Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Probuzený žár

PRVNÍ KAPITOLA

Tory Wellsová se opírala o svůj odřený kufr a nešťastně hleděla na muže před sebou. Dopis, ve kterém jí bratranec Ethana Reevera slíbil práci na Sundancově ranči, zmizel nepřečtený v koši na papíry. „Řekl mi, že –“ ohradila se tichým, naléhavým hlasem.

„To vám řekl špatně,“ přerušil ji Ethan Reever nemilosrdně.

Tvrdě pohlédl na mladou, štíhlou blondýnku, která stála před jeho stolem. „Na Sundancově ranči žádnej bazén není a žádnýho trenéra na plavání nepotřebujem.“ Při posledních slovech se mu rty zúžily opovržením. „Na rozdíl od mýho drahýho bratrance nepotřebuju žádný odbarvený blondýnky, který neudělaj kousek práce, aby při tom nefňukaly, že si polámou nehty.“

„Odbarvené vlasy nemám, nehty mám krátké, a jakmile začnu fňukat, můžete mi dát padáka,“ odpověděla Tory statečně.

Reever se drsně zasmál a netrpělivě vstal. „Zlatíčko, já jsem si tě nenajal a ani to nemám v úmyslu. Ty bys mi tu byla platná asi jako brusle chřestýšovi.“

Tory na něho mlčky hleděla. Reever zdaleka nepřipomínal svého bratrance. Payton měl rovné, slámově žluté vlasy, byl vždy hladce oholen, měl zářivě modré oči a vysokou štíhlou postavu. Reeverovy vlasy byly černé, rozcuchané a husté. I jeho knír byl rozcuchaný. Jeho oči připomínaly barvou podzimní plískanice a byly lemovány hustým černým obočím. Musel měřit ke dvěma metrům, když se před ní hrozivě vypínal a pozoroval ji očima, za kterýma se mohlo skrývat cokoliv.

Kdyby tak zoufale nesháněla práci, cítila by se Tory z jeho chlapáctví celá nesvá. Byla zvyklá být obklopena muži s perfektním tělem, plavci a skokany, kteří zasvětili zdokonalování postavy svůj život. Dosud však nepoznala muže, v jehož přítomnosti by jí začal běhat po těle mráz. Měla z něho hrůzu, sama nevěděla proč. Necítila však jen hrůzu, ten muž ji fascinoval. Přistihla se, že si představuje, jaké by to bylo, kdyby ji jeho ruce objaly. Byly schopné i něžnosti, nejen síly?

Tory se v duchu otřásla a podivovala se, kam se poděl její rozum. Reever vůbec nepřipomínal svého bratrance. Skoro by uvěřila Paytonovu varování, že má Reever ďábla v těle. Takové úvahy však nemohly vyvést Tory z míry. Strávila život mezi trenéry, se kterými bylo často těžko vyjít.

Kromě toho potřebovala získat práci, ať již byl Reever vtělený ďábel nebo převlečený anděl. Její majetek tvořily v současné době přesně dva dolary a šedesát pencí. Nemohla si dovolit jet zpátky do města taxíkem ani autobusem, nehledě na to, že ani jedno z těch vozidel tu nebylo k mání, i kdyby na ně měla. Sundancův ranč ležel na samotě v severní části Arizony, kde silnice zůstávaly prázdné a země byla plná slunce a ticha.

„Pane Reevere,“ řekla Tory opatrně a snažila se přitom nedat najevo svoje zoufalství či strach, natož ženskou zvědavost, kterou v ní vzbudil. Již jako dítě pochopila, že jakákoli známka slabosti může být použita proti ní.

„Reevere,“ řekl svým drsným hlasem. „Jenom Reevere. Tady nejste ve městě, slečno Viktorie Wellsová.“

„Vážně?“ vrátila mu to Tory a rozhlédla se po místnosti. Na zdi visela sbírka ostruh a v rohu leželo nedopletené lano z koňských žíní. „Říkejte mi Tory, Reevere,“ řekla pak s úsměvem. „Každý mi tak říká.“

Přimhouřil oči. Tory se zhluboka nadechla a pokusila se proniknout skrz jeho drsnou masku. Někde uvnitř bylo něco víc než drsnost a ledový chlad jeho očí. Pocítila to instinktivně a s takovou jistotou, že ji vůbec nenapadlo o tom pochybovat.

„Pan Sundance mě ujistil, že tady pro mě bude práce,“ řekla po pravdě. „Na základě toho jsem přijela pěkný kus cesty na vlastní náklady. Neníli Sundancovo Zátiší ještě otevřené, mohla by se tu pro mě na ranči najít zatím jiná práce.“

Reever chvíli mlčky stál a prohlížel si Tory zkoumavým pohledem, podobně jako před tím ona jeho. Tory věděla zcela přesně, co vidí. Krátké blond vlasy se světlejšími proužky vyšisované sluncem jižní Kalifornie, zelené oči, které byly příliš světlé, než aby se mohly nazvat smaragdové, a sto dvaasedmdesát centimetrů vysoké opálené tělo, vymodelované celoživotním plaváním a skoky do vody.

Jestli si Reever myslel, že ji svým zkoumavým pohledem přivede do rozpaků, pak ho musela překvapit. Byla zvyklá na to, že ji lidé pozorují. Plavky, které nosili na závody, měly nahradit kůži a dařilo se jim to důkladně, zvláště v mokrém stavu.

Přesto pro ni byla každá další sekunda, kdy ji Reever podroboval neúprosnému zkoumání, těžší a těžší. Když se na ni díval, bylo to, jako by jí rukama přejížděl po celém těle. Ta myšlenka ji šokovala i vzrušovala zároveň, dech se jí zkracoval, oči jí ztmavly a zornice se rozšířily smyslnou zvědavostí. Hluboko ve svém těle ucítila teplo a ústa jí změkla nevědomou výzvou. Byla příliš nezkušená na to, aby chápala, co se s ní děje. Věděla jen, že čím déle Reevera pozoruje, tím více ji začíná zajímat jako muž.

„Prosím vás,“ řekla staženým hlasem. „Kdybyste si ten dopis přečetl dřív, než jste ho roztrhal, věděl byste, že dovedu pořádně vzít za práci.“

Reever ještě neskončil s podrobnou prohlídkou jejího těla. Když byl konečně hotov, stáhl koutky úst dolů a promluvil cynickým hlasem, ostrým jako břitva.

„Děkuju, nechci,“ řekl. „Přitahují mě spíš malé, zaoblené a sexy.“

Tory ztichla, stála jako omráčená.

„Já se vám nenabízela –“ řekla rozzlobeně.

„Nenabízela,“ opakoval Reever posměšně a pohlédl na ni s opovržením. „Ty jsi o to dokonce prosila.“

Tory zrudla a vzápětí zbledla. „Jdi k čertu, Reevere,“ řekla třesoucím se hlasem. Zalitovala, že se celá ta léta nevěnovala raději karate nežli skákání do vody. Beze slova sebrala svůj kufr, otočila se zády k mužovu krutému úsměvu a vyšla ven. Ušla sotva tři kroky, když za sebou zaslechla, jak židle opět zasténala pod obrovskou váhou Reeverova těla. Nemusela se otáčet, aby věděla, že již byla zcela vymazána z Reeverovy mysli, jako kdyby před ním nikdy nestála a neprosila o práci.

Bez váhání prošla obývací místností, otevřela hlavní dveře a přibouchla je za sebou. Nejraději by práskla dveřmi, až by se otřásl celý dům, ale nechtěla na sebe upozorňovat. Stačilo jí pomyšlení na Reeverovo pohrdání a zaplavil ji pocit ponížení a bezmocného vzteku. Raději se poplazí po čtyřech třicet kilometrů zpátky do města, než by znovu podstoupila pohrdlivý pohled, kterým si ji měřil.

I když ranč ležel několik set metrů nad úrovní pouště, horký červnový den a pohled z verandy na prašnou cestu táhnoucí se do dálky stačily Tory, aby se jí čelo orosilo potem. Cesta ústila v úzkou okresku do Massacre Creek, jediného města vzdáleného třicet kilometrů od Sundancova ranče.

Tory už z vlastní zkušenosti věděla, že na Massacre Creek je nejzajímavější jeho jméno. Nápis na začátku města hrdě hlásal, že tu žije 401 obyvatel, ale Tory nemohla pochopit, kde by se tu tolik lidí vzalo, pokud při sčítání nezahrnuli i štěňata, která před kavárnou proháněla hejna much. Po přelidněném kalifornském pobřeží jí prázdné prostory severní Arizony připadaly cizí a zvláštním způsobem přitažlivé.

V tuto chvíli by však raději přivítala méně krásné přírody a více levné veřejné dopravy. Sevřela pevněji popraskané držadlo kufru a vykročila na prašnou štěrkovou cestu. Když to chtěla stihnout do města před setměním, musela sebou hodit.

Tory si vůbec nepřipustila pomyšlení, že se jí s největší pravděpodobností nepodaří do města dojít do západu slunce. Kdyby neměla zavazadla, zvládla by to docela dobře. Kdysi se dokázala přinutit uplavat stejnou vzdálenost. To však nenesla kufr. A neměla bolavé koleno.

Pomalu kráčela po zrádném štěrku a ostražitě hlídala pohyby kamínků pod pravou nohou. Nechtěla raději myslet na zranění kolena, které před třemi týdny vyústilo v operaci, a na doktorova slova, která ji vyštvala sem, do Arizony, s několika dolary a dopisem od Paytona Sundance v kapse. Už jednou se po podobném zranění vrátila ke skákání. Dokáže to znovu. Potřebuje jen čas na zahojení a peníze na přežití, než zase zvládne fyzické nároky na stipendium plaveckého klubu.

Tory se ulevilo, když štěrk přešel v prašnou cestu, ale radovala se předčasně. Brzy zjistila, že rozjezděný povrch vozovky je stejně záludný jako štěrk. Po opakovaných pokusech zjistila, že nejlépe se jde na samém okraji silnice, kde vyjezdily pneumatiky aut dostatečně rovnou stopu, ale nebyly zde vyjeté koleje a vlny z bláta.

Zpočátku se zastavovala pokaždé, když se jí dostal kamínek do boty, a vysypala ho. Brzy to však vzdala. Strávila by více času poskakováním na jedné noze a vyklepáváním bot než chůzí samotnou. Snažila se tedy jít, dokud nebylo kamínků v botě víc anebo dokud nedostala varovnou zprávu do mozku, že si potřebují odpočinout ruce a ramena. Pak se zastavila, postavila kufr na zem, protáhla se a vyprázdnila boty.

Pečlivě vypočítané zastávky byly na odpočinek příliš krátké, ale Tory věděla, že si nemůže dovolit je prodloužit, pokud nechce jít za tmy. Nejlepší šance, která se jí nabízela, bylo chytit někde na cestě poštovní vůz. Teď ji mrzelo, že nedávala větší pozor, co jí listonoška povídala, když ji vyložila s obrovským nákladem pošty přímo před hlavním vchodem na Sundancův ranč. Říkala, kdy se bude vracet do města. Ale Tory pořádně neposlouchala. A svezení s neznámým člověkem nechtěla riskovat. Život v jižní Kalifornii ji naučil nevěřit nikomu, koho nezná. Když půjde pěšky, do města se nakonec dostat musí. Tuhle jistotu by v případě stopování neměla.

Když ji prašná cesta ze Sundancova ranče dovedla na dvouproudou okresní asfaltku, byla zpocená a bolelo ji celé tělo. Doufala, že ji na rovném povrchu silnice přestane bolet koleno. S dlaněmi plnými puchýřů se musela smířit. Plaváním jí zesílilo tělo, ale ruce i nohy zůstaly jemné.

S potlačovaným zasténáním si vzpomněla na slova listonošky, že z okresní silnice to je na Sundancův ranč osm kilometrů. Nemohla tomu věřit. Přece jí nemůže zbývat do města ještě celých dvaadvacet kilometrů!

„Přestaň fňukat,“ řekla si pevně. „Fňukáním se ještě víc vyčerpáš. Mysli na něco příjemného – jako například na to, jak topíš toho arogantního ďábla v bazénu.“

S úsměvem se protáhla a představovala si, jak Reever lapá po dechu a prosí ji o milost. Takhle dříve často snila o svých trenérech, když ji nutili k něčemu, o čem si myslela, že je nad její síly. Pokaždé se však přesvědčila, že to dokáže. Naučila se také, že z tréninku, při kterém kdysi sotva popadala dech, se může stát osvěžující cvičení. Dokud však jejich těla nebyla trénovaná, strávila Tory a její kolegyně spoustu hodin vymýšlením složitých způsobů, jak se svým trenérům pomstít, a nacházely v tom uspokojení.

Když teď přemýšlela o odplatě Reeverovi, začal se obraz, jak se jí pokorně omlouvá za to, že jí nedal práci, rozmazávat. Místo toho se náhle objevila představa, jak se k ní sklání a bere do svých velkých, drsných rukou její obličej a šeptá přitom, že teď, když ji našel, už ji nenechá odejít. Ten obraz ji zarazil. Uvědomila si, že Reever na ni během několika málo minut udělal větší dojem než ostatní muži za stejný počet let. Ještě nikdy před tím nebyla zamilovaná, nikdy ani netoužila po tom být zamilovaná – až nyní ji napadlo, jaké by to asi bylo milovat a být milována Ethanem Reeverem.

„Chřestýši budou jezdit na bruslích v Reeverově rodišti dřív, než k něčemu takovýmu dojde,“ podotkla Tory sarkasticky sama pro sebe a cítila při tom, jak se červená. „Nemohl říct jasněji, že nepokládá moje půvaby za dostatečné…“

Tory si přála, aby mohla jeho hodnocení vyvrátit, ale nešlo to. Byla vysoká, štíhlá a nepřipadala si vůbec přitažlivá. I když měla zářivé blond vlasy, hrající mnoha odstíny, byly krátce zastřižené do tvaru jemně kudrnaté helmičky. Věděla, že první zásada pro to, aby mohla být dívka kvalifikována jako sexuálně přitažlivá blondýnka, je mít vlasy dlouhé tak, že se řinou v úchvatném hedvábném proudu dolů mezi lopatky. Druhá zásada pro zařazení do kategorie sexuálně přitažlivé blondýnky jsou patřičně vyvinutá ňadra. Třetí zásada je, že sexuálně přitažlivá blondýnka je vždy připravená, ochotná a schopná muže dostatečně vydráždit a svést.

„Přiznej si to, Tory. I kdybys toho ďábla dokázala vzrušit, nevěděla bys, co si s ním dál počít.“

Ta myšlenka ji zarazila. Jak dospívala, mohla pozorovat své kolegy, jak se rychle zamilovávají a stejně rychle rozcházejí. Vypětí spojené se závody a nekonečné hodiny vyčerpávajícího tréninku byly často kompenzovány uvolněním v prchavých známostech. Věděla, že obvykle dívka nese následky vztahu. Existovaly samozřejmě výjimky dívky, které měnily partnery s takovou samozřejmostí a tak často jako plavky – ale takových výjimek bylo málo.

Tory došla k závěru, že pochybné odměny lásky za to nestojí. Život ji naučil, že muži nejsou schopni mít doopravdy rádi. Její otec, dokud ještě žil s matkou, si Tory ani nevšiml, bez ohledu na to, kolik medailí získala při závodním plavání. Když se rodiče rozvedli, zmizel, dceři nikdy nic neposlal, dokonce si na ni nevzpomněl ani o vánocích. Její otčím nebyl o moc lepší. Převracel v ruce každý cent, který měl na Tory vydat a nezapomněl při tom mnohokrát zdůraznit, že její otec je starý sobec, který nikdy neposlal na svoje dítě ani desetník. Matka se za otce nepřimlouvala. Byla příliš vděčná, že našla muže, který jí byl oporou. Později si Tory uvědomila, že se narodila, když matce bylo sotva sedmnáct, tři měsíce po svatbě.

Když otčím odešel pracovat do Wisconsinu a vzal její matku s sebou, zůstala Tory v Kalifornii a s dalšími třemi dívkami z plaveckého klubu si našla byt. Přes den pracovala od osmi večer do dvou ráno v blízkém bufetu. O tři měsíce později povýšila na kuchařku, náhradou za muže, kterého víc zajímalo flámování než práce.

Pracovní doba byla neúnosná, práce těžká a peněz sotva na přežití. Přesto by Tory nevyměnila ani minutu takového života za život s nevlastním otcem. Šéf jí dovolil upravit si pracovní dobu podle hodin plavání a školy a za to pracovala Tory ještě tvrději. Když jí doktor řekl, že musí skoky do vody nejméně na tři měsíce přerušit, měla velké pokušení zůstat v Mission Viejo, pracovat na dvě směny a našetřit si nějaké peníze.

Nakonec se rozhodla jinak. Doktor na ni naléhal, aby se oprostila od nepřirozené, skleníkové atmosféry příprav na olympiádu. Řekl jí rovnou, že z toho musí úplně vypadnout, odtrhnout se na čas od bazénu, žít chvíli normálním životem a teprve pak se rozhodnout, jestli se chce ke skákání znovu vrátit a riskovat tak trvalé zmrzačení.

Tory se spěšně sehnula a sebrala svoje zavazadlo. Teď nechtěla na doktora myslet. Neměl pravdu. Nemohl mít pravdu. Koleno se jí zahojí a bude ještě silnější než před tím. Byla si tím jistá. Bude to, jako dosud v jejím životě se vším – když tvrdě pracuje, a spoléhá jen na sebe, dokáže všecko. Úplně všecko. Včetně toho, že ujde v horkém arizonském odpoledni třicet kilometrů do městečka před sebou a najde si tam nocleh. Pak si bude muset vydělat tolik peněz, aby zaplatila nocleh, a mohla si ještě koupit lístek na autobus zpátky do Kalifornie.

„Jednu věc po druhé,“ řekla si Tory nahlas, aby zklidnila běh svých myšlenek. „Jako při závodech. Nesmíš si dělat starosti se všemi skoky, ale jen s tím, který máš zrovna před sebou. První úkol dojít do města. Pak se uvidí. Jedna věc po druhé, jako když skáčeš.“

Na okamžik si představila, jak stojí na špičkách na skokanském můstku, pod ní v hloubce deseti metrů se leskne dokonalá akvamarínová hladina olympijského bazénu… Podvědomě si olízla rty. V tu chvíli by i voda v bazénu měla příjemnou chuť, nevadil by chlór, nic. Vypjala by se do výšky, prohnula by se jako luk a otáčela by se v letu, dokud by tichá hladina chladivé vody neobjala a nepřijala její unavené tělo… to by bylo božské.

S hlavou skloněnou, ruce plné puchýřů od rozbitého držadla kufru, vydala se Tory po dvouproudé okresní silničce. Byla jediným předmětem pohybujícím se široko daleko pod neuvěřitelně modrým nebem. Byla to úleva být tak sama. Strávila příliš mnoho času ve městě.

Reever objížděl jihovýchodní hranici ranče a kontroloval pastviny. Letos byla dobrá zima, dostatečně vlhká. Na příkrých stráních horských údolí ležela spousta sněhu, který pomalu roztával a přirozeně tak zavlažoval louky. Tráva a ostatní rostliny se mohutně rozrostly a otíraly se mu o třmeny, protože Reever už pět let nedovolil, aby se tato část ranče spásala. Chtěl, aby aspoň jedna část farmy vypadala jako v dobách jeho pradědečka.

Potoky přetékaly čistou vodou, bažiny byly nasáklé a slétala se sem mračna ptáků, kteří vyváděli mláďata. Kromě divokých ptáků připoutal Reeverovu pozornost Vlčí potok. Už dávno neochutnal čerstvého pstruha. I když voda byla dosud chladná od sotva roztátého sněhu, ryby se probouzely ze zimní letargie, klouzaly pomalu skrz zelené tůně a hledaly první hejna hmyzu. Chladná, čistá voda a po zimě vyhladovělý pstruh to byl rybářův sen.

Reever se však znechuceně ušklíbl i kdyby se mu podařilo chytit pstruha na háček, bylo dost nepravděpodobné, že by kuchař dokázal upravit rybu tak, aby byla poživatelná. V poslední době byl kuchař značně nespolehlivý a nebylo vyloučené, že jednoho dne přijdou muži na večeři a na stole žádná nebude. Když pročešou noclehárnu nebo stodolu, najdou kuchaře tak opilého, že už nikdy nevystřízliví. Reever potichu zaklel a řekl si, že je opravdu načase najít si nového. Říkal si to už dva roky. Snad by to i udělal, ale najít dobrého kuchaře, kterému by nevadila samota Sundancova ranče, nebylo snadné. Zastavil koně na vrcholku kopce, odkud bylo vidět řadu tůněk propojených průzračnou stužkou valící se vody, a přestal myslet na jídlo.

Jedna tůňka ležela přímo před ním. Voda byla tak zelená, až světélkovala, a vypadalo to, že se chvěje životem. Takovou zeleň ještě neviděl. Až dnes ráno, když se objevila dívka útlá a pružná jak vrbový proutek a pozorovala ho se smyslnou zvědavostí, při které její velké zelené oči ztmavly jako dva smaragdy. „Paytone Sundanci, ty okouzlující, modrooký prevíte, jestli mi sem ještě někdy pošleš nějakou odloženou slečnu, tak se těš!“

Při drsném tónu Reeverova hlasu zastříhal kůň ušima a nervózně přešlápl, když ucítil náhlé napětí, které projelo jeho jezdcem.

„Ježíšikriste, tý nemohlo bejt víc než šestnáct,“ řekl si znechuceně. Městská víla s hladovýma zelenýma očima a kočičím tělem. Štíhlá. Půvabná. A jak můj pohled opětovala…

Jak řekl Tory, nepotřeboval hezkou ženskou, která by byla k ničemu. Měl už dvě takové a od svých šestnácti je musel podporovat. Až si zase nějakou najde, bude to žena, a ne holčička. Bude tichá, trpělivá a bude milovat tenhle ranč stejně jako on.

Už dlouho takovou ženu hledá.

Kůň zafrkal, zadupal a vydal se pomalým krokem vpřed. Byl zvyklý na jezdcovy rozmary. Jedním z nich bylo sedět a rozhlížet se po ranči a nechat se ovívat větrem přinášejícím vůni úrodné země nezasažené člověkem.

Reever naposledy zaklel a přinutil se odvrátit pohled od zářivě zelených tůněk Vlčího potoka.

Mohl si jen gratulovat, že se mu podařilo to sladké pokušení vyhodit. Ještě aby se zapletl do sporu o otcovství nebo byl souzen pro zneužití nezletilé. A navíc, až by ji získal, ztratil by o ni brzy zájem, ona by začala dělat naschvály a všechno na ranči by se začalo hroutit. Takové mladé dívky, i když si o sobě myslí, kdovíjak jsou zkušené, spojují vždycky sex s láskou až za hrob. Ano, rozhodně udělal dobře, že se té slečinky zbavil. Taky mohl Payton najít pro svoji odhozenou hračku jiný domov.

Chůzi ale měla pěknou. Hebkou. Kočičí. Horkou.

Jako blesk jím projel nával touhy a na těle se mu napjal každý sval. Aniž si to uvědomoval, byl plný, bolavý, připravený. Rychlost a intenzita vzrušení ho až překvapily. Ve třiatřiceti už není žádný vzrušivý mladíček. Ale bylo to tak.

S opovržlivým zabručením nad vlastní nezvládnutelnou sexualitou zvedl Reever opratě a pobídl koně, aby se vydal úzkou, zaplavenou pěšinou. Studená voda sahala zvířeti ke kolenům a pod okovanými kopyty rachotily kamínky, jak se kůň prodíral vodou se zbytky ledu. Do stran vystřikovaly spršky vody. Ve vzduchu poletovaly kapky zářivější než diamanty a odrážely sluneční svit duhovými barvami. Reever se náhle zasmál, jiným smíchem, než když se před tím vysmíval Tory. Tentokrát byl jeho smích naplněný radostí.

„Tobě se taky líbí jít tím potokem, viď, Blackjacku?“ zeptal se Reever a láskyplně poplácal koně po krku. „Tvoje máma musela bejt napůl bobr.“

Kůň zafrkal a stavěl se na zadní, škubal udidlem a chtěl se svobodně rozběhnout.

„Je mi líto, kamaráde,“ řekl Reever suše. „Teď ti nemůžu vyhovět.“

Kůň nespokojeně švihl černým ocasem a dal se do klouzavého pohybu, hladkého jako voda a pro jezdce mnohem příjemnějšího než cval. Brzy dosáhli vrcholu hřebenu, odkud bylo vidět na jihovýchodní část Sundancova ranče. Blackjack nečekal na příkaz, zpomalil a sám se zastavil, protože už věděl, že toto je jedna z Reeverových oblíbených zastávek. Před nimi ležela krajina rozkládající se až ke vzdálenému modrému horizontu, nepoznamenaná člověkem, s výjimkou úzké stužky okresní silnice, která se vinula mezi zelenými lukami.

Nepatrný pohyb, kterého by si druhý člověk stěží všiml, upoutal Reeverovu pozornost. Rančer měl krajinu přesně v oku. Dovedl s jistotou rozlišit tělo jestřába číhajícího na svoji kořist od pomalého pohybu světlé krávy spásající šťavnatou trávu. Teď však neupoutal jeho pozornost jestřáb ani kráva, ani vyplašený zajíc. Byl to někdo kráčející po okresní cestě. Zdálky byla postava velká jako jeho malíček, ale poznal s určitostí, že jde o dvounohou bytost.

„Nedá se nic dělat, Blackjacku, někomu se asi rozbilo auto. Podíváme se, jestli nepotřebuje pomoc.“

Náhle zahlédl jasně červené auto, které zpomalovalo. Čekal, že zastaví, vezme pasažéra a pojede dál. Auto však zastavilo a nikdo nenastoupil ani nevystoupil. Reevera to překvapilo. Pak auto vyrazilo prudce vpřed, otočilo se, projelo velkou rychlostí kolem chodce, znovu se otočilo a náhle prudce zabrzdilo. Reever vytáhl z jezdecké brašny dalekohled, který nosil vždy s sebou.

„Vypadá to na Metlockovo auto,“ zabručel si pro sebe a zaostřil dalekohled. „To by mě zajímalo, před kým se dnes Billy předvádí. Zatracenej kluk. Už je mu osmnáct a chová se pořád, spíš jako mladej kojot nežli člověk. Někdo by ho měl naučit slušnýmu chování.“ Zlostně zaklel a pobídl Blackjacka do klusu.

DRUHÁ KAPITOLA

Tory slyšela, jak auto se zaskřípěním brzd zastavilo. Snažila se uklidnit šílený tlukot srdce.

„Tři z nich jsou ještě děti,“ řekla si pro sebe pevným hlasem. „Ještě ani nemůžou řídit.“

„No tak, zlato,“ zavolal ten zrzavý a stáhl okýnko zaprášeného Forda. „My tě neukousnem. Nebo aspoň ne tam, kde by to bylo vidět, jestli rozumíš, jak to myslím.“

Za vtipnou poznámkou následoval výbuch divokého smíchu a pískotu ze zadních sedadel.

Tory si jich nevšímala. Vyslechla už horší věci, když jeli kolem poprvé. Řidič vykřikoval taková slova, jaká neslyšela ani na noční šichtě v restauraci, kam přicházeli opilci vypít si kafe a osahávat servírky. Naučila se urážlivých poznámek si nevšímat.

Tory se chovala, jako by nic neslyšela, a šla dál. Nabídku, že ji svezou, odmítla bezstarostným: „Děkuju, ale ráda chodím pěšky.“

Nemohla dělat nic jiného, než dívat se před sebe a jít. Nebo utíkat. Zatím utíkat nebude, ale rozhodla se, že jakmile se otevřou dvířka od auta, přehodí kufr přes ostnatý drát, který se táhl podél cesty, a pak jej sama přeleze.

Snad to ale nebude nutné. Kromě řidiče jí byli kluci spíš protivní, než aby se jich bála. Doufala, že jim budou stačit kousavé a urážlivé poznámky na její adresu, a když na ně nebude odpovídat, brzy je to přestane bavit. Hlavně doufala, že až poleze přes plot, nepolezou za ní. Nepochybovala o tom, že by těm sprostým, vyzáblým puberťákům utekla, pokud jí ovšem vydrží koleno. To bylo to, co jí opravdu dělalo starosti. Už teď bylo dlouhou chůzí pěkně rozbolavělé.

Jasně červené auto zastavilo pár metrů před Tory. Řidičova dvířka se pootevřela. Tory se nezdržovala vyjednáváním, prošením nebo zjišťováním, kolik chlapců vystupuje. Přehodila kufr přes plot a přelezla za ním. Roztrhla si přitom tričko a poranila kůži, ale necítila bolest. Běžela tryskem asi padesát metrů, než se odvážila ohlédnout. Pronásledoval ji jen řidič. Ostatní chlapci přelezli plot a smíchem a pískáním ho povzbuzovali.

Po krátkém ohlédnutí se Tory pustila do bezhlavého běhu. Srdce jí tlouklo tak divoce, až ji to samotnou polekalo. Náhle uslyšela dusot koňských kopyt. Koutkem oka zahlédla rozmazaný obraz Ethana Reevera, který proletěl kolem ní, sehnutý k šíji mohutného, prudce běžícího hřebce.

Řidič uviděl Reevera také. Otočil se a běžel jako o závod zpátky k plotu daleko větší rychlostí, než když honil Tory. Ta klesla k zemi a snažila se popadnout dech. Najednou začala vzlykat a třásla se po celém těle. Pokoušela se ovládnout a přinutit se dýchat zhluboka, dokud se neuklidní.

Reever rozvinul laso, které měl upevněné řemenem k sedlu. Každým skokem byl jeho kůň prchajícímu mladíkovi blíž. Reever chladně vyčkával, dokud Billy nedoběhne skoro k plotu, potom hodil laso a smyčka se elegantně sevřela kolem výrostkových širokých ramen. Jakmile se laso napjalo, Blackjack se zastavil, poklekl na zadní a vzepřel se předníma nohama.

Billymu podjely nohy a posadil se tak zprudka, až mu spadl klobouk z hlavy. Jakmile popadl dech, snažil se postavit na nohy. Blackjack se vzepjal a škubl, až se Billy natáhl jak široký tak dlouhý, Reever lehkým pohybem opratí koně otočil a klusal směrem k Tory. Billyho táhl za sebou jako obrovský pytel brambor.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se Reever a zastavil koně přímo před Tory.

Vzhlédla vzhůru, a když uviděla zlý záblesk v jeho očích, bylo jí toho přerostlého kluka na konci lasa téměř líto. Přikývla, protože věděla, že kdyby promluvila, hlas by se jí třásl.

Kůň se náhle vzepjal na zadních nohách a začal couvat. Smýkl při tom Billym znovu o zem. Reever seskočil z koně a postavil se nad Billyho. Čekal, dokud mu nepohlédne do očí.

„Máš štěstí, chlapče, že už je tvůj táta po smrti,“ oslovil ho pak stroze. „Za takovej husarskej kousek by si tě ohnul přes koleno jak malýho kluka. Nejradši bych to udělal sám.“

Billy už déle nesnesl Reeverův pohled. Stočil zrak na Tory, ale když uviděl její bledý obličej se špinavými proužky a stopy krve tam, kde jí ostnatý drát protrhl tričko, rychle pohled odvrátil.

„Co bys s ní dělal, až bys ji chytil?“ zeptal se Reever tichým, tvrdým hlasem.

Billy pokrčil rameny.

Reever se sehnul, chytil ho pevně za tričko a postavil ho na nohy. Pak ho zvedl ještě výš a mával výrostkem v napjaté paži jako špinavou, mrskající se rybou.

„Co jsi s ní chtěl dělat?“

„Vůbec nic! Přísahám! Jen jsem se chtěl trochu pobavit s tou malou, drzou au! To bolí!“

„Pobavit,“ Reever opovržlivě ohrnul rty pod černým knírem. „Doufám, že ses pobavil, když tě Blackjack strhnul na zem a táhl za sebou. Byla to dobrá zábava?“

Billy nesnesl pohled Reeverových světlých, přimhouřených očí.

„Odpověz!“ Reeverův hlas švihl jak bič.

Billy se zatřásl a řekl: „Nne.“ Reever uvolnil sevření a nechal Billyho dopadnout na zem.

„Poslouchej, chlapečku,“ řekl klidně, ale jeho oči byly pevné jako ocel, „právě sis pohrál se svou poslední hračkou. Doufal jsem, že vyrosteš dřív, než ztratím trpělivost, ale –“ Usmál se a Billy zbledl, až byl skoro tak bledý jako Tory. Když Reever spatřil v Billyho tváři opravdový strach, pokýval hlavou a dodal: „Jsi velkej jako dospělej chlap a úskočnej jak had. Mám už po krk tvý nevymáchaný huby a tvejch krutostí. Jestli ještě o něčem uslyším, dám ti takovou lekci, že na to do smrti nezapomeneš. Jasný?“

Billy zakaboněně přikývl.

„Věřím, že jsi chytřejší, než vypadáš,“ řekl Reever. „To je moje poslední varování. Vstaň.“

Billy se neohrabaně postavil na nohy. Byl vysoký skoro jako Reever, ale zdaleka neměl tak tvrdé svaly,

„Měl bych tě přinutit se omluvit,“ pokračoval Reever, „ale ty bys to nemyslel vážně a ona už není na další tvoje špinavosti zvědavá. Koukej odsud radši vypadnout, dřív než zapomenu, jak jsem měl rád tvýho tátu, a nechám tě vláčet za Blackjackem, dokud nezůstane jenom to laso.“

Reever uvolnil laso Billymu z ramen. Nechal ho pár metrů poodejít a pak řekl: „Seber její kufr a odnes ho do Sunup Café. A, Billy –“ Chlapec se otočil.

„Ukaž mi, že ti to myslí,“ dodal Reever a svinoval za řeči laso. „Ať zůstanou všechny její věci ta, jak jsou.“

Reever pozoroval Billyho, jak jde strnulým krokem zpátky k plotu a zastavuje se jen na okamžik, aby zvedl Tořin kufr. Za chvíli auto odjíždělo velkou rychlostí zpátky k městu. Reever připevnil laso opět k sedlu a chtěl pomoci Tory na nohy. To však nebylo třeba. Tory již stála a šla směrem k plotu, šetřila přitom trochu pravou nohu.

„Co chceš proboha dělat?“ křikl na ni Reever.

Tory si otřela čelo zaprášenou rukou. „Ujít tak tři kilometry za hodinu,“ řekla s křivým úsměvem a doufala, že Reever nezaslechne, jak se jí chvěje hlas. To nejhorší však už měla za sebou. Měla pocit, jako kdyby strávila odpoledne skákáním do vody před mimořádně přísnými rozhodčími – byla unavená, opotřebovaná a nejistá, ale rozhodnutá nedat ani jednu z těch slabostí najevo. Zastavila se a otočila hlavu. „Děkuju. Ty kluci mi opravdu nahnali strach.“

Reever nevěřícně pozoroval, jak odchází. Dohnal ji pěti dlouhými kroky.

„Kde se ti rozbilo auto?“

„Nikde. Nemám auto.“

„Nejsi dost stará na to, abys měla řidičák?“

Vlasy jí zazářily ve slunci, jak se rychle otočila k Reeverovi. Nemohla uvěřit svým uším. Jediný pohled jí ale stačil, aby poznala, že myslel svoji otázku vážně.

„Teď v létě mi bude jednadvacet,“ řekla upjatě.

„Fakt?“ zeptal se s pobavením i s úlevou v hlase.

Nenáviděl, když ho zaujal někdo, kdo vypadal tak mladě jako Tory. Dával přednost stejně zkušeným partnerkám, jako byl sám.

Tory počítala v duchu do deseti. A pak ještě jednou do dvaceti. Nepotřebovala Reeverův pobavený pohled, aby si připomněla, že její tělo není zdaleka takové, aby mohla být považována za přitažlivou blondýnku. Většinou jí na tom nezáleželo. Vlastně ani netoužila vypadat jako sexbomba. Ale je pravda, že ji zcela nerozumně dráždilo vědomí, že tak přitažlivý muž jako Reever ji považuje za malou holku.

„Jak ses teda dostala na ranč?“ zeptal se. Hlas měl hluboký, zněl téměř líně a ocelové zabarvení jeho očí zteplalo, když přejel pohledem z jemné šíje na Tořina lehce pootevřená ústa.

„Přijela jsem s poštou,“ odsekla.

„A kde se máš s Melly sejít?“

„S Melly?“

„No přece s listonoškou.“

„Pojede odpoledne zpátky?“ zeptala se s nadějí Tory.

Reever nechtěl věřit svým uším. Tory nejenže došla z ranče až sem, ale má ještě v plánu jít pěšky do Massacre Creek. Chytil ji za paži.

„Máš vůbec představu, jak je to do města daleko?“ zeptal se odměřeně.

„Kolik je hodin?“

Odpověděl automaticky: „Asi jedna.“

„To znamená, že odsud to může být do města tak devatenáct kiláků.“

„Zbláznila ses?“ zeptal se Reever s upřímným údivem v hlase.

„Ne,“ řekla kategoricky a pohlédla mu do očí.

Neřekla však, jaký má hlad, ani že by pila snad i rosu z trávy a že neví, zda ji víc trápí do krve rozedřené ruce nebo pulsující bolest v koleni. Ale bude mlčet. Raději se zbytek cesty do města poplazí, než by fňukala před tímhle kovbojem s kamennou tváří.

„Ty ses fakticky zbláznila,“ řekl Reever drsným hlasem. „Nebo ti snad dělá potěšení kroutit zadkem po silnici, dokud ti to někdo neudělá?“

Tory přimhouřila oči a krev se jí vehnala do tváří. „Ty arogantní ďáble!“ zasyčela a sama se zhrozila svých slov. Byla od svých trenérů zvyklá i na horší urážky, ale nikdy jí tak snadno nevzkypěla žluč jako nyní. „Šla jsem po tý silnici jenom proto, že jsem neměla jinou možnost.“

„Kdybys mi bývala řekla –“ začal Reever.

„Kdy?“ přerušila ho rozhořčeně. „Před tím, než jste mě odmítl, nebo potom?“

Reever tiše zaklel. Tory se nenamáhala rozluštit, co říká. Otočila se a šla k plotu. Slyšela toho už víc než dost. Stačili jí ti hubatí spratci. Zuřila, že ji mohl obvinit z toho, že se chce nabízet jen proto, že je chudá a nemůže si dovolit mít vlastní auto.

„Příští autobus z Massacre Creek nepojede dřív než za tři dny,“ dodal suše Reever, když Tory s lehkostí dohnal.

Pokrčila rameny. Tři dny, tři hodiny, tři týdny. Co na tom záleží. Stejně nemá peníze na autobus. Doufala, že v kavárně ve městě budou potřebovat kuchařku, servírku nebo někoho na mytí nádobí.

Reever ji koutkem oka pozoroval. Poprvé si uvědomil, jak ho ta dívka dovede nepochopitelně snadno vyvést z míry. Všiml si, jak jsou její husté, světlé vlasy jednoduše ostříhané a že světlejší proužky v nich, stejně jako její opálená pleť jsou výsledkem přírody a ne drahého kosmetického salónu. Krk jí nezdobil žádný náhrdelník, na ruce se neblyštil náramek ani stříbrný prsten. Tričko měla vybledlé a vytahané, kalhoty dole roztřepené. Tenisky byly samá díra a nebyly od žádné drahé firmy.

„Počkej,“ řekl a chytil ji za paži. Hlas měl drsný, ale ruka ji držela jemně. Sám byl v mládí dost dlouho chudý, aby s jistotou poznal známky chudoby i u druhého. „Řeknu někomu ze svých honáků, aby tě zavezl do města.“

Tory se podívala na Reevera s upřímným překvapením. Bylo jasně vidět, že od něho žádnou pomoc neočekávala.

„Proboha!“ procedil Reever mezi zuby. „Kdo si myslíš, že ksakru jsem? Myslíš, že tě nechám jít samotnou po týhle opuštěný silnici a nepomůžu ti?“

Než stačila Tory odpovědět, Reever se otočil a zapískal. Blackjack poslušně přiklusal. Reever nasedl a podíval se dolů na Tory. Pozorovala ho širokýma zelenýma očima jako zvědavá kočka.

Přendal si opratě do pravé ruky a nabídl jí levou.

„Tak polez.“

„Kam?“ zeptala se a hleděla vzhůru na Reevera. Kůň byl vysoký jako hora. „Tak dělej,“ řekl netrpělivě. „Jak?“

Reever na ni chvilku hleděl, jako by nechápal, nač se ptá. Pak znechuceně zabručel a sklouzl lehce přímo před ní.

„Slečinka z města,“ zavrčel. „K ničemu jako bradavky na těle kance.“

Bez varování vyzdvihl Tory do výšky a posadil ji na koně, jako by byla pírko. Vsunul levou nohu do třmenu, pravou přehodil přes sedlo a bezpečně se usadil dřív, než si Tory uvědomila, co se děje. Bylo jasné, že Reever se cítí na koni jako ryba ve vodě.

„Drž se.“

Tory se snažila. Chytla se oběma rukama za zvýšený okraj sedla, ale Blackjack se začal pohybovat rychlostí, která ji děsila, i když ve skutečnosti šlo jen o živější chůzi. S každým nečekaným pohybem jí ruce klouzaly. Situaci ještě zhoršovaly puchýře, které měla na rukou. Za pár minut se však dokázala přizpůsobit rytmu Blackjackovy chůze tak, že už ji jeho každý pohyb neznepokojoval. Dýchala volněji. Pohled dolů ji naštěstí neděsil. Byla na výšky zvyklá. Cítila by se však mnohem lépe, kdyby pro případný pád měla pod sebou vodu nežli tvrdou zem.

Reever vycítil Tořin strach a nedovolil koni rychlejší tempo. Byl dosud podrážděný jejím překvapením, když jí nabídl, že ji doveze do města.

Po dlouhou dobu bylo slyšet jen tlumené klapání podkov. Tu a tam se ozval divoký křik jestřába. Reever s nechutí přemýšlel o všem, co se stalo od chvíle, kdy se před jeho stolem objevila tato už ne dívka a ještě ne mladá žena, jež ho dovedla jediným pohledem svých zelených, jemně zešikmených očí vyvést z rovnováhy.

Jeli po stezce k Vlčímu potoku, na které se jen občas mihl stín letícího jestřába. Reever byl s koněm jedno tělo. Ne však Tory. Jednu chvíli cítila koně pod zadkem a vzápětí měla pod sebou jen vzduch. Zoufale se chytla za sedlo, ale to jí v zkrvavělých dlaních klouzalo.

„Reevere!“

Zároveň s výkřikem ji uchopila Reeverova svalnatá paže silou, která ji fascinovala, a posadila ji zpět na místo. Pohnula se při tom jen jeho široká ramena. Blackjack zafrkal a rozběhl se. Tory zalapala po dechu a zoufale se chytla za sedlo.

„No tak, uklidni se,“ zasyčel Reever.

Tory nevěděla, jestli myslí ji nebo koně. Ani to vědět nechtěla. Kousala se do rtů a snažila se odhadnout, kterým směrem zvíře skočí příště. Blackjack zafrkal, otočil se a lízal třmen, jako by se ptal, proč zastavili uprostřed cesty.

Reever pobídl koně a ten se dal do klusu. Reever se ani nemusel otáčet, aby poznal, že Tory zase ztrácí rovnováhu.

„Ty nemehlo!“ zarazil se a pokračoval: „Jestli nesneseš pomyšlení, že se mě máš držet kolem pasu, chyť se za pásek.“

Tory váhavě pohlédla na Reeverova široká ramena. Při představě, že se ho má dotknout, jí projela slabost a zvláštní teplo. Zkusmo zvedla pravou ruku, ale zase ji stáhla. Její zoufalé pokusy držet se sedla dokonaly zkázu na jejích rukách. Puchýře na dlaních měla sedřené do krve.

„Nemůžu,“ řekla tiše. „Celého bych vás ušpinila.“

„Ušpinila?“ řekl posměšně Reever. „Zlatíčko, jestli sis nevšimla, jsem farmář, ne nějakej navoněnej kovboj. Nevomdlívám kvůli špíně.“

Tory místo odpovědi přidušeně vyjekla. Cítila, že opět padá.

Reever pustil opratě. Zlostně sáhl za sebe, popadl její ruce a dal si je kolem pasu. Když uviděl krvavé šmouhy na jejích dlaních, pochopil, proč jí dělalo takové obtíže držet se sedla a proč měla strach, že ho ušpiní.

„Prokristovyrány, copak vopravdu nemáš rozum?“ zeptal se hrubě, chytil její ruce a zblízka si je prohlížel. Viděl rozedřené kroužky prasklých puchýřů. Na jemné čerstvé kůži byly krvavé, špinavé šmouhy. „Proč jsi něco neřekla?“

Tory se hořce zasmála. „A vy byste mě seřval, že fňukám, ne?“ řekla roztřeseným hlasem, bez sebe vztekem, že všechno, co dělá, Reevera jen více rozzuří. „Promiňte, že kazím vaši venkovskou zábavu, ale jsem zvyklá na jednání mužů, vedle kterých vypadáte jako zlej dědek z pohádky. Já nefňukám, neprosím nebo nekroutím zadkem pro radost žádnýmu mužskýmu. A vám už vůbec ne!“

Reeverovo tělo se napjalo, otočil se a přes rameno jí pohlédl do tváře. Na obličeji měla proužky špíny a kolem úst se jí táhly bílé vrásky únavy, ale pod opálením byla bledá a plná vzdoru. Oči jí svítily zeleným plamenem, který provokoval mnohem více než zkušené vlnění boků. Ať už si toho byla vědoma nebo ne, celou svou bytostí volala po tom, aby ji povalil do hebké zelené trávy a konejšil ji tak dlouho, až by schovala drápky a její divoké vrčení by se změnilo v přidušené předení. Nejdřív by kousala a křičela a na konci taky. I když jinak. Věděl to s jistotou, horká krev mu tepala v žilách a cítil, jak s každým divokým úderem srdce roste.

„Stačí, že jsi taková hezká, holčičko,“ řekl tiše, „ale je nebezpečný, že jsi tak hloupá. Nevybízej mě k něčemu, čeho bychom pak oba mohli litovat.“

„Já, že vás k něčemu vybízím?“ vykřikla Tory, zuřivostí bez sebe. „Ty. “ Zuby jí cvakly o sebe, jak se přinutila zavřít pusu. Nepříčetně zatoužila po tom vytmavit Reeverovi všechny jeho špatné vlastnosti a odporné způsoby a názorně mu popsat místo, kam se po smrti s jistotou dostane, ale napadala ji jen slova, která slyšela od Billyho a jeho přátel a nechtěla mluvit jako oni.

„Ano, přímo mě k tomu tlačíš,“ souhlasil Reever nekompromisně.

Tory mu pohlédla zpříma do očí. Rty měla dosud pootevřené slovy, která nepustila ze svých úst, a celá se chvěla potřebou říci mu, co si o něm myslí.

Měla pocit, že se chystá ke skoku z věže, která sahá až do nebe. Padala, stáčela se, napínala, ale ve skutečnosti se vůbec nehýbala. Všechno kolem ní se točilo a ona zůstala bez pohybu, zavěšená v prostoru pod tvrdým pohledem jeho šedých očí. Cítila, jak v ní vybuchuje nepoznaný žár.

Z hrdla se jí vydral tlumený, podvědomý zvuk. Reever měl pocit, jako když nahý prostupuje ohradou nabitou elektrickým proudem. Každý sval jeho mohutného těla se prudce napjal. Bolestně zalapal po dechu. Otřáslo jím, jak obrovské úsilí ho stojí, aby se ovládl.

„Nech toho,“ zasípal mezi zuby a nedokázal odtrhnout pohled od Tořiných rozšířených zelených očí.

„Čeho?“ zeptala se přidušeným hlasem a zmámeně na něho pohlédla.

Reever pohled opětoval. Čím déle na ni hleděl, s tím větší jistotou si uvědomoval, jak se mýlil, když ji považoval za jednu z Paytonových hraček. Tory neměla žádné zkušenosti. Nerozuměla tomu, co se mezi nimi děje, co nabízejí její měkká ústa, co odhalil její sladký, divoký sten. Ovládl ji rychleji a intenzivněji než kteroukoli jinou ženu a měl čím dál větší strach, že je ještě panna.

„Ty opravdu nevíš, viď?“ zašeptal a dotkl se hladké kůže na jejím krku, pod kterou divoce pulsovala krev.

Místo odpovědi se jí při jeho doteku viditelně zachvěly rty. Věděl, že to nesmí, ale nedokázal se ovládnout. Sklonil se k Tory a lehce otřel své rty o její, vdechl její svěží dech, objel její chvějící se rty špičkou svého jazyka a v prstech položených na jejím krku přitom cítil její divoký tep.

S neuvěřitelnou pomalostí oddělil Reever svoje ústa od jejích, jako kdyby si svlékal vlastní kůži.

Zelené oči měla přivřené, dech neklidný a jeho ústa ji přitahovala jako magnet. Divoce zasykl a odvrátil se od ní.

„Reevere?“

„Zapomeň na to, zlato,“ řekl hrubě. „Pro takovou nevinnou slečinku z města jsem moc zkušenej.“

Tory sebou cukla, jako by ji udeřil. Chtělo se jí zakřičet na jeho široká záda, že je stejně domýšlivý, jako velký, a že se ho nedotkne, i kdyby byl jediným mužem na světě. Ale polibek ji sežehl jako blesk. Spálil její dech i myšlenky, sežehl její zábrany a osvobodil v ní divokost, které se lekala.

Blackjack hodil hlavou a trhnul sebou do strany pod náhlým tlakem udidla. Tory se polekala a rychle se chytila. Její prsty Reevera pálily v pase. Měl vztek sám na sebe, že se nedokáže ovládnout. Zastavil koně a sestoupil. Věděl, že takhle by na ranč nikdy nedojeli.

„Je opravdu tak čistá, jak vypadá?“ zeptala se Tory.

Reever se vzpamatoval: „Cože?“

Tory se kousala do rtů, aby se jí ústa nechvěla. Mrzelo ji, že vůbec promluvila. Připadalo jí, že ať udělá cokoliv, Reevera to vždycky rozčílí. Teď měl oči studené a divoké jako zimní bouře. S těžkostí polkla. Měla sucho v ústech, až ji při polykání bolelo.

„Ta voda,“ řekla vyprahlým hlasem. „Může se pít?“

Chladné, šedé oči pohlédly na potok, jako kdyby se tu objevil až teď. „Ano.“

Tory neměla třmen, který by jí pomohl při slézání z koně. Ani nevěřila poraněným rukám tak, aby se mohla pověsit na sedlo a spustit se dolů. Připomnělo jí to, co provedla poprvé, když měla skočit z velké výšky do bazénu. Dostala tehdy takový strach, že se posadila obkročmo na skokanský můstek a odmítla se pohnout. Nakonec se však pohnout musela, stejně jako teď. Přehodila pravou nohu vedle levé a skočila.

Země byla tvrdší než voda v bazénu. Chtěla ušetřit zraněné koleno před nárazem a ztratila rovnováhu. Naštěstí ji uchopily jeho tvrdé ruce a postavily na nohy.

„Jak může někdo, kdo vypadá tak mrštně jako ty, bejt tak nevohrabanej, je nad moje chápání,“ řekl Reever znechuceně a hned ji pustil. „Nebo to snad děláš jen proto, abych se tě musel dotýkat? Tím ničeho nedosáhneš, děvenko.“

Na to neexistovala slušná odpověď a slova, která se jí drala na jazyk, si Tory už dávno zakázala. Opatrně se protáhla kolem něj a šla k potoku. Našla si placatý, sluncem vyhřátý balvan na kraji potoka, lehla si pomalu na břicho, sklonila obličej až k hladině a začala upíjet malými doušky ze stříbřitého povrchu. Voda byla chladná, chutná, úžasná. Jako kdyby pila z bystřiny plné chladného měsíčního svitu. Tory se zachvěla rozkoší, když ponořila do průzračné vody svoje bolavé ruce. Pak znovu sklonila obličej. Otáčela jím pomalu ze strany na stranu, a omývala si tak prach a pot z tváře.

Reever ji pozoroval a měl pocit, jako by ho Blackjack kopl do žaludku. Tořina rozkoš z vody byla divoká a čistá jako samotný potok. Když ji pozoroval, připadalo mu, že sám polyká vodu – téměř cítil, jak mu do hrdla stéká čistý, chladivý proud, jak mu hladí tváře, smývá prach a pot a rozpouští vše kromě prožitku tohoto okamžiku. Najednou klečel na břehu, kousek vedle ní, aniž si uvědomoval, že se vůbec pohnul. Ponořil ruce do stříbřitých vlnek jen proto, aby se dotkl vody, která před chvílí omývala její tvář.

Po chvíli se zprudka postavil a odešel ke koni. Tory si toho nevšimla. Obličej měla stále ponořený do konejšivé vody, oči zavřené a zcela se oddávala horskému potoku, který utišil její žízeň a zchladil její bolavé dlaně.

„Proboha,“ řekl Reever konečně, „co to děláš, chceš se utopit?“

Tory se ohlédla a zasmála se, jako když o sebe narážejí vlnky v potoce. „Až já se utopím, kovboji, budou tví chřestýši bruslit v nejžhavějším pekle.“

Reever se nechtěně ušklíbl při té představě. „Jseš prostě ve vodě dobrá, je to tak?“

„Ujde to,“ řekla a zvedala se na nohy. Lehce ucukla, když narazila pravým kolenem o kámen.

Bez ostychu si otřela obličej o kraj svého plandavého trička. I když věděla, že tím pohybem odhalí úzký proužek opáleného těla mezi pasem a ňadry, nic tím nesledovala. Byla zvyklá na to být často mokrá a utírat se do čehokoliv, co bylo po ruce. Byla zvyklá i na to, že je téměř nahá, a muži kolem ní si toho vůbec nevšímají.

Reever se zachmuřil, nechápal Tořino rozporuplné chování. Pouhým dotykem v ní zapálil plamen, který je mohl spálit oba, a přesto, jako by si neuvědomovala, co dělá. Zdálo se, že je nevinná, a přitom se před ním chovala bez jakéhokoli ostychu, jako kočka. Nechtěla ho provokovat, jenom si neuvědomovala sexuální možnosti vlastního těla, jak snadno, jak divoce dokáže muže vzrušit. Byla… neprobuzená.

Pomyšlení, že on by mohl být mužem, který ji probudí, mu způsobilo sladkou bolest v útrobách.

Tory došla k Blackjackovi. Kůň začal jemně chňapat po vlhkých kudrlinkách kolem Tořina obličeje. Jeho sametový čenich ji jemně lechtal, cítila jeho trávou vonící dech a náhle ji zaplavilo štěstí, až se jemně zasmála.

„Co se děje?“ zvolala, když cítila, jak je bez jakéhokoli varování zvedána ze země.

„Roztáhni nohy,“ řekl Reever netrpělivě.

Ztratila řeč a pohlédla na něho.

„Pane bože, ušetři mě městskejch slečinek, který jsou k ničemu,“ procedil mezi zuby. Vyhodil Tory nahoru směrem k sedlu a přitom jí pravou rukou sjel po zádech, chytil ji za pravé stehno a násilím jí nohy roztáhl. Během okamžiku seděla v Blackjackově sedle. Zacházel s ní jako se spoutaným dobytčem..

„Říká se tomu sedět rozkročmo,“ štěkl na ni Reever. „To je takový starý zvyk mezi námi venkovany.“

Tořin vyplašený, zrudlý obličej potvrdil Reeverovy nejhorší obavy. Ta určitě není zvyklá na to, aby se jí dotýkaly mužské ruce. Je vášnivá jak peklo a nevinná jak nebe, pomyslel si trpce. Žár nevinnosti. Proč zrovna já? Pane bože, proč zrovna já?

„Doufám, že neomdlíš, až si za tebe sednu,“ řekl odměřeně.

Tory nevěděla, co tím Reever myslí, dokud nezapřel nohu ve třmenu a nevyhoupl se do sedla za ni. Polekaně se předklonila, aby mu uvolnila co nejvíce místa.

Sedlo bylo velké, vepředu a vzadu zvýšené, aby se v něm jezdci lépe sedělo. Aby se Tory na koni udržela, musela by se opřít o Reeverova prsa. Při představě takového intimního dotyku se jí rozhořely tváře. I v Reeverovi se při té představě vzňal plamen. Utěšoval se jedině tím, že Tory je pravděpodobně tak nevinná, že ani nepozná, že tvrdé tělo, o které se opírá, není tvořeno pouze svaly.

Byla to ale slabá útěcha tím spíš, že problém se bude stupňovat s každým houpavým pohybem koně.

„A to opravdu musíme “ začala Tory, ale další slova spolkla, protože kůň vyrazil vpřed s takovou prudkostí, že sklouzla do tvrdé kolébky mezi Reeverovými stehny, ani nevěděla jak.

Slyšel její zrychlený dech. Cítil, jak jí tělem projíždí záchvěvy vzrušení. Tory se rychle stáhla dopředu, ale hned zase sklouzla zpátky. Zarputile posunovala svoje těžiště a snažila se nalézt pozici, ve které by nebyla obklopena Reeverovým mužným teplem.

„Zatraceně,“ zavrčel Reever, ovinul ji pevně pravou paží a usadil ji zpátky na místo. „Přestaň se už vrtět!“

„Chci sedět zase vzadu!“ hlesla Tory zoufale.

„Tam nevydržíš ani půl minuty.“

„Vždyť jsem dojela celou cestu až sem!“

Její protestování skončilo výkřikem, když se Blackjack vrhl do po kolena hlubokého Vlčího potoka a s divokou nevázaností rozstříkl vodu tak, až kapky vzlétaly po obou stranách jeho těla do výšky hlavy. Tory divoce chňapla po okraji sedla, ale Reeverova ocelová paže ji udržela na místě.

Snažil se chovat jako džentlmen a nevšímat si Tořina těla, když ji roztaženými prsty přidržoval v sedle. Než však Blackjack projel potokem a vyhoupl se na protější břeh, věděl Reever, že pod jejím vytahaným tričkem se skrývají pevná, svěží ňadra. Bradavky se jí prudce napjaly v momentě, kdy jí při Blackjackově prvním skoku ve snaze udržet ji v sedle prsty přes prsa náhodně přejel. Doufala, že Reever nezaslechl vzdech, který se jí vydral z hrdla, když se jí na okamžik tak intimně dotkl, ale měla málo pochyb o tom, že by si nevšiml ruměnce, který cítila na krku i v celém obličeji. Ztuhla a instinktivně se od něho odklonila. Zvolila však ten nejnevhodnější okamžik. Slyšela, jak divoce zaklel a ovinul kolem ní i druhou paži, aby ji udržel v sedle.

Se smíšeným pocitem studu a okouzlení pozorovala, jak svalnaté předloktí objímá její tělo pod ňadry, nadlehčuje jejich váhu a způsobuje, že napjaté bradavky se vzpřimují a tlačí na mokré tričko. S každým Blackjackovým rytmickým pohybem narážela její ňadra na Reeverovu paži. Bezmocně se kroutila, aby unikla intimnímu doteku, ale její snažení vedlo k tomu, že se opírala o jeho tělo ještě víc.

„Proboha, uklidni se,“ okřikl ji Reever ostře. „Nemáš nahoře nic, co bych neznal, a v daleko lepší kvalitě.“

Tory na okamžik myslela, že ji klame sluch. Pak pochopila. Hořký nával ponížení smyl všechnu barvu z její tváře. Dojela na ranč v absolutním mlčení a v duchu přitom napočítala desítky způsobů, jak toho přerostlého, nevychovaného kovboje utopit.

TŘETÍ KAPITOLA

Když Reever a Tory přijížděli k ranči, měli v obličeji podobný výraz. Jejich ústa byla sveřepě semknutá. Reever vypadal jako ďábel a Tořiny oči svítily zelenými plameny. Než se v dálce objevil ranč, napočítala třiašedesát způsobů, jak toho nevychovaného kovboje utopit, ale ještě nepřišla na to, jak některý z nich realizovat, aniž by se ho přitom musela dotknout. To odmítala. Jakmile sleze z Blackjacka, už na něho v životě nesáhne.

Pod Reeverovou svalnatou paží se nahlas ozýval Tořin žaludek. Reever znechuceně zabručel, když si uvědomil, že pravděpodobně neměla čas se nasnídat a určitě neobědvala. A možná, i kdyby měla čas, neměla peníze, aby si mohla nějaké jídlo koupit. Zblízka viděl, že její šaty jsou ještě obnošenější, než mu zpočátku připadalo.

A také viděl krvavé proužky v místech, kde jí kůži roztrhl drát.

Nevěděl, jestli má Tory vynadat, nebo jí ošetřit rány. Jednu věc, ale věděl jistě k Viktorii Wellsové nemá ani trochu otcovský vztah. Dohánělo ho k šílenství, když cítil její malý pevný zadeček mezi svými stehny. Ani neměl pocit viny za její rány a škrábance. I když na to nevypadal, sám byl v mnohem horším stavu než ona. Cestou domů si prožil pekelná muka a už mu nezbýval soucit pro sladkou, mladou bytost, která podle něho potrápila každého mužského v dohledu.

Vytrvale klel, aby dal Tory dostatečně najevo, jak by byl šťastný, kdyby mu již zmizela z klína i z očí. Tory si ho nevšímala. Celou cestu musela naslouchat jeho přidušenému klení a byla pevně rozhodnutá mlčet, dokud nedosáhne pochybného bezpečí ranče. Teprve potom mu řekne, co si o něm myslí. Když dojeli na ranč, zastavil Blackjack u ohrady na zahánění dobytka.

Tořin žaludek se znovu hlasitě ozval.

„Bože na nebesích,“ vzdychl Reever, „předpokládám, že teď ode mě čekáš, že tě ještě nakrmím.“

„A proč ne?“ zeptala se odměřeně. „Vždyť mi to dlužíte.“

„Jo? A jaks na to přišla?“ zeptal se Reever a sesedl. Tory rozčílilo, když viděla, s jakou lehkostí seskočil z koně. Věděla, že až poleze ona, nebudou ji nohy zase poslouchat. Rozplácne se před Reeverem, a tím jen podpoří jeho mínění o ní. Neohrabaná. K ničemu. Slečinka z města. Zaskřípala zuby. Co je jí do toho, co si o ní ten svalnatý ďábel s ledovýma očima myslí. Měla by pokleknout a děkovat bohu, že není jeho typ!

„Přišla jsem na to, že mi dlužíte oběd, protože jste celou cestu sem byl tak kousavej, že by to vydalo na oběd o devíti chodech,“ řekla Tory a plameny svých zelených očí šlehla dolů na Reevera.

„Zlatíčko,“ řekl jí chladně a pohlédl na ni s ironickým úsměvem, „kdybych tě cestou trochu oprašoval, určitě by sis teď nestěžovala a nebyla tolik hladová.“

Jeho pohled i výsměch jí přitom bodaly do tváře.

Zavřela oči, těžce polkla a pak mu odpověděla podobným tónem: „Myslela jsem si, že kovbojové, jsou skromní a nesmělí, prostě príma chlapíci, ale vy na to zrovna moc nevypadáte.“

Reever zvedl koutky do mužného, zastrašujícího úsměvu. „Jen si do mě vandruj, zelenoočko,“ řekl hlubokým, přidušeným hlasem. „Však poznáš, jak dovedu bejt tvrdej.“

Blackjack hlasitě zafrkal a začal přešlapovat, aby dal najevo, že už chce být zbaven sedla.

„Slez z toho koně, ať může chudák dostat nažrat,“ řekl Reever. „Je utahanej jako já.“

„Nechápu, na co si stěžujete,“ odpověděla Tory ve snaze odvrátit moment, kdy bude muset slézt z koně a rozplácne se přímo u Reeverových mohutných nohou. „Vás nebolí celý tělo, od kolen až po –“

„Zlatíčko, mě bolej místa, o kterejch ty nemáš ani tušení.“ Pozoroval, jak jí stoupá červeň do tváří. Přidušeně se zasmál.

„Běžte pryč,“ řekla Tory s důrazem na každé slovo.

„Nemůžu,“ odpověděl Reever s přehnanou zdvořilostí, „mohla bys mě potřebovat.“

„Asi tak, jako může chřestýš potřebovat brusle.“

„Chřestýšovi nemůžou zdřevěnět nohy po hodinový jízdě na koni.“

„Chřestýš nemá –“

„Nohy,“ přerušil ji Reever. „Na slečinku z města ti to docela pálí. Tak polez. Ať to máme za sebou. Nebo snad sama nedokážeš ani slízt?“

Tory se na něho podívala a přidala k současnému součtu způsobů, jak utopit šklebícího se kovboje, šedesátý čtvrtý. Cítila se hned lépe, ale problém, jak přenést váhu z Blackjackova hřbetu na vlastní nohy, se tím nevyřešil. Pomalu se přesouvala ve snaze slézt podobným způsobem jako Reever.

Když měla nohu v půli cesty, začala levou hledat třmen. Ten byl příliš nízko, protože odpovídal Reeverově výšce.

Příliš pozdě si uvědomila, že se měla opřít ve třmenu dříve, než začala slézat. Pravou nohou narážela o koňův zadek, levou hledala třmen a sedlo jí klouzalo mezi rukama. Když třmen konečně našla, noha jí projela jeho otvorem a sedlo jí vyklouzlo z rukou. Svět se s ní zatočil. Přistála prudce na zádech, až si vyrazila dech.

Blackjack, který byl zvyklý na zkušenějšího jezdce, se začal plašit. Reever popadl koně za uzdu a snažil se ho uklidnit, protože Tory napůl ležela pod koňovými kopyty.

Reevera děsilo pomyšlení, co by znamenala rána kopytem do jejího jemného těla. Hlas měl klidný a příjemný. Tory ležela napůl omráčená na zádech a nevěřila svým uším. Potvrzoval se tím její instinkt, že pod jeho drsným povrchem musí být ještě něco víc. Pokusila se posadit, aby se dostala k tomu uklidňujícímu hlasu blíž.

„Nehejbej se,“ zavrčel na ni Reever. „Jestli Blackjacka ještě víc poplašíš, zapomene na svoje dobrý vychování a zašlápne tě.“

I tento hlas patřil Reeverovi. O tom neměla Tory pochyb. Zavřela oči, pod víčky ji řezalo, jako by se jí tam dostal horký písek. Prudce zamrkala a divila se, že se jí chce kvůli tomu pitomému pádu brečet. To se jí ještě nestalo. Když se v bazénu učila nový skok a vyrazila si dech nebo jí naskočily černomodré podlitiny, nikdy nebrečela. Ani jedinkrát.

Možná, že je to tím, že má hlad. Proto jí připadá, že se jí všechno hroutí pod rukama jako domeček z karet. Koleno, budoucnost.

Nenamáhala se vzhlédnout, když jí Reeverovy ruce uvolňovaly nohu ze třmenu. Neotevřela oči, ani když ji odnášel do domu.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se hrubým hlasem.

Přikývla a odvrátila tvář, aby neviděl její slzy. Naposledy brečela, když jí bylo sedm a přinesla domů první stuhu za plavání. Otec se jí zeptal, jestli třetí místo bylo to nejlepší, co mohla dokázat.

„Opravdu, zlato?“ řekl Reever. Byl to hlas, kterým tišil Blackjacka, jemný a konejšivý. To byl Tořin konec. Nebyla na soucit zvyklá. Rozvzlykala se.

„Chudinko,“ zašeptal Reever a posunul Tory v náručí tak, že se mu obličejem opřela o krk. „Dneska zkrátka nemáš svůj den, viď?“

Místo odpovědi se celá zachvěla a po krku mu začal stékat proud horkých, tichých slz.

Odnesl ji do domu a opatrně posadil na velkou dubovou židli v kuchyni. „Už můžeš dýchat?“ zeptal se.

„Aano.“

„Můžeš sama sedět?“

Tory přikývla a opřela se, s očima stále zavřenýma. Slzy byly pryč, ale styděla se na Reevera pohlédnout. Už před tím si o ní myslel, že je neohrabaná holka, a teď právě dokázala, že měl pravdu. Cítila se ponížená. Hořce se usmála. Dneska skutečně nemá svůj den.

Připadalo jí jako zázrak, že se o ni stará. Reever lil do umyvadla horkou vodu. Koutkem oka ji přitom pozoroval. Její obličej byl pod opálením bílý jak křída. Víc než její bledost ho však zarazila nečekaná ztráta chuti žít, kterou četl v její tváři. Poznal, že je se silami u konce. Pochopil, že v tomhle stavu ji nemůže odvézt do města a odjet. Ani nevěděl, jestli má dost peněz na ten zavšivený motel na kraji města. Jak by přežila ty tři dny, než přijede autobus?

Se zachmuřenou tváří nasypal do vody desinfekci, počkal, až se rozpustí, a ponořil do ní kousek čisté látky. Zvedl Tory jemně ruce a řekl: „Namoč si je.“

Voda byla horká, ale příjemná. Povzdechla si a se zavřenýma očima se znovu opřela. Překvapeně sebou škubla, když ucítila teplý, vlhký hadřík na obličeji.

„No tak,“ uklidňoval ji Reever. „Už je po boji, holčičko. Na další válčení nejseš v kondici.“

Tory cítila, jak je silný a zároveň jemný. Konečně se uvolnila a dopřála si ten luxus, že se o ni někdo stará. Byl to pro ni nový pocit. Třela si obličej o mokrý hadřík i jeho ruku pomalými pohyby, jako když se laskala s potokem.

Reever ji přivřenýma očima pozoroval a znovu se v něm ozvala touha. Nemohl uvěřit, že jí má být jednadvacet roků – vypadala spíš na patnáct. Připadal si vedle ní jako chlípný šedesátník. Hodil hadřík do umyvadla, opřel se o stůl, ruce zkřížil na prsou a pozoroval ji. Určitě o svém věku lhala.

„Uděláš nejlíp, když jim zavoláš,“ řekl konečně.

„Komu?“

„Rodičům.“

Vyvalila oči údivem. „A co bych jim měla říct?“

„Hele zlato, s rodičema není nikdo zadobře.“ Pokrčil rameny. „Vždyť není konec světa. Zavolej jim a řekni, že je ti to líto. Rádi ti pošlou peníze na autobus, aby ses vrátila domů.“

V Tory se všechno vzbouřilo. Tak Reever si myslí, že utekla z domova. A jeho tykání už měla tak po krk. Když mi chceš tykat, kovboji, můžu ti tykat taky, rozhodla se. Mokrou rukou vytáhla z kapsy látkovou náprsní tašku, odřenou ještě víc než tenisky, a hodila ji na stůl. Taška se otevřela a padl z ní Tořin řidičák.

„Tak čti, kovboji. Možná, že nemám sexappealu víc než žehlící prkno, ale brzo mi bude jedna dvacet. Starám se sama o sebe od šestnácti. Od té doby jsem si rodičům ani nikomu jinýmu neřekla ani o cent.“

Reever přimhouřil oči a pozoroval změnu, která se v ní odehrála. Teď už na jednadvacet vypadala. Nemusel se ptát, jestli to byly těžké roky. Otrhaná náprsní taška byla dostatečným svědectvím. Kdyby se nabídl, že jí koupí lístek na autobus domů, odmítla by to se stejnou vehemencí, s jakou se rozhodla ujít třicet kilometrů do města.

„Žehlicí prkno,“ opakoval po ní a pozvedl tmavé obočí, když si připomněl její pevná ňadra, která cítil na předloktí. „Zlatíčko, u vás musej vyrábět hrozně zvláštní žehlící prkna.“

Vzpomněla si na jeho dotek a žaludkem jí projela vlna tepla. Když uviděla jeho smyslný úsměv a pohled, který se přesunul na její ňadra, začala prudčeji dýchat.

„Radši je zabalíme,“ řekl Reever věcně a odešel.

Tory za ním nechápavě hleděla. Nevěděla, jak to myslel. Nepřekvapilo by ji, kdyby se vrátil a hodil jí do klína podprsenku.

Nenosila totiž žádnou. Nebylo to nutné, protože prsa měla pevná, a navíc tak ušetřila peníze. Tričko a džíny si koupit musela, bez těch by se na veřejnosti neobešla, ale podprsenku oželela.

Znovu ponořila ruce do konejšivé vody. Zasténala a přemýšlela, jestli nepřišla o rozum ten den, kdy se dozvěděla pravdu o svém zranění. Od té doby dělala všechny činnosti automaticky. Jedla, spala i nasedla do autobusu sem na ranč. Tolik si slibovala od Paytonova dopisu! Jenže zmizel, dřív než byl přečten. Její naděje byla pryč.

Povzdechla si únavou. Musí se snažit těch pár měsíců, na které je nutné podle lékařova doporučení vysadit, nějak využít. Peněz moc nepotřebuje. Koleno jí v práci nebude překážet. Kdyby ji moc bolelo, vezme si aspirin.

Pevné a zároveň něžné prsty jí zvedly ruce z vody. Polekala se. Přestože byl Reever mohutný muž, jeho pohyby byly velmi tiché. Pozorně si ho prohlížela. Byla fascinována mužnými rysy jeho tváře, vysedlými lícními kostmi, zahnutým nosem a hustým, klenutým obočím. Huňatý knír odhaloval jemně vykrojené rty, které smyslně kontrastovaly se silnými bílými zuby, jež se objevily, když se výjimečně usmál.

„Objevilas něco zajímavýho?“ zeptal se jí suše a soustředil se při tom na její poraněné ruce.

Tory si uvědomila, že na něj už chvíli nepokrytě hledí. Neměla energii ani se začervenat nebo vymyslet nějakou kousavou odpověď. „Jsi hezkej,“ řekla prostě.

Reever prudce zvedl hlavu a v očích se mu zračilo překvapení. Podle Tořina výrazu poznal, že to myslela upřímně.

„Asi nejsem první, kdo vám to říká,“ pokračovala Tory s nepříjemným pocitem.

Reever se tiše zasmál. „Určitě je ten řidičák pravej?“

„Ty jsi –“

„Ďábel,“ doplnil ji. „To jsi poznamenala od tý doby, co jsem tě vysadil na Blackjacka, několikrát.“

„Za celou dobu, co jsme jeli, jsem neřekla ani slovo.“

„Tos ani nemusela. Cejtil jsem, jak ti vztek lomcuje celým tělem. Jseš taková vášnivá kočička. Divím se, že ti ještě žádnej neobrousil drápky.“ Raději přestal, protože zčervenala jako pivoňka.

„Netvař se tak dychtivě. Já ti žádnou práci nenabízím.“

„Poslouchej, ty nadutej –“ začala rozhořčeně.

Reever ji zakryl ústa dlouhými, tvrdými prsty. „Poslouchej ty mě. Jsem normální chlap, zlatíčko, a jsem zvyklej mít ženský. Ženský, ne dívenky. Jestli mě budeš ještě dál provokovat a svádět, chytnu tě a naučím tě věci, že se budeš červenat až po prsty u nohou.“

Tory začala prudce oddechovat a v krku se jí vzpříčila slova odporu vůči Reeverovi, odporu vůči všemu, co říká. Chtěla popřít každé jeho slovo, ale pak si uvědomila, že vlastně mluví pravdu. Při prvním pohledu na něj zatoužila dostat se pod jeho tvrdou slupku… Proč? Co od něho chtěla? Čím to, že ji tak nevysvětlitelným způsobem vyvedl z míry, jako se to ještě nikomu nepodařilo? Proč, když jí jen osušuje ruce a vtírá mast do dlaní plných puchýřů, vnímá zvláštní pocit bezpečí i ohrožení zároveň?

Promluvila a hlas měla chraplavý, rozechvělý. „Normálně mě hned tak něco nevyvede z míry. S každým dobře vyjdu. Můžeš se zeptat mých trenérů. Ale v poslední době…“ Pokrčila rameny a slabě se usmála. „Poslední tejden byl nejhorší tejden mýho života. Když jsi se mnou zacházel, jako kdybych byla něco mezi děvkou a mladistvou delikventkou, bylo to pro mě hrozné.“

„A na týhle práci ti hodně záleželo, viď?“ zeptal se laskavě. „Dovol, ať ti koupím ten lístek na autobus, zlato.“

Tory zavrtěla hrdě hlavou. „Ne, děkuju, já jsem zvyklá si platit všechno sama.“

„Bude to půjčka. Můžeš mi ji splatit, až –“

„Ne,“ přerušila ho prudce. „To je můj problém, ne tvůj. I když tomu nevěříš, nejsem malá holka. Přežila jsem horší zklamání než to, že jsem nedostala práci na Sundancově ranči.“

Reever přemýšlel, jakým způsobem přimět Tory, aby peníze přijala. Tušil však, že každý pokus bude marný. Pod křehkým povrchem byla hrdá a rozhodnutá udělat všechno po svém. Obdivoval tyto vlastnosti natolik, že s nimi nechtěl bojovat.

„Co se stalo minulej tejden?“ zeptal se nakonec, i když věděl, že by neměl. Zahlédl však Tořin zoufalý pohled, který se na okamžik objevil v její tváři, dokud jej nezakryl rozhodný úsměv. Toužil vzít ji do náručí a slíbit jí, že už bude všechno v pořádku. „Byl v tom muž?“

„To není fér, kovboji,“ řekla unaveně. „Jestli chceš, abych se do tebe přestala strefovat, budeš muset přestat rejpat ty do mě. Jak jsi neopomněl při každý příležitosti zdůraznit, já nejsem typ, o kterém mužský sněj.“

„Říkáš si o poklonu?“

„O nic víc, nežli si ty říkáš o to, abych ti vychrstla špinavou vodu do obličeje,“ odsekla a vzteky opět zčervenala. „Vím, co jsem a co nejsem. Vím, že nejsem sexy.“

Reever na ni hleděl a uvědomil si, že to myslí vážně. Nevěří tomu, že je sexy. Dokud bude takhle nevinná, bude dohánět muže k nepříčetnosti.

Zvedl ruku a úmyslně jí přejel hřbetem ruky přes ňadro. Ozvala se polekaně hrdelním zvukem a bradavka se jí napjala. Když jeho mohutná ruka uhladila záhyby na tričku tak, že bradavka zřetelně vyčnívala skrz tenkou látku, přestala úplně dýchat. Zachvěla se.

„Tady o tom,“ řekl a pozoroval ji napjatě, „muži sní. Ty reaguješ na pohled, na dotek a představuju si, co by se stalo, kdybych se tě opravdu dotkl.“

„Reevere, já –“ Tořin hlas se zlomil, když se jí znovu docela jemně dotkl. Projel jí blesk celým tělem.

„Ano,“ řekl. „Já vím, tebe by taky zajímalo. Jsi ještě panna.“

Rozšířily se jí oči a objevila se tak čistá zeleň, až ho to zabolelo.

„Jak to víš?“ zašeptala.

Reever zavřel oči a řekl šeptem něco strašného. „Doufal jsem, že se mejlím.“

Otočil se, vzal gázu a začal jí jemnou, bílou tkaninu omotávat kolem dlaně.

„Teď ti ruce zavážu,“ řekl suše. „Na noc si ten obvaz ale sundej. Na vzduchu se ti to bude rychlejc hojit.“

„Reevere,“ řekla tichounce.

„Ne, zlato,“ odbyl ji a ani se na ni nepodíval. „Jseš zatraceně mladá. Musela by sis namluvit, že mě miluješ a pak bys chtěla, abych ti i já vyznal lásku. To ode mě nechtěj.“ Zmrazil ji tvrdým šedým pohledem. „Já ženám nelžu, ať už v posteli nebo jinde. Vím přesně, jakou ženu budu potřebovat, než budu moct začít mluvit o lásce, a vím, že ty to nejseš.“

Tory nemohla uvěřit ostrosti bolesti, kterou pocítila při jeho věcném odmítnutí. Až se poděsila, jak jí na něm muselo záležet. Pokusila se překrýt svoji bolest prostořekostí, která jí už v minulosti pomohla mnohé přežít.

„Protože nejsem drobná, oplácaná a sexy?“ opakovala slova, kterými ji ráno vyhazoval ze své kanceláře.

„To je výbava pro válení se na seně, ne pro zlatej prstýnek,“ řekl Reever věcně. Zavázal konec gázy na jedné ruce a začal pracovat na druhé. „Ožením se s dospělou ženou, která mě bude milovat a která se mnou bude chtít mít děti a nebude postrádat městský radovánky. Chci ženu, kterou neodradí první těžkosti. Která bude pracovat se mnou na ranči, protože bude milovat půdu stejně jako já.“ Pokrčil rameny. „Potřebuju ženu, ne děvče.“

Tory zavřela oči. Věděla, že ji Reeverova slova nesmí bolet. Nemá důvod, aby se cítila tak mizerně. Nebyl k ní úmyslně krutý.

Tím víc ji to bolelo. Nesnažil se ji ranit. Řekl prostě klidně, co si myslí. Mohla by ho svést, ale pak by pro něho znamenala opravdu jen poválení na seně, ne ženu, kterou by miloval.

Dnes už po druhé Reever viděl, jak z Tořiny tváře mizí chuť žít, a tentokrát věděl, že za to sám může. V duchu slyšel ozvěnu svých vlastních slov a trhl sebou. Ano, říkal pravdu, ale neuvědomil si, jak to bude vnímat ona. Podcenil její city.

„Ty, kočičko se zelenejma očima,“ zamumlal a dotýkal se jemně prstem Tořiny tváře. „Nemyslel jsem to tak, jak to bereš. Jsem pro tebe zkrátka starej. Ty jsi v pořádku. Najdeš si nějakýho hodnýho kluka, kterej tě to všechno naučí.“

„Ano, já vím,“ zašeptala a zavřela oči, aby neviděla Reeverův jemný, mužný úsměv. „Ale tys mě taky něco naučil. Právě teď, tady, v kuchyni. Otevřela oči. „A kluk nejsi.“

„Já tě nebudu –“ začal upjatě.

„Já to po tobě nechci,“ odsekla Tory. „Ale jestli mě ještě jednou pohladíš po hlavě, přísahám, že tě kousnu.“

„A já tě pak taky kousnu, zlatíčko. To ty víš. A ta představa se ti líbí. No není to pravda?“ Reever náhle změnil tón. „Sakra, zase se provokujem, jenom přilejváme olej do ohně. Napadlo tě vůbec, proč se pořád vracím k tomu, jak jseš zatraceně mladá?“

Zavrtěla hlavou. Reever tiše odsunul židli a postavil se, už neskrýval to, co s ním provedla. Když spatřila jeho vzrušení, oči se jí ještě víc rozšířily. Mohla být nezkušená, ale nebyla slepá ani hloupá. Věděla přesně, co vyboulení pod džínami znamená.

„Moje svědomími říká, že si tě nesmím vzít,“ řekl Reever suše. „Nechci poslouchat žádný řečičky o lásce. Ale chci tě, zlatíčko, zoufale tě chci. Už doufám rozumíš, co tím míním, když říkám, abys mě nehecovala?“

Tory mlčky přikývla. Pomyšlení, že je schopna na něho tak zapůsobit, jí přinášelo nepoznanou rozkoš. Začala tát jako horký, sladký med.

Reever byl připraven, že Tory bude důkaz jeho hladu po ní děsit nebo odpuzovat. Nečekal, že na něho s tichým zasténáním pohlédne, jako by byl skrytý pramen, ze kterého touží pít.

„Proboha,“ řekl chraplavým hlasem. „Jak je možný, žes zůstala tak dlouho panna?“

Tory zavřela oči. „Úplně snadno. Nepotkala jsem tebe.“ Zasmála se bezmocně. Otevřela oči a pohlédla Reeverovi zpříma do tváře. „Neboj, mám sama k sobě dost respektu. Nebudu pronásledovat muže, který ode mě nechce nic jinýho, nežli mě vyválet na seně. Tak se uklidni, kovboji. Nestrhnu z tebe šaty, i když –“ pohlédla hořce na svoje obvázané dlaně, „ – i když by to moje jemný, městský ručičky taky dovedly.“

„Ty seš zkrátka od přírody drzá, viď,“ řekl Reever a proti své vůli se usmál.

„Asi jo. Proto jsem přežila, když na mě trenéři řvali. Usmála jsem se a řekla jsem jim, jak jsou skvělí. Některý mi to dokonce uvěřili.“

Reever se nahlas zasmál a potřásl hlavou. „Trenéři, říkáš? Co jseš zač, nějakej tenisovej zázrak?“

„Kdepak. Vodní zázrak. Tak jsem se seznámila s tvým bratrancem. Podporuje jeden plaveckej klub. Hledá práci pro –“ Tory se zarazila, když zaslechla, jak Reevera venku někdo volá.

„Tady jsem, Jede,“ozval se Reever.

Otevřely se zadní dveře do kuchyně a znechucený mužský hlas oznámil: „Kuchař, ta kůže líná, už zase někde nasává. Kdyby bylo po mým, tak až ho najdem, přivázal bych ho za jeho mrňavýho –“ Jed se zalekl, když spatřil Tory. „Promiňte, slečno. Nevěděl jsem, že tu kromě šéfa ještě někdo je.“

„Nic se neděje,“ odpověděla Tory s úsměvem hubenému honáku, který mohl být tak starý jako ona. „Tam, odkud jsem přišla, je nadávání oblíbeným sportem.“

Jed se nejistě usmál. „Opravdu? A odkud pocházíte, krásná slečno?“

„Z města hříchu, z Friska,“ řekla teatrálně a mrkla na Jeda způsobem, který byl běžný v plaveckém klubu. Rychle se přeorientovala na kamarádský tón, na který byla zvyklá.

Reever pozoroval přimhouřenýma očima, jak se Tory a mladý honák rychle skamarádili. Věděl, že by měl cítit úlevu, že se ty široké zelené oči obrátily jiným směrem. Ale nejraději by toho hezkého mladíčka popadl za límec a vyhodil ho ze dveří.

„Kuchař má padáka.“ řekl Reever odměřeně. „Už mi tu chlastat nebude. Sežeň ostatní, dohodl sem se, kdo ho odveze do města. Zatím si budem vařit sami. Vždycky někoho vylosujem.“

Bylo vidět, že kuchař není zrovna v oblibě. Reever zabouchl dveře a šel shánět svoje lidi, aby jim zprávu sdělil.

Po chvilce váhání se Tory pustila do hospodaření v kuchyni. Bylo jasné, že když chce co nejdřív něco sníst, bude si to muset připravit sama. Když se Reever vrátil i s chlapci, bylo už cítit vůni smaženého masa a cibule. Tory zrovna strouhala sýr a občas maso zamíchala. Ve druhé pánvi se na oleji s česnekem opékal na kostky nakrájený chléb. Tory zatřásla obrovskou pánví, až se kostky chleba rozlétly do všech stran.

„Co to proboha děláš?“ ozval se za jejími zády Reever.

„Já myslela, že jseš kovboj, a ne nějakej zavšivenej Indián, kterej mi je pořád v patách,“ odbyla ho Tory.

Muži, co stáli za Reeverem, se rozesmáli, ale nikdo neřekl ani slovo. Tory si jich teprve teď všimla.

„Ahoj,“ pozdravila je. Nepřítomně si olizovala ukazováček. „Tak koho jste vylosovali?“ zeptala se.

„Reevera,“ odpověděl Jed a jen stěží skrýval úsměv. „Aha.“

Reever nedával pozor, o čem je řeč. Oči měl přišpendlené na jejím růžovém jazýčku, kterým si olizovala prst.

Ty mi dáváš zabrat, zelenoočko, pomyslel si.

Tory pohlédla na Reevera, a když viděla jeho zachmuřený pohled, rychle dodala: „Měla jsem hlad. Tak jsem se do toho pustila sama.“

Reever si vzal jeden zabloudilý kousek chleba, strčil ho do pusy a rozkousal. Překvapila ho neočekávaná křupavost a výborná chuť.

„Není to špatný,“ řekl s plnou pusou.

„Jste laskavý,“ řekla Tory hlasem sladkým a prázdným jako cukrová vata.

Chlapci se začali vytrácet z kuchyně. Vycítili, že se chudák holka pouští do souboje s šéfovou pověstnou zlou náladou.

„Asi jsem,“ řekl cynicky. Snědl několik horkých kousků masa. „Jestli to do večeře přežiju, máš práci, dokud si nevyděláš na lístek na autobus.“

„Jak jste přišel na to, že nemám prachy?“ zeptala se.

Stejně jako s její nevinností si nebyl Reever jistý, dokud mu to sama nepotvrdila.

„Kolik máš peněz?“ naléhal na ni a chytl ji za bradu, aby mu nemohla ucuknout.

„Pár dolarů.“

„Pár dolarů,“ opakoval a zhluboka se nadechl. Pak se zeptal drsným hlasem: „Jak sis ksakru představovala, že se ze Sundancova ranče dostaneš domů? Že pudeš pěšky a budeš se živit pelyňkem?“

„Vždycky přece zbejvá nejstarší profese, ne?“ řekla Tory prostořece.

Reever sevřel rty. „Zlatíčko, ty seš tak neohrabaná, že bys musela za souboj s tebou ještě připlatit.“

Dnes už po druhé cítila Tory, jak se jí derou slzy do očí a jak se jí chvějí rty. Nenáviděla Reevera za to, že ji vidí pokořenou, i sebe, za to, že je vůči němu tak snadno zranitelná.

Reever hořce zaklel. „Já jsem tě varoval, holčičko. Neprovokuj mě.“

Němě přikývla a poslepu strouhala sýr.

„Jestli chceš to místo, řeknu Dutchovi, aby přivezl tvoje věci, až pojede s kuchařem,“ řekl Reever nevrle.

Tory věděla, že si Reever přeje, aby odmítla. Sama by taky nejradši odmítla. Ale nic jiného jí nezbývalo. Nevšimla si, že by v Massacre Creek někdo nabízel práci. Zase, jako už tolikrát, si nemohla dovolit přepych mít svoji hrdost. Musela vzít, co se jí nabízelo, usmívat se a snažit se z toho vyzískat co nejvíc. Normálně ji to neznepokojovalo. Až teď.

Než promluvila, zhluboka se nadechla, aby se jí netřásl hlas. Už nechtěla před Ethanem Reeverem ukázat svoji slabost.

„Ano,“ řekla nakonec potichu. „Chci to místo.“

Reever pozoroval štíhlou, hrdou linku Tořiných zad a potichu zaklel. Viděl její lesklé zelené oči i to, jak se jí při práci chvějí ruce. Nasadil si klobouk a prudce vyrazil z kuchyně. Drátěné dveře se za ním hlasitě zabouchly. Nadával si a zapřísahal se, že se Tory nedotkne, dokud si nevydělá na autobus zpátky do města, kam patří.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Ukaž, Jede, já to udělám,“ řekla Tory a vzala od něho košík na vajíčka.

„Opravdu si na to troufáš? Dej si pozor,“ varoval ji, „ta jednooká slepice je úskočná jak had. Reevera už několikrát poklovala.“

„A přežila to?“ zeptala se Tory kousavě. „To byste ji měli nechat vytesat do zlata.“

Jed se zasmál a podíval se na Tory živýma modrýma očima. Za tři týdny, co byla na ranči, si všichni muži oblíbili její vtipný jazýček i vaření. Samozřejmě s výjimkou Reevera.

Jed nevěděl, co se dělo v kuchyni v den jejího příchodu na ranč, když se všichni muži vytratili a ponechali ji všanc šéfově zlé náladě. Věděl však, že od té doby byla Tory v Reeverově přítomnosti vždycky veselá a hlavně že se uměla v kuchyni ohánět.

„Opravdu tě nepřesvědčím, abys šla se mnou večer do kina?“ ptal se Jed. „Ta stará kuchyň by už další nápor uklízení nepřežila.“

„Nepůjdu. Ale díky, Jede,“ řekla a přátelsky na něj mrkla. „Je to od tebe hezký se takhle chovat ke staršímu člověku.“

Jed sebou nejdříve trhl, ale pak se rozesmál a potřásl nevěřícně hlavou. „Sakra, Tory, jsem jen o dva roky mladší než ty.“ Náhle zbystřil pohled. „Ty máš doma kluka?“

„Ne.“ Tory se zarazila a pak prostě dodala „A tady taky žádnýho nechci. Kdybych šla do kina, šla bych s celou partou, ne s jedním. Chci být kamarádka vás všech.“

Jed si povzdechl. „Tak jo,“ řekl nakonec. „Jestli je to tvoje přání.“

„Díky za pochopení,“ řekla s úsměvem a vypravila se ke kurníku. Se všemi muži na ranči se Tory rychle skamarádila a navázala vztah založený na nezávazném vtipkování, jak byla zvyklá z plaveckého klubu. Nevyhnutelné narážky honáků ignorovala, nebo převedla do jiné roviny nevinným výrazem v kamenné tváři. Nabídky na schůzku odmítala rychle, pevně a s příjemným úsměvem. Nechtěla, aby se muži o ni ucházeli. Chtěla být jejich sestrou.

Jediný Reever tvořil výjimku. Jemu chtěla být něčím víc, ale věděla, že to není možné. Snažila se smířit se skutečností, že poprvé v životě našla muže, kterého by mohla milovat, a ztratila ho dřív, než jí dal šanci, jenom proto, že se narodila na nesprávném místě a příliš pozdě na to, aby ho mohla upoutat. Život není fér. Znala to z plavání. Rozhodčí často určovali nejlepší skokany podle rozmaru nebo byli předem zaujati. Někteří vyhráli, jiní prohráli. Někteří neměli šanci vůbec. Takový byl život. Snad příště.

Aspoň tak se vždycky utěšovala.

Den byl zalitý sluncem. Obloha byla modrá, až to bolelo do očí. Vítr honil po nebi pár obláčků, ale dole bylo bezvětří. Čerstvá vlhká země voněla, příroda se začínala probouzet. Zhluboka se nadechla a vychutnávala čerstvý vzduch. Milovala časná rána. Svěží vzduch a výhled do dalekého kraje vnášely do její duše mír, jaký do svého příchodu na ranč nepoznala. Naplňoval ji pocit úlevy a spokojenosti, jako by se vrátila domů. Ani Reeverova zloba a jazyk ostrý jak břitva nemohly tuto pohodu pokazit.

Celý život kupovala vejce stejné velikosti, dokonale uložená ve sterilních obalech z umělé hmoty. Teď poprvé okusila, co to je sbírat vajíčka přímo z kurníku. Ještě teplá a různě velká. Přinášelo jí to nečekané uspokojení.

„Brejtro, naše jednooká čarodějnice,“ pozdravila vesele a sypala zrní do malých korýtek, která se táhla podél kurníku.

Slepice na ni zle pohlédla a pak se pustila do zobání. Ostatní slepice se přidaly a za chvíli se ozývalo nervózní kvokání a klapání zobáků. Slepice si na Tory pomalu zvykaly, jak postupně přebírala lehčí práce po Jedovi.

Když byly slepice zabrané do jídla, vyšplhala Tory po vratkém žebříku nahoru a otevřela dvířka od kurníku. Naklonila se dovnitř a poslepu hledala hmatem v teplém seně vajíčka. Brala je jedno po druhém a ukládala je do košíku, který držela mezi nohama.

Vzpomněla si přitom toužebně na malý kousek půdy, který byl vzadu za domem. Určitě tam kdysi byla zeleninová zahrada. Dosud tam byly zřetelné známky brázd a za kurníkem objevila zbytky kompostu. Jako dítě neměla nikdy na zahradničení čas, ale vždycky ji to lákalo. Vypěstovat ze semínek dospělé rostliny, jíst ovoce nebo zeleninu, která se rozvinula z těch drobných, zranitelných rostlinek, účastnit se příchodu jednotlivých ročních období, po tom všem toužila. Chtěla se dotýkat půdy, cítit ji teplou a úrodnou pod svýma rukama.

Tak se zasnila, že zapomněla, že si musí se sbíráním vajec pospíšit. Prvním varováním, že něco není v pořádku, byla ostrá bolest, jako by jí někdo zarazil do prstu tlustý trn. S úlekem uškubla, zapotácela se a nohama přitom převrhla košík s vajíčky.

Podařilo se jí uchránit oči, ale pouze za cenu poklování na rukách. Chtěla vycouvat, ale nevěděla, jak by si přitom ochránila obličej. Opřela se tedy o lokty a jako šílená se snažila jednookou slepici chytit.

Divoký boj přivolal i ostatní slepice. Některé se k vyhánění vetřelce přidaly. Ostatní jen kvokaly a ztřeštěně poletovaly sem a tam, jako kdyby do kurníku vnikl kojot a rdousil je jednu po druhé.

Reever uslyšel rámus a vyšel ze stáje, kde se byl podívat na kulhavého koně. Když viděl, jak Tory zápasí se slepicemi, byl několika rychlými skoky u ní. Velká ruka v kožené rukavici přikryla Tory obličej, vystrčila ji z dosahu jednooké slepice a rychle zabouchla úzká dvířka.

„Ty neohrabanej městskej blbečku!“ zakřičel na ni hrubě a postavil ji doprostřed rozbitých vajec. „Podívej se na ten binec! Měl bych Jeda pořádně potrestat, že tě na tu jednookou slepici neupozornil!“

Tory se snažila nevšímat si Reeverových pohrdlivých, ledových očí. „Jed mě varoval. Byla to moje chyba, že jsem si se sbíráním vajíček nepospíšila,“ přiznala.

Začala spěšně couvat z jeho blízkosti. Na ranči vyšla s každým. Jenom s nevrlým šéfem ne. Ať dělala, co dělala, čím víc se snažila být veselá a k Reeverovi uctivá, tím nemilosrdněji ji srážel. Nechtěla mu dát další příležitost. Spěchala do kuchyně, aby si očistila ruce dřív, než si jich všimne.

„Jedině moje chyba,“ opakovala Tory. „Máte pravdu, jsem neohrabaná. Moc mě to mrzí. Můžete mi vajíčka odečíst z platu. Už musím do kuchyně,“ pokračovala a skrývala bolavé ruce za tělem, „aby se mi nepřipálily fazole.“

Tory přesně poznala ten okamžik, kdy Reever spatřil její prsty. Tělo mu znehybnělo a pak prudce natáhl ruce a chytil ji za zápěstí.

Nejraději by se propadla do země. Snažila se však nedat na sobě nic znát. Rozhodla se, že bude s Reeverem jednat jako s tím nejtvrdším trenérem, jakého kdy měla. Bez ohledu na jeho sarkasmus, kousavost, krutost. Bude vždy příjemná, nikdy se nebude hádat a nikdy nedá najevo, jak zle s ní zachází.

„Kde máš ksakru ty kožený rukavice, který sis měla obstarat?“ zavrčel nakonec. Tory se vzmužila a hlesla: „Nekoupila jsem si je.“

„Cože?“

„Nekoupila jsem si je.“

„Proč ne?“

Dál už raději nic neříkala, protože věděla, že by další slova Reevera rozzuřila do nepříčetnosti. Jako kuchařka nebyla moc dobře placená. Ani pro to nebyl důvod. Všechno jí platil ranč: ubytování, stravu, praní. Její týdenní plat byl minimální. A z něho už si koupila boty, ponožky, nové tričko a džíny, zkrátka oblečení, které vzalo za své ten den, kdy se vypravila zpátky do města.

Musela si taky koupit protizánětlivou mast, obvazy na koleno, mýdlo, šampón, zubní pastu, intimní ženské potřeby. Když nakoupila všechno potřebné, žádné peníze jí nezbyly. Ani neměla na kino. Kožené rukavice by stály půlku týdenního platu.

„Podívám se po nich, až budu příště ve městě,“ řekla Tory.

„Už před dvěma týdny jsem mluvil o tom, že si je máš koupit. Když ses začala motat kolem chlapů ve stodole a v ohradě,“ pokračoval Reever. „Vzpomínáš si?“

„Ano, pane.“

Nemínila to jako sarkastickou poznámku, byl to reflex z dob, kdy musela poslouchat nesnesitelné trenéry. To však Reever nevěděl. Oči se mu zúžily, jako kdyby ho Tory udeřila.

„Jenom Reevere, slečinko z města,“ procedil mezi zuby. „Doufám, že už si to budeš pamatovat, nebo ti to mám vytetovat slepičím zobákem na tvoje nepoužitelný ručičky?“

„Promiňte, Reevere,“ řekla Tory upjatě a ze všech sil se snažila, aby se jí nezlomil hlas.

Pozoroval její sklopené oči, ale nepohnula se a nepohlédla na něj. Byla taková od prvního dne, co začala pracovat v kuchyni – zdvořilá, uctivá, snažila se za každé okolnosti zavděčit. A čím víc se snažila, tím víc ho to rozčilovalo.

Tory si to uvědomovala, ale nevěděla, jak by se mohla chovat jinak. Doufala, že Reevera dříve nebo později omrzí se do ní strefovat nebo že si brzy vydělá dost peněz na autobus domů.

Domů. On to vlastně není domov. Je to jediné místo, kam může jet.

„Umej si ruce,“ řekl Reever s opovržením. „Řeknu někomu, ať tě zaveze do města k doktorovi.“

Tory vzdorně pohlédla Reeverovi do tváře. „Když si Jed spálil ruce o lano, tak jste ho nenutil jet do města. Proč bych tam měla jet já kvůli pitomýmu škrábnutí.“

Reeverovy rty se zúžily do tenké linky pod hustým černým knírem. Přiblížil Tořinu ruku k obličeji, jako by odsuzoval každý prst zvlášť. Z jednotlivých ranek vytékala jemným pramínkem krev. „Jed není jemná dívenka.“

„Já taky ne,“ odpověděla Tory a ze všech sil se snažila mít pevný hlas.

„Řek jsem, že pudeš, tak pudeš.“

„Nemůžu,“ namítla. „Omlouvám se, ale nemůžu si doktora dovolit.“

Reever si tiše prohlížel její poklované ruce. „Tak proto sis nekoupila ty rukavice?“ zeptal se konečně.

Na okamžik zaváhala, pak přikývla.

„Příště nesmíš utratit všechny peníze za zábavu s klukama,“ řekl hrubě.

Tory vzhlédla, v zelených očích údiv: „Cože?“

„Myslíš si, že jsem si nevšim, jak jste se v sobotu odpoledne namačkali všichni do Smittova auta a vrátili se až v neděli ráno?“

Tory zavřela oči a v duchu se přesvědčovala, že se nesmí nechat vyprovokovat. „Dutch měl narozeniny.“

„Jo, slyšel jsem. Všichni jste se mohli přetrhnout, abyste mu udělali radost. Hlavně tys mu předělala pomyšlení.“

Tory nasucho polkla, vytáhla ruce z Reeverova sevření a řekla: „Koupím si ty rukavice, jakmile si to budu moct dovolit.“

„Radši si kup i masku na obličej, slečinko. Příště ti ta stará kvočna vyklove voči.“

Přivřenýma, ocelovýma očima pozoroval, jak odchází. Na svých kožených rukavicích spatřil stopy krve. Divoce zaklel, odkopl stranou košík na vajíčka, vyšplhal po žebříku nahoru a otevřel dvířka od kurníku.

Tory si namáčela ruce v teplé vodě s jódem, když zaslechla z kurníku divoké zakdákání. Než stačila zjistit, co se děje, bylo ticho. Asi za hodinu přišel Jed do kuchyně, v ruce košík s vajíčky.

„Šéf říká, že chce k večeři kuře a k tomu noky.“

„Podívám se do mrazničky,“ řekla Tory, „ale myslím, že jsme měli poslední kuře v neděli k obědu.“

„Žádnej problém,“ řekl Jed, sáhl do košíku a vytáhl už oškubané, očištěné, poněkud vyhublé tělo slepice a hodil ho na stůl.

Zazubil se. „Myslim si, že náš opeřenec už šéfa pokloval dost. Zakroutil mu krkem a sám ho vočistil.“

Pak si všiml Tořiných rukou. „Ježkovy voči! Tak to nebyl Reever, koho ta slepice dnes dostala.“

Ušklíbla se. „Jak to říká Reever, jsem nešika.“

„Ty a nešika?“ divil se Jed. „Ty jseš asi tak nešikovná jako kočka, když honí ve stodole myš.“

„To víš, že jo,“ usmála se Tory a vzpomněla si na všechny situace, kdy se před Reeverem znemožnila. Naposledy teď v kurníku. To musel být pohled, když měla hlavu vevnitř a nohama kopala do vzduchu. Povzdechla si a zvedla mrtvou slepici. Něco jiného bylo sbírat ještě teplá vajíčka a něco jiného je držet sotva vychladlé tělo slepice.

Naplnila velký hrnec vodou, a zatímco se slepice vařila na sporáku, studovala Tory kuchařku. V jejím repertoáru nebylo zatím moc jídel. Uměla výborně palačinky, ale topinky, které ze začátku pekla, by se daly podle Reeverových slov kovat koním na kopyta. Zkoušela to znovu a znovu, až se je naučila dělat jemné a chutné. Chlapci ji ohromně chválili. Reever neřekl nic jiného než: „Podej mi máslo.“

Tak to bylo se vším. Když udělala něco špatně, dal jí to bez ubrousku najevo. Když se jí něco podařilo, ignoroval ji. Dutch jí tvrdil, že to nesmí brát osobně. Reever se tak chová ke každému. Ale sám musel nakonec uznat, že na Tory je Reever obzvlášť tvrdý.

Myslela si, že když bude pracovat ještě lépe, Reever to jednoho dne ocení. Měla tu zkušenost s trenéry. Nakonec i ti nejtvrdší ocenili dobrý výkon. Jenže Reever ne. Vypadalo to spíš, že čím je Tory pilnější, tím se on stává sarkastičtější a kritičtější.

Prý to nesmí brát osobně! Jak ráda by tomu uvěřila. Kdyby dokázala zapomenout, kolikrát ji už ponížil: jako kuchařku, jako sběračku vajec, jako umývačku nádobí a jako ženu. To ji bolelo nejvíc. Vzpomínka na to, jak se jí dychtivě napjala ňadra, když se jí dotkl, se jí stále vracela. I teď stačilo, aby se na ni podíval, a cítila, jak se chvěje a roztává pod jeho pohledem.

Tory zachmuřeně pročítala předpis na slepici s noky. Už měla připravené všechny přísady. Stará, tuhá slepice se vařila na sporáku. Tory ji občas zamíchala, okořenila, osolila, ochutnala. Slepice měla dobrou chuť sama o sobě a v průběhu vaření se ještě zlepšovala. Když přišel čas vařit noky, udělala Tory všechno podle předpisu a dala je vařit. Když pak kousek ochutnala, hned věděla, že bude mít Reever zase dobrou příležitost pro svůj sarkastický jazyk. Bylo to zkrátka vařené těsto. A příloha bude naneštěstí to hlavní, protože když se rozdělí slepice mezi devět strávníků, moc se toho na každého nedostane. Tory přichystala na stůl a připravila se na těžkou zkoušku. Slepice byla měkká a chutná, lepší Tory ještě nejedla, i když si musela přiznat, že pomsta sehrála určitě svoji roli, ruce ji dosud bolely od klovanců. Zelenina byla uvařená akorát, pevná, nerozměklá a výborně okořeněná, tak že vynikla její přirozená chuť. Noky však chutnaly jako vařené těsto.

Muži se nahrnuli do kuchyně, když Tory nalévala silnou kávu, kterou všichni milovali.

„Brej večír,“ pozdravil Dutch a pověsil si svůj pomačkaný klobouk na opěradlo židle. Dychtivě sklouzl na sedadlo. „Celej den to tu tak voní. Už jsem to nemoh vydržet,“ pokračoval.

Reever si dlouze prohlížel Tořiny ruce, když mu nalévala kávu. Přimhouřil oči, když viděl drobné, nateklé ranky, kterými byly její jemné ruce posety.

„Jede,“ řekl Dutch, „měl by ses po večeři podívat do kurníku. Když jsem šel teď kolem, ta jednooká slepice nevylezla, aby mi skrz pletivo klovala do holinek jako obvykle.“

„Ta stará kvočna už dokvokala,“ odpověděl Jed sebejistě a nabíral si maso a noky.

„Fakt?“ zeptal se Dutch a naložil si plnou pusu slepičího masa.

„Bože, Tory, ty nás ale rozmazluješ,“ řekl, zavřel oči a pomalu přežvykoval. „V životě jsem nejed tak dobrou slepici.“ Slastně vzdychl a obrátil se zpátky k Jedovi. „Co se vlastně stalo?“

„Reever jí zakroutil krkem,“ řekl Jed stručně a jasně.

Dutch se podíval do talíře s novým zájmem a obrátil se na Reevera. „U čerta, šéfe, myslel jsem, že jste říkal, že nikdy nezkřivíte ani peříčko tý zlý, starý –“

„Budeš jíst nebo nám tu budeš rozkládat?“ přerušil ho Reever.

Tory pohlédla na Reevera a přemýšlela, jestli se jí to jenom zdá, že se Reever červená. Rychle odvrátila pohled a soustředila se na nalévání kávy, aby nevybryndala ani kapku. Nepotřebovala poslouchat další kousavou přednášku o své nešikovnosti.

„Můžu jíst i mluvit najednou,“ zubil se Dutch. „Co to, žes na tu ztřeštěnou kvočnu změnil názor. Poklovala tvýho miláčka koně? Nebo –“ zmlkl, když uviděl Tořiny ruce nad svým šálkem kávy. Něco zamumlal a ocenil Reevera pohledem. Pak se obrátil k Tory. „Budem se s klukama v mytí nádobí střídat, dokud se ti ruce nezahojej. Máma vždycky říkala, že na rány není nic horšího než špinavá voda z nádobí.“

„To je dobrý, Dutchi,“ řekla Tory rychle. „Potom si je zajóduju.“

„K čertu, děvče, nebuď pitomá,“ zarazil ji zhurta. „Kdo mi zašil roztrženou košili tak, že to není vůbec vidět? Kdo psal celej večer Teagovi a Millerovi dopisy, aby se nemuseli stydět za svůj pravopis? Kdo vyměňuje Smittovu nejlepšímu koni obvazy, že se mu rána hojí dvakrát tak rychle než normálně? Kdo –“

„Podej mi noky,“ přerušil ho Reever studeným hlasem.

Tory zaslechla v jeho strohém příkazu vztek a říkala si, co je zase špatně. Když mu podávala noky, uvědomila si, že ať ho rozčílilo cokoliv, teď bude dostatečným důvodem rozladění špatná chuť noků. Pozorovala ho, jak se silnými bílými zuby zakousl do bělavé hroudy, a připravila se v duchu na nejhorší.

Reever zamlaskal, naložil si další noky na talíř a pokračoval v jídle.

Tory překvapením málem upustila šálek. I ostatní strávníci pořádali noky se zřetelnou chutí a mezi jednotlivými sousty ji chválili. Nehlučně vzdychla a sedla si na své místo ke stolu. Snědla kousek noku, aby zjistila, jestli se nějakým zázračným způsobem během cesty od sporáku na stůl noky neproměnily. Stačilo jí jedno kousnutí, aby zjistila, že se žádný zázrak nekonal. Stále chutnaly jakoby lepící pasta. Mužům to naštěstí nevadilo.

Tory se zaposlouchala do jejich hovoru. Mluvili o tom, jak postupuje jaro. Připomnělo jí to zahrádku, o které ráno snila.

„Jede?“ zeptala se potichu. „Pojedeš v nejbližší době do města?“

„Zejtra časně ráno. Potřebuješ něco?“

„Semínka.“

I když mluvili potichu, Reever si jejich hovoru všiml.

„A co by to mělo bejt?“ zeptal se Jed ochotně.

„Fazole, rajčata, hrách, tykev, petržel, cibule, mrkev.“ Tory se nadechla. „A taky kukuřici. Myslíš, že bych tam vzadu mohla pěstovat kukuřici?“

Jed pokrčil rameny a usmál se: „Mě se neptej. Já bych neuměl pěstovat ani kopřivy.“

Tory ho neposlouchala. Vzpomněla si, jak naposledy stála v jižní Kalifornii na tržišti a prohlížela si barevně kvetoucí pytlíčky se semínky s touhou, kterou by snad teď mohla realizovat.

„Cínie,“ zasnila se. „A zelený hrášek a měsíčky a kopretiny a –“ Rozesmála se. „Zkrátka všechny, Jede. Kup všechny semínka, co budou mít. Chci je pěstovat všechny.“

Najednou si uvědomila, že semínka nebudou zadarmo. Její rozzářená tvář pohasla. „Samozřejmě ne všechny,“ opravila se a úsměv se jí zkřivil. „Pro začátek tak za tři dolary, jo?“

„Jak si přeješ,“ řekl Jed.

„Kde to chceš všechno pěstovat?“ zeptal se Reever s výrazem, kterému nerozuměla.

„Tam vzadu, co bejvala zelinářská zahrada.“

„Bejvala. To je to správný slovo,“ odpověděl Reever cynicky. „Tý půdy se nedotkla lidská ruka od smrti mý babičky před padesáti lety. Od tý doby žily všechny paničky rodu Reeverů a Sundanců ve městě. Vysávaly ranč a kupovaly si maso v obchodě a krásný šaty, ale neušpinily by si nehtíky v zelinářský zahradě, i kdyby měly umřít hlady. Všecko to byly slečinky z města,“ uzavřel Reever.

Z jeho hlasu bylo cítit opovržení. Reever se staral o ranč za všechny svoje tetičky i bratrance a sestřenice a o těžce vydělané zisky se pak dělili.

Reever investoval každý cent ze svého podílu ze zisku znovu do ranče, i když neměl ve správě ranče rozhodující hlas. Payton mohl Reevera přinutit postavit na Vlčím jezeře Sundancovo Zátiší a Reever se nakonec vzdal, protože věděl, že Payton za pár let ztratí o Zátiší zájem.

Potom se krásná chata z cedrového dřeva a hospodářská stavení vyrostlá kolem ní stanou centrem ranče, protože jsou blíž k hlavní silnici. Jednoho dne připadne celý Sundancův ranč Reeverovi.

„Řekni mi, ty slečinko z města,“ pokračoval Reever, „jak si chceš připravit pro všechna ta semena půdu?“

„Viděla jsem ve stodole rýč,“ řekla Tory bezbarvě.

„Jestli chceš udělat zahradu, budeš se muset snažit mnohem víc, nežli se na rejč jenom dívat,“ pokračoval. „Nebo sis snad myslela, že stačí zarazit ho do země a pozorovat, jak sám reje?“

Tory se rozhodla mlčet, ale nevěděla, jak dlouho to dokáže. Bála se, že selže, a to by byl její konec. Začala raději uklízet v kuchyni, zatímco muži ještě dojídali. Normálně s nimi ráda poseděla, dokud nedojedli. Poslouchala jejich rozhovor a občas se něco přiučila, když mluvili o koních a o kravách. Dnes se raději stáhla, aby se opět nestala terčem Reeverovy zlé nálady.

Když se začal Dutch bouřit, že mu Tory bere talíř, že on uměje nádobí, nahnula se k němu a zašeptala: „Prosím tě, Dutchi, nevstávej, Reever ze mě stáhne kůži zaživa. Už mám ruce v pořádku. Opravdu.“

Dutch zamumlal něco na adresu Reeverovy špatné nálady a zůstal sedět. Všichni cítili, že bude lepší se pro dnešek Reeverovi vyhnout.

Během několika minut se kuchyň vyprázdnila. Zůstali jen Tory a Reever. Ten se naštěstí zvedl taky a odešel pracovat do kanceláře. Tory si povzdechla a doufala, že zítra bude mít Reever lepší náladu.

Neměl. Příští den nikdo neunikl Reeverovu jazyku. Tory počkala, až odjede, potom šla do stodoly, našla rýč a pustila se do práce na zahradě.

Dutch jí půjčil staré rukavice. Byly jí velké, ale odřené držadlo se hned lépe drželo. Přesto se jí podařilo zrýt jenom jednu brázdu, než byl čas jít vařit oběd. Zoraný pruh země se slibně leskl, kdykoliv pohlédla z okna.

Když po chvíli znovu vyhlédla ven, připadalo jí, že je pruh zorané země náhle širší. Zdálo se jí to nemožné. Potřásla hlavou a zírala z okna, dokud ze zápraží nezaslechla Jedův a Dutchův hlas. A pak i Millerův.

Běžela ke druhému oknu a viděla, jak tři muži chvatně zpracovávají půdu. Dva ryli půdu, třetí roztloukal velké hroudy lopatou. Po chvíli viděla, jak Teague přiváží kolečko toho nejlepšího koňského hnoje.

Tory chlapce pozorovala, až se jí pohled zamžil slzami. Pomalu se vrátila ke sporáku. Spěšně si otřela oči. Už dva týdny se pokouší upéci jablečný koláč. Zatím se jí nepodařilo udělat kůrčičku tak, aby skutečně křupala. Dnes to musí zvládnout. Vytáhla koláč z trouby, aby vychladl. Vypadal dobře.

Šla svolat úderem do gongu strávníky k večeři. Když se vrátila do kuchyně, seděli už všichni na svém místě, kromě Reevera.

Všichni se tvářili, jako že se nic neděje. Přesto Tory cítila, že před ní chtějí něco utajit. Dívala se z jednoho na druhého a nevěděla, na čem je. Pak si všimla hromádky barevných sáčků, které měla navršené na svém talíři. Semínka a semínka a semínka. Bylo jich tam mnohem víc než za tři dolary –

„Jsou všecky tvoje, Tory,“ zubil se Jed. „A jestli se budeš snažit nám to zaplatit, nalejeme ti do záhonků cement.“

Tory se vrhla s nadšeným výkřikem ke stolu. Připadala si jako dítě o Štědrém večeru. Nevšimla si, když vešel Reever a potichu za sebou zavřel dveře.

Opřel se ramenem o rám, zastrčil si palce do kapes a pozoroval Tořin překvapený a nadšený obličej. Nechala pytlíčky protékat prsty, jako kdyby to byly zlaté šperky. Když četla nahlas jména rostlin, která byla na nich napsána, štěstím se až zalykala.

„Slečinko z města,“ zchladil ji Reever, „myslím, že ty i ostatní jste na něco zapomněli.“

Tory se polekala a rozsypala sáčky po celém stole. „Reevere, prosím,“ řekla zastřeným hlasem „dovol, ať využiju kousek tý půdy za domem. Slibuju, že mě to nebude zdržovat od vaření.“

„Ksakru,“ ulevil si Reever, když zaslechl, jak se jí zadrhl hlas, „můžeš si na tom pitomým kousku země dělat, co chceš.“

„Jak to myslíš? Není ta půda dobrá?“ zeptala se.

„Půda je dobrá. Horší je to s tebou, slečinko,“ řekl a pohlédl zpříma do zelených, prosebných očí. „Ty už tady nebudeš, až semínka vyrostou, došlo ti to?“

Tory sklopila zrak a uviděla stůl posetý barevnými sáčky. Věděla, že má Reever pravdu. Zapomněla, že tu není doma a že Reever neopomene jedinou příležitost, jak jí dát najevo, že se jí chce co nejdříve zbavit.

„Došlo,“ řekla tiše a cítila, jak se jí derou slzy do očí. „Budu si jich muset užít, dokud jsem tady.“

Jedinou odpovědí byl hladový pohled Reeverových ocelových očí, kterými pozoroval, jak Tory přejíždí ukazováčkem po obrázku zralého rajčete na jednom z barevných sáčků.

PÁTÁ KAPITOLA

Tory zahýbala prsty a prohlížela si poddajné, ale pevné pracovní rukavice, které měla na rukou. Před dvěma týdny se objevily při snídani u jejího talíře. Všichni muži tvrdili, že nevědí, jak se tam mohly dostat. Příští týden dala jednou u večeře peníze za rukavice na stůl, ale zůstaly tam celé tři dny ležet, než to vzdala a vzala si je zpátky.

Zlatohnědé rukavice z hrubé kůže byly již potřísněny hlínou a poškrábány slepicemi i ostnatým drátem. Tory trávila v zahradě a poblíž ohrady s koňmi stále více času. Přes první nepříjemnou zkušenost ji koně fascinovali. Dutch a Jed o ní tvrdili, že to s velkými zvířaty umí. Naučili ji koně hřebelcovat, dávat jim uzdu a sedlo i čistit stáj. Postupně přebírala péči o koně, kteří kulhali nebo byli zranění, stejně jako se starala o poraněná telata.

Jestli měl Reever nějaké námitky, že se Tory o zvířata stará, nedal to najevo. Proto se odvážila vyškemrat na Jedovi, aby ji začal učit jezdit. Už jí nestačilo jenom se kolem koní pohybovat. Chtěla umět jezdit po okolí, cítit vítr ve vlasech. Chtěla znovu prožít rozkoš z kolébavých pohybů koně, kterou poprvé zažila, když jeli s Reeverem na ranč. Toužila dostat se ven a trochu rozhýbat tělo, protože byla zvyklá na větší pohyb, než který vyžadovalo vaření pro osm mužů.

Jed vjel do dvora, všiml si Tory v zahradě a usmál se: „Až tě přestane bavit to hrabání v hlíně, přijď k hlavní ohradě.“

„Máš čas?“ zeptala se dychtivě, skoro se už bála doufat. Kdykoliv si totiž naplánovali hodinu ježdění, dostal Jed od Reevera přidělenou hromadu práce.

„Začal jsem brzo,“ řekl Jed a zívl.

Tory si uvědomila, že Jed nebyl na snídani ani na obědě. „Jede, já jsem nechtěla, abys –“ omlouvala se.

„Odpustím ti, jestli s sebou vezmeš pořádnej krajíc chleba,“ přerušil ji. „A pro Twinkletoes bys mohla přinýst mrkev. Ta stará kobyla si o sobě snad myslí, že je králík.“

Tory se otočila a rychle začala sklízet zahradnické náčiní. Opláchla nářadí pod vodou a otřela je o džíny, které už začínaly řídnout. Zachmuřila se při představě, že by si měla brzy kupovat nové. Nikdy neměla problémy s šetřením, ale na Sundancově ranči jí peníze proklouzávaly mezi prsty. Brzy zjistila, že sazenice nemůže obdělávat lopatou nebo rýčem, ale že si musí přikoupit zahradnické náčiní. A k tomu další neplánovaný výdaj: knížka o zahradničení a umělá hnojiva. Bez protizánětlivé masti se taky obejít nemohla. Stačilo, že musela pravidelně každý večer s kolenem hodinu cvičit, ještě aby jí oteklo.

Časem si bude muset koupit silnější džínovou bundu, až budou rána a večery chladnější. Další výdaje připadly na oslavy narozenin chlapců, vypadalo to, že všichni se narodili v létě. Tory se neodvažovala brát peníze z rozpočtu na vaření a kupovala svíčky, přání a ozdoby na dort z vlastních peněz. Když jela s ostatními do Massacre Creek, nedovolila nikomu, aby jí něco objednal, nanejvýš sodovku. Když se muži rozhodli poobědvat v Sunup Café, musela si i ona něco dát, i když jídlo bylo drahé a za moc nestálo. Nikoho za sebe nenechala platit.

To všechno mělo za následek, že peníze, které si dávala stranou na lístek na autobus, tvořily zatím tak polovinu potřebné sumy. Čekala, že dříve nebo později se jí Reever zeptá, jestli si už vydělala dost na cestu domů. Nenajímal ji přece na celou dobu, po kterou musí přerušit skákání do vody. Řekl jí jen, že pro ně může vařit, dokud si nevydělá dost peněz na lístek na autobus. Mohla se jen modlit, aby ji nevykopl z ranče dřív, než dá peníze dohromady.

Nemohla si na něj stěžovat – od té doby, co jí jemně omýval poraněné ruce v dezinfekčním roztoku, se jí ani nedotkl. Škoda, pomyslela si a při vzpomínce na to, jak jí přitom rukou lehce zavadil o prsa, jí tělem projela sladká bolest.

Víš, že na to nesmíš myslet, okřikla se v duchu. Své sny však ovládat nemohla. A tak se stávalo, že se v noci probouzela a chvěla se ve tmě touhou… Tak dost!

Nechtěla už myslet na Reeverovu mužnou smyslnost, kterou vycítila pod jeho chladným povrchem. Během jízdy na ranč ho sice vzrušila, ale od té doby jí dával jasně najevo, že je pro něho jako žena naprosto bez užitku.

Slečinka z města. Nešika. K ničemu.

Hluboce povzdechla, uklidila nářadí a pustila se do přípravy tlustého sendviče pro Jeda. Spěchala, aby se už mohla začít učit jezdit, byla ráda, že nemusí myslet na Reevera. Její chyba, že po něm stále touží. Její chyba, že kdykoliv ho vidí, jak jemně zachází s raněným zvířetem nebo jak se usmívá na Dutchovy vnuky, když navštíví ranč, nebo když jezdí na koni tak dlouho, že jiní muži by již padli únavou, nebo když večer tiše hledí do dálky a v obličeji se mu zračí láska k tomuto kraji – nejraději by ho poprosila, aby se na ni podíval znovu, aby v ní uviděl ženu svých snů.

„Nemysli na to,“ okřikla se znovu. Zabouchla za sebou dveře a rozběhla se k ohradě, v jedné ruce sendvič pro Jeda, ve druhé termosku s kávou. Z jedné kapsy jí čouhala mrkev, ze druhé rukavice.

„Tady to máš, Jede. Přinesla jsem ti trochu kafe.“

„Děkuju Tory,“ usmál se na ni. „Že nás ale rozmazluješ.“

„Vařím pro vás ráda. Dovedete to ocenit.“

„Kdybys ochutnala tu břečku, kterou nás krmil kuchař, věděla bys proč. Ten doved uvařit jen fazole a suchary. A jíst to třikrát denně člověka brzo votráví.“ Jed se zakousl do krajíce a volnou rukou ukazoval k ohradě, kde ve slunci podřimovala stará klisna Twinkletoes. „Je celá pro tebe.“

Tory vzala uzdu a nasadila jí klisně. Zatímco klisna hryzala vděčně mrkev, Tory ji vyhřebelcovala a připravila sedlo.

„Nezapomeň na třmeny,“ zamumlal Jed plnou pusou.

Poslušně zavěsila třmeny přes sedlo a pak ho umístila klisně na široký hřbet. Teď ještě připoutat sedlový řemen. Klisna věděla, co ji čeká, nadechla se a břicho se jí nafouklo do dvojnásobné velikosti. Tory se také zhluboka nadechla, nedělala to ráda, ale nešlo to jinak. Kolenem žďuchla koni do břicha. Kobyla znechuceně vypustila zbytečný vzduch. Tory rychle stáhla řemen. Twinkletoes stála bez hnutí, celá operace ji nechala klidnou.

„Zvládlas to výborně,“ pochválil ji Jed a srkal horkou kávu z termosky. „Teď si vem opratě do levý ruky.“

Tory ho poslechla.

„Tak ne, líp,“ opravil ji Jed a přistoupil k ní. Stál za jejími zády a poučoval ji: „Kdybys teďka lezla nahoru, tak až bys na ni dosedla, byla by levá oprať přes krk moc napnutá. To musíš takhle.“

Jed natáhl ruce přes Tořina ramena. Chytil opratě do levé a zvedl ruku, dokud nebyla hříva klisny přesně před rohem sedla. Pravou rukou upravil opratě, až byly na obou stranách stejně dlouhé.

„Chápeš?“

Tory přikývla.

„Tak to zkus,“ řekl a pustil opratě.

Tory zvedla opratě a udělala to přesně jako Jed.

„Dobrý,“ pochválil ji Jed a opět zvedl ruce přes Tořina ramena, „teď pořádně chytni do levý ruky okraj sedla nepouštěj při tom opratě a postav se zleva ke klisně. Do pravý ruky vem třmen, natoč ho k sobě, dej do něj levou nohu, našlápni jako na žebřík a zároveň přehoď pravou nohu přes sedlo. Jasný?“

Tory často pozorovala muže, jak nasedají, takže si už základní pohyby pamatovala. Když se mohla opřít o levou ruku a nohu jako o pevné body, připadalo jí to ve srovnání se skoky do vody snadné. Také věděla, že ji Jed nepřetrhne, jestli se jí to napoprvé nepovede.

V duchu si zopakovala všechny pohyby, které musí udělat, stejně jako když se chystala ke skoku. Pak natočila třmen k sobě, vsunula do něho levou nohu a pravou přehodila přes klisnin mohutný zadek.

„Výborně!“ zavolal na ni Jed. „Tys musela trénovat za mejma zádama,“ zubil se a pochvalně ji poplácal po noze.

„To sem se zrovna chtěl zeptat,“ řekl Reever.

Tory zkameněla. Pohlédla z Jedova usměvavého obličeje do zachmuřené tváře Reevera.

„Kdybych věděl, že potřebuješ nějakýho mazlíčka na hraní,“ pokračoval Reever a měřil si Jeda ledovým pohledem, „našel bych ti zatoulanýho psa.“

Jed rukou ucukl, jako kdyby se spálil. Obrátil se k Reeverovi.

„Měl jsem dojem, žes dostal za úkol spravit plot na východním pastvišti,“ řekl Reever.

„Taky jsem to udělal. Je potřeba spravit už jen pár kůlů blízko mokřiny.“

„Tak abys to šel dodělat, ne?“

I když byl Reeverův hlas klidný, slova kousala ostře jako severák. Jed si nasadil klobouk a odešel. Tory začala slézat z koně.

„Myslel jsem, že se chceš učit jezdit,“ oslovil ji Reever stejným tónem, s jakým mluvil s Jedem. „Nebo jsi to dělala jen pro to, aby na tebe moh Jed sahat?“

„On na mě –“ ohradila se Tory rozhořčeně, ale Reeverova slova ostrá jak břitva ji přerušila.

„Sklapni nebo slez dolů. Ale jestli slezeš, piš si, že dokud budu šéfovat na ranči já, už se učit jezdit nebudeš.“

Tory zavřela oči a zhluboka se nadechla. Když je opět otevřela, uviděla Reevera, jak ji pozoruje s výrazem, kterému nerozuměla. Vypadal, jako by boj prohrál on, ne ona. Přistoupil ke klisně a díval se nahoru na Tory očima šedýma jako zimní nebe. Stál tak blízko, že cítila teplo jeho těla. S výjimkou případu, kdy ji vytáhl z kurníku, nebyl tak blízko od té doby, co uvařila na ranči první jídlo.

„Ty třmeny jsou moc dlouhý,“ řekl klidným hlasem, sundal si kožené rukavice a zastrčil je do kapsy.

Chytil Tory za lýtko a vytáhl jí nohu ze třmenu. „Přenes váhu na špičku, ne na klenbu. Takhle.“

Tory se musela vší silou ovládat, aby se při doteku Reeverových rukou neroztřásla. Cítila, jak jí běhá mráz po celém těle. Když obcházel koně zezadu a upravoval třmen, přerývaně se nadechla. Když ucítila jeho ruce na své noze, zachvěla se.

Pozorovala jeho tvrdé, opálené ruce, jak jí téměř láskyplně upevňují nohu ve třmenu do správné polohy. Měla chuť se ho přitom zeptat, jestli musí stát tak blízko a dotýkat se hrudníkem jejího kolena, ale nakonec svou provokativní otázku raději spolkla. Jeho doteky jí byly neuvěřitelně příjemné. Kotník ji pálil, jak ho na okamžik pohladil konečky prstů.

„Teď zvedni opratě a otoč Twinkletoes doprava.“

Tory pohnula levou rukou tak, že opratí pleskla koně po krku. Klisna okamžitě uhnula pod tlakem a otočila se doprava.

„Jdi s ní pomalu kolem ohrady.“

Twinkletoes by raději zůstala na místě. Odmítala se pohnout. Tory ji jemně kopla patama do širokého břicha. Klisna si toho ani nevšimla. Tory ji znovu žďuchla. Klisna stála bez hnutí.

„Zlatíčko,“ řekl Reever suše a skrýval úsměv pod vousy, „Twinkletoes je tak líná a tak tlustá, že nedovede rozlišit tvou pobídku od mušího pošimrání. Jestli se chceš někam dostat, budeš muset použít svoje dlouhý nohy taky na něco jinýho než jen na dráždění Jeda.“

Tory si představila, že kope do Reevera. Klisna zastříhala ušima a dala se do pomalé chůze podél vnitřní stěny ohrady.

„Voď ji kolem ohrady, já si zatím dojdu pro Blackjacka,“ řekl Reever.

Za chvilku se vrátil s Blackjackem a dlouhým ocelovým vodidlem, které přidělal klisně k uzdě. Všiml si Tořina vzpurného obličeje a zpražil ji pohledem.

„Holčičko, neměl bych ti vůbec dovolit přiblížit se ke třmenu v těch městskejch botičkách bez podpatků. Přines jsem to vodidlo proto, abych moh Twinkletoes zastavit, kdybys ji svou nešikovností splašila. Jestli to uráží tvůj jemnocit, můžeš slízt.“

Tory pohlédla na svoje ruce. Prsty měla bílé od toho, jak je držela křečovitě stisknuté. Pokusila se je opatrně uvolnit. Když bude Reever sedět na Blackjackovi, bude to lepší v tom, že se jí aspoň nebude moci dotýkat.

Příliš to ale nepomohlo. Místo toho se na ni díval a Tory cítila každý jeho pohled jako pálivý dotek.

Jeli vedle sebe a Reever při jízdě kritizoval, jak špatně sedí, jak drží opratě, jak má špatně nohy, ruce, hlavu, záda, boky, zkrátka všechno bylo špatně. Čím víc se snažila, tím si připadala nešikovnější. Kdykoliv se dotkl rukou jejích prstů, když jí upravoval držení opratí nebo jí narovnával nohu, ruku nebo zadek do správné polohy, měla co dělat, aby z koně nespadla.

Než zmizel ranč z dohledu, byla přesvědčená, že udělala chybu, když se chtěla učit jezdit. Všechno dělala špatně. Ať se snažila sebevíc. Nakonec zatáhla za opratě a zastavila koně.

„Vyhrál jsi,“ řekla a hlas měla až bolestně klidný. „Přesvědčils mě, že se nikdy jezdit nenaučím.“

Reever zastavil Blackjacka. „Taková neohrabaná slečinka z města, jako jseš ty, by se měla naučit přijmout trochu kritiky.“

„Někdy mi, prosím tě, trochu kritiky poskytni,“ řekla Tory, „a uvidíme, jestli ji dokážu přijmout.“ Podívala se na něho němým pohledem žádajícím o porozumění a tiše dodala: „Jsem taková nešikovná jenom v tvý přítomnosti, Reevere.“

„Já jsem ale jedinej učitel, kterýho budeš na ranči mít,“ odpověděl příkře.

Tory na chvíli zavřela oči a pak řekla: „Takže škola nám skončila.“

Seskočila dolů tak rychle, až byl Reever překvapený. Sklouzl také z koně a ocitl se pár centimetrů před ní. Okamžitě couvla, ale narazila na klisnino tlusté břicho.

„Proboha,“ řekl Reever hrubě. „Přestaň se už krčit jako zpráskanej pes. Ani se tě nedotknu.“

V Tory, vzkypěla krev: „Jak to mám vědět?“ zeptala se. „Od tý doby, cos přišel k ohradě, neděláš nic jinýho, než na mě saháš!“

Když uviděla jeho výraz, přála si zoufale, aby bývala dodržela svůj původní plán vyhnout se jakémukoli konfliktu tím, že bude držet pusu.

„Když tě osahával Jed, to ti nevadilo, viď,“ zavrčel na ni.

Zachvěla se nad krutostí jeho hlasu. „Když se mě dotýká Jed, je to něco jinýho,“ řekla až s bolestnou upjatostí.

„To bych řek. Je mladej, hezkej a pro tebe nešetří úsměvy.“

„Ne proto –“ vzbouřila se.

Reeverova tvrdá ruka jí zakryla ústa s překvapivou jemností. Tory ztichla. Reever přistoupil blíž. Ocitla se v pasti mezi ním a tělem klisny. Prsty uhladil zlatou linku Tořina obočí, dotkl se koutků jejích jemně zešikmených očí, dotkl se tváří pod lícními kostmi a pak velice jemně přejel rukou její chvějící se rty.

„Zelenooká kočičko,“ řekl zastřeným hlasem a naklonil se k ní. „Toužím po tobě od tý doby, co jsem tě poprvý uviděl.“

Přiblížil se obličejem k ní, až jí jeho šedé planoucí oči zastřely celý svět. Horkou, vlhkou špičkou jazyka přejel citlivou linku jejích rtů, až se v jeho jemném objetí zachvěla. Pak vklouzl jazykem mezi Tořiny měkké rty. Horká, nasládlá chuť a pomalé něžné pohyby, kterými laskal její ústa, v ní vznítily dosud nepoznaný žár. Zapomněla myslet, dýchat a zalilo ji horko. Zdálo se jí, že celé její tělo roztává, nohy ji přestaly podpírat a opřela se plnou vahou o Reevera.

Cítil, že se jí zmocnila touha stejně jako jeho. Zvedl ji ze země a odnesl do travnatého dolíku. Pomalu poklekl a položil ji do voňavého objetí trávy a květů.

Tory otevřela oči a přerývaně se zachvěla. Reeverova široká ramena jí zakrývala nebe. Podložil ruce pod její poddajné tělo a přiblížil ji k sobě pro hladový polibek. Chtěla zašeptat jeho jméno, zeptat se ho, proč tohle všechno dělá, a poprosit ho, aby s tím nikdy nepřestal. Když ale uviděla jeho tvář, slova se jí v hrdle zadrhla. Oči měl zúžené, zornice rozšířené, duhovky se horce leskly. Zachvěla se a cítila, jak ji stravuje žár.

Reeverova ústa si ji žádostivě vyhledala. Tory hladila jeho pevné paže, masivní ramena, až mu vjela prsty do houštiny vlasů. Hlasitě vydechla rozkoší, která jí projela celým tělem. Líbal ji hluboce a s vášní, která ji stravovala do konečků prstů. Vnímala na sobě váhu jeho mohutného těla. Byl to nádherný pocit nechat se laskat mužem, který ji tak přitahoval. Veškeré její bytí se soustředilo pouze na to dostat se k němu blíž. Chtěla mu to říci, ale když otevřela oči, viděla pouze smyslnou linku jeho rtů.

„Reevere,“ vydechla a zase, „Reevere –“ Hlas se jí zlomil rozkoší, kterou jí působilo jen to, že mohla vyslovit jeho jméno.

Pomalu sklonil hlavu a pozoroval její oči. Tělo měl smyslně napjaté, ale přitom jen lehce přejížděl svými rty po jejích. Vznítil tím v ní ještě větší touhu. Znovu vklouzl jazykem za její rty. V ten moment se její medové řasy zachvěly a oddala se celým tělem pocitu, který to v ní vyvolalo. Neexistovalo pro ni v tu chvíli nic jiného než jeho teplo, jeho dotek a divoká rozkoš z úplného splynutí jejich úst.

Její reakce byla nevinná i vzdávající se, nevědomá a nezkušená, hladová i váhavá. Dlouhou dobu zůstal ležet na jejím těle a laskal ji pomalými pohyby a bral si její ústa tak, jak si toužil vzít její tělo.

Když se posunul trochu stranou, přiblížila se instinktivně k němu ve snaze prodloužit jejich objetí.

„Co je, holčičko?“ ptal se a jemně kousal její rty se zoufalou něhou. „Copak chceš?“

„Dotýkej se mě,“ vydechla do jeho úst. „Tak jako tehdy v kuchyni.“

Tory nemohla vidět Reeverův vítězný úsměv, ale cítila k zbláznění pomalý pohyb jeho ruky k svému ňadru. Oči měla zavřené a ani nemohla dýchat, jak po jeho doteku toužila. Reeverova ruka se zastavila těsně pod ňadrem. Bezhlesně zaprotestovala.

Snažila se natočit, schoulit se do jeho dlaně, ale nepovolil. Hladil ji dlouze kolem ňader, ale nikdy se nepřiblížil k citlivým hrotům jejích prsů. Otevřela oči a zpříma na něj pohlédla. Jeho oči svítily pod obloukem hustého černého obočí, obličej měl napjatý a rty mírně oteklé vášnivými polibky.

Podívala se na prsty, kterými ji hladil po těle. Všimla si, že měkká látka jejího trička je napjatá a že pod ní zřetelně vystupují výrazné hroty jejích ňader. Začervenala se.

„Reevere?“ zašeptala.

Palci objížděl křivky jejích ňader, ale vždy se zastavil před důvěrným dotykem. „Ano?“ zamumlal a s úsměvem pozoroval, jak se jí bradavky pod tenkou látkou napínají.

„Nechceš se mě – dotknout?“ zeptala se.

„Hodně po tom toužíš, holčičko?“ zašeptal a nepřestal ji laskat. „Tak, že mi chceš pomoct?“ zeptal se.

„Ale jak?“

„Vytáhni si tričko.“

Tořiny zelené oči se rozšířily údivem. „Ale já nenosím –“ hlas se jí zlomil, když palcem skoro neznatelně zavadil o její bradavku.

„Já vím,“ řekl Reever a s úsměvem pozoroval její reakci. „Představ si, jaké to bude. Cítit, jak mezi námi nic není a jak se naše kůže dotýkají.“

Tory si pomalu, třesoucíma se rukama vyhrnovala okraj trička. Cítila se nesvá, styděla se a téměř bála. Jak postupně odhalovala rozpálenou kůži, ovíval ji chladný větřík.

Tričko se na okamžik zarazilo o prsa a Tory si připadala ještě neohrabanější. Kroutila se pod Reeverovou vahou, aby se jí podařilo tričko úplně svléci, ale její pokus skončil tím, že zůstalo srolované v podpaží. Chtěla se pokusit znovu, ale ustrnula uprostřed pohybu a vzápětí jí projela silná rozkoš. Reeverova ústa začala laskat její bradavku.

Její tělo hořelo touhou. Potřebovala dotyk jeho úst stejně jako vzduch k dýchání. Když začal dráždit rukou druhý prs, ztratila ponětí o světě.

Rukama hledala poslepu jeho záda a ramena. Chtěla se dotýkat jeho nahého těla. Nahmatala jeho košili. Trochu se posunul, aby k němu měla lepší přístup, ale jí se jenom podařilo se do košile bezmocně zamotat.

Reever se zadíval do Tořina nevinného, rozkoší zrudlého obličeje. Na okamžik zavřel oči, tvářil se ztrápeně. Pak se s divokou kletbou od Tory odpoutal. Pozoroval její rty naběhlé vášní, tričko vysoukané do podpaží. Pevná, plná ňadra s růžovými bradavkami, dosud lesklými po doteku jeho jazyka. S každým zrychleným, trhavým nádechem se její tělo zachvělo od špiček u nohou až po prsty na rukou, dosud křečovitě svírající cípy jeho košile.

„Podařilo se Jedovi, abys po něm takhle toužila?“ zeptal se drsným hlasem a pozoroval ji očima s vyhaslým plamenem.

„Já jsem nikdy nechtěla Jeda,“ řekla Tory přerývaně. „Jenom tebe. Nikoho jiného.“

Reever ji dlouho, bolestně dlouho pozoroval a pak zavřel oči.

„To je chyba,“ řekl a rychle se postavil. „Už jsem strávil s nešikovnou slečinkou z města času víc než dost.“

Tory zůstala ležet jako omráčená. Pohlédla mu do tváře, jako by nechtěla věřit svým uším. Teprve pak si uvědomila, že má tričko vysoukané až pod bradu. Zčervenala a neohrabaně se pokoušela si je stáhnout. Ruce se jí však třásly tak, že to nedokázala. Rozplakala se studem a převalila se na bok, aby skryla nahou hruď.

Reever divoce zaklel, sehnul se a stáhl jí tričko dolů. „Už máš dost peněz na lístek na autobus?“ zeptal se chraplavě.

Tory zavrtěla hlavou. Neodvážila se na něj ani pohlédnout.

„Radši si je dej brzo do kupy, děvenko. Hezky brzo.“

Vylezl na koně a podíval se dolů na Tory, jak leží stočená do klubíčka uprostřed hnízda z trávy a divokých rostlin. Zavřel oči a rukou křečovitě sevřel opratě.

„Vstaň,“ řekl potichu. „Je čas jít domů.“

Zakroutila hlavou.

„Tory, nechtěj po mně, abych se tě musel ještě někdy dotknout.“

Pomalu se posadila a pohlédla mu do tváře.

Když viděl její oči, začal rychle, chraplavě dýchat.

„Trefím zpátky,“ řekla a dívala se skrz něho, jako kdyby tam nebyl. Hlas měla temný a raněný stejně jako oči.

„Nenechám tě jet samotnou.“

„Půjdu pěšky.“

„Je to přes tři kilometry.“

Ústa jí zkřivil úšklebek. „Chůze je jedna z věcí, který dokážou i nešikovný slečinky z města, to přece už víš.“

Při pohledu na její medové vlasy povlávající ve větru nad zranitelnou šíjí Reeverův hlas ještě více zdrsněl. „Ať jsi do večeře zpátky,“ řekl. „A neprovokuj mě. Oba bysme toho litovali.“ Otočil Blackjacka a ještě se ohlédl: „A vyhýbej se Jedovi, pokud nechceš další lekci. Na to, jak jseš nezkušená, jseš zatraceně lačná. Jeda, bys rozpumpovala raz dva a ublížil by ti, i kdyby nechtěl.“

„To ty jsi jinej, viď? Ty jsi tak chladnej, že mi klidně ublížíš – a chceš to.“ Tory se otřásla studem při vzpomínce na to, jak musela vypadat, když se mu s vyhrnutým tričkem neohrabaně nabízela. „Jdi pryč,“ řekla roztřeseným hlasem. „Proboha tě prosím, jdi pryč!“

„Tory –“ vykřikl zlomeně, ale neslyšela ho. Už ho nechtěla ani slyšet ani vidět. Přála si jen jediné: aby zmizel. Skrčila kolena pod bradu a opřela o ně čelo. Nepohnula se a oči měla zavřené, i když dusot kopyt v dálce už dozněl.

ŠESTÁ KAPITOLA

Tory se belhala po kuchyni, bolelo ji koleno. Musela si dát pozor, aby si toho nevšiml Reever a nesjel ji zase, že je nešikovná slečinka z města. Už by to nevydržela. Nedovedla si vůbec představit, co by dělala, kdyby se do ní znovu pustil. Ale ani si to představovat nechtěla. Konečně si přiznala, že navzdory svému zdravému rozumu a obvyklému neromantickému pohledu na život se jí nějak podařilo za tu dobu, co je na ranči, se do něho zamilovat.

Každým dnem, který na ranči strávila, každou hodinou, se zvyšoval její zájem o něho. Začala si hluboce vážit toho, jak je šikovný, houževnatý a chytrý. Dokázal přeměnit polorozpadlý ranč v prosperující, krásnou usedlost. I když si nedovedla představit, kolik práce a potu to muselo stát, uměla ocenit výsledky: vypasený dobytek a ovce, čisté potoky a jezera, zdravé pastviny. Byl to kousek země, o který bylo pečováno s rozumem a láskou a se zřetelem k budoucnosti.

Tory si nechtěla přiznat, že je tak citlivá na jeho dotek proto, že se do něho víc a víc zamilovává. Namlouvala si, že má k němu vztah jako ke svým trenérům. Ale dosud žádný trenér ji nesnížil k slzám jen několika příkrými slovy. Ještě se jí nestalo, aby se jí zrychlil tep, když kolem ní nějaký trenér jen prošel. Ještě se jí nestalo, aby tajně snila o tom, jaké by to bylo být ženou muže, kterého miluje, a mít s ním domov a děti.

Když se vracela odpoledne na ranč, konečně pochopila, proč se jí dosud nepodařilo ušetřit peníze, aby mohla z ranče odjet. Nechtěla totiž odjet. Zahlédla Reevera, jak si ji prohlíží, když si myslel, že si ho nevšímá. Viděla jemnost, kterou skrýval pod drsným povrchem. Jemnost, kterou skrýval před každým, zvlášť před ní. Viděla, že po ní touží a doufala, že až ji více pozná, bude ji milovat jako ona jeho.

Sklonila hlavu a opřela se o kuchyňský pult. V duchu si nadávala. Jsi blázen, Viktorie Wellsová. Proč se necháváš zraňovat? K Reeverovi se nikdy nepřiblížíš. On to nechce. Ví přesně, po jaké ženě touží, a ty to nejsi. Jediná věc, která ti zbývá, je odejít. Nemá smysl se tu dál zdržovat a čekat, až rozhodčí oznámí, žes byla diskvalifikovaná. V téhle soutěži nemáš šanci. Jsi slečinka z města. Nešika. K ničemu. Příliš mladá.

Vzpamatovala se a začala krájet brambory na plátky. Smažené brambory s cibulí. Zjistila, že to je nejoblíbenější jídlo na ranči. A taky rychlé. Hamburgery a smažené brambory. To dneska dostanou. Zdržela se dlouho venku.

Přemýšlela o sobě a o Reeverovi, snažila se dojít k nějakému závěru. Když se vrátila domů, byl už skoro čas k večeři. Teď si musí pospíšit, strávníci už přicházejí.

„Káva je hotová a večeře bude za chvilku,“ oznámila.

„Nemusíš spěchat,“ řekl Dutch a zvědavě si prohlížel zelené skvrny od trávy, které měla Tory na zádech.

„Neříkej mi, že tě Twinkletoes shodila,“ řek s údivem.

„Cože?“ Tory se k němu rychle otočila.

„Máš na zádech fleky od trávy,“ vysvětloval a naléval kávu. „Ty jsi spadla?“

Tory se začervenala a málem upustila naběračku. Vůbec ji nenapadlo, že si mohla zašpinit tričko.

„Dopadla jsem tvrdě na zem,“ odpověděla ironicky, zastřeným hlasem.

„Ale Tory,“ těšil ji Jed, který zatím přišel do kuchyně. Položil jí ruku na rameno. „Nic si z toho nedělej. Každej, kdo jezdí, občas spadne, i Reever.“

„Koni, kterej shodil Reevera, bych chtěla pogratulovat,“ řekla zatrpkle.

Honáci se pustili do smíchu a začali jí pro útěchu vyprávět vlastní jezdecké příhody. Tory bez zájmu míchala brambory. Až když Dutch uzavřel vyprávění příběhem, jak jel Reever na slepé, kulhavé a jankovité klisně a skončil v hromadě hnoje, dala se do smíchu a smála se upřímně, víc a víc, a kroutila nevěřícně hlavou. Nevěřila z toho ani slovu, ale přesto se jí příběh líbil.

Ještě měla úsměv na rtech, když se otočila a odnášela brambory na stůl. Neslyšela Reevera přicházet, až teď si všimla, že sedí na svém místě a hledí na ni podmračeným, nečitelným pohledem. Instinktivně sebou trhla a zapomněla na své koleno. Ozvala se prudká bolest. Myslela, že se natáhne jak široká tak dlouhá na stůl a rozsype brambory po celé kuchyni.

Dutch pohotově popadl hrnec s bramborami. Jed prudce postavil hrnek s kávou a Tory zachytil.

„Jseš v pořádku?“ ptal se jí a nevšímal si, že mu teče káva na košili. Postavil ji na nohy a dodal službu. Stalo se ti něco, když tě Twinkletoes shodila?“

Tory zahlédla příkrý výraz v Reeverově tváři. Hned si vzpomněla na jeho varování, ať nechá Jeda na pokoji.

„Nic mi není,“ řekla honem a prudce se od, Jeda odtáhla. „To jen –“ zarazila se, „že jsem tak nešikovná. Zeptejte se Reevera. Ten vám řekne, jak jsem strašně nešikovná.“ Otočila se dřív, než mohla spatřit Reeverovu bolestně zkřivenou tvář. V tichosti je obsluhovala do konce večeře a bála se s někým střetnout pohledem.

Normálně s nimi jedla, ale dnes si nedovedla představit, jak sedí s nohama sotva pět centimetrů od Reevera a cítí na sobě pohled jeho ledových šedých očí. Nemohla by ani předstírat, že jí a při tom jen převalovat jídlo na talíři. Určitě by upustila vidličku nebo převrhla hrnek s kávou nebo se znovu nějak znemožnila před mužem, kterého miluje.

„Udělala jsem moučník. Je v almárce,“ řekla Tory tiše a odcházela z kuchyně. „Až dojíte, nechte nádobí na stole,“ dodala.

„Ty nebudeš jíst?“ zeptal se Reever. Hlas měl rozbolavělý stejně jako obličej, jak se snažil nedat nic najevo.

„Já už jsem jedla při vaření.“ řekla.

„Houby jedla. Nemělas čas. Pojď se najíst, Tory,“ řekl téměř laskavě. „Jseš hubená jak lunt.“

„Ne, děkuju,“ odpověděla zdvořile. „Opravdu nemám hlad. Možná si vezmu něco později, až se sbalím.“

Reever si nevšímal udivených pohledů, když si ostatní uvědomili, že Tory chce opustit ranč. Pohled na divoký výraz v jeho obličeji byl jasným varováním, že kdo se odváží na cokoliv zeptat, bude muset Tory odvézt do Massacre Creek – a že tam může rovnou i zůstat.

Tory si nebyla jistá, že unikla jejich pozornosti, dokud za sebou nezavřela dveře svého pokoje. Přerušovaně se nadechla a opřela se o masivní dřevěné dveře. Polekalo ji, když se jí začaly z očí řinout slzy. Honem si otřela tváře, aby ji někdo nepřistihl, že pláče. Hned si však uvědomila, že se nemusí bát. Není tu žádný otčím ani trenér, kteří by řekli, že je ubulená, ani žádné spolubydlící, které by na ni vrhaly napůl soucitné, napůl zvědavé pohledy. Alespoň v tomhle to na ranči vyhrála – měla tu soukromí, které před tím nepoznala.

Převlékla se do zelené noční košile, sahající ke kolenům, a nevšímala si slz, které jí pomalu stékaly po tvářích.

Nebude myslet na Reevera, na ranč a na lásku, která ji tak bolestivě zasáhla v nepravý okamžik. Nemůže dělat nic, jenom to vydržet. Přežít!

S kolenem to je jiné. To se musí dát zvládnout. Obvázala si je elastickým obinadlem, sedla si na kraj postele, připevnila si na pravý kotník závaží a začala únavné hodinové cvičení.

Snažila se při tom na nic nemyslet, ale bylo to stejně nemožné jako zastavit slzy, které jí pomalu stékaly po tvářích.

Čekala, že koleno bude po tolika týdnech pravidelného cvičení silnější, než je. Nevěřila tomu, když ji doktor varoval, že hojení bude trvat dlouho. Doufala, že když bude tvrdě trénovat, bude se moci vrátit ke skákání.

Věřila, že vše dopadne dobře, když se bude spoléhat na sebe a na svou vůli jako už tolikrát. Koleno se jí díky její disciplíně a schopnosti pracovat na sobě nakonec zahojí. Tenhle cíl jí za tu oběť stojí. Byla schopná pro něj obětovat cokoliv.

Dřív to také vždycky dokázala zvládnout. A zvládne to zase. Musí. Nic se nezměnilo, může spoléhat jenom na sebe.

Rozhýbávala koleno podle přesně odměřených cvičení i pauz a bolesti si nevšímala. Koleno se nakonec uvolní, zesílí a přestane bolet. Do té doby jí nezbývá než na sobě tvrdě pracovat.

Tory si počítala polohlasem, vyměřovala přesně pauzu před posledním cvikem, když se za ní otevřely dveře. Nezaslechla nic. Nevšimla si ani, že Reever za sebou dveře zavřel a opřel se zády o ně jako před tím Tory.

„Co sis proboha zase udělala?“ zeptal se příkře.

Tory sebou trhla a otevřela oči. Uviděla Reeverův obličej, jak se odráží v zrcadle, a tušila, že tentokrát neodejde, když si ho nebude všímat.

„Ale nic,“ odpověděla, zavřela oči a doufala, že ji nechá být.

Reever přešel místnost a poklekl před Tory. Prudce otevřela oči, když ucítila jeho ruce na své nahé noze. Nevšímal si jejího vyděšeného výkřiku, ani jejích rukou, kterými se marně snažila ho odstrčit. Velmi jemně jí stáhl elastické obinadlo dolů. V očích se mu zablýsklo, když uviděl na jejím koleni jizvy po dvou stezích. Jemně, přejemně konečky prstů naběhlé koleno zkoumal.

„Co to ksakru zase děláš?“ zeptal se. Hlas měl drsný, ale ruce, kterými držel její koleno, byly konejšivé.

„Říká se tomu fyzikální terapie,“ odpověděla Tory. „Dělám to každý večer.“

Oči se mu rozšířily. Viděl stopy slz na její tváři. „A každej večer tě to tak bolí?“

„To záleží na tom, jak jsem byla během dne nešikovná,“ řekla příkře.

Reeverův obličej při jejích slovech ztvrdl. Jenom se zeptal: „A zkoušela jsi led?“

„Ten přijde na řadu po posledním cvičení, které mi znemožňuješ.“

„Myslím, že pro dnešek už toho máš dost,“ řekl Reever a jemně jí přejížděl palci po jizvách.

Tory se zachvěla při jeho laskání, ale neuhnula očima, když se na ni podíval. „Ne. Zbývá mi ještě jeden cvik.“

Reever se na ni zahleděl a viděl v její tváři odhodlání, které většina lidí přehlížela, protože si všimla jen jejího mládí a milého úsměvu. Teď se však neusmívala. Její oči vypadaly starší, nehýbaly se, byly vážné. Přemýšlel, čím to, že bez reptání přijímá bolest, jak asi ke zranění došlo a jak vůbec žila, než přišla na ranč a obrátila jeho život vzhůru nohama.

„Jak se ti to stalo?“ zeptal se Reever a přetáhl jí obinadlo zpátky přes koleno.

„Měl sis přečíst ten dopis od bratrance,“ řekla.

Postavila se a opřela se rukama o zeď. Ohnula pravou nohu v koleni, až se dotkla hýždí, pak nohu narovnala a pohyb rytmicky opakovala. Pokaždé však narazila kolenem nebo chodidlem o zeď. Potřebovala by se držet pevné tyče, kterou by měla před sebou a která by nebránila pohybu nohy.

„Pojď,“ řekl Reever, uchopil Tory a otočil ji tak, že stála kolmo k němu. Natáhl svoji dlouhou paži před její hrudník a opřel se o zeď. „Drž se mě.“

Projela jí vlna vzrušení z jeho blízkosti a pohlédla na něho se strachem v očích. Zamračila se, rychle odehnala znepokojivé myšlenky a udělala, co řekl, opřela se o jeho paži.

Bylo to jako držet se sluncem prohřáté větve stromu. Když ohnula koleno a švihla nohou s volností, která jí před tím chyběla, ani se nepohnul.

„Je to tak lepší?“ zeptal se tiše a pozoroval ji.

„Ano,“ odpověděla a dívala se upřeně před sebe. Bála se na něj podívat, aby pohledem neprozradila svoje city. „Děkuju,“ dodala zdvořile.

„Co se stalo, kočičko?“ zeptal se znovu Reever tak jemně, jako se před tím dotýkal jejího kolena. „Když to bude třeba, můžu zavolat Paytonovi, ale radši bych to slyšel od tebe. Všechno. Začni tím, jak jsi byla malá.“

„Proč?“ zeptala se Tory bezbarvě. „Zejtra odjíždím, tak už je to jedno.“

Reever se na ni podíval. Prohlédl si ji celou od sluncem vyšisovaným vlasů až po jemná bosá chodidla.

„Rád bych to věděl,“ řekl stručně.

Tory se pevněji chytla Reeverovy paže. I když mluvil měkkým hlasem, věděla, že je pevně rozhodnutý dozvědět se to, stejně jako ona byla rozhodnutá dokončit svoje cvičení.

„Proč?“ opakovala tichým, polekaným hlasem.

„Nevím,“ přiznal Reever a s neuvěřitelnou jemností přejížděl palcem druhé ruky po štíhlých opálených prstech, kterými se opírala o jeho paži.

„Reevere –“ hlas se jí zlomil, když ji začal hladit. „Prosím tě, nedělej to!“ bránila se zoufale.

Rozzlobeně dal prsty pryč. „Povídej mi o sobě, zelenoočko. Možná, že najdeme společnou odpověď.“

Tory sklonila hlavu. Nevěděla, jak tuhle situaci zvládnout. Jako vždycky. Stačil jediný pohled, jediný dotek a cítila, jak ji celou zaplavil nečekaný pocit lásky.

Co mohla dělat?

Několikrát se zhluboka nadechla a zvolna vydechla, jako kdyby se chystala k nejtěžšímu skoku v životě.

„Plavu od šesti let,“ řekla a začala opět cvičit. V hlavě si odpočítávala čas jak metronom a vnímala při tom pouze teplo a sílu, která vyzařovala z muže, který stál u ní tak blízko. „Od desíti závodně skáču do vody. Líp skáču, než plavu. Skáču z věže.“

Reever zahlédl, jak se po něm po očku podívala, co on na to. „Pokračuj,“ řekl.

„Víš, co to znamená skákat z věže?“ zeptala se.

„V obýváku mám televizi,“ řekl suše. „Jsme tady sice tak daleko od civilizace, že zprávy dostáváme se zpožděním, ale nakonec sem vždycky dojdou,“ řekl.

Tory se ušklíbla. „Tak jsem to nemyslela. Ptám se, protože když řeknu, že skáču do vody, většina lidí si představí prkno na skákání. Z něj skáču taky, ale z věže je to mnohem lepší.“

„Proč?“

Zaváhala. Snažila se vyjádřit slovy to, co vždycky instinktivně cítila. Stejně jako instinktivně reagovala na Reevera. „Protože každý prkno je jiný, i když musí odpovídat olympijským předpisům,“ řekla nakonec. „U věže je to jiný. Tady hraje roli jenom tvoje tělo, kolena a nohy. To zůstává stejné, ať už je věž postavená jakkoliv a kýmkoliv.“

Reever se podíval významně na Tořino poraněné koleno.

„Ano,“ řekla, ani se nemusel na nic ptát. „Už nemůžu skákat. Aspoň nějakou dobu. A možná,“ zavřela oči a dořekla šeptem: „už nikdy nebudu moct. Kdoví.“

Chvilku bylo ticho. Reevera napadaly nejrůznější věci, na které se jí chtěl zeptat. Nechtěl jí ubližovat, ale potřeboval znát odpověď.

„Plavali tvoji rodiče?“ zeptal se nakonec, aby zjistil, co ji ke sportu přivedlo.

„Ne.“

Reever se zarazil. Tory se zmínila o rodičích jen jedinkrát, a to s nelibostí. Dobře to chápal. Ani on neměl s rodiči dobré vztahy.

„Vždycky jsi toužila po tom skákat do vody?“ zeptal se. Pozoroval při tom napjaté tahy její tváře při procvičování kolena. Cítil bolest s ní. Měl dojem, že se celý život dívá do jejích zelených očí potemnělých bolestí, bolestí, kterou vědomě způsobil.

Tory pokrčila rameny. „Vždycky jsem chodila hrozně ráda plavat,“ řekla po delší odmlce. „Než se rodiče rozvedli, nebylo to doma moc příjemný. Matka se brzy znovu vdala. Její situace byla pak lepší. Ale moje ne. Nevlastní otec –“

Reever cítil, jak Tory bezděčně stiskla ruce, kterými se opírala o jeho paži.

„Nerozuměli jste si,“ pomohl jí.

„Nerozuměli jsme si,“ souhlasila. Polkla a pokračovala: „Hrozně na matku žárlil a já jsem byla živým důkazem toho, že není jejím prvním milencem.“

„Tak jsi trávila většinu času v bazénu,“ řekl jemně a připomněl si, kolikrát se sám projížděl po krajině, aby utekl před svým otcem.

„Bazén byl vlastně můj jediný domov,“ řekla Tory bez afektu. „Mám na skoky do vody od přírody talent, ale některý děti měly větší,“ pokračovala. „Dokud jsem se snažila víc než oni a vyhrávala jsem závody, viděli ve mně naději na olympiádu.

Dostávala jsem stipendium, který mi umožnilo zůstat členem klubu. Mohla jsem trávit čas v bazénu, místo doma.“

Reever pozoroval Tořin profil, vysoké čelo a vysedlé lícní kosti, jemná ústa, která měla pevně sevřená, aby nedala najevo bolest.

„A bavilo tě závodit?“ zeptal se a pozorně ji sledoval, jak odpoví.

Tory se zarazila, nevěděla, jak to vysvětlit. Tolik věcí považovala před svým úrazem za samozřejmé, dřív než přišla na ranč. Jak se jí vyptával, nalézala odpovědi, které by ji dříve vůbec nenapadly.

„Ani ne,“ přiznala nakonec. „Závody, to byla cena, kterou jsem musela za skákání platit. Ostatní děti to tak nebraly. Ty ožily skutečně až při závodech, kdy je lidi pozorovali a povzbuzovali.“

„Ale ty ne. Pro tebe bylo hlavní skákání do vody, protože to miluješ,“ odpověděl Reever za ni. Věděl, že přes svoji houževnatost je Tory v podstatě příliš jemná na to, aby se jí mohlo líbit závodění, při kterém šlo o to porazit ostatní závodníky za každou cenu, aby se člověk mohl vydat na kluzkou cestu k olympijské slávě.

Tořiny rysy změkly a oči se zahleděly do dálky. „Ano, miluju skoky do vody. Nedovedu si představit nic krásnějšího. Když stojím nahoře na věži a připravuju se na skok, neexistuje nic jinýho. Neexistují rodiče, se kterými se hádám. Neexistují účty, které jsem nezaplatila. Neexistuje samota ani bolest. Neexistuje vyčerpání. Jsem jenom já a věž a pode mnou se třpytí hladina bazénu. Kdysi jsem si myslela, že když udělám všechno perfektně, tak zůstanu viset ve vzduchu navždycky – budu se vznášet jako list poletující ve větru.“

Tořin obličej se opět změnil, vypadala teď starší.

Smutně se usmála, položila pravou nohu na zem a pustila se Reeverova teplého, tvrdého předloktí. „Díky, už jsem skončila,“ zamumlala a trochu sebou škubla, když přenesla na pravou nohu plnou váhu. „Chceš led?“ zeptal se.

Klesla na postel, odvázala si elastické obinadlo a promasírovala koleno, zdaleka ne tak jemně jako před tím Reever. „Není to tak zlý. Je trochu oteklý, ale při balení mi překážet nebude.“

Reeverův pohled potemněl. „Přinesu ti nějakej led,“ řekl.

Tory se chtěla bránit, že to není nutné, že si ho může přinést sama, ale Reever už byl pryč. Povzdechla si a natáhla se na postel. Za pár minut byl Reever zpátky. Když se chtěla znovu posadit, dal jí ruku na rameno a jemně ji donutil, aby zůstala ležet.

„Postarám se o tebe,“ řekl. „Jsi bledá.“

Chtěla se bránit, ale nakonec mu udělala místo, aby se mohl posadit na postel vedle ní. Nechtěla se s ním přít a rušit vzácnou chvilku pohody. Chtěla si odvést z ranče i jiné vzpomínky než pocit vzteku a ponížení.

Kontrast Reeverovy velké teplé ruky, držící její nohu, a chladivého účinku ledu v ní vyvolal intenzivní pocit, který se nedal srovnat s ničím, co dosud zažila. Zrychlil se jí dech.

„Bolí tě to?“ zeptal se Reever a pozoroval její oči.

„Ne.“

Hleděl jí do očí.

„Opravdu ne,“ opakovala slabým hlasem a téměř bezmocně dodala: „Máš strašně jemný ruce.“

Reeverova tvář ztuhla jakoby bolestí. „Jak se ti to stalo?“ zeptal se znovu.

Tory se odhodlávala k odpovědi. Nakonec řekla: „Padat z výšky deseti metrů je docela dost. Když dopadneš špatně, můžeš si něco udělat. Zkroutila jsem si koleno při trojitém kotoulu. To se stalo před rokem. Když jsem se po zranění vrátila zpátky, jednou večer jsem po noční uklouzla v kuchyni a sedla jsem si na koleno tak, že jsem si roztrhla vazy. Druhý den jsem šla na operaci.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Reever a přendal pytlík s ledem na druhou stranu kolena.

„Před dvěma měsícema.“

Reever ztichl. Po chvíli se zeptal: „Znamená to, žes chtěla ujít třicet kilometrů do města tři týdny po operaci a mně jsi o tom neřekla ani slovo?“

Tory se smutně usmála. „Lidi vyhráli maratón tři dny po operaci kolena,“ řekla klidně. „Kromě toho mi doktor řekl, abych koleno moc nešetřila. Chůze je jednoduchý a vynikající cvičení.“

„Samozřejmě, pokud neneseš patnáct kilo špatně vyváženejch krámů tak, že si sedřeš kůži z dlaní,“ odpověděl Reever. „A pokud tě Billy nehoní po okolí. Měl jsem mu zlámat vaz.“

Tory otevřela oči. Z Reeverovy zachmuřené tváře vyčetla, jak upřímný je jeho vztek. Pokračoval však ve vyptávání.

„Cos myslela tou noční službou v kuchyni? Copak plaveckej klub pro svoje členy vaří?“

Musela se smát. „Takovej domov to přece jen nebyl.“

Reever čekal netrpělivě na odpověď. Tvářil se zamračeně.

Tory znovu zavřela oči. Chtělo se jí brečet. Bylo to tak krásné, když se na ni pár minut nezlobil.

„Jakmile mi bylo šestnáct,“ řekla bezbarvě, „odešla jsem z domu a bydlela se třema dalšíma holkama. Našla jsem si práci v místní kavárně, nejdřív jako servírka a pak i jako kuchařka. Dělala jsem noční, protože jsem přes den mohla plavat.“

„Tys dělala v šestnácti noční šichty?“ ptal se Reever drsným hlasem. Nemohl uvěřit, že jí to rodiče dovolili. Když si představil, jak museli opilci Tory obtěžovat – radši změnil téma: „Jak dlouho musíš mít to koleno v klidu, než budeš moct začít zase skákat?“

„Doktor říkal tak dva nebo tři měsíce. Jestli se mi koleno do tý doby nespraví, pak je možné, že už nebude v pořádku nikdy.“

I když měla hlas klidný, Reever ucítil náhlé napětí v jejím těle.

„Dneska sis koleno zase poranila?“ zeptal se s úzkostí v hlase.

„Trošku jsem si ho namohla,“ řekla Tory opatrně, „ale nic –“

„Jseš blázen,“ zavrčel na ni Reever a nenechal ji domluvit. „Nikdy bych nedovolil, abys šla zpátky pěšky, kdybych věděl –“

„Co je s mým kolenem, je moje chyba, ne tvoje,“ přerušila ho chvatně. „Jak už jsi stokrát poznamenal, jsem nešikovná.“

Reeverova ústa pod hustým černým knírem se hrozivě zúžila. Šedé, ledové oči na ni zuřivě pohlédly. „Ty nepřestaneš provokovat, dokud z tebe nezešílím.“

„Opravdu?“ zeptala se kousavě. „A jak poznám ten rozdíl? Dáš mi nějaký znamení?“

Reever se natáhl jediným rychlým pohybem přes ni a svojí váhou ji uvěznil na posteli. „Ty nevinnej blázínku,“ zašeptal a přiblížil svoje rty k jejímu obličeji. „Ty zkrátka nevíš, kdy přestat, viď?“

„Reevere –“

„Lituju, miláčku, ale já jsem tě varoval. Teď už je pozdě.“

„Ne!“ vykřikla Tory a otočila tvář. Bránila se citu, kterým její oči potemněly jako smaragdy. Toužila po Reeverově objetí tak divoce, až ji to polekalo. „Nevydržím to, jestli se mě ještě dotkneš a budu zase neohrabaná tak, že tě odpudím. Už to víc nesnesu,“ řekla zoufale. „Prosím tě, Reevere, slibuju, že už nebudu odmlouvat. Hned ráno odejdu. Prosím! Já už víc –“

Zmlkla, když ji Reever zuby jemně stiskl ušní lalůček. Lehce se zasmál při její reakci a přejel jí jazykem po citlivém okraji ucha, až se zachvěla.

„Ty sladká, nevinná,“ šeptal a kousal ji do ucha s neuvěřitelnou jemností, i když jeho touha po ní se s každým nádechem stupňovala. „Nepřestal jsem odpoledne proto, že bys mě odpudila,“ šeptal, „nikdy mě ještě žádná žena tak silně nevzrušila jako ty.“

Tořiny oči byly rozšířené a celá se bezmocně chvěla, když cítila jeho pevné, silné tělo na svém. „Já ale vůbec nechtěla –“ řekla. „Já ani nevím, jak se to dělá. Já jenom –“

Slova se jí zarazila v krku. Když jí Reever vjel špičkou jazyka do ucha, pocítila, jak jí projelo teplo celým tělem.

„Ano,“ souhlasil a prožíval její reakci, jako by byla jeho vlastní. „Zkrátka celá roztáváš, když se tě dotknu. Když si představím, že jsi panna a že budeš tát pod mýma rukama jako med divokých včel –“ zhluboka vzdychl. „Je to můj konec, holčičko. Zasloužil bych za to, že jsem tě vůbec jen políbil, ale chci ti toho udělat mnohem víc. Chci stáhnout noční košilku z tvýho krásnýho, nevinnýho těla a chci, abys cítila moje ruce i moje ústa všude, na každým kousíčku svýho sladkýho těla. Proboha, zelenoočko, ty si vůbec nedovedeš představit, co všechno chci s tvým tělem dělat!“

Reever slyšel tenký, divoký zvuk, který vyšel z Tořina hrdla. Jeho slova v ní probudila žár. Její tělo se nevědomky prohnulo.

„Ne,“ řekl chraplavým hlasem a přinutil sám sebe, aby se nehýbal. „Nemůžu v noci spát, jak po tobě toužím, ale nechci si jen vzít tvoji nevinnost a výměnou ti za ni dát svoji zkušenost. Dívka by měla od svýho prvního muže slyšet aspoň „mám tě rád“, ať už je to pravda nebo ne – ale já ti nemůžu takhle lhát, Tory. Proto jsem na tebe pořád křičel, abych tě vyhnal z ranče. Pryč ode mě.“

Přejel otevřenými ústy přes Tořiny chvějící se rty a laskal ji jemnými doteky jazyka, i když mluvil.

„Odpoledne jsem seděl na kopci a pozoroval tě dalekohledem. Nenáviděl jsem se, že jsem ti tak ublížil. Pozoroval jsem tě celou cestu zpátky na ranč a toužil jsem po tobě, až se mi celý tělo napínalo bolestí.“

Jazykem se lehce dotkl koutků jejích úst. „Rvalo mi to srdce, když jsem tě pozoroval, ale potřeboval jsem vědět, jestli jseš v pořádku. Chtěl jsem jít za tebou, pomoct ti, ale věděl jsem, že když se k tobě přiblížím, povalím tě do měkké trávy a budu se s tebou milovat, až nebudeš vědět, kde jsi a kdo jsi. Nikdy jsem to tak s žádnou jinou ženou necítil, ale vím, že s tebou by to takový bylo. Vím to a rve mi to srdce.“

Z Tořina hrdla se vydral slabý sten.

„Proboha, ne,“ zaúpěl a laskal její obličej svými rty, jazykem, zuby. „Nehýbej se, buď zticha. Myslel jsem, že si můžu věřit, ale nedokážu to. Ne s tebou. A budu se nenávidět, jestli si tě vezmu. Ty si zasloužíš zlatej prstýnek a svatý přísahy. A to ode mě nemůžeš chtít, ty sladká holčičko z města. Nehodíme se pro sebe. Ale nechci, abys zejtra opouštěla ranč s vědomím, že jsem krutej. Kdykoliv jsem tě musel ranit, srdce mi krvácelo. A ještě mi krvácí.“

Tory se zachvěla. Zavřela oči a z pod víček se jí řinuly slzy. Věděla, že nikdy nebude milovat žádného jiného muže tak jako Ethana Reevera. Miluje ho a musí ho opustit. Nikdy nepozná, jaké to je odevzdat se muži, kterého miluje.

„Chtěla jsem po tobě někdy něco jinýho než práci?“ zeptala se bolestně tichým, třesoucím se hlasem. „Bránila jsem se dnes odpoledne, že se mě nesmíš dotknout, dokud mi neslíbíš zlatej prstýnek a neřekneš mi, že mě miluješ až za hrob?“

„Ne. Ale mělas to udělat,“ řekl Reever upjatě. „Mělas mě přinutit, abych ti snesl modrý z nebe. Udělal bych to. Toužil jsem po tobě k zbláznění.“

„Myslíš si, že proto jsem zůstala panna?“ zeptala se Tory nazlobeně. „Máš o mně takový nízký mínění? Věříš tomu, že toužím po tom dohnat muže k šílenství a pak je nutím, aby mi slíbili manželství? To se tedy mejlíš, Ethane Reevere,“ vysypala ze sebe drsným hlasem. To hlavní však říci nemohla: miluju tě.

„Jsem panna, protože jsem nikdy nechtěla žádnýho muže tak, abych mu dovolila mě svléknout a dotýkat se mě. Nikdy jsem nechtěla, aby nějakej muž znal moje tělo tak, jak ho neznám ani já sama. Je mi jednadvacet, a nikdy jsem po žádným muži netoužila. Až teď po tobě.“

Reever přimhouřil oči: „Copak jsi mě neposlouchala? Nemůžu ti nabídnout nic víc než vášeň.“

„A proč bych měla chtít něco víc?“ zašeptala a dotýkala se konečky prstů jeho tváře. „Nečekala jsem od tebe ani to. Chci, abys ty byl můj první. Chci, abys mě učil. Chci, aby se to všechno stalo právě s tebou, i to, co si teď nedovedu představit. Právě to, Reevere.“

„Tory –“ zasténal zoufale.

„Ne,“ rychle mu položila prsty na rty. „Poslouchej mě, Reevere. Znám se dobře. A vím, že nikdy nebudu chtít žádnýho jinýho muže tak, jako tebe. Neodmítej mě. Slibuju, že od tebe nebudu chtít ani čekat nic jinýho.“

Tory se zachvěla, když jí odstrčil prsty a políbil ji tak silně, že nemohla popadnout dech.

Po dlouhém polibku zvedl hlavu a řekl třesoucím se hlasem: „Ty sladkej blázínku, víš vůbec, co to udělá s mužem, když mu řekneš, jak strašně ho chceš?“

„Co to s ním udělá?“ zašeptala. „Nauč mě to, Reevere. Nauč mě všechno.“

SEDMÁ KAPITOLA

Reever zavřel oči. Obličej měl stažený bolestí. Tory cítila, jak jí stékají po tvářích slzy. Nabývala stále větší jistotu, že ji Reever zase odmítne. Chtěla protestovat, prosit ho, aby ji neodmítal, protože ho miluje. Věděla ale, že kdyby mu to řekla, okamžitě by se od ní odvrátil.

Ona si to však nenamlouvá. Skutečně Reevera miluje. Neplánovaně, intenzívně, vášnivě se do něho zamilovala. Proto nebyla schopná ušetřit dost peněz, aby mohla z ranče odjet. Ona totiž odjet nechtěla. Stále doufala, že se do ní Reever zamiluje, tak jako se ona zamilovala do něho.

Nakonec to ale dopadlo jinak. Zavřela oči a snažila se na Reeverovo odmítnutí připravit. Cítila ale, že to nedokáže. Začala hlasitě plakat. Tělo se jí zmítalo bezmocným žalem.

Reever ji vzal do náručí. Něžně ji objal a zašeptal: „Ničeno se neboj.“

Hladil jí záda a líbal ji na ústa s takovou něhou, až se zachvěla.

„Nechci ti ublížit. Budu tě laskat a hladit a milovat tvoje sladký tělo a nakonec si tě vezmu celou…“ vydechl horce. „Kočičko moje, až si tě vezmu, bude to, jako kdybychom padli do slunce. Neucítíš žádnou bolest, protože se rozhoříš zaživa rozkoší.“

Pohlédl do jejích obrovských, slzami zářících očí. „Věříš mi, že ti neublížím?“ zeptal se tiše.

Tory nemohla promluvit, jak se jí chvěly rty. Přikývla. Když byla konečně schopná něco říci, splynulo jí ze rtů jen jeho jméno. „Reevere?“

„Ano?“ vydechl a s neuvěřitelnou něžností ji políbil do koutku úst.

„Budu se snažit nebýt – neohrabaná, ale prosím tě ne –“

„Nic neříkej, holčičko moje,“ řekl Reever. „Ty vůbec nejseš neohrabaná. Jseš půvabná jako odraz slunce na hladině. Celý tělo mě bolelo, když jsem tě odpoledne pozoroval. Křičel jsem na tebe, protože jsem se tě chtěl zbavit, jenže pak, když ses ode mne odvrátila, jsem viděl v tvejch očích pohasínat světlo a nemohl jsem to vydržet.“

Zachvěl se. „Ty tvoje nevinný zelený oči,“ šeptal a pokrýval její ústa drobnými, něžnými polibky. „V životě jsem neviděl tak půvabnou a krásnou bytost. Zapamatuj si to. Zapomeň na ty lži a pamatuj si jen tohle. Protože pravda je důležitější.“

Přitiskl lehce rty na její ústa, až se jí do očí vedraly další slzy.

„Seš tak hlaďoučká,“ mumlal Reever a něžně ji kousal do rtů. „A jak seš vevnitř sametová. Otevři pusu, zlatíčko. Moh jsem se zbláznit, když jsem si vzpomněl, jak sladce chutnáš, jak jsi hebká, teplá, dávající.“

„Reevere,“ šeptala roztouženě.

„Chci vidět, že jsi pro mě připravená, že mě čekáš. Musím vědět, že moje ústa chceš.“

Tory se zachvěla a pootevřela rty. Viděla, jak se Reeverovy oči rozšířily, ztmavly, až byly kouřově šedé. Viděla smyslnou linku jeho úst a vzpomněla si, jaké to bylo, když ji líbal, až nemohla dýchat.

„Na co myslíš?“ ptal se staženým hlasem a pozoroval její oči a pootevřené rty.

„Je to nespravedlivý,“ řekla a hlas se jí třásl, „že vy, muži, máte takovou krásnou pusu. A co s ní dovedete dělat –“

Reever se tiše zasmál. Byl to mužný a smyslný smích. Objížděl jazykem a rty linku jejích zubů jemnými mučivými pohyby. Nevzal si ústa, která mu nabízela. Objala ho kolem krku a snažila se přitáhnout ho k sobě blíž. Byl silnější. Pokračoval v trýznění, jemně ji tiskl na postel, tak aby se mu nemohla přiblížit.

„Reevere,“ řekla žádostivě.

Když vyslovila jeho jméno, vklouzl do jejích úst pomalým pohybem svého horkého jazyka. Nemohla ovládnout chvění, které v ní jeho laskání vzbuzovalo. Ztratila představu o tom, kde je. Jediné, co vnímala, byla potřeba držet se v jeho těsné blízkosti, protože celý svět se náhle zatočil.

Začala se ho dotýkat jazykem tak, jako on laskal ji. Zaúpěl rozkoší a ještě svůj polibek prohloubil. Když po chvíli ústa oddálil, chtěla ho přitáhnout k sobě, toužila po dalším laskání, celá se chvěla žádostí.

„Jen pomalu, kočičko,“ řekl Reever ochraptělým hlasem. Pozoroval její mladá, svěží ústa, jak po něm poslepu pátrají. Nevěděl, zda má tuto chvíli proklínat nebo jásat vítězstvím. „Jsi tak nevinná. Tak horká…“

Tory pootevřela oči, lemované hustými řasami. Olízla si rty. Oči se jí rozšířily údivem. „Chutnám jako ty,“ zašeptala.

Zasténal a přitáhl si ji k sobě, aby ulevil sladké trýzni, která svírala jeho tělo jako kleště.

„Takový věci neříkej,“ procedil mezi zuby. Když viděl, jak se jí z obličeje vytrácí vášeň a místo ní se tam objevuje bolest, rychle ji políbil a zahrnul něžnými lichotkami, dokud se její tvář nevyjasnila.

Šeptal její jméno a omlouval se: „Nemyslel jsem to tak. Nechtěl jsem na tebe spěchat – a když říkáš takové věci, přestávám myslet rozumně a toužím jenom –“

Přerývaně se nadechl a pohladil ji po tváři. „Řekni mi to ještě jednou,“ zašeptal zastřeným hlasem.

„Reevere,“ zasténala úlevou, že jeho laskání pokračuje.

„Řekni mi, co cítíš. Podívej se, co to se mnou dělá,“ prosil ji a dotkl se jazykem jejích rtů.

Zachvěla se, když se špičky jejich jazyků setkaly –

„Spletla jsem se,“ zašeptala. „Chutnáme oba stejně.“

„Máš pravdu, kočičko,“ vydechl. „Já chutnám jako ty a ty chutnáš jako já.“ Jemně, hladově ji kousal do rtů.

„Říkej, co chceš. Kdykoliv se ti zachce. Chci tě slyšet. Chci slyšet všechno, co si při tom myslíš, všechno, co cítíš, co prožíváš. Chci –“ Krátce se zasmál a potřásl hlavou. „Na věci, po kterejch toužím, nejseš zatím připravená. Až za chvilku. Za chvilku budeš chtít ode mě všechno a budeš to chtít tak dlouho, dokud nevykřikneš rozkoší.“

Tory pevně stiskla Reeverova ramena. Jeho vášnivá slova v ní vznítila plamen. Celá se chvěla a dychtivě pozorovala jeho ústa. Milovala jeho rty. Byly pevné a pružné. Jeho ústa byla teplá a zkušená, naučila ji, co to je vzbudit touhu a nalézt uspokojení. Netušila, že polibek skýtá takové možnosti.

Váhavě se dotkla jeho rtů konečky prstů a objížděla jejich obrys, až zavadila o zuby. Fascinoval ji rozdíl mezi měkkými rty a tvrdým okrajem zubů. Zas a zas po zubech přejížděla. Když jí prsty olíz horkým jazykem, vykřikla překvapením i rozkoší.

Pomalu a rytmicky zkoumala prstem odlišnost míst, kterých se dotýkala, aniž si uvědomovala, že ve stejném rytmu pohybuje celým tělem.

Reever přijímal sladké trýznění, dokud se mohl ovládnout. Pak prudce otočil hlavu stranou. Tory sebou trhla a ruku rychle odtáhla.

„Tory –“ chtěl jí to vysvětlit.

„Ne,“ zarazila ho raněným hlasem a ústa mu přikryla rukou. „Prosím, neříkej nic. Já vím, že jsem nešikovná. Moc mě to mrzí. Ale to je jenom proto, že jsem něco takovýho ještě nikdy nedělala. Nevím, jak se to správně dělá.“

Reever četl v jejích očích bolest, která byla výsledkem krutých poznámek na její adresu od chvíle, kdy ji poprvé spatřil a kdy po ní zatoužil víc než po kterékoli jiné ženě, a přitom věděl, že ji nesmí ani políbit.

Bolelo ho, když si uvědomil, že k ní byl krutější, než chtěl, protože si nedovedl představit, jak hluboce ji může svým chováním ranit. Cítil teď její ponížení do morku kostí.

Poznání, že se mu Tory neumí ubránit, ho překvapilo a zastyděl se.

Uvědomil si, že i on je před ní od prvního okamžiku bezbranný. Cítí v sobě jen touhu a oheň. A něhu, o které ani netušil, že ji v sobě skrývá.

„Tory,“ zamumlal a líbal ji s největší něhou, jaké byl schopný. „Ty moje sladká, nevinná a vášnivá. Říkal jsem ti, že jseš neohrabaná, abych před tebou skryl, co doopravdy se mnou tvůj půvab dělá. Cítil jsem v sobě žár, kdykoliv jsem se na tebe jen podíval. To se mi ještě s žádnou ženou nestalo. Stačil pohled. Úsměv. Jediný slovo. Ani ses mě nemusela dotknout. Stačilo, když jsem se k tobě přiblížil. Zlatíčko, já jsem po tobě tolik toužil, že jsem si myslel, že snad umřu, jestli tě hned nesvlíknu a nevklouznu do tvýho šťíhlýho, božskýho těla. Málem jsem se na tebe vrhnul, hned jak jsem tě poprvý uviděl stát za svým stolem. A pak, když jsme jeli na koni na ranč, toužil jsem celou cestu –“

Zarazil příval slov, která se mu drala na jazyk.

„Ty vůbec nejseš neohrabaná,“ řekl s důrazem na každé slovo. „Musel jsem se odvrátit, protože ty tvoje sladký, dráždivý pohyby už se nedaly vydržet. Toužím po tobě tak, že se bojím, abych ti neublížil.“

Tořiny oči se rozšířily, když vyčetla z každého tahu Reeverovy tváře, že mluví pravdu. Už mu věřila. Věřila mu, že po ní touží tak, až ho bolí útroby.

„Tak si mě vezmi,“ zašeptala a třesoucíma se rukama mu držela obličej, „prosím tě, Reevere. Jsem už tak rozbolavělá, že mi větší bolest nemůžeš způsobit.“

Ještě před okamžikem by si ji Reever po takových slovech okamžitě vzal a ukončil svoji trýzeň v jejím mladém, žádostivém těle. Teď ale, když věděl, jak je snadno zranitelná, nalezl v sobě sílu být k ní i nadále něžný.

„Vezmu si tě,“ slíbil a pomalu ji líbal. „Ale nejdřív tě musím pořádně poznat. A chci, abys i ty poznala mě.“

Hladil ji po zádech a jeho ruka zajela dopředu na její žebra. Slyšel její zrychlený dech. Usmál se, když si všiml ztvrdlých bradavek, které prorážely měkkou bavlněnou noční košilí a tiše prosily o laskání.

„Ty už si na mě pamatujou, viď?“ zamumlal. „Co chceš nejdřív, zlatíčko moje ruce nebo moji pusu?“

Tory se při jeho otázce začervenala, ale tělo se jí prohnulo tak, že se ňadry přiblížila k jeho ústům. Usmál se její bezmocné reakci.

„Ty moje divoká, nevinná holčičko. Jak jseš sladká. K zbláznění sladká a vášnivá.“

Reever začal laskat Tořina prsa. Zasténala rozkoší. Usmál se a pomalu, rytmicky dráždil rty její ztopořenou bradavku a s potěšením naslouchal jejímu roztouženému vrnění. Po chvíli zvedl hlavu a pohlédl dolů na její ňadro. Noční košile byla vlhká tak, že látka byla téměř průsvitná a ulpívala na bradavce, která se přímo nabízela k dalšímu laskání. Reever tiše zasténal, políbil znovu sladký výčnělek a otočil hlavu k druhému prsu. Také zde se pustil do horkého, mučivého dráždění. Při každém pohybu jeho úst se Tořino tělo zachvělo a ozývalo se slabými výkřiky. Pokračoval v laskání citlivé bradavky, dokud necítil, jak se její štíhlé tělo vzedmulo prudkou vlnou vzrušení.

Pak uchopil lem Tořiny noční košile. Pomalými pohyby centimetr po centimetru košili vyhrnoval a ústy laskal každý kousek odhaleného těla. Zastavil se až u bradavek. Byly ještě vzpřímené, stále po něm toužily. Když je znovu objal svými teplými ústy, zachvěla se a podvědomě se boky přitiskla k němu.

Z hrdla se mu vydral sten. Jeho ústa se přitiskla k nahé kůži. Cítil, jak se její tělo vypnulo do oblouku, skrz džíny vnímal horko vycházející z jejího těla.

„Nespěchej, holčičko, nespěchej,“ opakoval znovu a znovu, aby ji zklidnil, i když sám sváděl těžký boj, aby si nevzal to, co mu Tory tiše, nevinně nabízí.

„Reevere?“ Tořina otázka skončila zasténáním, když ucítila, jak zuby s neuvěřitelnou jemností stiskly její ňadro.

„Nejsem pro tebe moc těžkej?“ staral se.

Tory místo odpovědi roztáhla nepatrně nohy, aby se k němu mohla dostat blíž. Nevinně smyslný pohyb jejích nohou přivítal Reever divokým zasténáním. „Proboha, holčičko moje,“ zaúpěl a jemně kousl do důlku na Tořině plochém břiše. Okamžitě divoce zareagovala. „Musím si na tebe sáhnout. Možná tě to bude šokovat, ale pak poznáš, že po tom toužíš stejně jako já. Poznáš, že mi patří každej kousek tvýho těla, i ten nejskrytější.“

Znovu ji pohladil. Dlaní jemně stiskl vystouplý, citlivý pahorek pod jejím bříškem a rukama přejel sametově hladkou vnitřní část stehen. Pozoroval stále její obličej, nechtěl ji zastrašit dotykem, který by byl pro ni příliš nový, příliš nečekaně intimní. Okamžitě vycítil její zaváhání, když se rukou dostal mezi stehna. Konečky prstů ji jemňounce pohladil po nejtajnějším místě na jejím těle.

„Neboj, neublížím ti,“ sliboval. „Ty si neuvědomuješ, co se mnou děláš,“ řekl chraplavě. „Já bych chtěl všechno. Podívej se na mě, ty moje nevinná dívenko. Máš strach?“

Tory otevřela oči. Široce rozšířené zornice byly lemovány tmavou zelení. Reeverův dech se při pohledu na její vzrušení zrychlil. I když se jí sotva dotkl, prudce se zachvěla. Znovu ji pohladil konejšivě po stehnech, nahnul se nad ni a políbil nejprve její ňadra, potom její ústa. „To bude v pořádku, holčičko,“ zašeptal. „Neudělám nic, na co nebudeš připravená.“

„Cítím se tak zvláštně,“ zašeptala a pohlédla mu zpříma do očí.

„Máš strach?“ zeptal se znovu s pochopením.

Tory zavrtěla hlavou. „Ne jenom myslela jsem, že svoje tělo znám. A teď zjišťuju, že jsem ho p řádně neznala. Netušila jsem, že se mě můžeš dotknout, a budu to cítit všude, dokonce i –“

„Dokonce i kde?“ zajímal se.

„Dokonce i vevnitř,“ zašeptala. „Tam, kde se mě ještě nikdo nedotkl.“

Reeverovo tělo se napjalo, ale hlas měl klidný.

„Já se tě tam dotknu,“ řekl a políbil ji na ústa. Roztřásla se. Zvedl hlavu a pohlédl jí do tváře.“

„Neboj,“ řekl tiše. „Neublížím ti. Budu tak něžnej, že ucítíš jenom rozkoš. Jen se mně oddej, jako ses mi oddala, když jsem laskal tvoje ňadra. Vzpomeň si, jaký to bylo,“ řekl zastřeným hlasem, „protože to je jenom malej začátek rozkoše, kterou ti můžu dát.“ Reever za řeči hladil Tory mezi stehny. Zpočátku ležela napjatě, ale brzy se uvolnila a nechala paprsky rozkoše pronikat do celého těla. Ani si neuvědomovala, že se trochu posunula a víc se mu otevřela. Všimla si, že se mu oči zúžily a na rtech se mu objevil úsměv. Začala být nejistá. Sladký pocit, který v ní jeho dotek vzbuzoval, však zahnal všechny myšlenky.

Pomalu se sehnul a políbil ji na břicho. Dotýkal se jejího břicha zuby i jazykem, dokud nevědomky nenadzvedla boky v divokém vzrušení. Na to čekal. Pohladil ji na nejtajnějším místě jejího těla. Ústa jí přitom uzamkl hlubokým polibkem, až zasténala, a zabránil tak případným námitkám, které by mohla mít.

Když si Tory uvědomila, čím je způsobena svíravá rozkoš, kterou cítila v celém těle, bylo už pozdě na to, aby se styděla nebo byla vystrašená. Mohla dělat jedině to, o co ji prosil, co od ní žádal, otevřít se mu více a pozorovat, jak jeho oči tmavnou stejnou vášní, která prochvívala jejím tělem.

Ohleduplně a s neuvěřitelnou něhou objevoval další skrytá místa a pozoroval její oči, zda chápe, co se děje.

„Ano,“ zašeptal Reever. „Teď cítíš, jaký to bude. Víc a víc se přibližujem k bodu, kdy se mi odevzdáš.“

Tory prudce oddychovala a sténala rozkoší, když se Reeverovo laskání ještě prohloubilo. Na strach úplně zapomněla. S přivřenými víčky pozorovala jeho oči a nevědomky vycházela jeho dotekům vstříc.

„Jseš jako tanečnice, plná půvabu a ohně,“ řekl Reever s úsměvem. Tory těžce oddechovala rozkoší a překvapením. „Ano,“ procedil mezi zuby, „ukaž, jak se ti to líbí, ukaž, jak –“ Zaúpěl, když zjistil, jak Tory pod jeho rukou roztála. Pozoroval překvapení v jejích očích, které vystřídal další pocit rozkoše. „Jseš tak horká, tak hladká, tak úžasná,“ vydechl a nahnul se nad ni. Znovu ji vášnivě políbil. „Ty moje nevinná holčičko,“ zachraptěl a žíznivě ji líbal na krk a na rameno.

Reeverova ruka ji laskala horkými doteky, dokud Tory nevzkřikla a znovu neroztála v jeho dlani. Tvář se mu zkřivila těžko zvládnutelnou touhou. Tory si ho hladově přitáhla na svoje tělo, toužila cítit jeho váhu, toužila po něčem, co nedokázala popsat.

„Reevere, já chci –“ Ucítila vlnu rozkoše, která se jí pomalu, horce rozlila do celého těla a přerušila její slova.

„Co je, zlatíčko?“ ptal se Reever a pozvolna svoji ruku uvolňoval. „Copak chceš?“

Chytla Reevera za košili a snažila se ho přitáhnout k sobě. Košile se uvolnila a Tory se poprvé dotýkala jeho nahé kůže. Cítila obrovské uspokojení nad svým objevem, vzrušovalo ji jeho horké, smyslně napjaté tělo s tvrdými svaly.

Vjela mu prsty do vlasů, její nehty se jemně zaťaly do kůže.

„Tory, přestaň –“ bránil se.

„Ne,“ řekla. „Nechci přestat. Tak ráda se tě dotýkám, Reevere. Nebo snad nechceš, abych se tě dotýkala?“

Z hrdla se mu vydral smích. Nepotřebovala slyšet jeho odpověď, cítila ji z pohybů, kterými na její laskání reagoval.

„Chci, aby ses mě dotýkala všude,“ řekl hlubokým hlasem. „Ale kdybych ti dovolil, abys mě svlíkla a dotkla se mě, bude to poslední okamžik tvýho panenství. Nechci, aby to šlo tak rychle. Stane se ti to jen jednou v životě, zelenoočko. To stojí za trochu trpělivosti.“ Zachvěl se, když ucítil její nehtíky na svých bradavkách. „Navíc, kdybys viděla, jak strašně po tobě toužím, mohlo by tě to jenom vystrašit.“

Reever se pokusil zlehčit svoje slova úsměvem, ale nešlo to. Samotná představa, že se od něho ve strachu odvrátí, v něm vzbuzovala pokušení vzít si Tory radši hned, než si to rozmyslí.

Tory vycítila z Reeverových slov obavy a přemýšlela, jak mu říci, že žádný strach nemá. Veškerá vysvětlování, která ji napadala, však začínala a končila slovy „miluju tě“, a ta nesměla vyslovit. Rukama sklouzla z jeho hrudníku k tvrdému pasu. Překvapila ji okamžitá reakce jeho břicha, ale pak si uvědomila, že i ona reagovala podobně, když se prsty dotkl jejího břicha. A naplňovalo ji to radostí, nebyla ani překvapená, natož znechucená.

„Líbí se ti tohle?“ zeptala se tiše a pozorovala, jak jeho oči dostaly kouřové zabarvení. „Ano,“ řekl Reever chraplavě. „A tohle?“

Tořiny ruce sklouzly ještě níž, až našly důkaz toho, jak silně po ní Reever touží. Jeho boky se napjaly a při jejím sladkém doteku zaúpěl rozkoší. Přikryl jí ruce svýma, aby ji jemně odstrčil, ale nemohl. Jeho potřeba, aby se ho dotýkala, byla větší. Naopak jí ruce na své tělo hladově přitiskl.

Po chvíli otevřel oči a viděl, že ho Tory pozoruje a sdílí jeho rozkoš, jako on prožíval před chvílí rozkoš s ní.

Na okamžik zapochyboval, zda se ještě dokáže ovládnout. Ale díky své touze být k ní co nejšetrnější, dokázal výbuch svého vzrušení oddálit. Samotného ho to překvapilo. U jiných žen mu příliš nezáleželo na tom, co prožívají. S Tory to však cítil jinak.

Jemně jí hladil ruce po celé délce a lehce ji kousal do dlaní a líbal konečky prstů. Její reakce byla bouřlivá.

„Myslím, že tvůj čas uzrál,“ řekl a usmál se na ni, až jí srdce poskočilo. „I když jseš panna, neomdlíš nebo neutečeš s křikem, až mě uvidíš svlečenýho.“

Reever odhodil boty a postavil se. Nic před Tořinýma zvědavýma očima neskrýval. Svlékl si košili a odhodil ji stranou. Pozoroval při tom Tory, jak se tváří. Když se zhluboka nadechla, cítil to jako pohlazení.

„Myslím, že na mužský svlečený do půl těla jseš zvyklá,“ usmíval se a začal si rozepínat pásek. „Nebo tam u vás plavou mužský v tričku?“

Tory se usmála a nepřestávala si prohlížet Reeverova mohutná ramena a mužně zarostlou hru „To jo, vídávám muže jen s kousíčkem látky, co nestojí ani za řeč,“ souhlasila. „Ale maj všechny chlupy na těle vyholený, aby jim nepřekážely v pohybu. Ale i tak…“ Pohladila ho pohledem od hlavy k patě. „Nejsou jako ty, Reevere. Žádnej mužskej není jako ty. A nikdy nebude.“

Při těch slovech se Reevera zmocnila svíravá rozkoš. Divoce po ní zatoužil. Znovu ho napadlo, jak mohla Tory zůstat tak dlouho pannou, když má v sobě takový přirozený žár, a vzpomněl si na její slova: „To bylo snadný. Nepotkala jsem tebe.“

Reever s pohledem stále upřeným na ni si rozepnul pásek a několika rychlými pohyby svlékl vše, co měl na sobě. Sledoval její oči, které si ho celého zvědavě prohlížely. V jejím zraku vyčetl překvapení, když zjistila, jak silně po ní touží. Uvědomil si, že i když strávila většinu života mezi polonahými muži, nebyla zvyklá vidět je plně vzrušené.

„Už je pozdě, aby sis to rozmyslela a utekla,“ řekl a přilehl si k ní. Dotkl se jí rukou, která se chvěla.

„Ještě bych mohla omdlít,“ zavtipkovala, ale hlas měla roztřesený.

„Neboj se, kočičko,“ řekl Reever a jemně ji políbil.

Znovu objevil její skrytý samet a laskal ji prsty na nejcitlivějších místech, dokud se nezachvěla a s jemným zavrněním pod jeho dotekem neroztála.

„Jakmile se dotknu tvejch nejskrytějších pokladů, cítím, jak se mi měníš pod rukama. Teď už jseš připravená mě přijmout a ucítíš jenom rozkoš, žádnou bolest.“

Pokračoval ve sladkém trýznění, až zapomněla na jakýkoliv stud nebo obavy. Jemně se vlnila v bocích, až se mu zcela otevřela. Při její podvědomé výzvě mu oči ztmavly a zúžily se.

Opatrně vložil své tělo do horké, vstřícné kolébky mezi Tořinými stehny. Tělo se jí prudce napjalo a otevřela oči. „Neboj,“ tišil ji a ústa jí přikryl rty. „Nepřekvapím tě. Budeš přesně vědět, co dělám. Chci to prožít s tebou, kousek po kousku. Ještě nikdy jsem po žádný ženě takhle netoužil. Chci tě celou, Tory. Chci vidět tvůj obličej, jak se budeš měnit z panny v milenku jediným pohybem mýho těla.“

Tory se zachvěla a pohnula se pod jeho mohutným tělem, kterým se o ni žíznivě třel. Už už si ji chtěl vzít, ale vždy se v posledním momentě zastavil, aby do ní úplně nevnikl.

Její roztoužení bylo neúnosné. Konečně vykřikla a vypjala se proti němu, instinktivně se ho snažila chytit a zadržet v sobě.

Dychtivě stiskla jeho tvrdé svaly na zádech a on vklouzl do jejího panenského těla, aby ji proměnil v ženu. Její tělo bylo horké, vlhce se lesklo žádostí. Políbil ji vášnivě, vítězně.

Tořiny nehty se zaryly do Reeverových tvrdých svalů. „Ano,“ zašeptala a bezmocně se proti němu vypjala. „Ano, ano, ano,“ opakovala s každým nádechem.

Cítila, jak Reever proniká hlouběji a zachvěla se, když ji zalil jeho žár. Když narazil na jemnou překážku, zastavil se. Cítila, že ji pozoruje. Otevřela oči.

„Bolí tě to?“ zeptal se a celé jeho tělo se chvělo úsilím ovládnout svoji touhu. „Musíš mi to říct, zelenoočko. Nikdy bych si neodpustil, kdybych ti ublížil.“

Vnikl do ní hladce a hluboko a ona ho přivítala hebkým, těsným objetím. Viděl, jak se jí oči rozšířily poznáním a uvolněně vydechla po smyslné rozkoši.

„Teď jseš moje, kočičko,“ řekl Reever, nahnul se nad její obličej, políbil ji a vzal si její ústa, tak jako si vzal předtím její tělo.

Jazyk pomalu vsunoval do jejích úst a pozvolna jej vytahoval, přesně podle pohybů svého těla. Zachvěla se a cítil, jak ji zaplavily horké vlny rozkoše. Dychtila po tom vzít si od něho ještě víc i nabídnout mu ještě víc. Pohybovala se na okraji extáze.

Když cítil, jak se Tory pod ním prohýbá a nepřestává toužit po jeho tělu, nesnažil se už dále ovládat. Vzepjal se v ní a naplnil ji celou v touze dosáhnout uvolnění, po jakém oba toužili. Ozval se vysoký, divoký výkřik. V poslední chvíli se se zoufalým úsilím přinutil zastavit, aby ji svou již déle nekrocenou vášní neporanil. Když se však pokusil šetrně odtáhnout, chytla ho dychtivě za boky a snažila se ho přitáhnout k sobě.

„Ještě mě chceš, zlatíčko?“ ptal se a jemně ji kousl do bradavky. Prudce se zachvěl, když ucítil, jak jí projela rozkoš.

„Obejmi moje boky nohama,“ požádal ji chraplavě. „Jestli tě to bude bolet, tak –“ Hlas se mu zlomil, když se kolem něho ovinula a celého ho objala.

Každým pohybem svého štíhlého těla vypovídala o své rozkoši. Pomalu ji kolébal ve svém náručí a cítil žhavé návaly, které se stupňovaly s každým jeho horkým, klouzavým pohybem. „Bolí tě to?“ ptal se znovu bez dechu a krouživými pohyby se k ní pevně tiskl.

Tořino tělo náhle ztuhlo, dech se jí změnil v slabé přerušované výkřiky.

Reever věděl, že se Tory blíží k vrcholu, hluboko v jejím těle cítil jemné stahy. Otevřela oči, pohlédla na něho, a když zvolala jeho jméno, hlas se jí zachvěl překvapením z nečekaného žáru, který ji stravoval.

Držel ji pevně ve svém náručí. Vší silou zadržoval svoje uvolnění, protože si přál, aby tento okamžik trval věčně. Chtěl navždy zůstat hluboko v ní, cítit, jak se její tělo zmítá v extázi, slyšet svoje jméno na jejích rtech jako přerývaný výkřik. Přál si, aby to trvalo věčně, dokud nezemře.

A potom Tořiny výkřiky přestal vnímat, protože sám volal její jméno, a svět začal pomalu mizet, když se konečně vzdal své touze vystupňované až k nesnesení.

OSMÁ KAPITOLA

Otevřela se před nimi nádherná louka. Svěží zelená tráva rostla do výše pasu, divoké rostliny se vlnily ve větru jako tanečnice. Tmavé, skoro černé borovice lemovaly louku ze tří stran. Na volné straně se stupňovitě zvedaly žulové útesy táhnoucí se podél zářivě modrého Vlčího jezera. Na vrcholu hřebenu vypínajícího se nad loukou stála chata z cedrového dřeva. Její okna se ve slunci stříbřitě leskla jako hladina potoka.

Přes hřeben se táhla směrem k okresní silnici, vzdálené asi tři kilometry, nově postavená cesta. Úzká stezka vedla z chaty ke břehu jezera. Další protínaly louku. Ticho tu a tam přerušoval zvuk seker, které se zakusovaly do dřeva a čistily stezky pro paďoury, co se sem přijedou rekreovat.

V takovém lese určitě ještě nikdy nebyli. Od doby, co se tu v jeho ztichlém stínu proháněli Indiáni, se téměř nezměnil.

„Payton měl pravdu,“ řekla Tory, když zastavili koně, aby je nechali na chvilku odpočinout. Podívala se na Reevera.

„Tohle je fakt překrásný místo. Tady se člověk cítí šťastnej, že je na světě.“

Reever se usmál a jemně se dotkl konečky prstů Tořiny tváře, jejích rtů. „Ano,“ souhlasil.

Srdce se jí zastavilo a začalo znovu prudce bít.

Posledních čtrnáct dní se k ní Reever choval něžně a láskyplně, až se jí chtělo plakat štěstím. Nebyl k ní drsný ani netrpělivý.

Jako by se snažil smazat každou vzpomínku na to, jak její oči při jeho kousavých poznámkách vždy tak bolestně potemněly.

Naučil ji jezdit na koni a chválil ji za její půvab i rychlost, s jakou se učila. Stejně tak nešetřil pochvalou, když s ní pracoval na zahradě. Prožíval radost s ní, jak rostliny bujně rostou.

Před týdnem našla u snídaně vedle své židle pár kovbojských jezdeckých holínek. Objevily se stejně záhadně jako kdysi rukavice. Nikdo nevěděl, jak se tam octly. Tentokrát honákům věřila. Všimla si, jak se Reever tvářil, když vklouzla do hladké kůže, jako by to byly střevíčky na bál. A dnes ráno objevila nový klobouk, jemný stetson krémové barvy. Padl jí jako ulitý.

Tory začala říkat Reeverovi, že už jí nesmí nic dávat. Usmál se na ni, pohladil ji po vlasech a řekl, že to musel přinést nějaký skřítek, protože on ten klobouk v životě neviděl. Jemně jí přitom přejel palcem po rtech, aby umlčel její další slova. Jediným teplým dotekem v ní zažehl plamen. Neubránila se dvěma slzám, které pomalu stekly po jejích tvářích a zachytily se na jeho ruce. Málem se neudržela a řekla mu slova, která ji nevyslovená tížila v krku.

„Nedívej se na mě tak,“ řekl zastřeným hlasem. „Jak?“

„Jako kdyby v mých očích slunce vycházelo i zapadalo.“

„Taky že jo,“ odpověděla prostě. „Když se časně ráno díváš na východ, zrcadlí se v nich slunce, stejně tak večer, když jsi obrácený k západu, zase v nich zapadá. To pozná i slečinka z města, kovboji.“

Reever se zarazil, pak se usmál a potřásl hlavou. „Pěkná slečinka z města se z tebe vyklubala, jen co je pravda. Včera byla večeře pozdě, protože jsi ve stodole pomáhala jalovičce porodit první tele. Nebudeš mi věřit, ale viděl jsem chlapy jako hora, co zbledli a utekli pryč, jen aby při tom nemuseli bejt. Tys ke mně do sena přilehla a tahalas ze všech sil. Bylas od hlavy k patě mokrá a špinavá.“

„Brzo si to zopakuju,“ řekla Tory a obličej se jí projasnil, když si vzpomněla na telátko s velkýma očima a neuvěřitelně dlouhými řasami, jak na vratkých nohách instinktivně hledá matčino břicho, aby se napilo. „Přijít do stáje, kde je jedna kráva a za chvilku vyjít a nechat za sebou krávy dvě. Neznám větší zázrak.“ Její výraz se změnil, když se obrátila k němu. „Kromě zázraku, když se se mnou miluješ, Reevere,“ zašeptala. „To potom nejen slunce v tvejch očích vychází a zapadá, ale hoří celej svět.“

Reever tiše stál. Hleděl Tory do očí, jako by chtěl dohlédnout až kamsi na dno její duše. Pak přerušil ticho: „Prožívám to stejně jako ty. Pokaždý je to lepší než posledně. Nemůžu se dočkat, až tě zase obejmu.“ Zachvěl se, oči mu ztmavly, cítil, jak ho zaplavuje známé, divoké teplo. „Ježíšmarjá, holčičko. Cítím tě v sobě víc nežli vlastní krev.“

Rychle se otočil a naskočil na Blackjacka. „Mrknu se, jestli se Jedovi podařilo prohryzat skrz tu mohutnou borovici.“ Pohlédl jí do očí. „Udělám to radši hned, nebo tě povalím do trávy a budu tě milovat, dokud v mý náruči rozkoší nevykřikneš.“

„Reevere,“ řekla a dech se jí krátil. „Chci to. Ne. Chci tebe. Chci tě zoufale.“

„Já vím,“ řekl staženým hlasem. „Já tě chci zrovna tak. Toužím po tobě od tý chvíle, co ses poprvé objevila na ranči. Zavři oči, kočičko.“

„Proč?“ ptala se a poslušně oči zavřela.

Reever se v sedle sehnul, zvedl Tory svýma silnýma rukama a políbil ji s vášní, jež je oba zabolela.

„Nech ty svoje kukadla radši zavřený, nebo se nepřinutím odjet,“ řekl téměř drsně.

Pomalu ji postavil zase na zem, ještě jednou ji rychle políbil, otočil Blackjacka a byl pryč. Tory měla oči zavřené, dokud dusot kopyt neztichl. Pak se přerývaně nadechla a vylezla na Twinkletoes. Jela po stezce vedoucí na pláž, kterou chlapci podél jezera upravili.

„Ahoj, Dutchi. Jak pokračuje ohniště?“

Šlachovitý kovboj upustil vodou ohlazený kámen, velký jako fotbalový míč, na konec kruhu kamenů, na kterém pracoval. „Pomalu, Tory, pomalu,“ odpověděl. „Zkoušel jsem to dělat a neslízt při tom z koně, ale nějak mi to nešlo.“

Tory se usmívala. Věděla už, že všichni honáci na ranči chtějí dostávat jenom práci, která se dá dělat z koňského sedla. „Zdržíš se tu ještě chvíli?“ ptala se Dutche.

„Jo. Jdeš si zaplavat?“

„To si piš.“

Dutch potřásl hlavou. „Jak je možný, že něco tak sladkýho, jako jseš ty, se ve vodě nerozpustí, je fakt nad moje chápání. To je proti zákonům přírody.“

„Myslím, že si tady někdo zase říká o ovocnej koláč,“ zamlouvala to Tory.

Nevinně se usmál. „Ty dneska děláš ovocnej koláč? Už jsem ti někdy říkal, že nejradši mám broskvovej?“

„Opravdu? To jsem netušila,“ předstírala Tory.

Dutch se zakuckal, přátelsky na ni zamrkal a pustil se znova do třídění kamenů na ohniště.

Tory slezla z klisny, přivázala ji ke stromu, z vaku u sedla vytáhla srolovaný ručník a vylezla na dlouhý žulový jazyk, který vybíhal nad jezero. Tam se svlékla do plavek, které měla pod jezdeckým oblečením.

Před dvěma týdny, když se Reever rozhodl, že je třeba dokončit práce na „Paytonově vrtochu“, objevila Tory, že jeden z pramenů pod Vlčím jezerem je horký. Po tolika měsících abstinence nemohla té čisté, hluboké vodě odolat. Když šla poprvé plavat, sledovaly ji zvědavé zraky chlapců od krav. Muži dovedli její výkon náležitě ocenit. Reever si nepřál, aby šla plavat sama. Nepředstavoval si však, že ji bude hlídat celá řada plavčíků. Pracemi na pláži a přípravou ohniště byl pověřený Dutch. Proto ho Reever požádal, aby na Tory dohlédl. Navíc věděl, že Dutch má k Tory vztah, jako hodný strýček.

Voda podél kamenitého pobřeží byla ledová. Účinek horkého pramene sem nedosahoval. Ten stačil zahřát vodu jenom dole pod nejnižším útesem. U hladiny byla voda pěkně studená. Slunce ji ještě nestačilo prohřát. Bylo brzy. Sezóna teprve začínala.

Tory se rozeběhla a dlouhým skokem skočila do vody a plavala k útesům. Barva vody se měnila podle hloubky v nejrůznější odstíny modré. Neměla představu, jaká může být hloubka poblíž útesů. Dnes si chtěla všechno důkladně prohlédnout.

S lehkostí člověka, který je ve vodě jako doma, se ponořila a plavala přímo ke dnu. Jak klesala, cítila tlak v uších. Automaticky polkla a tlak se přizpůsobil hloubce. Všude kolem sebe měla čistou, krásně modrou vodu. Nebyly zde žádné skály nebo mrtvé kmeny stromů. Nic jí v potápění nepřekáželo. Když cítila, že dosáhla téměř desetimetrové hloubky, otočila se a začala stoupat zpět na hladinu.

Odhodila mokré vlasy z obličeje pohybem hlavy, na který byla zvyklá. Když si sundávala potápěčské brýle, všimla si, že ji někdo upřeně pozoruje. Byl to Dutch. Zamávala mu, kousek uplavala, nasadila si brýle a znovu se potopila. Systematicky zkoumala oblast pod nejnižším útesem, jestli neobjeví nějakou překážku. Včera stála na nejnižším útesu a s velkou pečlivostí pozorovala vodu. Přicházela na břeh v nejrůznější denní dobu, aby využila různého úhlu, pod kterým pronikají sluneční paprsky pod průzračnou vodu. Zdálo se, že žádné nebezpečí při skoku z žulového útesu, který vyčníval nad hlubokou vodou, jí nehrozí.

Bezpečně vypadala i oblast přímo pod útesem. Žula byla hladká až do veliké hloubky. Nepatrně vyčnívala přes hladinu, takže i kdyby skočila kdovíjak nešikovně, na skálu nemohla dopadnout. Voda pod převisem byla hluboká a čistá jako v bazénu.

Tory připlavala ke břehu, oblékla si gumové boty a vydala se podél pobřeží směrem ke stupňovitým útesům. Našla si snadný a bezpečný přístup k nejnižšímu útesu z nich a vyšplhala na něj. Postavila se na hladkou, téměř rovnou žulovou plošinu.

Stála na konci ostrého výběžku útesu nad jezerem. Vál svěží větřík. Cítila, jak jí chladem naskočila husí kůže. Vpravo od ní se prudce k nebi zvedala žulová skála. Z druhé strany se jemně svažovala na pláž. Jezero pod ní se třpytilo, vlnky v nejrůznějších odstínech modré tajemně šeptaly.

Věděla, že útes je téměř přesně deset metrů nad hladinou. Dovedla tuto výšku vnímat všemi smysly po tisících skoků, které z této výšky měla za sebou.

Ovládlo ji pokušení skočit. Každý večer rozcvičovala koleno nejméně hodinu. Ode dne, kdy se při cvičení opírala o Reeverovu mohutnou paži, uběhlo už spousta času. Jak už jí to připadalo dávno, co v jeho přítomnosti rozcvičovala nohu a on jí při tom vyprávěl o ranči a ona zase mluvila o svých zkušenostech z plaveckého klubu. Občas oba zmlkli a on na ni hleděl čistýma šedýma očima, jemně se usmíval, jako by schvaloval vše, co říkala… Přesto Tory koleno dosud šetřila. Bála se, že ještě není tak silné jako to zdravé. Ale to se dá zjistit jedině, když se pokusí o skok.

Dlouho stála na skále a hleděla dolů do hlubokého Vlčího jezera, jako kdyby v něm mohla přečíst odpověď na to, co ji v budoucnosti čeká. Vítr čechral hladinu do stříbřitých vlnek. Uvědomila si, že ji nerozechvěl pouze chlad. Otočila se a vydala se po pěšině zpátky k chatě.

„Tobě se na tý skále nějak zalíbilo,“ přivítal ji Dutch, když seběhla dolů. „Tam odtud musíš vidět úplně všechno, co?“

„Skoro všechno,“ odpověděla lakonicky. Neměla chuť se vybavovat.

Jakmile byla v chatě, šla se do svého pokoje převléknout do suchého. Zatím bylo dokončeno jen jedno křídlo chaty se třemi pokoji a kuchyní. Ostatní části čekaly na tesaře a malíře. A ti si dávali na čas. Ne, že by si Reever stěžoval. Jemu by vůbec nevadilo, kdyby Sundancovo Zátiší nikdy neotevřeli. Tory ho napůl podezírala, že dělníkům platí za to, aby se tu neukazovali.

Pospíšila si, aby byla včas v kuchyni. Překvapilo ji, že už je tam Reever a na velkém plynovém sporáku připravuje maso k večeři. „Udělej topinky,“ řekl jí, „ať můžem brzo jíst. Pak se vytratíme na projížďku k tý loučce, o který jsem ti vyprávěl.“

Její tvář se tak rozzářila, že Reeverovi připadalo, že v životě neviděl nic krásnějšího. Usmál se na ni, vzal ji za ruku a položil si její prsty na rty. Třel si knír o její zápěstí a jazykem přejížděl žíly na ruce.

„Dokážeš topinky udělat jednou rukou?“ škádlil ji.

Pomaloučku zavrtěla hlavou.

Jen nerad uvolnil Reever Tory ruku. „A teď se ukaž, kočičko, jak nejrychlejc ty topinky, zvládneš.“

Večeře byla hotová brzy. Po večeři vyšli ruku v ruce směrem k ohradě, kterou tvořilo jen pár lan natažených mezi borovicemi. Byla tam Twinkletoes, ale ne Blackjack.

„Řekl jsem Teagovi, že si může Blackjacka vzít,“ řekl Reever samozřejmě. „Pojedem spolu na Twinkletoes. Stejně už je načase, aby ses naučila jezdit bez sedla,“ zubil se na ni. „Netvař se tak vystrašeně. Twinkletoes je tak klidná klisna, že bys na ní mohla viset vzhůru nohama, ani by si toho nevšimla. A můžeš se mě držet, jak budeš potřebovat.“

Reever zajel levou ruku klisně do hřívy, nakročil a jediným plavným pohybem se vyšvihl na její hřbet, lehce jako by použil třmenu.

„Zavři pusu, slečinko z města. Ať ti tam nevletí moucha,“ dobíral si ji.

„Jaks to udělal?“ vyptávala se Tory. „Praxe. A síla taky není na škodu.“

„Nedělej si legraci,“ řekla suše. „Jinou radu bys pro mě neměl?“

„Podej mi levou ruku a chyť se mě kousek nad loktem,“ řekl a nahnul se dolů. „Teď si stoupni na mou botu, jako na třmen.“

Tory udělala, jak jí řekl. Najednou ucítila, jak ji zvedá do vzduchu, a než se vzpamatovala, seděla za Reeverem. První věc, kterou si uvědomovala, bylo teplo sálající z klisnina těla. Druhou bylo vlnění silných svalů klisny, jak se při pohybu přesouvala její váha.

Třetí, co ji napadlo, bylo, že kromě skutečného milování nemůže pro muže a ženu existovat větší tělesná blízkost, nežli když spolu jedou na koni bez sedla.

„Jseš připravená?“ zeptal se Reever. „To je otázka,“ zamumlala. Otočil se, viděl její rozšířené zornice a přesně věděl, co se s ní děje. Pomalu, prostopášně se usmál. Dlouho se už na tuhle jízdu těšil.

„Dej si ruce kolem mě,“ řekl. Když tak Tory učinila, smyslně se otřel zády o její prsa. Slyšel její hlasitý dech a cítil, jak se k němu přitiskla.

„Ty moje kočičko,“ řekl zastřeným hlasem. „Celým tělem tě cítím. Budeš muset ale ještě chvilku počkat. Chci, abys byla stejně divoká, jakou tě vídám ve svejch snech.“

Tory se zachvěla, když jí Reeverova velká, tvrdá ruka přejela po stehně, kterým byla přimknutá k jeho noze.

„Neboj, já ti to oplatím,“ usmívala se, ale hlas se jí třásl.

„To doufám, miláčku. Pevně se drž.“

Reever vybídl Twinkletoes do chůze. Vydala se směrem ke slunci, které se mezi vysokými štíhlými kmeny borovic sklánělo k západu. K Tořinu překvapení stačilo jen pár minut, aby se na koni bez sedla lehce udržela. Zdálo se jí, že lépe cítí rytmus pohybu koně a může se mu přizpůsobit. Neujeli ani dva kilometry a Tory zcela zapomněla na své obavy.

Také Reever poznal podle uvolněného rytmického kolébání Tořina těla, že si na nový způsob ježdění rychle zvykla. Usmíval se a věděl s jistotou, že teď už ji může vyrušit. Uchopil její ruku a přitiskl si ji na ústa. Něžně laskal jeden prst po druhém, jemně kousal na nejcitlivější místa, dokud neuslyšel vzdech, který se jí vydral z hrdla. Pak zuby stiskl její dlaň. Zachvěla se a přimkla se k jeho teplému, tvrdému tělu.

S bolestnou smyslností hladil Reever Tořinýma rukama svoji hruď a jako kočka se při tom zády třel o její tělo. Když se nehty dotkla jeho malých, tvrdých bradavek, hluboce vzdychl. Uvolnil její prsty, ale ona ho nepřestávala laskat. Hladila ho ve stejném rytmu, v jakém se pohyboval kůň.

Tory se tiskla co nejblíže k Reeverovým mohutným zádům a vklouzla prsty prostorem mezi knoflíky pod jeho košili. Vydechla rozkoší, když ucítila jeho horkou kůži a pomalu knoflíky rozepínala. Nedočkavě ho hladila, prsty jemně vjížděla do chlupů na jeho hrudníku. Cítil, jak rukama prozkoumává každý záhyb, každý naběhlý sval na jeho hrudi a jak se mu ústy přitiskla na záda.

Reever pustil opratě a vytáhl si košili z kalhot. Okamžitě ucítil na nahých zádech spršku horkých polibků. Pak Tory přitiskla na záda tvář a mazlivě se o ně třela z obou stran, jako kdyby byl teplou řekou, ve které se koupe. Otevřela ústa a zachvěla se, když ucítila na jazyku jeho chuť.

Reever byl jak ve dvou ohních. Tořiny ruce ho hladily po hrudi, její ústa laskala jeho záda. Začal Tory přejíždět dlaněmi po stehnech, dokud se nezačala kolébat vstřícně proti němu víc než v rytmu klisniných pohybů. Rukama pomalu, nevyhnutelně sklouzla dolů na jeho džíny. Hladila znovu a znovu jeho tvrdá stehna, jemně přejížděla nehty po drsné látce. Její ruce klouzaly stále výš a výš, dokud neucítila, jak silně po ní touží. Když se ho dotkla, tiše zaúpěl.

„Tory,“ bránil se.

Rukama se vrátila na jeho stehna a její sladké trýznění pokračovalo.

„Pomoz mi,“ šeptala a dráždila ho zuby na zádech pomalou, milostnou hrou, tak jak ji to naučil.

Pozoroval, jak jemnými prsty přejíždí po vybledlé džínsovině. Věděl, že by ji měl zastavit, ale tolik o tom snil. Snil o tom od prvního dne, kdy jeli spolu na koni, ona seděla za ním a jeho bolelo celé tělo, jak po jejím doteku toužil.

„Reevere,“ zaprosila znovu a třesoucíma se rukama se snažila dostat k němu blíž.

Vedl jí ruce, dokud se látka džínů nerozevřela. Vklouzla rukama dovnitř. V Reeverovi se rozhořel plamen. Posunul se trochu stranou, aby k němu měla lepší přístup.

„Hrozně ráda se tě dotýkám,“ řekla a Reever cítil na své kůži její horký dech. „Cítím, jak se měníš, a vím, že mě chceš víc a víc s každým úderem srdce.“ Zuby sevřela svalnatou kůži na jeho zádech. „Jsi tak silnej,“ zašeptala. „Miluju tvoji sílu. Miluju slanou chuť tvý kůže. Miluju tvoje teplo. Miluju –“

V posledním momentě se Tory zarazila. Nesměla přiznat, jak miluje samotného Reevera.

„Všecko,“ řekla nakonec a stále ho rukou laskala. Vychutnávala pod svýma rukama přechod od horké sametové hladkosti až po mužně napjaté svaly. „Miluju na tobě všecko, Reevere,“ opakovala.

„Proboha,“ zaúpěl. Měl pocit, že mu tělem projíždí elektrický proud. „Nech toho,“ řekl zastřeným hlasem. „Už to nevydržím.“

„To pak budu muset začít znovu od začátku,“ smála se. „Už se na to těším.“

Reever se nechal ještě chvíli dráždit Tořinýma rukama, které ho sladce pálily jako zažehnuté plameny. Potom jí posunul ruce výš, zpět na svoji hruď, a pohladil paže. Zastavil Twinkletoes, přehodil pravou nohu přes její krk a sklouzl dolů.

„Přelez si rychle dopředu,“ řekl Tory. „Teď seš na řadě ty.“

Tory nejdřív nerozuměla, ale poslechla ho. Jediným plavným pohybem vklouzl za ni, ovinul ji pažemi a uchopil opratě. Pobídl Twinkletoes a když se dala do pohybu, opratě znovu pustil. Věděl, že klisna půjde sama.

„Chtěl jsem jet takhle hned od začátku,“ řekl Reever a přitáhl si Tory blíž k sobě, „ale nevěřil jsem si, že bych tak dokázal dojet až na tu loučku. Pak jsem ale zjistil, že ty nejseš o nic lepší.“

Tory se ohlédla, stále nechápala. Se smyslným úsměvem ji chytl za bradu a políbil něžně na rty. Cítila, jak jí ztvrdly bradavky a projel žár až do morku kostí.

Líbal ji na krku a rukama napjal její tričko, až se objevily vystouplé bradavky.

„Tvoje ňadra už vědí, co je čeká,“ řekl a hladil ji po žebrech. „Vidíš? Připravujou se na mě. Vědí, že je budu laskat rukama a líbat.“ Hlas měl hlubší, když rychlým pohybem sjel rukama dolů na její stehna. „Připravuješ se na mě i tam, kde to není vidět?“

Tory se zachvěla a Reever se usmál.

„Brzy to zjistím,“ řekl a přejel jí jazykem po krku. Nepřestával přitom hladit její stehna. „Ale ještě chvilku ne.“ Ruce se mu znovu vrátily na její žebra, ale tentokrát se dostal pod měkkou látku trička. Rukama objížděl ve vzduchu obrysy jejích: ňader, aniž se jich dotkl.

„Reevere,“ zasténala a snažila se k němu přiblížit, zachytit jeho naznačený dotek. „Ty mě umučíš.“

„Ne,“ zasmál se. „Ještě ne. Ale brzo se dočkáš, kočičko. Brzo se budu tvejch prsů dotýkat, budu je držet ve svejch dlaních a hladit je a dráždit ty růžový poupátka, dokud hluboko v tobě něco nevykvete. Pak tě rozepnu a najdu další rozkvetlý poupátko. Budu ho dráždit a laskat, až tě budu muset na Twinkletoes přidržovat, protože zapomeneš, kde jsi, a kdo jsi. Zapomeneš na celej svět. Bude existovat jenom můj dotek na tvým sladkým, hladovým těle.“

Tory chtěla něco říci, ale místo toho se pouze zachvěla. Reever se usmál, když ucítil, jak na jejím hladkém těle naskočila husí kůže.

„Už se nemůžu dočkat,“ řekl hlubokým, zastřeným hlasem. „Snil jsem o tomhle okamžiku od tý doby, co jsem tě přivez na Blackjackovi na ranč. Ale Blackjack není tak klidnej jako Twinkletoes a taky jsi tehdy seděla na koni poprvé. Teď je to jiný. Zvedni ruce, zlatíčko. Ukážu ti, co dovede žena, jako jseš ty, udělat s mužem jako jsem já.“

Tory pomalu zvedla ruce nad hlavu. Reever uchopil svými velkými teplými prsty tričko a přetáhl jí ho přes hlavu, aniž se jí dotkl. Levou rukou Reeever objal Tory kolem hrudníku, těsně pod jejími prsy, a pravou rukou si tričko zasunul za pas. Přitáhl Tory těsně k sobě, aby mohl pozorovat její ladné křivky s temně růžovými vrcholky. Obejmul ji pod ňadry tak, že jejich váha spočívala na jeho svalnatém předloktí. Kontrast světlé, hladké pleti a jeho silné opálené, chlupy porostlé paže ho zvláštně vzrušoval.

„Mám pocit, že jsem čekal celej život, až tě takhle uvidím,“ řekl Reever a pomalu třel předloktím o její tělo. „Celou cestu domů jsem toužil po tom strhnout z tebe to tričko. Pak když jsem se tě takhle dotknul –“

Tořino tělo ztuhlo, když Reever přejel pravou rukou jemně přes hroty jejích bradavek.

„Ano,“ řekl chraplavě. „Cukla jsi sebou stejně jako teď, jako by ses dotkla nabitýho drátu. Připadá ti to taky tak příjemný, že to až bolí? Když se mě dotkneš ty, já to tak cejtím.“

„Reevere,“ zasténala, když viděla, že jeho ruka, když je tak blízko, jí nedává, po čem tolik touží. „Reevere, prosím –“

Posunul ruce, až objímal její prsy dlaněmi a začal dráždit její bradavky, svíral je mezi citlivými konečky prstů, dokud se nezačala vášnivě vlnit v bocích.

„Řekni mi, co cítíš,“ řekl Reever tichým, ochraptělým hlasem.

„Mám pocit, jako by mi tělem procházel elektrický proud,“ odpověděla Tory. „Cítím, jak mnou procházejí horký, sladký dráty.“

„Přikrej mi ruce, zlatíčko. Ukaž mi, jak se ti to líbí. Nestyď se,“ zamumlal, když viděl, jak jí krk polil ruměnec. Uvolnil ruce a přestal se ňader dotýkat.

„Chci vědět, jak se s tebou mám milovat,“ řekl a hlas měl zastřený. „Chci, aby to bylo jako sen i pro tebe. Nebo ty jsi snad po mejch rukách netoužila, celou tu dobu, co jsme jeli na ranč? Copak jsi nikdy nesnila o tom, jak spolu pojedem na jednom koni, nazí, a jak tě budu milovat, až se mi rozplyneš v rukách? Jak já jsem o téhle chvíli snil, ty moje kočičko. A vždycky jsem se probouzel roztřesenej, zpocenej a sám.“

Dech se jí zrychlil. Prsy jí hladilo slunce a svěží vzduch. Chtěla však víc. Uchopila Reeverovy pevné, opálené ruce a pomalu je přesunula nahoru, dokud nesevřel její ňadra v dlaních. Vlnila se ze strany na stranu a třela se citlivými bradavkami o jeho dlaně. Chtěla, aby ji držel pevně. Když jí prsty bradavky stiskl, zachvěla se a spokojeně zavrněla. Tváří se otírala o jeho zarostlou hruď. Toužila dotýkat se jeho mužných, svalnatých prsou.

Zavřela oči a plně se oddávala pocitům, které pohltily její tělo. Reever pokračoval ve sladkém trýznění, dokud jí nezčervenaly tváře a nezrychlil se její horký dech. Pak si naklonil její obličej k sobě a políbil ji. Rukou ji při tom hladil po celém těle. Zas a zas. Když přejížděl po třetí rukou přes její džíny, rozepnuly se. Dlouhé, štíhlé prsty vklouzly pod malý trojúhelníček jejího prádla.

Přerývaný vzlyk, kterým reagovala na jeho laskání, byl zvukem, který ve svých snech také slýchával. Jednu ruku nechal na prsou a dráždil její ňadra s mučivou sladkostí, druhou pokračoval v laskání mezi stehny a zuby se lehce dotýkal Tořina krku. Její boky se instinktivně zvedaly, aby se mu mohla více nabídnout. Vlnila se podle jeho pohybů. Šeptem se ptal, po čem touží, a dělal přesně, co si přála. Cítil, jak mu roztává pod rukama, jak se roztéká jako med divokých včel.

„Reevere –“ vykřikla, když už myslela, že větší rozkoš nesnese. „Už to nevydržím –“

„To pak budu muset začít od začátku,“ opakoval Reever její vlastní slova. Usmál se na ni, oči mu stříbřitě svítily vášní a očekáváním.

Tory chtěla promluvit, ale nemohla. Měla pocit, že její tělo jí už nepatří. Reever jí je ukradl kousek po kousku. Kolébala se pomalu do rytmu, tiskla se zády k němu a vedla svýma rukama jeho prsty. Učila zároveň Reevera i sama sebe, jak způsobit a prožít co největší rozkoš. Když se její tělo vypjalo jako luk a z hrdla se jí vydral dlouhý sten, podržel ji Reever něžně ve svém horkém náručí na širokém hřbetu Twinkletoes. Pomalu políbil Tory na rozpálenou tvář a velmi něžně ji laskal, až přišla opět k sobě. Když roztouženě vzdychla, usmál se a dotkl se její horké kůže otevřenými ústy.

„To je jen začátek,“ zamumlal. „Podívej, už jsme na louce.“

Tory pomalu otevřela oči. Tráva kolem byla hustá, vzduch byl prosycen těžkou vůní sluncem prohřátých rostlin. Reever seskočil z koně a chytil Tory do náručí. Došel s ní na malý svah a klesl na kolena do chladné trávy. Tořiny oči potemněly, až dostaly barvu syté letní zeleně okolní trávy. Pozorovala svého milence, jak se k ní sklání a v obličeji se mu zračí napjatá, temná smyslnost. Pomalu svlékl nejdřív ji a potom sebe. S mučivou něžností pohladil její dlouhé, hladké nohy a mírně je roztáhl. Oči, které ji pozorovaly, měly barvu matného stříbra a slibovaly… všechno.

„Budu se s tebou milovat tak, jak jsem o tom snil,“ řekl zastřeným, laskajícím hlasem a konečky prstů se dotýkal křivek Tořiných nohou. „Dřív bys to nedovedla přijmout. A ani já jsem to nedokázal, dokud jsem nepotkal tebe. Bude to pro mě taky poprvé.“

Při jeho slovech se v Tořiných očích mihl strach. Ještě ho neviděla tak vzrušeného. Jeho odhalené mužství slibovalo vášeň, jakou nepoznala. Poklekl mezi její kolena a pomalu se k ní přibližoval, hladil ji při tom celým svým mohutným tělem. Zmocnila se jí silná touha. Celá se chvěla.

Reever laskal svými ústy Tořin obličej, cítil na jazyku její chuť, prozkoumal její tvář dopodrobna jazykem, zuby i rty. Přitiskla se na jeho ústa v dlouhém, sladkém polibku. Když se oddálil, zklamaně zavrněla. Vzápětí ucítila jeho vášnivé polibky na krku. Vykřikla překvapením a rozkoší. Jeho ústa klouzala dolů. Zastavila se u jejích ňader a Reever je laskal dlouze a všude a vyvolával v ní svíravou rozkoš.

Reeverova ústa sjela ještě níž. Náhle ucítila na břiše nárazy jeho horkého tvrdého jazyka. Vzbudilo to v ní překvapivé návaly tepla, které se s každým dotekem stupňovalo. Vjela mu prsty do vlasů a přitáhla ho k sobě blíž. Klouzal dolů a otíral si tváře o její tělo, jako když ona pila kdysi z potoka a nechala se na obou tvářích objímat konejšivou vodou. Laskal obličejem tmavě zlatavý trojúhelníček s chomáčkem medových chloupků, dokud nezasténala rozkoší. Hladil ji na vnitřní straně stehen se stále větší naléhavostí. Instinktivně se mu otevřela. Celé tělo se jí napjalo při nečekaném doteku jeho úst.

„Už jseš skoro připravená,“ řekl Reever tiše a jemně ji kousl.

„Připravená na co?“ zašeptala a hlas se jí chvěl stejně jako celé tělo.

„Splynout se mnou v objetí. Nechat naše těla zemřít a znovu se narodit.“

Tory neodpovídala. Nemohla. Ovládly ji pocity, které dosud nepoznala. S každou další vlnou ohně, který se v ní rozhořel, se svět od ní vzdaloval. Nemohla myslet ani mluvit. Bylo to zapomnění, jaké ještě nezažila.

Nakonec ji Reever objal celým tělem a slíbával z jejích úst výkřiky rozkoše, kterou v ní vyvolal. Nechal se pohltit sladkým žárem a spalujícím ohněm, který v ní vznítil. Jeho pohyby byly pomalé, plné. Prožíval její uvolnění jako své vlastní. Když se její tělo naposledy zachvělo rozkoší, zůstal v klidu, dokud neotevřela oči.

„Tory,“ mumlal se rty u jejích úst na hranici zapomnění.

Otevřela oči a viděla v jeho očích rozpálené stříbro jeho neskrývané intenzívní touhy. „Reevere?“ zašeptala.

„Ano, kočičko,“ řekl zastřeně. „Teď to začne.“

Při prvním mocném pohybu Reeverova těla se Tory až zajíkla. Druhým pohybem jeho těla se v ní všechno vzňalo. Cítila tak intenzívní rozkoš, že se musela kousat do rtu, aby nevykřikla. Když ucítila smyslné napětí v každém jeho svalu, zmocnila se jí nová touha po horkém Reeverově těle. Vnímala jeho opojnou vůni a uvědomovala si každý jeho pohyb ve svém těle. Tiskl se k ní stále častěji a s větší tvrdostí, hloubkou a rychlostí a s každým jeho pohybem se svět od ní více vzdaloval.

Tory si svoji extázi neuvědomovala. Nevnímala, jak se jí nehty zarývají Reeverovi do zad, nevnímala svůj pláč a divoké výkřiky, které vycházely z hloubi jejího těla. Měla pocit, že už by větší rozkoš nesnesla.

Zdálo se jí, že dál už by ji čekala jenom smrt. Nemohla dýchat, nemohla se pohnout. Jakob z dálky zaslechla svoje jméno, které se vydral z Reeverova hrdla jako zoufalý sten divoké vášně kterou nemohl již déle ovládnout.

Uzamkl se v ní tak hluboko, že každou vlnu rozkoše, kterou prožíval, vnímala stejně intenzívně jako on. Svět se zatočil, tělo se jí chvělo silnou rozkoší, oddala se jí zcela, až do zapomnění.

Pomalu se vracela zpátky. Viděla nad sebou volné, modře zářící nebe, rozvlněnou letní zeleň trávy a Reeverův opálený obličej v těsné blízkosti jejích očí. Dosud byl zaklíněný v jejím těle a držel ji drtivou silou svých paží. Zaslechla slabý hlásek šeptající: „Miluju tě, miluju tě, miluju tě,“ jako by se nemohla nadechnout, aniž by nebyla vyslovena základní pravda.

Nejdříve myslela, že se jí to jen zdá pak si uvědomila, že je při vědomí a že ji Reever pozoruje očima, které měly barvu oceli, a že ten hlásek šeptající zakázaná slova, je její. „Miluju tě.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Tory se snad po sté vybavovala jejich dlouhá cesta zpátky na ranč. Jeli mlčky a Reever k ní byl tak něžný, až ji to bolelo. Vůbec nedal najevo, že zaslechl její bezmocné přiznání lásky. Ale musel ho slyšet. Tím si byla jistá.

Od té doby se jí nedotkl.

Stalo se to před pěti dny a od toho dne se čas neuvěřitelně vlekl. Reeverovo chování nepřipomínalo hrubost, s jakou s ní jednal, než se stali milenci. Nyní k ní byl tak galantní, až se jí hrdlo svíralo touhou vykřičet svoje zoufalství.

Cítila, jak se od ní pomalu oddaluje, opatrně se uvolňuje z jejího dosahu tak, aby jí nezpůsobil další bolest.

Nemiloval ji.

Toto vědomí se jí zarývalo do srdce jako břitva. Nedovedla si ani odpovědět na otázku, zda po ní Reever ještě fyzicky touží. Byl k ní milý Snad až příliš. Když na ni pohlédl a stávalo se to už zřídka, oči mu už nezářily kouřovým světlem. Její duše krvácela, potají se utápěla v slzách, ve tmě, kdy ji nikdo neviděl, nikdo neslyšel, nikdo ji nemohl utišit.

„Ahoj Tory,“ pozdravil ji Dutch a toužebně se zahleděl na sporák. „Co to bude?“ Sklonila hlavu, aby se podívala, co vlastně vaří.

Viděla svoje ruce, jak krájejí maso na kousky. To znamená, že bude hovězí guláš. Neměli ho včera? Nebo předvčírem? Nemohla si vzpomenout. Kdyby se nepodívala, nevěděla by ani, co připravuje dneska. Až když spatřila červené kostky masa, uvědomila si, co vaří.

„Asi hovězí guláš,“ odpověděla.

„Prima!“ zvolal Dutch nadšeně. „To už jsme dávno neměli. Ať je tam, prosím tě, hodně šťávy.“

„Bude to v ní plavat,“ slíbila Tory a napadlo ji, že by si to měla zapsat prstem do rozsypané mouky, než na to zapomene. Vůbec si neuvědomovala, co dělá. To musí skončit. Ještě nikdy se jí to nestalo. I když má nyní pocit, že utrpěla nenahraditelnou ztrátu, musí se z toho dostat.

Proč s ní Reever nemluví? Proč se jí vyhýbá?

Dnes večer si na něj počká. Počká, až půjde spát, a pak ho překvapí v jeho pokoji. Řekne mu – „Pozor,“ varoval ji Dutch. Ale už bylo pozdě. Nůž sklouzl Tory po prstě. Bez hlesu položila nůž na stůl a šla ke dřezu. Pustila si na prst proud vody.

„Je to ošklivý?“ ptal se Dutch starostlivě.

„Co je ošklivý?“ ptal se Reever ode dveří.

Tory přestala dýchat, sotva zaslechla jeho hlas.

„Řízla se do prstu,“ hlásil Dutch.

Reever přistoupil k ní. „Ukaž, já se podívám.“

Tory zavrtěla hlavou a otočila se k němu zády. Polévalo ji horko a zima zároveň. Jestli se jí Reever dotkne, rozpadne se mu v rukách. Miluje ho. Čekala, že k ní přijde. Ale nepřišel. Čím déle byla v jeho přítomnosti, tím nesnesitelnější jí její porážka připadala.

Zaskočily ji vlastní city. Uvědomila si, že Reevera večer v jeho pokoji nepřekvapí. Ani dnes ani jindy. Nebyl důvod. Tím, že odmítala přijmout realitu jejich vztahu, se jen ještě více zraňovala. Reever jí vše řekl hned první den. Mohla se stát jeho milenkou, ale nikdy ne jeho milou. Pořád se bránila tomu uvěřit. Země se s ní točila a ujížděla jí pod nohama. Vší silou se snažila vzpamatovat.

„Dutchi, jdi se prosím tě podívat na Blackjacka,“ řekl Reever opatrně, když viděl Tořin bledý obličej. „Myslím, že má oteklou pravou přední.“

Dutch před chvílí Blackjacka viděl a připadal mu úplně v pořádku. Když však zahlédl Reeverovy oči, otočil se a beze slova odešel.

„Ukaž mi ten prst.“

Jeho hlas byl jemný, konejšivý, ale velmi vzdálený.

„To nic není,“ bránila se tiše. „Jenom škrábnutí.“

Nechtěl se s ní přít. Vzal ji za ruku a ránu si prohlédl. Všiml si Tořiny bezmocné reakce na jeho dotek. Cítil, jak se zachvěla a slyšel její poplašený dech.

„Tory,“ řekl bolavým hlasem. „Nechtěl jsem, aby to dopadlo takhle.“

„Jak?“ zeptala se sotva slyšitelně.

„Aby ses do mě zamilovala.“

Oči jí ztmavly. Vyhlédla z okna kuchyně na štíhlá těla borovic, na jezero třpytící se ve slunci. „Věřím ti,“ zašeptala. „Koupím si lístek na autobus. Neboj, Reevere, jsi volný. Můžeš jít hledat dokonalou ženu, o které sníš. Já půjdu hledat dokonalý bazén, dokonalý skokanský můstek, svůj dokonalý skok a pak vkročím do vzduchu a budu se vznášet navždycky…“

Zachvěla se. „Ale stejně ti děkuju,“ dodala slabounkým hláskem. „Když jsi mě držel v náručí, bylo to krásné. Nic krásnějšího si nedovedu představit.“ Vytáhla ruku z Reeverovy dlaně. Nevšímala si, že prst stále krvácí. Bylo to jen povrchové zranění. Rána v její duši byla hlubší.

„Měl jsem tě zavézt do města hned ten první den,“ řekl Reever a hlas měl drsný, jako kdyby ji nikdy nedržel v náručí, jako kdyby mu nikdy neroztávala pod rukama. Oči měl tmavé, téměř divoké.

„Nechtěl jsem si brát tvou lásku. Nechtěl jsem tě připravit o nevinnost. Ale tys ve mně zapálila oheň a spálilas mě do morku kostí. Svedl jsem slečinku z města, která tu jen potřebovala zabít čas, než se jí zahojí koleno a bude se moct vrátit zpátky do velkoměsta. Kéž bych se tě bejval vůbec nedotk!“

Tory zbledla ještě víc. „Je to moje chyba, Reevere,“ řekla tak slabým hláskem, že ji nebylo téměř slyšet. „Varoval jsi mě. Vím, že jsem na hony vzdálená ženě tvejch snů. Opakoval jsi mi to tolikrát. Já jsem tě zkrátka neposlechla.“

V nastalém tichu bylo slyšet oklepávání bláta z kovbojských bot a mužské hlasy. Bavily se o jídle.

„Řekni jim, že topinky jsou v tý modrý nádobě,“ řekla Tory a hlas se jí zlomil. Rychle proklouzla kolem Reevera.

Když se po chvíli vrátila do kuchyně, byla prázdná. Zmizely topinky, honáci i Reever. Zbytek masa byl nakrájený na kostky, úhledně srovnané na hromádce. Hned jí bylo jasné, že to za ni udělal Reever. Třesoucíma se rukama maso osmahla a nechala je dusit. Zatím udělala třešňový koláč.

Snažila se nemyslet, necítit, ale nešlo to. Když byla večeře hotová, přinutila se posadit se ke stolu vedle Reevera.

V hlavě jí znělo: „Kéž bych se tě bejval vůbec nedotk!“

Ale on se jí dotkl. A nedalo se to vzít zpátky. Jí teď zbývalo jen najít způsob, jak přežít, že miluje muže, který ani trochu její lásku neopětuje.

„Tory, snad nedržíš dietu?“ vyrušil ji z jejích myšlenek Dutch.

„Vůbec nic nejíš. Pozoruju tě už pátej den. Samozřejmě mi do toho nic není, ale myslím si, že už seš dost vyhublá.“

Tory se podívala do talíře, kde přehazovala kousky masa ze strany na stranu. Nemohla pořádně jíst od té doby, co Reeverovi bezděčně prozradila, co k němu cítí.

„Najedla jsem se před večeří topinek,“ lhala Tory. „Už nemám chuť.“

Dutch na ni nevěřícně pohlédl, ale nic neříkal.

„Díval jsem se dnes na tvoji zahradu,“ řekl Jed a vzal si další topinku. „Díky tomu zavlažování, co udělal Reever, je všechno krásně zelený, ale myslím, že by to chtělo víc hnojiva na fazole. Chceš, abych ti ho zejtra přivez, až pojedu do města?“

„To by bylo od tebe moc –“ Tory si odkašlala. „Mohla bych jet s tebou?“ zeptala se naléhavě. „Potřebuju si něco – zařídit.“

Jed se nejdřív tvářil překvapeně, pak se zazubil. „Jasná věc, Tory. Škoda, že mi ještě není jednadvacet. Koupil bych ti první legální pití.“

Tory cítila, jak Reever zavětřil. „Cože?“ zeptala se.

„Copak ti není zejtra jednadvacet?“ pokračoval Jed a nevšímal si Reverových ledových, přimhouřených očí. „Nebo až za měsíc?“

„Je zejtra třicátýho?“ zeptala se Tory.

Jed přikývl a namazal si topinku máslem.

„Tak potom máš pravdu,“ řekla a těžce polkla, „zítra mám narozeniny.“

„Oblíkni si svoje nejlepší džíny,“ řekl Jed, „a já obstarám něco k obědu.“ Zamrkal na ostatní. „To víte, já mám pro starší dámy slabost.“

Reeverova vidlička hlasitě zazvonila o talíř. Tory se neodvážila na něho pohlédnout. Hlavu měla skloněnou nad nedotčenou večeří a předstírala, že jí. Muži kolem stolu se dohadovali, jak by bylo nejlepší její narozeniny oslavit. Bylo jí jich líto, ale nemohla jim prozradit, že jejich debata je čistě akademická. Ať oslaví její narozeniny jakkoliv, oslavenec bude chybět.

„Nemějte strach, šéfe,“ pokračoval Jed rozmarně, „přivezu Tory zpátky, aby mohla včas uvařit večeři. Narozeniny nenarozeniny, večeře musí bejt. Jinak bys ze mě stáh kůži zaživa, to vím.“

Tentokrát zazvonila o talíř Tořina vidlička. Ona se přece nevrátí. Nemůže zůstat na ranči, blízko muže, kterého miluje a který její lásku neopětuje. S falešným, zářivým úsměvem vstala.

„V troubě máte koláč,“ oznámila a rychle mizela z jídelní části kuchyně.

„Tory?“ zavolal na ni Dutch.

Neohlédla se a řekla: „Nádobí nechte na stole. Udělám to, až si zacvičím.“

Reeverova židle hlasitě zaskřípala o dlaždicovou podlahu. Odsunul ji prudce, téměř se vztekem.

„Šéfe?“ ptal se Jed překvapeně.

„Jdu se podívat na Blackjacka,“ zavrčel Reever.

Tory odešla do svého pokoje a začala cvičit. Vší silou se snažila na Reevera nemyslet. Opřela se o zeď a ohýbala nohu v koleni. Pokaždé při tom narazila kolenem nebo chodidlem o zeď. Aspoň že to koleno už vypadá líp. Nebolí ji ani není oteklé a dávno už nekulhá. Aspoň v tom, když už v ničem jiném, byl její pobyt na ranči úspěšný.

Když docvičila, vytáhla kufr a začala do něj skládat svoje oblečení. Připadala si hrozně opuštěná. Poprvé po několika měsících si uvědomila, kam se vrací – zpátky do jižní Kalifornie, do plaveckého klubu, zpátky ke skákání, které miluje, i k závodění, které, jak na to přišla až tady, jí vůbec nesedí. Ale závody jsou součástí jediného světa, který jí zbývá.

Jede zpátky. Jede domů. Jede od muže, kterého miluje, ale který její lásku neopětuje.

Vyhlédla z okna. Měsíc byl v úplňku, stříbrný zářící kotouč. „Nebuď směšná,“ řekla si. „Je to tentýž měsíc, který uvidíš zítra a pozítří a popozítří.“

Tentýž svět. Akorát Reever a Sundancův ranč už nebude. Zítra ani pozítří ani popozítří.

Tory se rychle odvrátila od okna. Uvědomila si, že je v chatě úplné ticho. Neslyšně vešla do hlavní haly a odtud do kuchyně. Muži už byli dávno po večeři a rozešli se do chatiček, kde spali. Reever byl taky pryč.

Tory rychle uklidila v kuchyni a vrátila se do svého pokoje. Nemusela se bát, že narazí na Reevera. Určitě zase hraje s muži poker. Teprve až bude myslet, že Tory spí, vplíží se zpátky do chaty a v ponožkách projde kolem jejích dveří.

Tory však nikdy, když Reever tiše procházel do své ložnice na konci chodby, nespala. Ležela ve své posteli, oči dokořán, bála se i dýchat, jen se modlila, aby otevřel dveře a přišel k ní. Ale nikdy se to nestalo. Nemiluje ji. Nemá smysl potloukat se po ranči a doufat, že se jeho postoj k ní změní.

„Ztratila jsi ho,“ řekla si v duchu přísně. „Přijmi to konečně, jako jsi přijala i jiné porážky. Smiř se s tím a začni nový život.“

Bylo už pozdě, když Tory dokončila balení a zalezla do postele. Po chvíli ale pochopila, že už to dál nezvládne. Nevydrží ležet beze spánku, dokud neuslyší Reeverovy kroky po chodbě. Už nechce znovu pocítit tu prázdnotu, až bude procházet kolem jejích dveří, jako kdyby neexistovala.

Ani minutu už ve svém pokoji nezůstane. Odhodila přikrývku a vyběhla bosá ven. Drátěné dveře zaskřípěly do nočního ticha. Pěšina k jezeru se před ní vinula jako bílá stužka a stromy vrhaly ve světle měsíce ostré stíny. Vzduch byl teplý, hedvábný. Noc ležela na krajině jako obrovský průsvitný zvon, jehož zvonění se přenášelo třpytem hvězd roztříštěných po obloze.

Útesy v barvě olova se zvedaly po krajích jezera. Tory rychle vyšplhala po známé stezce nahoru, Kolikrát už seděla na nejspodnějším útesu, hleděla dolů na jezero a pozorovala tisíce odstínů modré. Dnes v noci ani větříček neporušil tajemně klidnou hladinu. Jezero bylo hluboké a nehybné. Leželo jí u nohou neskutečně klidné a obraz měsíce na hladině byl tak zářivě ostrý, až bolel do očí.

Seděla na kraji žulové plošiny a hleděla dolů do tmy. V předvečer svých narozenin náhle pochopila, že její život až dosud tvořila nepřetržitá řada pokusů najít ve světě svoje místo. Pokaždé to znamenalo pokoušet se zavděčit mužům, kterým zavděčit se bylo nemožné. Začalo to jejím otcem, potom následoval otčím a dlouhá série trenérů. Celé procesí zakončoval Ethan Reever. V jeho případě to dopadlo nejhůř.

A teď si má koupit lístek na autobus zpátky do světa, kam se jí už nechce, do světa, který může zničit její koleno navždycky. I když denně pilně cvičila, rostla v ní obava, že pravé koleno už nikdy nebude tak silné jako levé. V normálním životě by to nic neznamenalo. Ale při nemilosrdném soutěžení na špičkové úrovni to může vést ke zmrzačení.

Vzpomněla si na doktorova slova: „Opusťte aspoň na chvíli ten nepřirozený svět. Rozhlédněte se trochu víc kolem sebe.“

Zachvěla se a objala kolena rukama. Nemrazil ji však jemný půlnoční vánek, ale myšlenky, které se jí honily hlavou. Uvědomila si, že doktor měl pravdu. Plavecký klub se pro ni stal domovem, protože žádný jiný domov neměla a protože milovala skákání do vody jako nic jiného na světě.

Dokud nepoznala Ethana Reevera.

A venkov. Objevila, že miluje i přírodu. Tuto lásku v ní probudil zcela nečekaný, silný cit k člověku. Milovala procházky do noci, kdy slyšela pouze své kroky, dech a tlukot svého srdce. Milovala pocit, že stojí na zemi, po které prošlo milión ročních období, ale málo lidských nohou. Od prvního okamžiku, kdy vystoupila z autobusu a v dálce uviděla tmavě modré hory, zrodila se v ní jako z malého semínka láska k této zemi a začala rychle zapouštět hluboké kořeny. I teď cítila, jak se její duše otvírá, roste a jak vstřebává krásu krajiny, vzdálených hor, ticho a vzduch prosycený vůněmi.

Narodila se ve městě, ale patřila sem. Když si to uvědomila, pocítila ve své duši velkou úlevu. Její bolest se otupila. Až ráno odejde, nepojede zpátky do světa, na který byla zvyklá. Už po něm netouží. Najde si nový svět, plný hor, ticha a jemné trávy vlnící se ve větru. V takovém světě se pro ni místo najde – bude dělat servírku, pokladní nebo bude hlídat děti, cokoliv. Bude mít co jíst, kde spát a bude se probouzet uprostřed hor ve všech ročních obdobích. Alespoň část jejího já najde konečně domov. A ostatní snad zahojí čas anebo si na život s bolestí zvykne.

Ale dnes večer ještě jednou – naposledy – prožije, jak je to krásné kroužit elegantně vzduchem a připadat si chvíli jako pták.

„Dneska zkrátka nemáte den, šéfe,“ řekl Dutch.

Jakmile Reever zaslechl, že se dveře od chaty se zaskřípěním otevřely a zase zabouchly, nedovedl se na karty ani trochu soustředit. Přemýšlel, co může Tory venku v noci dělat, jestli někde pláče nebo se jen prochází, jestli se do jejích očí zase vrátilo světlo nebo jestli stále vypadá příliš staře na to, jak je mladá.

„Jednadvacet. Je to hodně nebo málo? Díky tobě v poslední době zestárla. Pěkně jsi s ní zamával. Svedls ji a odhodil. Co ti proboha udělala?“ ptal se sám sebe. „Byla milenkou, po jaké jsi vždy toužil. Proto ji tak trápíš?“

„I sám sebe,“ uvědomil si. „Nikdy jsem netušil, jak může bolet žít. Nikdy jsem nevěděl, jak silně jsem schopný toužit po ženě. Po slečince z města. Jemné a sladké, po dívce, co venkovem jen prochází. Je příliš mladá na to, aby věděla, co opravdu chce. Příliš mladá na to, aby věděla, co je pravá láska.

Ale já to vím. Láska je jako země – věčná. Je jako oheň, který zapálí duši i tělo. Ona je příliš mladá, aby to chápala.

Kéž bych se jí nikdy nedotkl! Teď mi rve srdce, že ji mám nechat odejít.“

Tiše zaklel, až se všichni hráči po sobě podívali, a vzal si rozdané karty. Před očima se mu objevovaly obličeje. Tořin obličej zdeformovaný pláčem, vášní, bledý bolestí, kterou jí způsobil. Slyšel její hlas, jak volá jeho jméno.

Reever si všiml, že ho muži tiše pozorují. Karty držel zmačkané v ruce. Uvolnil zvolna prsty a karty spadly na stůl. Beze slova se zvedl a vyšel do noci.

Vydal se jednou ze tří pěšin, které vedly k jezeru. Nepotřeboval baterku, protože měsíc svítil tak jasně, že by se dalo v jeho světle číst. Cesta byla lemována řadou mohutných borovic a mírně se svažovala dolů. Těsně před příchodem na pláž odbočovala jiná stezka, která vedla k nízkým žulovým útesům. Reever se tím směrem ani nepodíval. Čekal, že ji najde na pláži ozářené měsíčním svitem, jak pozoruje droboučké vlnky čeřící hladinu jezera.

Na pláži nikdo nebyl. Zklamaně prohledával skalnaté pobřeží. Nemohl uvěřit, že Tory nenašel. Přecházel dlouhými kroky podél břehu, chtěl se podívat, zda není schovaná ve stínu útesu.

Když došel doprostřed pláže, zahlédl koutkem oka nějaký pohyb. Otočil se vpravo, kde se v měsíčním svitu cínově leskl nízký žulový útes. Nemohl uvěřit svým očím.

Tory seděla na útesu tak tiše, že ji přehlédl. Najednou se postavila a odhodila noční košili. Nahá jako luna stála na kraji útesu. Náhle se otočila a rozhodnými kroky přesně odměřila vzdálenost od kraje. Pak se obrátila s elegancí tanečnice a blížila se k okraji útesu. Její pohyb se s každým krokem zrychloval, na dálku bylo cítit její soustředění, jasný úmysl se dal vyčíst z ladného držení napjatého těla.

Reeverův zoufalý výkřik nepřekročil hranice jeho mysli. Bylo pozdě. Tory dospěla na kraj útesu a vyskočila do výšky i do dálky. Ruce měla široce rozpažené, tělo dokonale prohnuté, plula vzduchem, jako by byla labutí, podle které se skok jmenoval. V posledním okamžiku se její paže spojily nad hlavou, tělo se napřímilo a směřovalo rovně dolů. Půlnoční jezero se za ní zavřelo a hladina zůstala téměř nedotčená.

Reever sotva dýchal vzrušením. Po chvíli se její hlava objevila na hladině a plavala ke břehu. Pozoroval, jak se její nahé tělo vynořilo z jezera. Vydala se znovu zpátky k žulovému jazyku, vybíhajícímu na pláž. Nemohla Reevera vidět, protože byla obrácená směrem k útesu. Bez zaváhání vyšplhala nahoru.

Reever na ni mohl zavolat, zarazit ji, ale ustrnul v momentě, kdy skočila do jezera s takovým půvabem a krásou, že mu to doslova vyrazilo dech. Netušil, že je takový skok vůbec možný.

Znovu došla na kraj, otočila se, odměřila pár kroků a rychlými kroky se vracela zpět na kraj útesu. Prohnula nohy a vypjala se do výšky. Pak se její tělo ohnulo v pase a ona padala a otáčela se při tom v stříbrném světle měsíce. Neuvěřitelně pomalým pohybem opsala tělem celý kruh a v přesně vypočítaném okamžiku se vyrovnala a ponořila do vody. Po chvíli se objevila na hladině a plavala ke břehu.

A zase byla nahoře na útesu a opět se vzepjala ke skoku, vyletěla do výše, točila se v nesmírně složité, elegantní křivce ve vzduchu, až dopadla do temné vody. A znovu a znovu a každý další skok byl složitější, obtížnější a krásnější než ten předchozí.

Reever ji po celou dobu bez hnutí pozoroval. Byl zcela ochromen její dovedností. Netušil, že může být lidské tělo tak elegantní a tak nesmírně obratné. Nedovedl si do té doby představit, že je taková dokonalost vůbec možná. V tichosti vychutnával Tořin neobyčejný půvab a zároveň cítil, že se část jeho já řítí do hluboké, nekonečné černé prázdnoty.

Jak se mýlil! Ať byla stará jakkoli, Reeverovi bylo teď jasné, že Viktorie není žádná malá holčička. Zcela přesně věděla, co je skutečné, a co nikoliv, co je věčné a co pomíjející. To dokazovala každým ladným pohybem, každým dalším obtížným skokem. Viděl v duchu léta dřiny a obrovské sebekázně. Jen málo dospělých je schopno přinášet takovou dlouhodobou oběť nějakému vzdálenému cíli. Tory to dokázala již jako dítě. Četl to v každé krásné křivce jejího trénovaného těla otáčejícího se a padajícího uprostřed noci na hladinu jezera.

Pochopil i jinou pravdu. Když tam bezmocně stál a pozoroval ji, uvědomil si, že se vydal do noci nalézt ji a podržet v náručí. Milovat se s ní, dokud neucítí bolest.

Místo toho ji ztratil a zbyla mu jenom pouhá bolest.

„Přiznej si to,“ pomyslel si zkroušeně. „Podívej se na ni. Nikdo se jí nevyrovná. Podařilo se ti, aby její mladé tělo zpívalo v tvé náruči, ale nikdy jsi nemohl konkurovat celoživotnímu odříkání a snění. Nakonec jsi svoji ženu přece jen našel – ale už je pozdě. Má svůj život, svoje sny. Sama si je těžce vydobyla. Tobě nezbývá nic jiného, nežli se s ní rozloučit.“

Přestal počítat skoky, nevnímal, jak ubíhá čas.

Stál bez hnutí, zasažen krásou a zoufalstvím. Vzpamatoval se, až když Tory znovu vylezla z vody a mírně se zapotácela. Vyšel ze tmy a zvedl ji do náruče. Její kůže byla mokrá, chladivá a v měsíčním světle bledě zářila. Zachvěla se v jeho objetí. Přivinul ji pevně k sobě, pohlédl jí do tváře a pochopil, že ztratil mnohem víc, než byl schopen pojmenovat.

„Já jen –“ zarazila se, když spatřila Reeverovy prázdné oči bez lesku. „Jen jsem se chtěla rozloučit,“ zašeptala, polekána tichem a pochmurností, kterou z jeho objetí vycítila.

Reever ji bez odpovědi přitiskl k sobě a odcházel s ní do chaty. Držel ji v náručí, jako kdyby byla lehčí než jeho vlastní stín. Tory ho tiše pozorovala a připadala si jako ve snu. Smutek, který byl vyleptán do jeho tváře, ji dojal k slzám. Cítila, jak se její tělo vychladlé z půlnoční koupele v jezeře zahřívá teplem, které z něho proudilo. Věděla, že to nemůže být sen a že se z něj neprobudí a nebude plakat po Reeverově objetí.

Reever beze slova donesl Tory až do svého pokoje. Okny se vléval stříbrný proud měsíčního svitu a v jeho světle se vše proměňovalo. Tory se zachvěla, když ucítila, že ji pokládá na postel.

„Reevere?“ zašeptala.

Jeho temné, teplé rty přikryly její ústa.

„Dovol, ať se s tebou taky rozloučím,“ řekl.

Cítila, jak se do ní jeho slova bolestně zařezávají, ale nebránila se. Příliš Reevera milovala, než aby ho odmítla. Tiše pozorovala, jak se svléká. Milovala ho celou svou bytostí. Když si k ní přilehl na postel a přitiskl ji ke svému teplému tělu, vedraly se jí slzy do očí. Plakala štěstím, že je zase v jeho náručí.

Reever zabořil obličej do jejího krku a uzamkl ji svými mocnými pažemi tak těsně, jako by ji chtěl rozdrtit. Celý se chvěl. Když Tory ucítila na svém těle horké slzy, pochopila, že se jeho silné tělo nechvěje vášní. Držela ho pevně u sebe a cítila, jak jí po tváři tiše stékají vlastní slzy. Soucítila s jeho bolestí, aniž chápala její příčinu.

Dlouho ji držel ve svém objetí. Pak uvolnil ruce a políbil ji jemně na víčka. Chtěl, aby neotvírala oči, protože věděl, že pak by nedodržel svoje předsevzetí a prosil by ji, aby tu zůstala. Nikdy by si to neodpustil. Zasluhovala si život, na který se tak dlouho, cílevědomě připravovala.

Jemně přejel svými rty po jejích a na okamžik ponořil jazyk do Tořiných úst. Její chuť jím divoce projela, s obrovským úsilím se ovládl. Napadlo ho, jak mohl žít bez ní pět dní… a jak bude žít po všechny další dny svého života.

„Když jsi mi řekla, že odjíždíš,“ promluvil konečně a políbil elegantní křivku její šíje, „myslel jsem, žes mě využila jen pro ukrácení času, než se ti zahojí koleno, a že teď už se nemůžeš dočkat, až budeš zase zpátky.“

Chtěla něco říci, ale ústy zadržel, její slova na rtech.

„Ne, kočičko. Dovol, ať ti vysvětlím, proč jsem byl dnes tak nazlobenej. Nechci, abys odjela a pamatovala si jen moji špatnou náladu.“

„Nechápal jsem to,“ řekl sevřeným hlasem a líbal hladkou kůži jejího ňadra. „Nevěděl jsem, že jsi tak skvělá skokanka, kolik jsi musela obětovat, aby ses tak vypracovala, jak bezmezně jsi musela toužit po tom dostat se na olympiádu, abys dosáhla za pár let takovýho výsledku.“ Zachvěl se, když jeho ústa narazila na zduřenou bradavku.

„Nedovedl jsem si představit, že může bejt lidský tělo tak krásný. Poznal jsem to až dnes v noci díky tobě. Vzpomínka na to, jak skáčeš do vody, mě bude pronásledovat celej život až do smrti. Jak jsi byla půvabná! Jak dokonalá!“ Dokončil šeptem: „Vyrvalas mi srdce. V tu chvíli jsem pochopil, co jsem ztratil.“

Celá Tořina duše se jeho slovům instinktivně vzpírala. Chtěla ho zarazit, ale Reever jí ústa přikryl jemně dlaní.

„Mlč, prosím tě mlč, miláčku,“ řekl a snažil se ovládnout bolest, kterou ho naplňovala vlastní slova. „To přece není tvoje chyba. Tys mi dala jen krásu a já ti dal –“ Hlas se mu zlomil. Jen tichý pohyb Reeverovy ruky hladící její teplé tělo rušil ticho, které se na dlouhou dobu rozhostilo. Konečně se ovládl a řekl: „Teď už je to jedno. Jen jsem chtěl, abys věděla, že rozumím, proč odcházíš. Tady na ranči není nic, co by se mohlo srovnávat s tím, čehos dosáhla. Nic tu nemůže konkurovat tvýmu skákání. Vůbec nic. Rozhodně ne láska muže, jako jsem já.“

Tory se zachvěla jako v křeči. Otočila svoji tvář a vyklouzla mu z náručí. „Reevere proboha!“ vykřikla. Dýchala vzrušeně, bála se tomu uvěřit. „Ty o mě opravdu stojíš?“ zeptala se šeptem.

Reeverovy ruce se zaťaly do jejího sladkého těla. Pak se ovládl a řekl: „Zasloužíš si od života mnohem víc, než ti já můžu dát. Postarám se o to, abys to získala, i kdybych tě měl násilím posadit do autobusu. Jinak bys mě mohla jednoho dne nenávidět. Viděla bys ve mně muže, kterej ukradl tvůj sen a říkal tomu láska. To bych nesnes, kočičko. Cokoliv, třeba tě i ztratit, jen ne ukrást ti tvůj sen, tak jako jsem ukradl tvoji nevinnost.“

Tory hleděla do jeho matných očí a věděla, že to myslí vážně.

„Víš, s čím jsem se dnes v noci loučila?“ zeptala se tiše.

„S létem,“ odpověděl a otíral se tvářemi vlhkými od slz o její ňadra. „Loučila ses se svojí nevinností, s rančem a se mnou.“

„Ne!“ vykřikla Tory. Uchopila Reeverův obličej oběma rukama a otočila ho k sobě, aby ho přinutila poslouchat. „Loučila jsem se se skákáním do vody!“

„Nevěřím ti,“ řekl tiše. „Vždyť jsi skákala tak dokonale. Proč bys to vzdávala?“

„Protože to nestojí za to riziko zmrzačit se na celý život,“ odpověděla přesvědčeně. „Před několika měsíci jsem tomu nevěřila, ale teď to vím jistě. Můžeš mě vyhodit ze Sundancova ranče, ale moje přesvědčení nezměníš. Už se nikdy žádný skokanský soutěže nezúčastním. Tuhle kapitolu života mám za sebou.“

Rychle mu přikryla ústa, stejně jako před chvílí on jí. „Nech mě domluvit. Skákání pro mě představovalo domov. To už teď nepotřebuju. Poznala jsem, že jsem se narodila pro hory a vysokou trávu, borovice a vítr. Můj domov je na Sundancově ranči.“

Reever dlouhou dobu zkoumal její obličej. Přitiskla se k němu a přerušila ticho tím, že tichounce vyslovila jeho jméno a šeptala mu slova lásky. Zachvěl se a umlčel slova, která ho bolela, polibkem.

„Mejlíš se, drahoušku,“ řekl nakonec a nadzvedl hlavu, aby jí viděl do očí. „Ty ses narodila pro mě, ne pro Sundancův ranč.“

Pomalu vstoupil do jejího těla, až splynuli v jeden celek. Přiblížil se k jejím rtům a zašeptal: „Tak jako jsem se já narodil pro tebe. Miluju tě, Tory. Miloval jsem tě odjakživa, jen jsem o tom nevěděl.“

Jeho šepot přecházel v její, až se jejich hlasy spojily ve věčný souzvuk lásky.