, jak pod ní tvrdne a sálá z něho horkost. Po chvíli zvedla hlavu a vydechla. Ucítil její svěží dech.

„Pořád ještě chutnáš po šalvěji a horské bouři.“

Link se zavřenýma očima hledal její rty. Ucukla a zasmála se.

„Něco jsi slíbil,“ bránila se.

Uslyšela přerývaný dech a pak hlas znějící skoro drsně: „A už je pozdě přiznat, že to bylo bláznovství?“

„Bohužel, příliš pozdě.“

Sjela mu rty na rameno a jemně ho kousla. S citem, aby mu nezpůsobila bolest, ale s dostatečnou silou, aby ho podráždila. To ji také naučil Link. Dával jí vrcholnou rozkoš a ona mu ji teď s radostí vracela. Hladila ho po svalnatých pažích a pak mu položila ruce na hruď.

„Tvá síla mě uvádí v úžas,“ mumlala. „To, čím já ani nepohnu, ty lehce zvedneš. Tvá silná ramena by unesla celý svět…“ Oči jí potemněly a mihla se v nich obava. „Jsi tak silný a já slabá.“

Link poznal, že jí jeho síla nahání strach, a myslel si, že si vzpomněla na jejich první milování.

„Nikdy bych ti nezpůsobil bolest, kdybych věděl, jak na tom jsi.“

„Vždyť já vím.“

„Opravdu?“ zeptal se s naléhavostí v hlase.

„Ano.“

„Ale před chvilkou to vypadalo, že se mě bojíš.“

„Ano.“

„Ale proč?“

„Poslouchej, Linku,“ šeptala Holly. „Poslouchej, co ti říkají mé doteky.“

Špičky prstů si našly ploché bradavky. Sehnula se a začala je olizovat. Naskočila mu husí kůže. Když sevřela bradavku mezi zuby, zatajil vzrušením dech.

„Jsi muž, a přece jsme na tom stejně. Také jsi tu citlivý. Když tě tady laskám, projíždí ti tělem elektrický výboj stejně jako mně.“

Sála mu bradavku rty a jazykem a opakovala tak jeho obvyklou milostnou hru.

Najednou se Link už nedokázal ovládnout, sevřel jí obličej do dlaní a přinutil ji, aby mu pohlédla do očí.

Viděla pohled zakalený neovladatelnou žádostivostí.

Dlouze se na ni zadíval a pak ji políbil s takovou vášní jako dosud nikdy.

„Stačí ti taková odpověď?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývla. „Ale mám ještě pár otázek. Necháš mě, abych se tě ptala? A budeš mě pozorně poslouchat srdcem?“

Holly vycítila, že Link přes všechnu smyslnou touhu znejistěl. Jako by si uvědomil, co všechno je v sázce.

Tělo, rozum i duše.

Se zatajeným dechem čekala, co jí odpoví.

Dvacet čtyři

Link pomalu uvolnil sevření.

„Kdybych věděl, co mě čeká, nebo spíš, co mě nečeká,“ řekl, „nikdy bych ti nic neslíbil.“

Rozpačitě zamrkala, protože hned nevěděla, co tím myslí.

Když pochopila, položila mu hlavu na hruď a tiše se rozesmála. Pak ho něžně kousla.

„Vždyť mě zabiješ,“ řekl ochraptěle.

„Ale ne.“

„Ale ano.“

„Srdce ti bije pravidelně. Dobře je slyším.“ Sevřela mu rty chloupky na prsou.

Tiše zaklel.

„Mám ráda tvé chloupky,“ promluvila zastřeným hlasem. „Jsou drsné a jemné zároveň a šimrají stejně, jako když mě lechtáš jazykem.“

Potom ucítil její prsty těsně nad ručníkem ovinujícím mu boky.

Bezděčně se zachvěl a vzrušení se projevilo viditelnou erekcí.

„Jsme rozdílní,“ mumlala Holly. „Jak jsi mohutný…“ Když mu olizovala pupík, začal zrychleně dýchat.

„Tady jsme však stejní. Oba tu máme citlivé místo.“

Sjížděla jazykem po ochlupení od pupku až po okraj ručníku. Čekal se zatajeným dechem. Holly však ručník nesundala. Ucítil, že si přesedla do noh postele.

„Deset prstů,“ řekla a zasmála se. „Oba máme na nohou deset prstů.“

Zamyšleně mu mnula palec.

„To lechtá,“ protestoval.

Holly pustila palec a uchopila celé chodidlo. Pevným stiskem je masírovala až ke kotníku. Věděla, že pevný stisk nelechtá.

„Líbí se mi tvé nohy,“ řekla. „Jsou tak silné. Celý jsi silný. Ani si svou sílu neuvědomuješ. Patří k tobě.“

Když mu začala masírovat lýtko, nebránil se. Naopak, dělalo mu to dobře. Viděl se jejíma očima a poprvé si vlastně uvědomil svou sílu. Také si bolestně uvědomoval, v čem se od Holly liší. Myslel na svou

mužnost. A té se Holly, jak se zdá, vyhýbá. A přitom pro něho je to jediná část těla, na níž mu v této chvíli záleží.

Holly se znovu posunula. Klekla si nad ním obkročmo, rozepnula si sponku a rozpustila vlasy.

„Jak se ti líbí dotek mých vlasů na nahém těle?“ ptala se, třebaže tušila odpověď.

„Víš dobře, že moc.“

„Ale nikdy jsi mi to neřekl.“

Tolik věcí jsi mi neřekl, aspoň ne slovy, pomyslela si Holly bezradně. Zatřepala hlavou a spustila mu vodopád černých vlasů na stehna.

Link sykl a prudce se nadechl.

„Teď vím, že ti to dělá dobře,“ zachvěla se. „Jsem ráda, že to vím, Linku.“

Ručník mu stěží sahal do půli dlouhých svalnatých stehen. Natočila hlavu a jemně ho stiskla zuby kousek nad kolenem.

Zachroptěl.

„Zase jsme stejní, a přitom odlišní,“ mínila Holly. „Máš tak pevná stehna, když napneš svaly. A silná jsou, i když se uvolníš.“

„Teď právě mám k uvolnění hodně daleko,“ procedil Link skrz zuby. Holly pohlédla na ručník vztyčený jako stan a rozesmála se.

„To se mi taky moc líbí,“ zašeptala.

Položila mu dlaně na stehna a posunovala je pomalu nahoru, pod ručník. Rozvázala jej, takže Linkovu nahotu přikrýval jen vodopád dlouhých vlasů. Pak pomalu zvedala hlavu a hladila ho po nahém těle hedvábnými prameny vlasů.

„Panebože…,“ sténal Link.

„Máš něco, co já nemám,“ mumlala a přejížděla konečky prstů po vztyčeném údu. Link se viditelně chvěl.

„Proč nemůžeme pojmenovat naše odlišnosti hezkými slovy? Proč pro ně existují jen vulgární nebo lékařské názvy?“ ptala se tiše. „Proč neexistují pěkná slova pro tvou mužnou krásu?“

Zasténal a zašeptal její jméno.

„Pro mě jsi krásný,“ pokračovala Holly. „Stejně jako já pro tebe. Ale nemám slova…“

Přejížděla mu rukama po pevné linii stehen a nahoře se zastavila. Pak se nad ním sklonila.

„Poslouchej,“ zašeptala.

Vzala jemně do úst jeho mužství, tak jako on ústy laskal její ženství. Link zachroptěl rozkoší a dech mu uvízl v hrdle. Holly vycítila, že mu tělo ovládl prudký chtíč. Sálalo z něho horko, chvěl se a zrychlil se mu tep. Slyšela, jak šeptá její jméno.

„Dělám ti bolest?“ zvedla hlavu a zeptala se.

Místo odpovědi zasténal, prudce zvedl boky a beze slov tak prosil o další laskání.

„Ano,“ zašeptala. „Mně se to taky líbí.“

Linkův mužný orgán Holly zaujal a fascinoval. Vášnivě ho zkoumala a pořád neměla dost. Objímala jej a hladila horkými, měkkými ústy.

Link se svíjel a vykřikl a dával jí tak najevo, jakou rozkoš mu dává.

Jeho výkřik ji elektrizoval a pocítila vlnu neovladatelné, ohnivé touhy. Rozprostřela se nad ním jako mrak nad vrcholkem hory a přikryla ho svým vlhkým žárem. Na nejdelší možnou dobu prodloužila okamžik spojení a sdílela s ním divoký výboj, který jím otřásl poté, co se ho dotkla tkáň sálající ještě větší horkostí než její ústa.

Po nekonečný okamžik udržovala ten první kontakt a seděla na něm bez pohybu, zatímco jím otřásala bouře vášně. Pak beze zbytku splynula s jeho tělem a oddala se naléhavému rytmu jeho velké žádosti. Rozpoutala se bouře, v níž přestali rozlišovat, kdo je hora a kdo mrak, protože byli zasaženi bleskem společné extáze.

Když jimi otřásla poslední bouřlivá vlna a nastalo uvolnění, Holly položila Linkovi hlavu na prsa. „Miluju tě,“ řekla měkce.

Pokoušela se pohlédnout do očí ukrytých za hustými řasami.

„Věříš mi už?“ zeptala se. „Miluju tě.“

Zavřel oči a zmáčkl jí bradu, až vykřikla bolestí.

„Linku…“

„Nemluv o lásce.“

Jeho hlas zněl tvrdě.

Holly sevřel strach jako krunýř. Strach o to větší, že na chvíli uvěřila, že milováním Linka přesvědčila o své lásce.

Chtěla promluvit, ale ztratila hlas. Když jí konečně vyšel z hrdla staženého úzkostí zvuk, řekla: „To je, jako kdybys po mně chtěl, abych přestala dýchat.“

Po tvářích jí tiše stékaly slzy a padaly mu na ruku.

„Láska k tobě to je…,“ zajíkla se a zmlkla, protože Link ruku odtáhl. Holly se dívala, jak zvedá prsty ke rtům a olizuje slzy, jako by nevěřil,

že jsou pravé.

„Proč mi nevěříš?“ ptala se se zoufalstvím v hlase. „Kdybych byla obyčejné děvče Holly, tak bych směla mluvit o lásce?“

Link se zatvářil zoufale. Poprvé mu bylo na tváři znát, že i on má v duši bolest a smutek.

„Je to tak, že?“ zašeptala hořce. „Už nejsem tvá Holly. Přestal jsi mi

říkat maličká.“

Víčka se mu zachvěla, ale mlčel.

„Kdo teda vlastně jsem, Linku?“ pokračovala. „Co jsem tak hrozného provedla, že nesmím ani vyslovit slovo ‚láska‘?“

Link zavřel oči a řekl: „Nemá cenu o tom mluvit. Stejně zůstaneš stejná.“

„A jaká, prosím tě?“

„Krásná a sobecká.“

„Sobecká? Že nevypovím Rogerovi smlouvu?“

„Ano.“

Z tónu hlasu bylo znát, že si je absolutně jistý. Holly se zoufale bránila: „Kdybych nechala práce, nic by se tím nezměnilo.“

„To se mýlíš…,“ začal.

Skočila mu do řeči: „I pak bych byla hezká. A hluboko uvnitř bys mě pořád podezíral a nenáviděl pro můj vzhled.“

Nebe za oknem rozpáral blesk a ozval se rachot hromu. Vítr nadouval záclony a ty divoce vlály.

Holly se zachvěla, ale ne z obavy před tropickou bouří.

Link pomalu otevřel oči. „Přece není pravda, že tě nenávidím.“

„Nevěřím ti.“

„Holly,“ zašeptal.

„Tak jako ty nevěříš v mou lásku.“ Hořce se usmála. „Čas možná ukáže, že naše nedůvěra je oprávněná.“

„Nech tu práci.“

„Nenechám.“

„To opravdu potřebuješ rozpálit každýho chlapa, který se k tobě přiblíží?“ osopil se na ni Link hrubě. „To ti nestačí sex se mnou?“

„Nepotřebuju nikoho svádět, protože mě kromě tebe muži nezajímají.“

Holly mluvila tiše, ale s takovou přesvědčivostí, že i Link musel

připustit, že svým slovům věří.

„Tak odejdi z modelingu.“

„Bylo by to ode mne sobecké.“

„To bys mi měla vysvětlit,“ žádal.

„Sobci myslí jen na své radosti a nechají za sebe pykat jiné. Mám pravdu?“

Link neochotně přikývl.

„Dobrá. Mou největší radostí je být stále s tebou. Bylo by lehké odejít. Rogera by však můj odchod stál miliony dolarů a musel by třeba rok za mě hledat náhradu. Proč by měl platit za mé potěšení?“

Link se zatvářil chladně.

„Dovedeš všechno překroutit, jak se ti to hodí. Je ale fakt, že si Roger zaslouží, aby měl prospěch z tvého talentu. Ty a vlastně my oba máme zase prospěch z jeho umění.“

„Co tím myslíš?“

Link se ušklíbl v parodii úsměvu a Holly přejel po zádech mráz.

Najednou si uvědomila, že nechce jeho slovům rozumět. Bylo však pozdě.

Link už promluvil a jí se zhroutil celý svět.

„Je to velmi prosté,“ řekl. „Za těch pět dnů, co jsem tě nechal samotnou, tě Roger naučil o milování víc, než se některé ženy naučí za celý život.“

Holly zbledla.

„Já si nestěžuju,“ pokrčil Link rameny. „Když jsem s tebou, chodíš do postele se mnou. Co víc můžu chtít po krásný ženský?“

Holly se od něho odtáhla, ale on ji chytil a surově stiskl.

„Pusť mě,“ šeptala a myslela, že se zhroutí. „Nech mě!“ Zvědavě povytáhl obočí.

„Co tak najednou? Roger už čeká?“

„Roger nikdy nebyl a není můj milenec!“

Holly mluvila slabým hlasem, který zněl jako ozvěna.

Linkovi se třeba podaří rozbít můj svět, já se ale zničit nenechám. Ani pro

něj ne! umínila si s divokou rozhodností.

„Říkal jsem ti přece, že si nestěžuju.“

„Jdi k čertu!“ sykla rozzuřeně. „Jestli se ti to se mnou v posteli líbilo, gratuluj sám sobě. To tys byl můj učitel!“

Všimla si, že se tváří nedůvěřivě, a pocítila smutek a bolest. Jako by jí vrazil do srdce nůž.

„Dostal jsi mě jako pannu,“ řekla, „a přece jsi mi nevěřil, dokud nebylo pozdě. Těžko mě můžeš mít pokaždé znovu jako pannu, abys uvěřil mé lásce.“

Z hrdla jí vyšel smích znějící jako vzlykot.

„Chtěl jsi po mně, abych ti důvěřovala, Linku. A já tě poslechla.

Dvakrát. Teď musíš důvěřovat ty mně. Aspoň jednou.“

„Holly,“ vydechl jen a zmlkl. Následovalo napjaté ticho.

Pokusila se na něm vylákat odpověď. „Řekni, že mi věříš. A že mě máš rád. Aspoň trošku. Pro začátek.“

Se zatajeným dechem a s bolestí v srdci sledovala jeho výraz. Mlčení jí potvrdilo nejhorší obavy. Když promluvila, dokonale se ovládala:

„Nevadí, Linku. Už na tom nezáleží.“

Položil jí ruce na ramena a pevně ji stiskl. Vycítil její zoufalství a zlobu a jím samotným zmítala bouře rozporuplných citů. Ztrácel sebekontrolu.

„Holly, nedělej to, prosím.“

„Co nemám dělat? Nemám říkat pravdu?“

„Jakou pravdu? O lásce?“ Jeho slova zněla jako šlehnutí bičem.

„Pravda je taková,“ ozvala se Holly, „že kdesi hluboko uvnitř jsi pevně přesvědčený, že láska ke krásné ženě by tě zničila. A proto ti nedávám vinu. Jsi silný. A chceš přežít.“

Linkovi se znovu zachvěla víčka. Bylo mu líto sebe i Holly.

„Provinil ses něčím jiným. Tím, že se mstíš na mně za něco, co jsem nikdy neprovedla, neudělám a ani bych nedokázala udělat.“

Odmlčela se a venku se ozval rachot hromu.

Pohlédla na Linka a všimla si jeho zmatku. Vzplála v ní poslední jiskřička naděje.

„Nejde o pomstu,“ ozval se po chvíli. „Nedávám ti vinu za to, co vyváděla matka a macecha.“

„Ne. Jenom si myslíš, že jsem stejná jako ony. Protože dobře vypadám. A já jsem si bláhově myslela, že tě dokážu změnit.“

Link uviděl odraz vlastní bolesti ve zlatém pohledu Hollyiných očí.

Nedokázal se na ni dívat, a tak odvrátil hlavu.

Smutně se zasmála.

„Byla jsem mladá a hloupá, že?“ řekla šeptem. „Nenapadlo mě, že se možná naučím dřív nenávidět, než ty se naučíš milovat. Tak dlouho však s tebou nezůstanu. Zabilo by mě, kdybych k tobě měla cítit nenávist. Pak už by mi nezbylo nic.“

Pokojem otřáslo zahřmění. Prázdný zvuk.

Holly pohlédla na Linka očima, které už neprosily o lásku.

„Doufala jsem, že tě naučím milovat. Učitelem jsi však byl ty. Díky tobě jsem poznala, co je nenávist.“

„Ne,“ pronesl hlasem plným bolesti.

Začal jí mnout ledové ruce. Nebránila se, ale nepřiblížila se k němu.

Jako by pro ni přestal existovat.

„Nemáš pravdu, že tě nenávidím,“ řekl Link. „Nikdy jsem ti nechtěl ublížit.“

Holly se začala zvedat.

„Ne,“ protestoval. „Chci tě držet.“

Vyklouzla mu jako stín, i když se jí ještě dotýkal.

„Nedokážeš mě utěšit, stejně jako já nedovedu zařídit, abys zapomněl na minulost,“ řekla prostě.

Holly mu pohlédla upřeně do očí. Přestože ji v očích pálily slzy,

věděla, že se nerozpláče. Slzy živí naděje. Ona už žádnou nemá.

Pomalu ji pustil.

Otočila se k němu zády, přistoupila k oknu a sledovala deštěm obtěžkané černé mraky.

„Prostě jsme se v sobě zmýlili,“ ozvala se po chvíli. „Ty sis myslel, že jsem tvá malá holčička, a já jsem se domnívala, že jsi můj dětský idol. Oba jsme se spletli.“

Zavřela oči a čekala. Odpovědí jí bylo ticho.

„Sbohem, Linku.“

Neobrátila se, dokud neuslyšela, jak se za mužem jejího srdce zavřely dveře.

Dvacet pět

Holly seděla za volantem džípu a hnala se vpřed se stejnou zuřivostí, s jakou prováděla v posledních třech měsících všechno. Za ní se táhla karavana doprovodných vozidel a vířila mračna písku na suché cestě s vyježděnými kolejemi vedoucí ke Skrytým pramenům.

Čas letních bouřek byl dávno pryč. Pouštní křoviska a květiny odkvetly stejně rychle, jako rozkvetly. Nezůstalo nic než horký vzduch plný prachu a suchá zem. V horkém zářijovém slunci čekala vyschlá půda na vláhu, kterou přinesou teprve zimní deště.

Holly vzhlédla k horám na obzoru pouze jedenkrát.

Pusté, bezútěšné, nehybné a mohutné horské vrcholy jí až příliš bolestně připomínaly muže, jehož milovala a ztratila. Nechtěla na něho myslet. Nedovolila si ani v duchu vyslovit jeho jméno.

Hollyin rychlý džíp ujížděl karavaně stále víc a víc. Ani si nevšimla, že ostatní zůstávají pozadu. A i kdyby to zpozorovala, stejně by nezpomalila.

Kvůli Skrytým pramenům se s Rogerem pohádala. Pokud jde o ni, nejraději by odtud byla na hony daleko. Kampaň značky Royce je úspěšně za nimi a nová Pouštní série nevyžaduje natáčení zrovna u Skrytých pramenů. Pouště jsou přece i jinde!

Proč nejedeme do Egypta plného starobylých pyramid a záhad pod žhnoucím sluncem? Snažila se o tom přesvědčit Rogera.

On však neoblomně trval na nedotčené přírodě Skrytých pramenů.

Holly se s ním hádala a hrozila vypovězením smlouvy. Svou výhrůžku ovšem nemyslela vážně. Práce byla to jediné, co jí zbylo.

A Roger to dobře věděl. A zvítězil. Štáb je na cestě k tolik obávanému místu.

Nic jiného od ní ale Roger nedostal. Když zjistil, že se rozešla s Linkem, snažil se zaujmout jeho místo. Holly ho odmítla sice zdvořile, ale s určitostí, která ho nenechala na pochybách, že její rozhodnutí je definitivní.

Tvůj zájem mi lichotí, ale ne.

Proč? Tázal se Roger. Víš, že bych ti nedokázal ublížit. Nemám žádné neřesti a kromě vášně ani žádné nakažlivé choroby.

Ne, trvala na svém Holly.

Shannon, hodíme se k sobě.

Poslyš, Rogere. Jestli ještě jednou zopakuješ svůj návrh, vypovím smlouvu, odejdu z firmy a ani se neohlédnu.

Shannon, to přece…

Dokážu odejít. Už jsem odešla od čehosi, co pro mě bylo důležitější než práce. Věř mi.

A Roger pochopil. Od té chvíle už na dané téma nepadlo ani slovo. A navíc nebyl urážlivý. Asi týden byl rozpačitý a skoro s ní nemluvil, ale pak se začal chovat kamarádsky jako dřív. Byl zase přirozený, milý a veselý, tak jak ho znala.

Holly se hnala vpřed a zvířený písek a prach jí padal na přední sklo. Nevšímala si písku ani prachu. Ani trochu nezpomalila a uháněla dál na plný plyn. V poslední době se úporně soustředila na všechno, co dělala.

Ať šlo o práci nebo jízdu autem. Maximální nasazení jí přinášelo úlevu, protože zahánělo bolestné vzpomínky. Jen tak cítila klid.

Vzpomínky zůstaly ukryté pod maskou Shannon, pronásledovaly však Holly.

Link jí zavolal týden poté, co se rozešli v Cabo San Lucas.

„Holly, nemusí to mezi námi tak zůstat.“

„Chceš mi říct něco nového, Linku?“

Když se zeptala, srdce se jí sevřelo očekáváním.

„Chci tě, Holly. Toužím po tobě tolik, že nemůžu v noci spát.“

„Chceš mě, toužíš po mně. To není nic nového, Linku.“

V tichu, které následovalo, oba slyšeli slova, která už Holly znovu nikdy nevysloví. Miluješ mě?

A v mlčení také oba tušili Linkovu odpověď. Ne.

Ozvala se jiná naléhavá slova, která přerušila ticho.

„Holly, neodmítej mě. Chceš mě. Jsem si tím jistý stejně jako tím, že dýchám.“

Zavěsila. Nechtěla slyšet v jeho hlase ozvěnu vlastní bolesti. Touha jí nestačí. Kdyby jí stačilo, že po ní touží, nikdy by se s ním nerozešla.

Další telefony nebrala. Nechtěla znovu doufat a zažívat zklamání. Příliš to bolelo. Opět uvěřit iluzi, že získá lásku muže, který je přesvědčený, že hezká žena si lásku nezaslouží.

Po čase Link přestal telefonovat.

A Holly se modlila, aby zapomněla.

Nyní letěla do kopce se sešlápnutým plynovým pedálem a džíp nadskakoval po nerovném terénu a vyhazoval zadek jako splašený kůň. Právě překonala poslední hřeben dělící ji od Skrytých pramenů.

Jakmile se ocitla nahoře, spatřila na bývalém tábořišti tři koně a jezdce. Prudce dupla na brzdu a zastavila ve spršce kamínků a zvířeného prachu. Sváděla boj, aby ovládla nutkání otočit džíp na místě a sjet zpátky dolů.

Ne. Něco takového by udělala Holly, kárala se s hořkostí. A Holly už umřela. Zůstala jen Shannon.

Pouze Shannon dokáže přežít.

Seděla nehnutě za volantem a hleděla na Linka v sedle Dancera jen pár metrů před ní.

Obrátil se, a jakmile ji zahlédl, upřel na ni spalující pohled.

Poprvé si Holly uvědomila sálající sluneční paprsky. Vytrvale žhnuly a měla najednou pocit, že ji tlačí k zemi. A ona se nemá čeho chytit. Země pod ní ujíždí. Může se zachytit jen Linkova hypnotizujícího pohledu. On se však od ní brzy odvrátí a nechá ji spadnout.

To se nesmí stát.

Holly zavřela oči a svírala volant jako záchranný pás. Až do této chvíle si neuvědomovala, že žije na okraji propasti. A že je tak lehké do ní spadnout.

„Holly?“

To ji volá Beth. Naštěstí to není Link.

Pokusila se vzpamatovat a otevřela oči. Beth nechala druhé dva jezdce za sebou a rozběhla se k džípu. Kolem nohou se jí motal velký žlutý pes. Holly se zhluboka nadechla a otevřela dveře džípu. Snažila se vypadat, že ji netrápí nic kromě horka.

Když do ní pes drcl na pozdrav, podrbala ho za ušima. Pak se pokusila o úsměv na uvítanou děvčeti, které se k ní nedočkavě blížilo.

Beth nemůže za to, že jsem se zamilovala do špatného muže, říkala si.

Musím na ni být hodná.

Rozpřáhla paže a objala ji. Šeptala jí slova, která nemohla říct jejímu bratrovi.

„Bylo mi po tobě tolik smutno, holčičko,“ mumlala. V hlase se jí ozýval upřímný cit. To promluvila Holly, ne Shannon.

Beth vzlykala a tiskla se k ní. Dojetím nemohla promluvit. Po chvíli řekla: „Proč…?“ Rychle se však zarazila. „Ne, slíbila jsem si, že se tě nebudu vyptávat.“

Holly se na ni usmála. Už jí šel úsměv lépe.

„Jak se máš?“ ptala se Beth s obavami v hlase.

„Dobře. Celkem dobře.“

„Jsi jiná. Vypadáš starší. Link taky jakoby zestárl.“

Holly píchlo u srdce, když uslyšela Linkovo jméno, a tak sejmula dívce z hlavy velký širák, aby jí viděla lépe do tváře.

„Ty mi mluv o změně! Vždyť ty jseš úplně jiná!“

Beth měla rozpuštěné vlasy, splývající jí v kadeřích medové barvy na ramena. Byla jemně nalíčená, takže vynikala tyrkysová barva očí. Rty, pokryté bezbarvým leskem, vypadaly nevinně a přitom svůdně.

„Je z tebe krasavice,“ podotkla Holly. „Jak se na to tváří bratr?

Vlastně, nic mi do toho není.“

„Linkovi už to nevadí. Smířil se s tím, že jsem hezká.“

Holly vydala zvuk, který mohl znamenat cokoli. Nechtěla se bavit o Linkovi a ženské kráse. Nechtěla se o Linkovi vůbec bavit.

„Asi měsíc po tom, co se vrátil z Cabo San Lucas, mě vzal do města,“ začala Beth. „Nakoupil mi nové šaty, líčidla, vzal mě ke kadeřníkovi. Dal mi všechno, co jsem chtěla, kromě tebe. Moc jsem si přála, aby ses stala mou sestrou.“

Holly doufala, že si dívka nevšimne, jak ji její slova bolí. „Vypadáš tak šťastně,“ řekla tiše. „Jsem moc ráda.“

Beth zápasila se slzami. „Link mě bere takovou, jaká jsem. Nezáleží na tom, jestli jsem hezká nebo ošklivá. Protože mě má rád.“

Holly cítila, že se s ní točí svět. „To mám radost,“ zašeptala. Udivilo ji, že ze sebe dostala slovo.

Aspoň něčemu se naučil, pomyslela si a marně bojovala s mučivou úzkostí. Všechna ta bolest přece jen nebyla zbytečná.

„Pojeď s námi na ranč,“ zvala ji Beth. Holly zavrtěla hlavou.

„Prosím,“ naléhala Beth. „Link tě má tolik rád.“

Holly sebou trhla, jako by ji někdo udeřil. „Nejde to,“ řekla pouze.

„Opravdu tě má moc rád,“ spustila Beth. „Už nechodí s Cyn ani s žádnou jinou. Od rána do noci jen pracuje. Kromě mě je na všechny protivný. Na mě bývá tak hodný, až se mi chce plakat. Prosím, vrať se k nám. Milujete…“

„Přestaň!“ přerušila ji Holly prudce.

Dívku její tón překvapil a zranil, a tak na ni jen udiveně pohlédla.

Holly se snažila uklidnit. Po chvilce se jí to podařilo, i když jen stěží ovládla rozrušení.

„Ne, díky za pozvání, raději ne,“ odmítla opatrně.

„Bylo mi po tobě tolik smutno, Holly. Víš přece, jak tě mám ráda.“ Holly se zachvěla víčka. „Vždyť já tebe taky,“ řekla šeptem.

„Tak proč potom…“

Holly jí rychle skočila do řeči: „Teď když si s bratrem rozumíte,

třeba tě pustí se mnou. Mám jet do Tokia a do Ria.“

„Do Tokia a do Ria?“ opakovala Beth a zatajila dech.

Holly jen pokrčila rameny. „To je u mě normální. Chtěla bys jet se mnou?“

„Senza! Nikdy jsem se nedostala dál než do Palm Springs.“

Beth vypadala v rozrušení jako malé děvčátko. Po chvíli však z nadšení vystřízlivěla. S povzdechem pohlédla přes rameno. „Myslím, že Link nedovolí, abych zameškala školu. Dnes mě vzal s sebou jen proto, že jsem moc škemrala, že tě chci vidět.“

Holly se zamyšleně usmála. Až do této chvíle si neuvědomovala, jak je osamělá. Představa, že s ní pojede Beth, ji naplňovala radostí. Potřebovala někoho, kdo by s ní sdílel její svět.

„Můžeš se mnou jet o svátcích Díkůvzdání nebo o Vánocích.“ Pak však zavrtěla hlavou. „Vlastně ne. O svátcích musíš zůstat s rodinou. Bratr tě bude potřebovat.“

Beth si všimla smutku v Hollyiných očích a chytila ji za ruku.

„Na dny Díkůvzdání a na Vánoce přijedeš ty k nám,“ prohlásila s naléhavou prudkostí.

Holly vykouzlila na tváři profesionální úsměv. Za posledních pár

měsíců už v tom měla slušnou praxi.

„Nemrač se,“ řekla a pohladila dívku po tváři. „Můžeme si spolu vyjet příští léto o prázdninách.“

„Kvůli tomu se nemračím. Ale s kým budeš ty o svátcích?“

V té chvíli Holly zamrzelo, že Beth není starší. Nekladla by jí takové otázky. Rychle odvedla řeč jinam.

„Co to máš s sebou za hezkého mladíka?“ zeptala se Holly.

„Myslíš Linka?“ odpověděla Beth.

„Ne.“

„Aha. To je Jack. Pojď, představím tě. Minule jsem to nestihla.“

Holly horečně uvažovala, jak se vyhnout setkání s Linkem. Že jen nevyjela později! Kdyby tu byli ostatní ze štábu, měla by aspoň nějakou výmluvu. Teď má jen dvě možnosti. Utéct jako malá holka, nebo předstírat, že se nic nestalo.

„Tak co, Holly?“

„Už jdu,“ vypravila ze staženého hrdla.

Beth vzala Holly za ruku a vedla ji k Jackovi. Jak je uviděl, sesedl z koně. Link zůstal v sedle.

Holly pocítila hořkost, ale současně i úlevu, že mu nebude tak nablízku. Usmála se a podala Jackovi ruku. Zatímco pronášela obvyklé zdvořilosti, přála si obrátit se na podpatku a utéct jako vystrašené dítě.

Neunesu pohled na Linka, uvědomovala si s hrůzou. Je tak blízko, a

přitom tak vzdálený!

Linkova přítomnost na ni působila jako horké slunce. Rozpaluje a způsobuje závrať.

„To se s Linkem ani nepozdravíš?“ ptala se Beth.

Holly se k němu obrátila a upřela oči někam za něj do dálky.

„Ahoj, Linku,“ řekla bezbarvým hlasem. Chvíli bylo ticho.

Pak řekl: „Bylo mi po tobě smutno, maličká.“

Svět se s ní zatočil. Zdálo se jí, že je jí znovu devět, stojí na rozpáleném písku, vzhlíží k Linkovi a kdesi uvnitř cítí, že tenhle muž bude její jedinou láskou.

Jemu však už není sedmnáct a ona také není devítiletá holčička.

Dívala se na něj, jako by ho viděla poprvé. Jeho atletická postava se jí zdála ještě mohutnější než dřív. Když se s ním kůň zavrtěl, zastínil širokými rameny slunce. Oči za hustými řasami hledaly její. Jako by pátral po něčem, co společně měli a ztratili. Obličej mu zhubl a ztvrdl a vyzařovalo z něho vnitřní napětí. Vypadal jako lev v kleci, který na něco čeká…

Sand Dancer se pohnul pod vahou jezdce a sedlo zavrzalo.

Holly si náhle uvědomila, že na Linka beze slova zírá příliš dlouho. Odvrátila hlavu a chystala se něco říct Beth a Jackovi nebo aspoň pohladit psa.

Všichni však zmizeli.

Holly zůstala stát sama tváří v tvář své lásce, z níž zbyly jen trosky. Nebyl tu nikdo, kdo by ji podepřel, nebylo kam utéct a skrýt se.

Vyděsilo ji, jak strašnou bolest jí Linkova přítomnost působí. Věřila, že se dostala z jeho moci a že už se kvůli němu nikdy nebude trápit.

Nyní ale poznala svou zranitelnost. Je schopna stejně velkého trápení jako lásky. Kdyby se jí dotkl, byl by to její konec. Už nikdy by ho nedokázala opustit.

Řekl jí maličká.

V dálce se ozval zvuk motorů. Karavana překonává poslední hřeben na cestě ke Skrytým pramenům. Holly se bez rozmyšlení otočila a rozběhla se autům naproti. Utíkala tak dlouho, pokud vystačila s dechem. Po chvíli běhu pod palčivými slunečními paprsky v suchém, horkém vzduchu pocítila bolest na prsou a musela se zastavit.

Přes vrchol kopce se pomalu a opatrně šplhal první džíp. Když ji Roger uviděl stát uprostřed cesty a lapat po dechu, dal řidiči pokyn, aby zastavil.

„Co tu děláš? Polámal se ti džíp?“

„Ne.“

„Nastup si,“ řekl a naznačoval, že si mu má sednout na klín.

Holly však pozvání nepřijala a sedla si mezi různé krámy rozházené na zadním sedadle.

Roger se k ní otočil a zeptal se: „Co se stalo?“

„Jen jsem se chtěla podívat, proč ještě nejedete,“ odpověděla Holly klidně.

Chvíli na ni upřeně hleděl a pak si všiml, že se k nim blíží kůň s jezdcem. Poznal Lincolna McKenzieho.

„Co ti zase ten kovboj provedl…,“ začal zostra.

„Nech toho!“ přerušila ho prudce.

Roger se odmlčel. Znal tenhle tón hlasu a věděl, že nemá cenu pokračovat v daném tématu.

Link přitáhl otěže a zastavil vedle džípu.

„Ahoj, Rogere,“ pozdravil. „Tak co, jak jdou obchody, hadráři?“

Holly přeběhl po zádech mráz. Zvuk jeho hlasu stačil, aby pocítila vzrušení. Nezvedla oči a hleděla upřeně na třmen houpající se těsně vedle ní po straně džípu. Stejně jí však neušla mužná síla, s jakou Link ovládal neklidného hřebce. Živě si vybavila, jak třela Linkovu svalnatou nohu a jaké to bylo, když se rty, zuby i jazykem seznamovala s jeho tělem a se vším, co z něj dělalo muže.

S povzdechem zavřela oči.

„Ahoj, McKenzie,“ odpověděl Roger. „Máš prima araba.“

„To bych řekl,“ ozval se Link.

„Nejspíš jsem měl poslechnout Shannon a pronajmout si pár tvých koní na natáčení.“

„To že Holly navrhla?“ podivil se Link.

Jeho otázka zněla tak naléhavě, že se Roger usmál. Nebyl to hezký úsměv.

„No, loni, když poprvé přišla s tím, že budeme natáčet u Skrytých pramenů.“

„Teď už ne?“ zeptal se Link a v hlase mu znělo zklamání.

„Ne. Tentokrát jsem ji sem nemohl dostat. Chtěla mi vypovědět smlouvu.“

Holly si v duchu přála, aby Roger mlčel.

„Ale nakonec jela. Je fakt profík,“ pokračoval Roger.

„To ano,“ přikývl Link chladně. „Práce je pro ni víc než… všechno ostatní.“

Holly se přistihla, jak zoufale vrtí hlavou. Zarazila se, ale pozdě.

Oba muži si toho všimli.

„Mýlíš se,“ pronesl Roger odměřeně. „Řekla mi, že když ji nepřestanu obtěžovat, můžu si smlouvu vzít a strčit si ji… někam.“

Linkovi zazářil na tváři úsměv a v ústech se zablýskly bělostné zuby.

Roger svěsil koutky.

„Věděl jsem, že ti to udělá radost,“ řekl. „Proto jsem ti sem Shannon

přivlekl, i když si myslím, že si ji nezasloužíš.“ Holly se prudce nadechla a otevřela oči.

Link nebyl o nic méně překvapený.

„Tak mávni tím svým kouzelným proutkem a vrať jí do očí třpyt a na tvář úsměv. Hadrář potřebuje k obchodům hezkou ženskou, a ne živou mrtvolu.“

„To už stačí,“ ozvala se Holly naježeně a měla na krajíčku pláč.

„To bych řekl, že to stačí,“ odpověděl Roger a pohlédl na ni. „Od návratu z Cabo San Lucas je z tebe troska…“

„Dost. Zmlkni!“ rozkřikla se Holly.

Roger zabručel cosi málo lichotivého, ale zdržel se dalších komentářů.

Cítila, že ji Link sleduje upřeným pohledem, ale klopila oči. Věděla jsem, že se nemám ke Skrytým pramenům vracet, pomyslela si. Teď hořce litovala, že se nechala přemluvit k cestě.

„Řekla ti Holly o hadech?“ zeptal se Link klidně, jako by se nic nestalo.

Roger na ni nechápavě pohlédl. Netrpělivě pokrčila rameny.

„Varovala jsem techniky,“ řekla. „Budou prohlížet podrost, a pokud by náhodou nějakého našli, zaplaší ho.“

„Pokud by náhodou nějakého našli?“ opakoval Link výsměšně. „Víš stejně dobře jako já, že je tu chřestýšů plno.“

Znovu jen pokrčila rameny. „Nebudu chodit první. Nemůže se nic stát,“ vysoukala ze sebe ztěžka.

„Co to máte s těmi chřestýši?“ ptal se Roger. Link se otočil k pohlednému návrháři.

„Kdyby Holly uštkl chřestýš, bylo by na místě po ní.“

„Nepřeháněj! Slyšel jsem, že nejsou tak nebezpeční,“ namítl Roger.

„Nejsou, pokud se ti nějakej habán nedostane na krk nebo nejsi alergický na hadí jed jako Holly. Pak je v momentě po tobě.“

Link pronesl poslední slova pomalu a s důrazem, aby bylo jasné, že to myslí naprosto vážně.

Roger poklepal šoférovi na rameno. „Otoč to!“

„Neblázni!“ zarazila ho Holly úsečně. „To se spíš zabiju v autě.“

„No, když budeš jezdit tak jako sem nahoru, tak bych se nedivil,“ zašeptal Link.

Roger váhal. „Opravdu chceš zůstat, Shannon?“

„Ano.“

Z hlasu ani z tváře se jí nedalo nic vyčíst.

Roger ještě chvíli váhal a pak si povzdechl: „Dobrá, tak začneme.“

„Ještě ne!“ zarazil ho Link ostře.

Holly jeho tón polekal. Vzhlédla, a když se zahleděla do jasných

oříškových očí, zůstala jak omráčená.

„Až budeš hotová s prací, maličká, tak si spolu promluvíme.“ Holly vyschlo v ústech.

„Ne,“ vydechla. „My dva si už nemáme co říct.“ Mluvila však do prázdna.

Než stačila otevřít pusu, Link otočil koně a odklusal.

Dvacet šest

Holly se tyčila na hromadě balvanů vyšší než dům. Aby udržela rovnováhu, opírala se rukama o jeden zvláště masivní a sluncem rozehřátý. Drsný kámen ji škrábal a pálil do dlaní.

Nalakované nehty se leskly v paprscích zapadajícího slunce. Rty se jí třpytily ve stejném barevném odstínu. Tentokrát se záběry nesoustřeďovaly na šaty, ale na kosmetiku.

„Ohlédni se přes pravé rameno!“ velel Jerry.

Holly vytušila, co fotograf potřebuje, a při otáčení pohodila hlavou, takže se jí rozevlály dlouhé vlasy. Vyzývavě a bez úsměvu pohlédla do objektivu. Pod dokonale klenutým tmavým obočím vynikala zlato hnědá barva očí.

Sloganem reklamní kampaně Pouštní série bylo: „Zkus si mě chytit“ a Holly ztělesňovala nepolapitelnou krásku, která je stále jednou nohou na útěku.

„Paráda,“ pochvaloval si Jerry. „Teď ještě jednou. Doprava. A znovu. Ještě jednou.“

Reagovala na Jerryho pokyny s dokonalou přesností a tvářila se

přirozeně a svůdně.

Byla přirozená, krásná a tvárná. To z ní udělalo špičkovou modelku, o niž se fotografové prali.

„Dobrá. Pauza. Musím vyměnit film.“

Jerry zvedl hlavu k Holly balancující na vrcholu vratce vypadající hory kamení.

„Není čas, abys lezla dolů, zlato,“ řekl, „ledaže by sis chtěla přidat sluneční krém.“

Pohodila hlavou a shrnula si vlasy z obličeje. S podvědomou elegancí zaujala pohodlnější pozici. „Půl hodiny ještě vydržím,“ svolila.

„Chceš se napít?“ volal na ni Roger.

„Zatím ne,“ odpověděla a zahleděla se do dálky. Z výšky dohlédla za Jerryho a techniky se všemi jejich světly a reflektory, za maskéra a kadeřníky a ještě dál až za barevný stan, ve kterém se převlékala.

Člověku, který miloval poušť, se z výšky naskýtal čarokrásný pohled. V pozdním odpoledni zezlátly v šikmo dopadajících

slunečních paprscích žulové balvany a z písku vystupovaly a jasně se rýsovaly i ty nejdrobnější oblázky. Jak polevovalo polední vedro, začali ze svých skrýší opatrně vylézat pouštní živočichové.

Vlevo za techniky připravujícími další reflektory seděl na kaštanovém hřebci Link. Jeho mohutná postava nehybně čněla Holly před očima. Trpělivě čekal, klidný jako sama poušť.

Holly z něho jen stěží spouštěla zrak. Vedle něho zahlédla Jacka, jak stojí ve třmenech a nahlíží za hromadu balvanů, na které právě seděla. U velkého křoviska stál Bethin kůň, dívka však v sedle nebyla. Nedaleko Holly se najednou rozštěkal Linkův pes. K divokému štěkotu se přidal výkřik. To křičela Beth a její zoufalý hlas přeťal ticho poklidného odpoledne.

Holly ihned vyskočila a rozběhla se k místu, odkud se ozýval dívčin hlas. Bez ohledu na výšku a vratkost balvanů skákala z jednoho na druhý a hnala se dolů. Koutkem oka si všimla, že Link a Jack pobídli koně do zoufalého běhu. Byli však od dívky daleko a Beth pořád křičela hrůzou.

Jakmile Holly přelezla kameny, spatřila to, co viděli Link s Jackem ze své strany už dřív.

Beth strnulá hrůzou hleděla na zem, kde se jí u nohou kroutil chřestýš. Pes Freedom na něj divoce dorážel. Had byl v pasti. Z jedné strany měl ječící dívku a z druhé zuřivě dorážejícího psa. Zřejmě svou hadí hlavou zvažoval, kde čeká větší nebezpečí.

Vtom Beth přestala křičet stejně náhle, jak začala. Nebezpečně se naklonila dopředu a vypadalo to, že omdlí.

Holly seskočila z posledního valounu a hnala se k dívce. Kdyby Beth omdlela, upadla by přímo na hada. Vyděšený plaz by pak v obranném reflexu zaútočil. Zřejmě několikrát, jak mívá ve zvyku. Jistě by neminul nejzranitelnější místa na dívčině těle: obličej a krk.

Pes se se štěkotem vrhl na hada.

Holly prudce zabrzdila a doufala, že pes na okamžik odvrátí chřestýšovu pozornost od bledého, vyděšeného děvčete.

„Neboj, Beth,“ řekla klidným hlasem. Postoupila kousek vpřed a v duchu měřila vzdálenost mezi dívkou a hadem.

Je příliš blízko.

Stačí nečekaný pohyb a on zaútočí.

Nemůžu strhnout Beth k sobě a dostat ji pryč, uvědomila si Holly. Budu se muset postavit mezi ni a chřestýše.

Jen tak předejde tomu, aby dívka neupadla přímo na hada, pokud skutečně omdlí.

Beth naříkala a klátila se a plaz na ni obrátil černé oči. Freedom toho využil a skočil mezi hada a dívku, ale jakmile po něm chřestýš šel, zase uskočil.

V té chvíli vklouzla mezi Beth a hada Holly a zachytila dívku právě včas. Třebaže neomdlela úplně, podlomila se jí kolena. Holly ji podepřela a snažila se zůstat zcela bez hnutí.

Teprve v tom okamžiku si uvědomila, co provedla. Stojí v hedvábných šortkách a sandálech ani ne metr od vydrážděného chřestýše, připraveného zaútočit.

Had nedokáže zaútočit na větší vzdálenost, než je délka jeho těla,

uklidňovala se.

Byl však svinutý, a tak bylo těžké odhadnout, jak je dlouhý. Holly na něho z boku pohlédla a snažila se určit délku podle síly jeho prstenců.

Je zatraceně dlouhý, proběhlo jí hlavou.

Beth zasténala. Se staženými rty ji Holly šeptem uklidňovala a pevně k sobě tiskla. Sebemenší pohyb by znamenal, že se chřestýš od štěkajícího a neustále dorážejícího psa obrátí k nim.

Koutkem oka zahlédla, že se přihnal Link na svém arabovi a prudce zastavil těsně za psem. Když seskakoval z koně, zalesklo se ve slunci ostří sekyrky.

„Freedom,“ ozval se chladný hlas. „K noze!“

Psovi se zjevně nechtělo, ale se zakňučením se posadil pánovi k noze.

„Zůstaň.“

Tón hlasu vylučoval neposlušnost. Zvíře sedělo na místě jako

přibité.

Se zvláštním půvabem plížícího se dravce se Link pomalu blížil k chřestýši. V ruce se mu leskla sekyrka. Upřeně sledoval jeho zdviženou hlavu. Plaz napjatě pozoroval přibližujícího se muže. Zatřásl se a ozvalo se cosi připomínající zvuk jehličí, jak se sype do papírového sáčku.

Za normálních okolností si Link chřestýšů nevšímal. Když na nějakého narazil, šel mu z cesty a nechal ho žít. Nynější situace však nebyla normální. Link pomalu zvedl sekyrku nad hlavu.

A udeřil. Nahnul se a zasadil chřestýši rychlou, smrtelnou ránu. Ocelové ostří rozseklo hada na dvě půlky a zastavilo se až na skále ukryté pod několikacentimetrovou vrstvou písku.

Holly zavřela oči, aby neviděla, jak se plaz zmítá ve smrtelné křeči. Jack vzal Beth do náruče a Holly uslyšela její přidušený pláč. Jack ji šeptem začal utěšovat. Když otevřela oči, uviděla, jak Jack objímá Beth. Mladý pár se k sobě beze slova prudce tiskl.

Při pohledu na ně pocítila Holly osten závisti. Od odjezdu z Cabo San Lucas byl její život prázdný. Jako den před svítáním, čekající na východ slunce. Prázdnota bolela a ona zatoužila, aby ji něco vyplnilo.

V tom okamžiku ji sevřely čísi ruce, obrátily ji a zatřepaly s ní.

„To byl ten nejhorší kaskadérský kousek, jaký jsem v životě viděl,“ ozval se Link rozzlobeně. „Chceš se zabít? Co tím k čertu hodláš dokázat?“

Beze slova na něj hleděla. Viděla před sebou kamenný obličej s úzkými štěrbinami, z nichž na ni shlížel pár rozhněvaných očí. Jak na ni křičel, ústa se mu stáhla do úzké linky.

Kdesi za ním Jack tiše konejšil Beth.

Holly se najednou chtělo strašně smát, měla co dělat, aby se nerozesmála stejně divoce, jak na ni hleděly Linkovy oči.

Ovládla se, zaťala zuby a promluvila tichým, klidným tónem. Jako by to mluvil někdo jiný. Její hlas zněl prázdně.

„Vypadalo to, že Beth omdlí. Předklonila se. Kdyby upadla na hada…“

Holly spatřila na Linkově tváři změnu, jako by si až teď uvědomil, v jakém nebezpečí sestra byla.

„No,“ pokračovala Holly tiše. „Jsem ráda, že ti aspoň na někom záleží.“

Stále bylo slyšet Bethin tichý pláč a Jackova konejšivá slova.

Holly napadlo, jaké by to bylo, kdyby mohla zase plakat a měla někoho, kdo by o ni stál, přitiskl ji k sobě a slíbal jí slzy. Přesně to udělal Link té noci, kdy jí zemřeli rodiče.

Díky Linkovi se mi nezhroutil svět, vzpomínka na jeho něžnosti mi dodávala sílu. Ze zážitků té noci jsem žila celých dlouhých šest let. Byly tajným zdrojem mých snů i mé síly poprat se s životem.

Odešla do světa, který neměl nic společného se světem jejího dětství. Zvolila si povolání, v němž vládla soutěživost a boj o prosazení. A

zvítězila. A pak se vrátila, aby se o svůj úspěch podělila s Linkem, jenž jí dal sílu zvítězit.

Ale on mě nechce a o můj úspěch nestojí.

Všem snům je konec a z Holly vyprchává síla stejně rychle jako denní světlo, když den ustupuje noci. Nezbývá nic než temnota.

„Panebože, padám únavou. Jsem strašně vyčerpaná a nic mi nezbylo.

Nic…“

Holly uslyšela zdálky svůj hlas a příliš pozdě si uvědomila, že uvažuje nahlas.

„Vždyť je to jedno. Na ničem už nezáleží.“

Balancovala na kraji propasti, ztratila rovnováhu a zřítila se do temnot pod sebou. Nevnímala, co se s ní děje.

Nevěděla, že ji Link při pádu zachytil a odnesl do stanu. Cestou proklínal jejího šéfa. Opatrně ji uložil na hromadu saténových plachet, které se používaly při předchozích záběrech. Třesoucími prsty ji hladil po bledé, nehybné tváři.

Pak vstal a hnal se ven rozsápat Rogera za to, že ji nutí tolik pracovat.

Holly přišla k sobě a zdálo se jí, že zapadá slunce.

To přece není možné, uvažovala s námahou, vždyť do západu slunce ještě zbývá pár hodin.

Zvenku k ní dolehly mužské hlasy. Roger a Link.

Hádají se.

„Odvezu ji s sebou,“ slyšela Rogera.

„Ani omylem,“ vyštěkl Link. „Dřeš ji od rána do večera, takže se sotva drží na nohou.“

„To není kvůli práci, ty pitomče, copak nevíš?“

Zacpala si prsty uši. Nechtěla je poslouchat. Neměla sílu myslet na Linka. Vždyť je tak slabá, že ani nedokáže uvažovat o tom, co se s ní stalo.

Po chvíli opatrně vytáhla prsty z uší. Bylo po hádce a zvenku se ozývaly známé zvuky. Štáb balí techniku.

Se stanem budou muset počkat, pomyslela si. Jsem strašně unavená.

Nemůžu vstát.

S hlubokým povzdechem si přetáhla přes hlavu rudou saténovou plachtu a přestala se bránit spánku.

Když se probudila, nad hlavou jí zářily jasné barvy západu.

Tentokrát věděla, že jsou pravé.

Jsem ve stanu, divila se ještě celá omámená. Proč tu jsem? Záběry ve stanu už jsou přece hotové.

Neklidně zvedla hlavu a rozhlédla se.

Vždyť mám špatný kostým. V interiéru scénář předepisuje harémové kalhoty, a ne šortky.

A tohle je saténový horizont. Proč pod ním ležím?

Náhle se jí vrátila paměť.

Omdlela jsem.

Úplně ji to ohromilo. V životě dosud neomdlela.

Jak jsem se sem dostala?

Nevzpomínala si na nic, jen na hádku. Při ní si zacpala uši a potom vyčerpáním usnula.

Link. Hádal se s Rogerem.

Jakmile Holly blesklo hlavou Linkovo jméno, poznala, že je někde nablízku. Cítila, že ji pozoruje a že zůstali v poušti sami dva.

Vtom jí čísi prsty něžně přejely po tváři.

Ucukla, protože věděla, že další bolest neunese. V té chvíli si přála, aby se vůbec neprobudila.

Hrobové ticho ve stanu napovídalo, že hádku vyhrál Link. Roger se štábem odešli.

A Link zůstal.

Lehl si vedle ní a z těla mu sálala horkost. Chtěla se bránit, ale chyběla jí síla. Jenom ztuhla. Cítila, jak jí odhrnuje vlasy z krku a sklání se nad ní. Pak jí na krk vtiskl spalující polibek plný něhy.

„Přestaň,“ zašeptala. „Já nechci.“

Link cítil v jejím prosebném tónu strach.

„Proč?“ zeptal se.

„Nic se nezměnilo,“ hlesla nešťastně. „Vlastně ano. Ale k horšímu.“

„Všechno se změnilo, maličká. Miluju tě.“

Holly si položila ruku na ústa a kousla se do ní, aby na protest nevykřikla.

Je pozdě, pomyslela si zmučeně. Už mu nemůžu věřit. Nesmím mu znovu uvěřit, protože když se opět zklamu…

„Ne,“ pronesla rozhodně.

„Podívej se na mě,“ žádal Link.

Mluvil na ni se stejnou něhou, s jakou ji hladil a políbil.

Zavřela oči a odolávala.

Políbil ji na víčka. Jemně jí odtáhl ruku od úst. A políbil jí místo, kde byl vidět otisk zubů, jak se do ruky kousala.

„Věděl jsem, že budu milovat dívku jménem Holly od prvního okamžiku, kdy jsem ji spatřil, jak ke mně vzhlíží a nese mi srdce na dlani. Tehdy mi bylo sedmnáct a jí jenom devět.“

Mluvil tiše a měkkým tónem, jako by mluvil sám k sobě.

„Pozoroval jsem, jak Holly roste, až jednoho dne se mi polekaně vrhla do náruče. Byl bych vlastní rodiče nejraději zabil, že ji tak vyděsili.“

Snažila se ho neposlouchat, ale nešlo to.

Hladil ji jemně po tváři, jako by byla spící, křehká princezna, a on se bál, aby ji neprobudil.

„Doprovodil jsem Holly domů a cestou ji políbil. A pak ještě několikrát, až jsem se celý roztřásl…“

Chtěla něco namítnout a přerušit bolestnou vzpomínku.

Ale on mluvil dál zastřeným hlasem, ve kterém se ozývala touha, lítost, něha a cosi, co se bála pojmenovat a čemu se bála uvěřit.

„Pak přišla další noc, kdy jsem držel Holly v náruči. To jí umírali rodiče, ona mi plakala na prsou a já jsem poznal, že sdílený smutek je stejně silný jako sdílená rozkoš. Dovolila mi, abych ji objímal, utěšoval a plakal s ní. A pak zmizela.“

Při další vzpomínce Link zmlkl a v pohledu se mu zračila bolest.

„Po žádné ženě jsem tolik netoužil jako po Holly. A pak se po šesti letech objevila v Palm Springs tmavá, dlouhovlasá modelka se šikmýma, kočičíma očima a já cítil, jak mě k sobě neodolatelně vábí. Viděl jsem v ní příslib… všeho.“

Holly se neklidně zavrtěla.

„Přestaň,“ řekla. „Nechci to všechno prožívat znovu, když vím, jak to skončí.“

Link se však nedal odradit a mluvil něžně dál.

„V té chvíli jsem pochopil, co se stalo s mým otcem,“ přiznal prostě.

„Pochopil jsem a přestal ho nenávidět. Věděl jsem však, že budu nenávidět sám sebe, pokud popustím uzdu tomu, co cítím.“

Holly se zachvěla.

„Shannon ve mně probudila požár a já oslepl a neviděl Holly. Tehdy jsem nevěděl, že toužím po Shannon proto, že je Holly. Viděl

jsem jenom krásnou ženu stvořenou k tomu, aby zničila muže a vzala mu duši.“

„Dost, Linku.“

Jemným dotekem rtů jí zavřel ústa s takovou něhou, že ji až píchlo u srdce.

„Bojoval jsem s ní,“ pokračoval, „protože jsem se chtěl spasit před neovladatelnou touhou, která by mě připravila o rozum. Věřil jsem, že zapomenu. Ale nešlo to. Panebože, vůbec to nešlo.“

Link Holly něžně políbil a pokračoval ve snaze jí vysvětlit, co sám začal chápat teprve nedávno.

„Nemohl jsem spát. Osedlal jsem Dancera a vyrazil po těch nejkrkolomnějších stezkách. Divoká a nebezpečná jízda mě skoro stála život. Byla to hloupost.“

Smutně se usmál a Holly znovu pocítila bolest u srdce.

„Ale zamilovaní dělají někdy hlouposti,“ řekl. „Třeba si stoupnou

před chřestýše, aby někoho zachránili.“

Link nadzvedl Holly bradu, aby mu pohlédla do očí.

„Děkuju ti za Beth,“ zašeptal. „Pochopil jsem už dřív, že nejsi sobecká, jak jsem tě neprávem obviňoval, ale teprve dnes jsem poznal, jak jsi obětavá.“

Jeho prsty hřály, a tak položila svou chladnou ruku na jeho. Chytil ji za ni a propletl své prsty s jejími. Stmívalo se a Holly ho v nastupujícím šeru pozorovala medovýma očima.

„V bouřce v horách mě potkalo štěstí, jaké jsem si ani nezasloužil. Probudil jsem se vedle své ztracené lásky. Cítil jsem, že jsme stvořeni jeden pro druhého, tála mi v rukách…“

Hlas se mu zadrhl a chvíli bylo slyšet jen vítr nadouvající stanovou plachtu.

„Potom jsem zjistil, že Holly je Shannon. Cítil jsem se podvedený. Že jsem naletěl jako táta. Jako hlupák. Pomstil jsem se, a tím jsem dokázal, že hlupák opravdu jsem. Vím, že se už nikdy nezbavím výčitek svědomí, maličká.“

Mlčela a stiskla mu ruku. V očích se jí objevil záblesk naděje.

„A tys mi přesto odpustila,“ šeptal Link. „Přiblížila ses ke mně jako mrak k vrcholku hory a vsákla ses do mě jako pouštní déšť. S tebou jsem začal opravdu žít. Ale bylas taky Shannon a já… se tě bál.“

Holly se zachvěla při pomyšlení, že naháněla Linkovi strach.

„Při každém milování ses do mě vpíjela hlouběji a hlouběji. A pak jsi odešla, protože jsem neuměl vyslovit prostou pravdu. Že tě miluju a chci, aby ses stala mou ženou. Že s tebou chci mít děti a žít s tebou až do smrti.“

„Linku,“ zašeptala jen.

Na víc se nezmohla. Stáhlo se jí hrdlo a v očích ji zase po dlouhém

čase pálily slzy.

Link pohlédl na Holly a spatřil bledý, ztrhaný obličej. Dostal strach, že se jí vyznal příliš pozdě.

„Netvař se tak vystrašeně,“ řekl ztěžka. „Nežádám od tebe, aby ses vzdala Shannon. Nechci ti nic brát, rád bych ti něco dal. Když to půjde, budu jezdit s tebou, a když bude hodně práce, zůstanu na farmě. Stačí mi tě jen kousek. Tak strašně moc tě mám rád…“

Hlas se mu zadrhl a hledal její oči.

„Řekni, že ještě není pozdě,“ šeptal. „Pověz, že život beze mě je jako umírání. Přiznej, že mě máš ještě ráda.“

Holly mu položila ruku na ústa. Nechtěla, aby se dál mučil.

Nemohla snést jeho bolest. Příliš připomínala její vlastní utrpení.

„Miluju tě,“ řekla šeptem.

Ucítila, jak se chvěje, a když si ulehčeně vydechl, ovanul ji jeho horký dech. Sevřely ji pevné paže a silně ji tiskly. Pak se zarazil, jako by dostal strach.

Věděla, že si vzpomněl, jak po probuzení před jeho dotekem ucukla. Sevřela mu hlavu a přitáhla jeho rty ke svým. A začala se s ním dělit o své teplo, sny a lásku.

Jejich těla se pomalu propletla a oni lišili prožitou bolest vzájemnými vzdechy a doteky, až splynuli, nevěděli, čí jsou rty, slzy a kdo promluvil první o společném životě, dětech a o radosti, která je čeká.

Pak ústa zmlkla a mluvila jen těla: byl tu opět mrak a hora a nastalo období dešťů a nového života.