Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Smaragdová jeskyně

Předmluva

GABRIEL VENTURE VSTOUPIL unaveným krokem do haly rušného letiště. Uvažoval, kdy naposled spal déle než tři hodiny v kuse. Kdyby se ho někdo zeptal, kde byl, nedokázal by odpovědět. Po prvních padesáti či šedesáti letištích se mu všechna ostatní zdála na chlup stejná. Pro člověka zvyklého často cestovat splývaly terminály v hučící mraveniště.

Právě proto si přitiskl prst na jedno ucho a k druhému si přiložil telefon, aby kontaktoval jisté lidi, kterým stejně houby záleželo na tom, zda žije. Kvůli nim také přiletěl.

„Promiň, jestli jsem tě vzbudil nebo jinak vyrušil,“ omlouval se Gabe bratrovi. „Ani nevím, kolik je tady vlastně hodin.“

„Podle hlasu musíš být příšerně utahaný,“ ozval se soucitně Dan na druhém konci. „Těžký úkol?“

Od akce v Peru prožívali všichni těžké časy, ale Gabe rodinu svými pracovními problémy nezatěžoval. Ještě víc než peníze, které dostávali, když to s rodinnou firmou šlo v jisté době z kopce, těšily Dana a matku komentáře z Gabrielových dobrodružných výprav. Nemělo proto smysl kazit jim radost. „Jen nedostatek času,“ zívl Gabe. „Snad by sis už mohl dopřát dovolenou. Kolik zemí jsi za poslední rok procestoval?“

Gabe se pokoušel počítat, ale mozek odmítal zapnout. „Musel bych se podívat do záznamníku, a ten mám někde v zavazadlech. Jak se daří mámě?“

„Mnohem líp. Zubní implantáty jí konečně umožnily vychutnat si steak jak se patří a operace kolena se taky podařila. Brzy začne zase běhat po kurtech.“

Gabe se usmíval. Aspoň k něčemu je nabitý pracovní program dobrý. Vydělá dost, aby rodině dopřál lékařskou péči, kterou nekryje běžné zdravotní pojištění. „Přesně na to všichni čekají – dravý důchodcovský teror na tenisovém kurtu.“

Dan se rozesmál. „Poslyš, brácho, na to si musíš zvyknout. Narodili jsme se rodičům čtyřicátníkům. A jestli dobře počítám,

budeš na tom jednou pojdobně. Měl bys ses už přestat courat po světě a začít hledat manželku.“

„Před sedmi lety jsi prohlašoval něco úplně jiného,“ připomněl Gabe bratrovi, než stačil svá slova řádně zvážit.

„Před sedmi lety jsem se dával dohromady po ztroskotaném vztahu. Časy se mění a člověk by se měl měnit také. Suzy je dobrá holka a já to moc dobře vím.“

„Hodláš si ji snad vzít?“ vyzvídal Gabe.

„Kostel, kde si přála mít svatbu, je na nejbližších dvacet měsíců obsazený.“

„Prokristapána!“ zívl znovu Gabe. „Není divu, že lidé pak žijí v

hříchu.“

„Právě proto jsme zvolili civilní obřad a od včerejška jsme oficiálně manželé. Oslavovat budeme později.“

„Vážně ses oženil? Gratuluju! Polibek a objetí novomanželce!“

„Pokoušel jsem se tě stihnout, ale…“

„Nedělej si výčitky,“ přerušil Gabe bratra. „Jen bůh ví, kde jsem se zrovna nacházel. A ve svém pokročilém věku jsi přece nemohl ztrácet ani vteřinu.“

„Máš pravdu. Je mi jenom o tři roky víc než tobě, třicátníku.“

Gabe neodpověděl. Momentálně se cítil starý jako hory, které ho málem zabily.

„Děti teď neplánujeme,“ dodal Dan, „ale nebudeme čekat dlouho. Nerad bych dopadl jako táta. Víš, jak ho vždycky naštvalo, když ho lidé považovali za našeho dědečka.“

Gabe vydal několik zvuků, kterými chtěl naznačit, že poslouchá. Myšlenkami se však zatoulal do minulosti před sedmi lety, kdy žena, již snad doopravdy miloval, potratila jeho dítě. Hodně o té době přemýšlel, když se houpal na laně hlavou dolů a pozoroval, jak se nylon postupně rozdírá o ostrý okraj útesu. Ve chvíli, kdy se díval tváří v tvář smrti, mu náhle proběhlo myslí, že po sobě nezanechá nic kromě několika knih, kufru plného článků a hromádky nabídek na knihy reportáží, které neměl čas přijmout, natož napsat.

Život se mu před očima rozpadal.

Lano i život se houpaly ze strany na stranu, v mysli se mu dramaticky odvíjely jednou k lepšímu, jindy k horšímu konci. Nejmizernější pocity prázdnoty a lítosti a palčivé bolesti přicházely vždy ze stejného zdroje – ze vzpomínek na štíhlou dívkuženu jménem Joy SmithAndersonová. Nebyla jeho první milenkou, avšak jedinou ženou, na níž mu doopravdy záleželo.

A zradila ho.

„Jsi tam?“ připomněl se Dan.

„Jo. Špatně tě slyším, je tu příšerný kravál.“

„Ptám se, zda jedeš domů.“

„Ještě ne, mířím do Nového Mexika.“

„Takže mimo Spojené státy… To je poprvé.“

„Ne, podruhé,“ řekl Gabe a potlačil zívnutí. „ Půjde o pokračování té první velké reportáže.“

„Lost River Cave?“

„Jo.“

„Proč? Vždyť jsi psal o tolika mnohem zajímavějších věcech.

Tohle přece není nic tak ohromného.“

Gabe se snažil najít vyhýbavou odpověď, ale byl příliš unavený, takže vyklopil pravdu: „Protože ze všech míst, která jsem dosud navštívil, mě tohle pronásleduje jako noční můra.“

„Jde o to děvče, viď?“

„Hloupost. Uběhlo sedm let. Už tam nežije a kromě toho tahle romance ani nestála za pokračování.“

„To mi povídej… Od té doby sis nikoho nenašel a já se nemůžu ubránit pocitu, že tvůj celibát má něco společného s –“

„Nech toho, krucinál,“ přerušil Gabe bratra zlostně. „Nechci o té věci mluvit.“ Vzápětí si uvědomil svou zbrklost. „Promiň. Jsem polomrtvý únavou. Jak se daří firmě? Potřebuješ peníze?“

Dan si hluboce a nešťastně povzdechl. Pak se rozpovídal o výkyvech v rodinné firmě, Venture Constructions. „Je to však už mnohem lepší než před sedmi lety. Trh s akciemi se konečně pohnul. Uzavřeli jsme několik poněkud riskantních kontraktů, takže během nejbližších pěti let uvidíme. Momentálně hledáme možnosti investic. Bože, jaký to je rozdíl ve srovnání s tou mizérií v minulostí…“

Gabe poslouchal a snažil se potlačit vidinu Joy, neslyšet její smích, necítit mentolovou chuť jejích rtů na svých. Chuť zrady…

Jedna

ASI JSEM SE PŘESLECHLA.

Joy Andersonová přimhouřila šedé oči a soustředila se na pravidelný dech. Křečovitě svírala sluchátko a modlila se, aby se šéf zmýlil. Není přece možné, že skutečně vyslovil jméno Gabriela Ventura.

Pomalu otevřela oči. Ne, nebyl to přelud. Sedí u kuchyňského okna venkovského domku, utápějícího se ve sluneční záři. I telefonní sluchátko je horké, Joy má pocit, že jí popálí ucho.

Nevidí muže, s nímž hovoří. Nemusí ho vidět. Vzpomínka na kulatou dobráckou tvář Harryho Larkina se jí zapsala do paměti. Právě jemu se podařilo vybojovat dvouletý grant, který končí, zatímco ona sedí jako socha v poušti Nového Mexika, když právě zaslechla jméno své mnohaleté noční můry. Gabriel Venture vystoupil ze vzpomínek, pronásledujících ji ve dne v noci.

„Docela šok, co? Sám velký Gabriel Venture přijíždí za tebou do nejzapadlejší divočiny, aby stvořil zásadní zpravodajství.“ Harryho hlas zní nanejvýš spokojeně. „Tím se ovšem bohem zapomenuté místo, kam nedosáhnou ani mobilní operátoři signálem, mění v něco výjimečného. Navštívil ty končiny už před časem, v době, kdy o Lost River Cave nevěděl nikdo kromě několika nejnadšenějších amatérů.“ Před časem?

Joy začala znovu přivírat oči, ale včas se ovládla. Nemá kam uniknout, nevidí východisko. Zůstává zde, minulost se na ni řítí jako lavina, uštědřuje jí ránu za ránou, zanechává tržné rány a boule.

Ach bože, Gabe zde byl… před šesti lety, jedenácti měsíci a dvaceti devíti dny, plus mínus pár hodin. Ale kdo to počítá?

Hořká slova uvízla Joy v mysli. Byla příliš otřesena a příliš chránila své i dceřino soukromí, než aby přiznala, že si Gabrielův odjezd pamatuje do poslední minuty.

Nebylo možné zapomenout. Devět měsíců poté, co Gabe opustil bledou, rozpálenou poušť Nového Mexika kvůli zelenému tajemství řeky Orinoko, se narodila Kati. Joy tenkrát Gabea milovala a

záviděla mu odjezd do svobodného světa, který mu už tenkrát ležel u nohou.

Jakmile odjel, nenáviděla ho.

Ještě víc mu zazlívala svobodu.

Joy prudce zabouchla vrátka za vzpomínkami. Nezáleží na tom, jak těžké pro ni bylo sledovat Gabea při průzkumu světa způsobem, po jakém vždy sama toužila. Dcerku Kati by nevyměnila za žádnou míru osobní volnosti…, tenkrát ani dnes.

Pěstovat v sobě odpor k něčemu, co nemůžeme změnit, je chování hodné rozmazleného dítěte. Joy však už dávno není dítě a už vůbec není rozmazlená. Matka, obzvlášť svobodná matka, si to nemůže dovolit.

„Sdělil jsem Gabrielovu vydavateli, že jim s radostí vypomůžeme,“ pokračoval Harry. Netušil, že ucho na druhém konci linky už nějakou chvíli neposlouchá. „Jen tak dosáhneme obnovení grantu na průzkum Lost River.“

Joy pomalu vydechla.

„Nemusím ti snad vysvětlovat, co by znamenal příliv dalších financí,“ dodal Harry, „nejen pro tebe, ale i lidi, které zaměstnáváš. Správa národního parku je nadšená jak tvou důsledností, tak úrovní akademického zpracování výsledků průzkumu. Také univerzita se vyjádřila pochvalně. Můžeš být na sebe hrdá.“ Ukončil chvalozpěv a čekal na odezvu.

Ticho.

„Doktorko Andersonová?“

Joy jen s nejvyšším vypětím poskládala myšlenky dohromady a rozpomínala se, co to Harry vlastně povídal. S radostí vypomůžeme.

Otřásla se. Prudké emoce, jež považovala za hluboko pohřbené a o nichž věřila, že je už nic nerozjitří, zaútočily jako lavina. Netušila, že bude jednou muset konfrontovat vzpomínky s realitou a stát před osudovou volbou.

Tenkrát se velmi zmýlila.

Když si vážnost svého omylu uvědomila, toužila zapomenout jednou provždy na svou pošetilost i na Gabriela. Jenže se zdá, že rány nejsou zdaleka zhojené a řítí se nová lavina.

Ze všeho nejvíc si přeji nespatřit velkého Gabriela Ventura a už nikdy to jméno neslyšet. Nikdy.

Zavřít tenhle šťastnější úsek života za mříže, svrhnout Gabriela Venturea na dno nejhlubší propasti Lost River Cave a hodit za ním i to zatracené lano.

Brutálnost vlastních myšlenek Joy šokovala ještě víc než připomínka Gabrielova jména. Do této chvíle věřila, že zapomněla na Gabeův sladký úsměv a ještě sladší doteky, na hořké zklamání. Dokonce se domnívala, že mu jeho zradu i odpustila.

Zradu? Ne. Takhle fňukalo nad nespravedlností osudu rozmazlené dítě. To dítě dávno dospělo a dozrálo.

Muselo dozrát.

Joy se nevědomky narovnala v ramenou.

Jako dospělá vím, že Gabe mě nezradil. Nikdy mi nic nesliboval. Bral si, co jsem mu dobrovolně nabídla, zdvořile poděkoval, odešel a zanechal mě osudu. Ano, doslova tak.

Jenže v tom břemeni osudu se uhnízdila Kati.

Nepomůže mi, buduli jejího otce nenávidět, nepomůže to ani jí. Nehledě na to, že Gabea ani jedna z nás nezajímá. Kdysi mě zášť vůči němu málem zničila a nedovolím, aby se něco podobného opakovalo. Nedopustím, aby mi znovu ublížil.

Joy nemilosrdně svrhla city do černé propasti minulosti. Poté, co ji Gabe opustil, zuřila na něho a vyplakala se v rodičovské náruči. Poddala se té líté zášti natolik, že po čase citově doslova vyprahla.

A právě v té době nastoupili rodiče do nesprávné helikoptéry a zahynuli při havárii, po které nebylo už co pohřbít, leda Joyino vlastní dětství. Ve dvaceti letech zůstala odkázána sama na sebe.

Za několik dalších týdnů jí doktor sdělil, že je těhotná.

Tenkrát bylo velmi snadné Gabea nenávidět a obvinit ho ze zrady.

Přineslo jí to trpké uspokojení, které ji nakonec téměř zničilo.

„Doktorko Andersonová?“ dolehl k ní z velké dálky Harryho hlas. Nešlo o poruchu spojení, to jen myšlenky se jí zatoulaly mimo realitu.

„Přemýšlím,“ ozvala se konečně.

Bylo slyšet, jak se Harry uchechtl. „Nedělej si starosti,“ uklidňoval ji. „Všichni víme, jak makáš, abys stihla práci uzavřít, než grant vyprší. Vydavatel časopisu mě ujistil, že pan Venture si poradí sám. Je zkušený horolezec a je dokonce možné, že se ani nesetkáte.“

Tentokrát Harry nečekal na Joyinu zdvořilou reakci. Pokračoval takovým tempem, jako by hodlal zvládnout dvoudenní úkol za hodinu, což ostatně celkem výstižně charakterizovalo jeho profesi univerzitního pracovníka pověřeného získáváním peněz na pokrytí projektů a grantů.

„Poslal jsem ti veškeré informace o programu pana Ventura. Měly by už ležet na poště v Carlsbadu společně se svazkem jeho posledních článků a výčtu požadavků pro pobyt u tvého týmu v Cottonwood Wells.“

Harry zahlcoval Joy vodopádem slov. Jindy by ji nakazil svým nadšením. Harry představoval pro Joy odjakživa anděla spásy. Bez něho by nikdy nezískala federální grant, umožňující uskutečnit projekt průzkumu Lost River Cave. Nyní hovoří o jisté publicitě, která by pomohla získat fondy pro pokračování práce.

Přesto nemohla momentálně dělat nic jiného než koukat přes okno k horizontu, do pouště rozpálené nemilosrdným sluncem.

Nedá se říci, že by jí ten výhled nějak vadil. Zírala totiž do prázdna, stejně jako nevnímala Harryho monolog.

Gabe… se mnou v Lost River Cave. Opět.

Joy ta představa připadala jako chvíle, kdy se lano vymklo její kontrole a prokluzovalo v rukách, až jí spálilo kůži do krve.

Harry si odkašlal a zeptal se již poněkud netrpělivě: „Doktorko Andersonová, je spojení v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla Joy téměř neslyšně. S pevným odhodláním, díky němuž se také vyrovnala s prvním rokem samoty, si odkašlala a rychle uspořádala myšlenky. „Jestli ti připadám trochu duchem nepřítomna, je to jen v důsledku přepracování. Jedeme na doraz, abychom dotáhli experiment do konce.“

Byla to pravda. Právě dnes shromáždili poslední vzorky jeskynní vody z různých úrovní. Pošlou je týmu chemiků, kteří opustili místo výzkumu už před měsícem, protože jim došly peníze.

Joy dostala geniální nápad a chytla se ho: „Mám tady ještě spoustu práce, takže navrhuju, aby Gabea… pana Ventura provázel někdo jiný…, třeba Jim Fischer. Patří k nejlepším amatérským speleologům na západ od Mississippi. Už léta s námi příležitostně spolupracuje a –“

„Ne, Fischer v žádném případě,“ přerušil ji Harry klidným, ale rozhodným tónem. „Žádost byla postoupena rektorovi a vrátila se s tvým jménem coby průvodce.“

Joy stěží polkla, hrdlo měla sevřené úzkostí. „Proč já?“

Harry se rozesmál a řekl suše: „Dlouho ses skrývala ve stínu, doktorko Andersonová. Pohlédni do zrcadla.“

Joy se zašklebila. I bez zrcadla věděla, že je malá, štíhlá a pokud někdo měl rád uličnické skřítky, pak si oblíbil i ji. Se světlými vlasy a modrýma očima představovala velmi fotogenický typ, což jí Harry už nejednou připomněl. Kromě toho její poměrné mládí a zkušenosti v neobvyklé branži akademické činnosti logicky lákaly každého publicistu.

A odpovědí byla šance na získání dalších, tolik potřebných financí.

„Řektor i já se shodujeme v názoru, že jsi naší největší nadějí, jak si udržet grant na Lost River,“ dodal Harry.

„Článek nebude dokončen nebo nevyjde včas, aby nám nějak pomohl,“ namítla zoufalá Joy.

„Tento rok zcela jistě ne, možná ani příští. Jeskyně však existuje staletí a další staletí tu bude. Dříve nebo později peníze určitě přijdou. Dokonce bych se vsadil, že je budeme mít v kapse za pár měsíců ode dne, kdy vyjde Venturova reportáž.“

Joy nereagovala. Již před časem si připravila životopis a chystala se ho odeslat několika zaměstnavatelům. Snad by někdo mohl projevit zájem o odborníka se zevrubnými znalostmi o formování jeskyní vlivem různého chemického složení vody a současně praktika, který se nebojí prozkoumávat i ty nejnebezpečnější

podzemní chodby, aby získal další cenné poznatky. Naneštěstí zájem o hydrogeology byl minimální, a když se přičte handicap, že žadatelem je žena, je odpověď velmi jasná a jednoduchá.

Zamítnuto.

Nabídli jí jiný druh práce, ale představa, že by měla ve sterilních posluchárnách přednášet znuděné mládeži geologii nebo hydrologii, ji odpuzovala. Nejprve se poohlédne po něčem jiném a tyhle nabídky vezme v úvahu, když už sebe a Kati nedokáže jinak uživit.

Jestli grant na Lost River Cave nevyjde a ona nebude moci pokračovat v průzkumu sametových temnot jeskyně, pak se přesune do nějaké jiné vzdálené a neobvyklé lokality. Na světě se přece nachází tolik úžasných míst, kam lidská noha doposud nevkročila, a tolik úkazů zahalených tajemstvím, že nebude snadné si vybrat. Joy to chce víc než univerzitní posluchárnu, víc než jistotu a pracovní smlouvou.

Pokud jí noční můra jménem Gabriel Venture pomůže dostat se z učeben a opět se ponořit do kouzelných zákoutí Lost River Cave, nebo zavítat na jiné, stejně pozoruhodné místo, pak se stane tou nejzasvěcenější průvodkyní v historii.

„Máš pravdu,“ řekla už docela normálním, věcným tónem. Zaostřila pohled na zlaté nekonečno Delaware Basin rozkládající se podél celého úpatí pohoří Guadalupe Mountains. „Vynasnažím se pomoci při projektu Lost River Cave, abych se vepsala do povědomí akademické obce i veřejnosti a pomohla získat peníze, které nám pro výzkum po právu náleží.“

„Vynikající. Spoléháme na tebe, doktorko Andersonová. Pan Venture má přiletět do El Pasa ode dneška za šest dnů a v Carlsbadu se objeví za týden. Zavolá ti, kam ho máš přijet vyzvednout. Pokud bude pan Venture pro svou reportáž něco potřebovat, dej mi vědět.“ Harryho hlas zněl tlumeně, patrně přikryl sluchátko dlaní a s někým hovořil. „Promiň, musím běžet,“ omluvil se Joy. „Mám vedle na drátě nějakého zazobaného mecenáše. Venturovy materiály bys měla dostat během příštích dvou dnů…, přinejhorším tří.“

Vodopád slov ustal a Joy naslouchala jen praskání statické elektřiny někde v éteru.

Odložila sluchátko radiotelefonu a zadívala se nepřítomně do odpolední pouště. Po dlouhé chvíli zadumání vstala lehkým pohybem tanečnice nebo gymnastky nebo možná speleologa, prostě někoho, kdo je zvyklý ověřovat si pravidelně svou fyzickou kondici.

S krátkými vlasy, v neformálním oblečení a výškou necelých sto šedesát centimetrů budila Joy dojem spíše studentky než doktorky filozofie. Tento dojem se však rozplynul, jakmile se jí člověk zadíval do očí. Sledovala svět jasným, realistickým pohledem, a to díky tvrdým životním zkušenostem.

Joy intenzivně přemýšlela a pozorovala mračna prachu v dálce za planinou. Dostat se z Cottonwood Wells autem na nejbližší poštu představovalo dlouhou jízdu v prachu. Nejbližším městem byl Carlsbad. Gabe nepochybně přiletí tam, ledaže by mířil do El Pasa a tam si pronajal vůz. To by bylo docela přijatehié řešení problému. Ať si velký průzkumník najme čtyři kola a dopraví se do Lost River Cave sám.

Sotva dokončila myšlenku, zavrtěla odmítavě hlavou. Tohle by jí neprošlo. Do základny vedení výzkumu vedla spleť prašných, záměrně neznačených cest a vstup do jeskyně je stejně uzavřen. Nikdo z výzkumného týmu nemá zájem vpustit do terénu dychtivé davy důležitých, takzvaných odborníků, kteří se vynasnaží zanechat v panenské jeskyni své stopy, nebo dotěrných návštěvníků, dožadujících se průvodce.

Joy jezdí do Lost River Cave od svých sedmnácti let a ještě nyní mívá občas problémy najít po sezónních bouřích cestu. Koleje po vozidlech bývají totálně zrušené.

Někdo bude muset slavného dobrodruha vyzvednout a za ruku ho dovést do Cottonwood Wells. Hlavou se jí mihl nápad, že pro Gabea pošle Davyho Grahama. Fotogenicky, inteligentní doktor filozofie bude hořet nedočkavostí, aby stiskl ruku známému, zcestovalému reportérovi, jako je Gabe. Pokud tím úkolem pověří Davyho, ušetří si zdvořilostní fráze na dlouhé zpáteční cestě. Chvíli si s tou variantou pohrávala, než ji zavrhla. Nikdo neví, že ve dvaceti byla do Gabea zamilovaná, že v jednadvaceti porodila jeho dceru a od proplakaných měsíců po milencově odjezdu žádnému muži nedůvěřuje. Pouze Fish

věděl, že před lety s Gabem spolupracovala v temnotách jeskyní Lost River.

Nemohla doufat v utajení bývalé spolupráce, ale osobní vztahy nemusejí zajímat nikoho kromě ní samotné… a Kati. Pokud jde o Gabea, ten se neobtěžoval ani napsat a zeptat se, zda se dítě vůbec narodilo. A to byla ta druhá trpká vzpomínka, kterou si přála pohřbít hluboko v paměti. Tenkrát byla sama ještě dítě. Kati je na světě, a to je nejdůležitější. Minulost se nepočítá.

Nakonec se rozhodla docela snadno. Doufáli, že se jí podaří udržet starý poměr v tajnosti, pak musí Gabea vyzvednout právě ona. Samotná představa, že s tím ničemou přijde znovu do styku, ji rozzuřila. Jak to jen udělat, aby dokázala kontrolovat emoce…

Slavný Gabriel Venture na ni nesmí nijak zapůsobit.

Sedm let mohlo stačit, aby na hodně věcí zapomněla a mnoho se naučila. Netrápily ji obavy, že by mu mohla opět podlehnut. Není jí dvacet a ví, co tenkrát ani netušila: Gabriel Venture je kariérista a city hrají v jeho životě druhořadou roli. Dala mu lásku i nevinnost, on jí nechal dítě, o které nestál.

Ne, nebojím se, že bych se do Gabea zamilovala. Naopak se obávám, že pozná, jak silně ho nenávidím.

Zalekla se vlastní zatrpklosti. Léta potlačovala vzpomínky na Katina otce. Ignorovala je, odmítala si připustit, že takový muž vůbec existuje. Nechtěla k němu cítit nic – lásku ani zášť. Gabriel Venture pro ni měl zůstat mrtvý jako vyschlé stěny jeskyní Lost River, kde voda již dávno neformuje žádné útvary.

Ano, tak to musí zůstat, jiná možnost neexistuje. Nenechá se užírat city a stravovat bolestí. Je to její povinnost vůči sobě i Kati.

Když nechovala ke Gabeovi nenávist v minulosti, nemůže ji k němu cítit ani teď. Gabriel Venture pro ni neznamená vůbec nic a jeho přítomnost ji nevyvede z rovnováhy.

S hlubokým povzdechem se Joy vrátila do reality. Čeká ji spousta práce. Už promarnila příliš času meditováním o minulosti. Její city ke Gabeovi jsou pohřbeny jako Lost River.

Ať zůstanou v hloubkách zapomnění.

Dvě

GABE SI POSUNUL NA RAMENI ŘEMEN těžké cestovní kabely. Při každém pohybu ho zabolely svaly levého boku a celé nohy, rok staré zranění se ozývalo při každé delší strnulosti. Prostor pro nohy mezi křesly v letadle snad vyhovoval vychrtlým puberťákům, ale urostlý mužský musel let zákonitě protrpět, spekuloval Gabe otráveně. Ještě že neletěl příliš dlouho. V malém letadle místního přípoje cestovalo pouze sedm pasažérů – Gabe a šest německých turistů, kteří se celou cestu hlasitě bavili ve své řeči.

Pouze Gabe a mladá letuška hovořili anglicky. Žena našla v Gabeovi očividně mnohem větší zalíbení než on v ní. Doufal, že si cestou do El Pasa zdřímne, ale při vší strohosti svých odpovědí se nedokázal přátelské pozornosti letušky zbavit.

Poněkud strnule postupoval úzkou uličkou k východu. V Cottonwood Wells ho sice očekávají až příští týden, ale díky usilovné práci přesčas se mu podařilo dokončit reportáž z Asie v předstihu. Letenku první třídy vyměnil za třídu turistickou, i když to představovalo značné nepohodlí. Vlastně nechápal, proč tak spěchá… Anebo nechtěl chápat.

Letadlo z Filipín přistálo v Los Angeles jen taktak, aby měl čas projít pasovou kontrolou a stihnout vnitrostátní přípoj do El Pasa. Jen co vkročil na pevnou půdu Texasu, místo aby se ubytoval v nějakém motelu a prospal aspoň jeden den, pokračoval v cestě do Carlsbadu v Novém Mexiku. Malý letoun byl ještě méně pohodlný než to transoceánské monstrum, ale let byl díkybohu krátký.

Zatímco čekal na výstupní kontrolu, aby mohl opustit terminál, litoval, že nemá volnou ruku, aby se mohl podrbat v bujném strništi. Tři dny se totiž neholil a vlastně si ani nevzpomíná, zda si přibalil holicí strojek. Žije už tak dlouho jako kočovník, že přestává vnímat čas i místa, jimiž projíždí. Všechno, co prožil za posledních sedm let, mu proběhlo myslí jako zrychlený film a rozplynulo se kamsi do posledních zásuvek paměti.

Až na Lost River Cave.

Joy byla tenkrát nevinná dvacetiletá mladá žena, on třiadvacetiletý, o něco zkušenější. Přinejmenším si myslel, že je zkušený do chvíle, kdy mu Joy dala poznat skutečnou vášeň. Byl však příliš mladý na to, aby ocenil, jak je Joy výjimečná… Vlastně i ona byla příliš mladá…

Přesto kvůli ní udělal vše, co bylo v jeho silách. Uvažoval dokonce o zrušení smlouvy na Orinoku, protože nebyla ochotna počkat ani těch pár měsíců, než by se vrátil.

Vzpomínky na Joy ho pronásledovaly sedm let.

Když visel hlavou dolů nad propastí a hleděl na dno vlastního hrobu, vynořila se mu před očima tvář Joy. Zaslechl její smích, její hlas. V tom okamžiku litoval mnohem víc, že se vzdal své lásky, než byl ochoten si připustit.

Lano nakonec přece jen vydrželo. Také jeho lítost ho sužovala dál.

Řítíš se vstříc porážce, blázne, opakoval si. Není lepšího léku než

čas a dálka, obzvlášť pokud jde o ženu.

Momentálně byl příliš vyčerpaný, než aby byl schopen rozumně přemýšlet a dojít k nějakému rozhodnutí.

Kromě toho se Joy jistě z Nového Mexika už dávno odstěhovala. Při její inteligenci a vzhledu se patrně provdala za řeckého lodáře nebo milionáře z Microsoftu. Proč by dřepěla v těch bohem zapomenutých končinách a čekala, zda se vrátí její dávný milenec?

Jasně. White City ani Carslbad nebyly místem pro osobnost typu doktorky Smithové.

Tak proč jsem sem tak spěchal? Proč jsem tak dychtivě souhlasil s cestou do míst, kde jsem už byl? To se mi stalo poprvé v životě.

„Příjemnou cestu, Gabe,“ loučila se s ním letuška s neobyčejně výmluvným úsměvem. Pohledem těkala po urostlé mužné postavě.

„Jestli tě práce zavede do Dallasu, nezapomeň mi zavolat, rozumíš?“

Automaticky odpověděl zdvořilým úsměvem. „Díky za pozvání…“ Jak se vůbec ta holka jmenuje? Cindi? Sandi? Mandi? Mindi? Všechna jména mu splývala, tak jako tváře a místa…Až na jednu tvář a jméno. To se mu vrylo do paměti na zbytek života. Mrkl

na služební odznak na klopě saka kostýmku. „Cindi,“ pronesl,

„zařadím tě na první místo dallaského seznamu,“ slíbil.

Nad troufalostí vlastních slov zamrkal.

Letušce zjevně nevadilo, že ji zařadil do seznamu jako jednu z mnoha dalších. Usmála se ještě vřeleji, důvěrně mu položila ruku na paži a pohladila ji.

Gabe v tu chvíli nedokázal couvnout. Zmohl se jen na trapný úsměv a v duchu uvažoval, zda se náhodou nezbláznil. Ta holka je pěkná, bystrá, zkušená a pravděpodobně velmi vstřícná. To ovšem nemusí znamenat, že on se zachová jako nadržený študák a využije první příležitosti za keřem v nejbližší aleji.

„Promiň, ale jsem na smrt utahaný,“ omlouval se a vykročil vstříc carlsbadskému úmornému slunci. „Místo, odkud jsem vystartoval, má v tuhle chvíli ještě včerejší den.“

„Kde to je?“ zeptala se a stále ho hladila po pevné, svalnaté paži.

„Nepamatuju si.“

Rozesmála se. „Kam máš namířeno teď?“

„Nevím.“

„A proč tam vlastně jedeš?“

„To taky nevím.“

Znovu se rozesmála, ale vzápětí si uvědomila, že předmět jejího zájmu asi nežertuje. Neochotně spustila ruku. „Dávej na sebe pozor, slyšíš?“

„Díky. Ty taky.“

Gabe sestupoval po kovových schůdcích. Bylo pozdě odpoledne, z rozpáleného betonu stoupaly vlny horka, až se zalykal. Okamžitě ho polil pot. Posledních devatenáct hodin strávil v místech s teplotou minimálně o pětadvacet stupňů nižší. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Zrychlený tep sice přičítal horku, ale mysl měl rozbouřenou.

Dobrá, je tu příšerně horko. Příčinou vysokého tlaku zcela jistě není slunce, ale vzpomínky na dávné léto v jižním Novém Mexiku a první závan vůně pouště smíšený s umělými pachy letiště.

Sucho.

Ostrá vůně kreozotu.

Každým nervem vnímal vůni Joy, v okamžiku, kdy ji pod horkým sluncem políbil. Zdaleka nepálilo tolik jako první dotek jejího jazyka v jeho ústech.

Do Gabea šťouchl nějaký cestující a on si konečně uvědomil, že zůstal stát na spodním kovovém schůdku ponořený do vzpomínek. Blokoval ostatním cestu do příjemně klimatizované haly terminálu.

„Promiňte,“ ustoupil netrpělivému pasažérovi z cesty.

Muž zamumlal cosi německy a spěchal s přáteli do haly. Jejich pohledy upírající se dychtivě k horám na horizontu pouště nepotřebovaly překladu.

Gabe zatoužil prožít tytéž pocity. Přál si být znovu dítětem, které s očima plnýma očekávání rozbaluje vánoční dárky a později vyráží dobývat svět. Jenže on si už dávno tak nepřipadá. Neví, co vlastně doposud ve světě hledal, je si však naprosto jist, že to nenašel.

Dlouhými kroky následoval skupinku. V hale ho nikdo nečekal. Ani to nepředpokládal, protože pracovní tým neuvědomil, že je na cestě. Vlastně ani nevěděl, komu zavolat. Odletěl z Filipín dříve, než mu doručili obálku s informacemi o současném stadiu výzkumu v Lost River Cave.

Nevadilo mu to. Rád si udělá vlastní názor o odbornosti a lidech, o nichž má psát. Jestli si při své práci vůbec někdy přečetl předložený materiál, bývalo to obyčejně na konci, nikoli na začátku akce.

Odebral se k přepážce, kde pronajímali vozy. Unaveně se usmál na mladou znuděnou úřednici v okýnku a vzápětí zjistil, že mají k pronájmu poslední vůz. I pro ten si má zítra někdo přijít, jenže Gabe je zde, a díky jeho šarmu roztávaly jiné ledy než tvář dívky v úřadu. Zaplatil nadstandardní pojištění, poděkoval dívce a vrátil se do žáru pouštního slunce. Čekal na něho omšelý, horkem rozpálený explorer. Gabe nastartoval, zapnul klimatizaci na maximum a zamířil do města. Záhy zjistil, že Carlsbad se za těch sedm let vůbec nezměnil. Nepřekvapilo ho to. Nové Mexiko měl stále v živé paměti. Tyhle končiny ho mátly a současně fascinovaly svou živostí, barvami, vůněmi a zvláštní atmosférou. V životě navštívil hodně úžasných

míst, tak proč zrovna tohle se mu tak hluboce vepsalo do paměti? Není pro to důvod…, vůbec žádný důvod.

Dnes je tu stejně jako před sedmi lety a on si přesně vybavuje denní rutinu: dlouhé cesty na carlsbadskou poštu, kdy ho Joy z vedlejšího sedadla pozorovala modrýma očima. Byly průzračné jako jaro spěchající k nim přes poušť. Joy se usmívala, dotýkala se jeho ruky. Joy, stále ta všudy přítomná Joy.

Gabe tiše zaklel. Odehnal dotěrné vzpomínky a vrátil se do přítomnosti. Na poště ho snad už čekají balíky, které si sem poslal. Po dlouholetých zkušenostech s přesouváním se z jednoho konce světa na druhý už věděl, že se může s jistotou spolehnout jen na to, co má na sobě nebo v příručním zavazadle.

O pár minut později jako obyčejně zjistil, že Dan je stále stejně důkladný. Na poště už čekaly dopisy a dva ohromné kufry. V duchu staršímu bratrovi poděkoval. Osvědčil se Gabeovi jako pošťák, obchodní zástupce i finanční rádce. Bez Dana a jeho odpovědného přístupu k odesílání oblečení, výstroje a obstarávání denních záležitostí i po bratrově odjezdu by Gabe jen stěží dosahoval takových úspěchů. Jen díky Danovi mohl zmizet do nejzapadlejších končin na zeměkouli a vrátit se do uklizeného bytu, kde ležely stvrzenky od zaplacených účtů a pošta roztříděná podle důležitosti.

Gabea někdy napadalo, že Dan se musel narodit s posláním organizovat životy jiných. Bylo mu teprve dvacet, když po otcově náhlé smrti převzal starost o rodinné finance. Tenkrát vyšlo najevo, že několik rizikových investic připravilo firmu o miliony dolarů. Dan nejprve uklidnil matku a pak se pustil do boje s penězi i lidmi s takovou vervou, že to Gabea na jedné straně děsilo, ale současně bratrovu razanci a neústupnost obdivoval a imponovala mu. Když se nabídl zůstat doma a pomáhat s vedením firmy, místo studia na vysoké škole, matka ani Dan o tom nechtěli ani slyšet. Podle jejich názoru bylo pro Gabea dokončení školy naprosto nezbytné.

Jenže Gabe nechtěl zůstat zavřený za kamennými zdmi obrostlými břečtanem. Měl neklidnou povahu, temperament i mladistvou energii a toužil poznávat svět. Vyplul na moře s obchodní lodí. Během několika následujících let v sobě odhalil nadání pro vyprávění o

svých dobrodružstvích, o vzdálených kulturách, s nimiž se na cestách seznámil. A to byl začátek nejisté kariéry žurnalisty na volné noze.

Účast na dokumentu z Orinoka představovala obrat v jeho kariéře, přesně jak to předpověděl Dan. Nemůžeš to vzdát kvůli nějakému milostnému románku! Krucinál, brácho, jestli tě ta holka skutečně miluje, potom pár měsíců počká. Jestli ovšem není… no, ale to musíš zjistit hned.

Dan měl zase pravdu.

K vážné výměně názorů mezi oběma bratry došlo v době, kdy Gabe nechtěl dokončit školu, a pak ještě jednou, to když hodlal odmítnout nabídku na Orinoko, dokud si nebude jist, zdaje Joy těhotná nebo ne. Dan se nabídl, že problém vyřeší. Samozřejmě stejně svědomitě, jako platil Gabeovy účty.

Tehdy Gabe vybuchl. Joy není kus papíru, ale žena, která mě miluje!

Dan se nenechal odbýt. To jsi tvrdil o té z Christchurch na Novém Zélandě. Jakmile zjistila, že máš prázdnou kapsu, cukla.

Joy je jiná, bránil Gabe svou lásku.

Já ti povím, co je jiné, bratříčku. Tvůj odchod ze školy zlomil mámě srdce. Když jsi začal úspěšně psát, začala věřit, že z tebe snad i něco bude. Teď můžeš odstartovat kariéru. Vyděláš dost, abys ji mohl podporovat i v případě, že akcie půjdou zase do hajzlu. Nepokoušej se vědomě si zpackat budoucnost dřív, než začne.

Gabe se s bratrem nehádal. Dan se dosud nedostal z mizérie po rozchodu se snoubenkou, i když uběhl už téměř rok. Dívka se totiž rozhodla provdat se raději za pracovitého muže střední vrstvy, než aby vedla pohodlný život paničky podnikatele. Nemělo však smysl stěžovat si na ženy, které nešly za láskou, ale za penězi. Dan měl svou zkušenost a příliš čerstvé jizvy. Gabe je nechtěl zbytečně jitřit. Proto vybral všechny svoje úspory a požádal o zálohu za Projekt Orinoko. Před odjezdem svěřil Danovi 3744 dolarů s tím, že pokud bude Joy těhotná, vyřeší situaci za něho.

Kromě rodiny jen málo lidí vědělo, že Gabe musí na každou penci tvrdě makat, proto je také opatrný na každý výdaj. Časopisy a noviny o něm však vždy psaly v prvé řadě jako o „potomkovi bohatého rodu

Venturových“, teprve pak jako o žurnalistovi. Právě lákadlo snadno nabytého odškodného přivedlo Gabea dvakrát k soudu ohledně určení otcovství. K tomu došlo před jeho první cestou do Cottonwood Wells. Že s jednou ženou nikdy nespal a druhou prokazatelně nepřivedl do jiného stavu, bylo soudně dokázáno po dlouhých, skandálních tahanicích, během nichž se Gabe hodně poučil o senzacechtivém bulvárním tisku, pochybných ženštinách, jakož i nenasytnosti, která mu byla odjakživa proti srsti. Od té doby jako by nějakým zvláštním smyslem vytipovával ženy, které od něho čekaly víc než jen příjemný sexuální prožitek uspokojující obě strany.

Joy byla jiná. Gabe věřil, že neprahne po jeho domnělém bohatství.

Mýlil se však.

Když jí Dan řekl, že těch tři tisíce sedm set čtyřicet čtyři dolary jsou všechny Gabeovy peníze, vzala je a dala si provést interrupci. Takový byl její projev lásky.

Proč tedy jsem tak posedlý vzpomínkami na Joy? ptal se Gabe sám sebe snad posté. Proč kolem nich kroužím jako sup kolem kořisti?

„Pan Venture?“ vyrušil ho tichý, trpělivý hlas úřednice za přepážkou. Prohlížela si ho soucitným pohledem. Musel budit dojem chodící mrtvoly – bledý, s tmavými kruhy pod zelenýma očima. V jeho pohledu se zračilo víc než pouze fyzické vyčerpání. „Budete schopen převzít si poštu?“ zeptala se žena.

Gabe se vytrhl ze zamyšlení nad otázkami, které ho od nehody v Andách pronásledovaly stále častěji. Vrátil se do Nového Mexika hledat odpovědi, nikoli opakovat tytéž dotěrné otázky donekonečna, dokud ho nepřepadla chuť křičet, klít nebo se rozplakat jako dítě.

„Prosím?“ zeptal se ochraptěle.

Úřednice se povzbudivě usmívala. „Říkala jsem, že pokud si nevyzvednete balík s poštou a kufry do Cottonwood Wells do deseti dnů, budeme je muset poslat zpátky. Odvezete si poštu dnes?“

Přikývl a převzal balíček s dopisy. Na konverzaci s cizími lidmi se cítil příliš unavený.

„Je tady ještě další pošta,“ dodala žena za přepážkou. „Fish je tři dny v jeskyni a další tři dny tam ještě zůstane, takže poštu nemá kdo

vyzvednout. Mohu vám ji přidat? Jeden balíček je expres, takže to musí být něco důležitého.“

„Jistě,“ usmál se Gabe a provinile zavrtěl hlavou. „Taky mě to mohlo napadnout. Wells je taková samota…“

Pokud se Cottonwood Wells nezměnilo, zůstávalo pro Gabea jedním z nejizolovanějších míst na zeměkouli. Elektřinu získávali pouze z přenosného generátoru, který ovšem fungoval jen sporadicky, vodu pumpoval větrný mlýn do vysokého zásobníku, z něhož byla samospádem rozváděna do jednotlivých domků, komunikaci se světem zprostředkovávala pouze pošta, vzácní návštěvníci nebo vrtošivá krátkovlnná vysílačka.

Pokud jde o Lost River Cave, představovala pro něho jakýsi druhý vesmír, nesrovnatelný s žádnou zkušeností Gabea coby světoběžníka.

„Díky,“ řekla úřednice a s úsměvem podávala Gabeovi svazek dopisů pro Cottonwood Wells.

„Nemáte zač.“ Já děkuji vám, že jste mě probrala z té posedlosti neplodnými úvahami, dodal v duchu.

Postupně odnesl malé kufry do vozu. Nad chodníkem se tetelily vlny horkého vzduchu. Bylo až neuvěřitelné, že za pár hodin se Gabe bude klepat zimou a na sluneční paprsky jen vzpomínat. Ty náhlé teplotní výkyvy představovaly pouze jeden z mnoha kontrastů pouštních oblastí, které ho odjakživa překvapovaly a fascinovaly. Australský venkov, africká Sahara, v Chile Atacama, americká Great Sonoran Desert, poušť Chihuahuan v Mexiku, Empty Quarter… Místo nerozhodovalo, klimatické poměry se projevovaly ve všech těchto lokalitách stejně. Sucho, horko, nemilosrdně spalující slunce. Jednoznačná hranice mezi životem a smrtí, která neměla v jiných oblastech světa obdoby.

Až na jedinou. Na tajuplnou jeskyni, jejíž nevýslovnou krásu vytvořila hluboko pod pouštním povrchem podzemní voda. Její kapky se třpytily na fantastických kamenných útvarech v chladných prostorách přesycených vlhkostí, jež kolísala jen o pár stupňů v závislosti na konkrétní sezoně. Jeskyně v pohoří Guadalupe Mountains tvořila ostrý protiklad vyprahlé, sluncem spálené země nad nimi.

Stejně jako na poušti, i zde si člověk ostře uvědomoval hranici života a smrti, na níž se mohl velmi snadno ocitnout. Stačilo opotřebované, nespolehlivé lano, příliš unavené tělo, prochladnutí, kus kamene, který se uvolnil při výstupu muže o několik pater výš. Na druhé straně odměna za riziko byla nesmírně cenná. Člověk se ocitl v panenských prostorách, o nichž mohl do té chvíle pouze snít. Nacházel se v prostorách daleko trvalejších než lidský život. Zmocnil se ho pocit, že se dotýká věčnosti.

Právě proto jsem se vrátil, ujišťoval se Gabe. Tajemná krása hlubokého podzemí přetrvá ještě hodně dlouho poté, co pominou pomyslné pravdy o lásce a vzpomínky na ženu. Úchvatné kameny, ticho a tma narušená jediným kuželem světla… To vše na mě čeká. V těch tajemných prostorách najdu odpovědi na některé otázky a na ostatní zapomenu.

V těch prostorách naleznu klid – a to mi postačí.

Takto promlouval chladný hlas rozumu. Stejně zůstala jen jeskyně, Joy se brzy po potratu odstěhovala.

Nerozuměl tomu sarkastickému tónu. Když opustil Cottonwood Wells a Joy, plánoval, že zůstane v Jižní Americe pouze několik měsíců, nanejvýš čtyři nebo pět. Tropická zimnice, politika a mizerné počasí prodloužily pobyt na celý rok. Výsledné reportáže daly dohromady celou knihu a odstartovaly Gabeovu kariéru. Poprvé od otcovy smrti mohl finančně podpořit rodinu.

Před šesti lety se vrátil z Orinoco Basin rozpálený horečkou a tak vyčerpaný, že se sotva držel na nohou. V tomto stavu si vyzvedl starou Danovou zprávu: Mexickou krásku tvoje peníze uspokojily a souhlasila s interrupcí.

Po přečtení zprávy se Gabea zmocnil vztek a doposud se ho nezbavil. Rozum sice chápal, že dvacetiletá dívka nechtěla zůstat s dítětem sama, bez manžela a bez peněz. Na druhé straně ovšem argumentoval, že spousta mladších žen otěhotní, porodí dítě a pracuje, aby se uživila. Tak řeší situaci svobodné matky zvláště ženy, které otce dítěte doopravdy milovaly.

Joy vlastně nezůstala sama. Měla rodiče a velmi dobře s nimi vycházela. Nebyli sice bohatí, ale jistě by jí pomohli, dokud by se

Gabe nevrátil do civilizace a nezačal se o svou mladou rodinu starat sám.

Joy nechtěla čekat.

Svého času ji Gabe chtěl vyhledat, aby jí mohl říct, co si o ní myslí. Místo toho se poddal zatrpklosti a přijal nabídku na dlouhý pracovní pobyt v oblasti Indického oceánu. I tyto reportáže byly vydány knižně a staly se bestsellerem. Gabe neusnul na vavřínech a odjel do Sahelu, poté do Sierra del Fuego a pak do dalších a dalších odlehlých končin světa.

Žádné z těch míst nebylo dost vzdálené.

Nikdy se nedokázal zbavit pocitu hořkosti, že si v životě vlastní naivitou zkazil něco důležitého.

Tři

DO PŘESTAVĚNÉHO VENKOVSKÉHO DOMU, kde Joy žila,

nemilosrdně pražilo slunce. Dům kdysi patřil k rekreačnímu komplexu, jehož majitel zanedlouho zkrachoval a zanechal po sobě deset omšelých domků a takzvanou chatu, která vyhořela ještě před Joyiným narozením. I starý ranč byl už v troskách. Pouštní oblast byla chudá a člověk si tu obstaral skromné živobytí jen tvrdou prací.

I když to nebyla zaslíbená země, Joy ji považovala za nesmírně krásnou. Typickým porostem zde byl topol černý americký, jehož mohutné větve se mateřsky rozprostíraly nad střechami nízkých stavení a chránily je před spalujícím slunečním žárem. Voda se nacházela hned pod vyschlým zemským povrchem. Nebylo jí však dostatek, aby zásobila ranč včetně dobytka a zavlažila pole. Slabé zásoby nestačily ani pro oněch pár domů bývalého rekreačního komplexu. Muž, jemuž Cottonwood Wells naposledy patřilo, se zhroutil. Než zemřel, odkázal svůj polorozpadlý ráj univerzitě. Pak Joyini rodiče objevili novou chodbu pod dutinou, která zůstala po vytěžení guána. Univerzita jim dovolila pokračovat v průzkumu chodby. Tenkrát bylo Joy třináct.

Před rokem, dokonce ještě před několika měsíci, bylo v domcích živo, protože zde bydlely týmy speleologů a vědců pracujících na průzkumu Lost River Cave. Nyní se z Cottonwood Wells stalo mrtvé místo. Peníze na rozsáhlý průzkum došly a zbylý tým sestával z Joy, čtyř čerstvých absolventů univerzity, z nichž dva brzy odejdou, a amatérského jeskyňáře Fishe.

Joy zamračeně vzhlédla od obrazovky počítače, kde kontrolovala stav financí. Rychlým pohledem na hodinky se přesvědčila, že má ještě spoustu času, než pojede vyzvednout Kati na ranč Childerových, kde zastavoval školní autobus. Pak si uvědomila, že Kati tráví celý týden u své nejlepší přítelkyně Laury Childerové.

Joy přepadl pocit prázdnoty. Bez Kati neměla důvod spěchat na konci pracovního dne domů. Litovala, že dcerku poslala k Childerovým na celý týden. Hned se však za své sobectví pokárala.

Bylo by kruté bránit Kati, aby si prožila příjemnou atmosféru v početně rodině, jen proto, že mámě chybí. Susan Childerová byla moudrá a veselá žena, která by ke svým osmi dětem přijala s otevřenou náručí ještě jednou tolik.

Při nepřetržitém přicházení a odcházení Childerovic potomků a jejich přátel měl člověk někdy dojem, že se tu scházejí děti z poloviny Nového Mexika. Joy tam v době studia na univerzitě sama nějaký čas bydlela v podnájmu. Pracovala na ranči za byt, stravu a malé kapesné. Když obhájila první titul, nabídli jí na fakultě, ať si dokončí doktorát. Odstěhovala se tedy do Cottonwood Wells a pustila se do práce na projektu Lost River Cave.

Byla to úžasná příležitost, ale Kati jen s těžkým srdcem opouštěla Childerovic rodinu. Dokonce nyní u nich trávila málem víc času než v domku v Cottonwood Wells. Joy neměla to srdce odepřít dcerce společnost milé rodiny.

Nevědomky si povzdechla při vzpomínce na vlastní dětské sny. Byla jedináček a předsevzala si založit početnou rodinu. Její dům bude plný dětí, bude se tam rozléhat smích a křik při neustálých šarvátkách.

Osud však vedl její kroky jinou cestou.

Čím byla starší, tím intenzivněji si uvědomovala, že život nabízel vše, ale nic nesliboval.

Záměrně se v myšlenkách obrátila k jinému tématu. Nemá smysl plakat nad minulostí, tím by si jen přitížila. Fakt je takový, že Kati nebude mít žádné sourozence. Po Gabeově zradě a náhlé smrti rodičů Joy nevěřila, že by ještě dokázala milovat.

Před pár lety se pokoušela navázat známost, ale nebyl to moudrý nápad. Jedna bolestná zkušenost v ní zabila vášeň, která ženu dokázala spontánně směrovat do mužské náruče. Nepopírala, že touží po uspokojení, nicméně naučila se ho čerpat ze vzpomínek a snů. Pokud se jí nějaký muž dotkl, znervózněla a nebylo jí to příjemné. Současně si okamžitě vybavila Gabeovy doteky a zatoužila po něm tak silně, až ji to vylekalo.

Přestala vyhledávat známosti a začala pátrat ve spermobankách. Nakonec zjistila, že by umělé oplodnění nebyla schopna podstoupit.

Potřebovala vidět, jak otec dítěte vypadá, slyšet jeho smích, vidět, jak mu potemněl pohled vzrušením, když –

„Doktorko Andersonová?“ ozval se ze dveří verandy hluboký mužský hlas. Joy se rychle nadechla a vrátila se do přítomnosti.

„Pojď dál, Davy.“

Za okamžik se prosklené dveře za Davym Grahamem s klapnutím zavřely a jeho hromotlucká silueta zaplnila celý vstup. Jeho svaly a nadšení Joy hodně pomohly ve funkci vedoucí expedice Lost River Cave. Na druhé straně se Davyho rozměrná tělesná konstituce občas stala problémem. Jeho široká ramena se stala terčem vtípků kolegů, protože podzemní chodby byly velmi úzké. Aby se Davy protáhl všelijakými vápencovými průrvami, musel se svléknout do šortek, pak natáhnout jednu ruku nad hlavu, druhou přitisknout k tělu. Teprve pak se mu podařilo hadími pohyby protáhnout úzkými štěrbinami, které byly pokryté kluzkým bahnem naplaveným na povrch skalních stěn v dobách, kdy do jeskyní pronikala voda.

Chodba Gotcha, jedna z hlavních prostupů do nižších pater jeskyně, představovala pro Davyho každodenní výzvu. Pokoušeli se chodbu přejmenovat všelijak – Krvavé rameno, Nahý tunel, to vše na počest Davyho, ale Joy zůstávala neoblomná. Chodba se jmenovala Gotcha a to jí zůstalo.

„Dostala jsi vzkaz, že máš volat Harrymu?“ ptal se Davy. Modré

oči jiskřily zvědavostí.

„Ano,“ přikývla Joy. Věděla, na co se mládenec chce zeptat, a tak pohotově odpověděla na ještě nevyslovenou otázku. „Nesmilovali se nad námi, grant za šest týdnů končí.“

Davy na okamžik odvrátil pohled. Ve třiadvaceti ještě nenasbíral dostatek trpkých životních zkušeností, aby se naučil skrývat emoce. Ve tváři se mu objevil zklamaný výraz.

„Je mi to líto,“ přiznala Joy upřímně. „Vím, jak sis přál dokončit mapování všeho, na co jsme objevili. I já jsem doufala, že to stihneš. Tvoje mapy jsou neuvěřitelně přesné a kvalitně provedené. Jednoho dne ušetří speleologům měsíce. Také technika, kterou jsi vymyslel v počítačovém programu je revolučním objevem pro mapování

podzemí. Ať už projekt dopadne jakkoli, měl bys být na svou práci jaksepatří pyšný.“

Nešlo jí jen o to Davyho uklidnit, myslela svá slova upřímně. Navzdory své mohutné postavě patřil Davy k nejlepším kartografům jeskyní, s jakými se v životě setkala. Jeho obrovské ruce měly neuvěřitelnou trpělivost se zablácenými svahometry, kompasy a vším tím moderním technickým vybavením. Laser, sonar a řadu dalších pomůcek vyškemrali nebo si vypůjčili z armádního skladu přebytků. Pokud šlo o elektronické zařízení, mohlo být v jakkoli dezolátním stavu, Davy ho vždycky zprovoznil.

„A pokud jde o tvůj trojrozměrný počítačový model,“ dodala a uznale poplácala mládence po rameni, Je nejdokonalejší Jaký jsem kdy viděla. Postarám se, abys mohl práci dokončit a obhájit doktorát.“

Davy se krátce usmál.

„Vlastně jsem už mluvila s doktorem Weatherbym z firmy Subsurface Minerals, Inc. Požádala jsem ho, aby zvážil možnost financování tvého výzkumu, až lhůta pro grant vyprší. Projevil zájem, proto jsem mu poslala kopie tvých map. Jestli to nevyjde, porozhlédneme se jinde. Podaří se to a tvoje práce si zaslouží uplatnění, Davy.“

„Díky,“ řekl prostě. „Vážím si tvé podpory. Většina fakult, se kterými jsem spolupracoval, měla zájem z mé práce jen něco vyzískat pro sebe, ale já jsem se nedočkal slova uznání.“

Neoponovala mu. Věděla líp než Davy, jaká ctižádost vládne na akademické půdě. „Jak bych se já mohla prezentovat tvou prací?“ zeptala se s uličnickým úsměvem. „Každý přece ví, že bez tebe bychom se do většiny chodeb nedostali.“

Davy nasadil komicky bolestný výraz. „Ano, přesně tohle ve mně vidíš – hrubou sílu bez mozku.“

„Tak to jsi trochu přehnal,“ vykulila Joy oči. Dobírala si mohutného mládence a současně si udržovala zdravý odstup. Jen tak mu dávala najevo, že si ho nesmírně váží jako kolegy, ale nepřipadá v úvahu, aby se stali milenci. V Joyině chování k Davymu, stejně jako k ostatním mužům, nebylo nic osobního. „Proč jinak by se

někdo držel takového hromotluka? Jsi báječný kolega a dokonalý profesionál.“

„Příště budu pro tebe gólem, ne?“ zafuněl Davy. „Jo… Řekla bych, že určitě.“

Davy jen zavrtěl hlavou a pak zkontroloval čas. Byly dvě hodiny.

„Ostatní jsou ještě v terénu?“

Joy se automaticky podívala na hodinky. Tak jako Davy nosila masivní model z nerezavějící oceli, odolný proti vodě, blátu a oděru.

„Ještě si nepřišli zapsat konec směny. Počkáme dvacet minut a pak pro ně zajedeme.“

„Dobrá,“ souhlasil Dave a obrátil se k odchodu. „Zajdu zatím zkontrolovat, jestli počítač už dokončil program, který jsem před chvílí namodifikoval. Setkáme se v pět v pračce.“

Prosklené dveře se za ním s hlasitým klapnutím zavřely.

Hvízdání větru konečně zesláblo a vzduch se tetelil v odpoledním žáru. Joy se na chvíli zaposlouchala do ticha a vychutnávala si klid samoty. Přemýšlela o tom, co ji v nejbližších dnech čeká.

Dnes pomáhala Davymu prozkoumat jednu z mnoha tajemných pasáží vedoucích z komory nazvané Voices ve druhém patře jeskyně. Podzemní voda tu stékala po vápencových stěnách do velké temné dutiny. Tam naplňovala kouzelná jezírka, která nikdy nespatřila slunce. V komoře se ozývaly příjemné žbluňkavé a cinkavé zvuky připomínající lehké brnkání na neviditelný hudební nástroj.

Jeskyně Voices Joy fascinovala nejen svou chladnou, nadpozemskou krásou, ale hlavně proto, že podle zvuků v ní se dala předpokládat existence přinejmenším jedné chodby vedoucí do dosud neprozkoumaných částí Lost River Cave. Do jeskyně totiž vtékalo příliš málo vody na charakter zvuků, které tu Joy slyšela. Musel odtud vést nějaký východ.

Navzdory opakovaným pokusům se jí doposud nepodařilo najít ve Voices jedinou průrvu.

Snad příště…

Snad konečně zahlédne temnou puklinu nebo komín otevírající

před ní možnosti, o nich snila od smrti rodičů. Tenkrát se jednoho

dne protáhla úzkou, do té doby neprobádanou průrvou na druhé úrovni Lost River Cave a objevila Voices.

Od té doby uplynulo sedm let… A nyní jí zbývá pouhých šest týdnů. Netrpělivě odehnala deprimující myšlenky na nucené ukončení projektu. Smutnění jí nepomůže. Má před sebou horu práce, kterou musí ve zbývajícím čase nutně dokončit. Pak sbalí roky úsilí, vzpomínky a sny a uloží do zapomnění. Se slzami v očích tam uloží i sny, které se jí nesplnily.

Zvuky z verandy a prádelny jí připomněly, co je třeba udělat, než odjede do jeskyně. Spěchala k ohromným průmyslovým pračkám a sušičce. Tahle monstra se v prosklené verandě tvářila podivně nepřátelsky a nepatřičně, jako by je zde zanechali návštěvníci ze vzdálených galaxií. Když nefungovaly oba generátory – což se stávalo nepříjemně často – nestačila dodávka elektřiny zásobit dům potřebným napětím pro běžný provoz, natož pak obrovské stroje. Proto bylo třeba vyprat pracovní oděv a výstroj speleologů za denního světla.

Davy v šortkách a sandálech třídil hromady prádla k vyprání. V jedné pračce právě bubnovalo horolezecké lano.

„Jak dopadl program?“ zeptala se Joy.

„Ještě běží,“ odpověděl Davy. Zamyšleně se zadíval na své ponožky, ale usoudil, že nějaký kilometr ještě snesou. „To červené lano bylo nějak tuhé, a tak jsem ho hodil ještě jednou do silné aviváže.“

„Díky. Dneska se bez něho obejdeme. Fish ještě před odchodem do jeskyně připravil spoustu lan.“

„Myslel jsem si to,“ podíval se Davy na malý stůl. „Nikdo nedokáže stočit lana jako on.“

„Právě proto se mu tak často podaří osvobodit se od povinnosti přípravy večeře,“ vysvětlila Joy. Svinout a splést lana tak, aby se snadno nesla a při spouštění se nekroutila, bylo velké umění.

Joy se kriticky zadívala na jedno z vypraných lan pohozené na pultě. Čekalo na Fishe. Lana se prala nikoli proto, aby byla čistá, ale bezpečná. Nános bláta vnikal do struktury, postupně povrch poškozoval a zeslaboval nosnost.

„Připomeň mi hodit po návratu do aviváže i tohle,“ obrátila se Joy na Davyho a hodila lano na zem ke zbytku špinavé výbavy. „Našel někdo tu náhradní karabinu?“

Davy toho věděl o horolezectví jen tolik, kolik potřeboval na bezpečný pohyb v jeskyni. Protože karabina patřila k základní výzbroji při sestupu, nemusel dvakrát přemýšlet, aby pochopil, co má Joy na mysli.

„Spadla ve skladišti z věšáku a někdo na ni hodil hromadu lan,“ řekl. „Nakonec ji našla Maggie a položila ti ji k čistému prádlu, na které ovšem ostatní přiložili další věci.“

„Přesně to se mi na Maggii líbí,“ řekla Joy a probírala se kupkou spodního termoprádla, dokud karabinu nenašla. „Umí používat mozek.“

Davy cosi zabručel.

„Hej, mohl bys projevit trochu víc vděčnosti,“ pokárala ho Joy.

„Maggie dobře věděla, že kdybych nenašla svou, musela bych použít tvoji.“

Dave se ušklíbl. „Vědět to dřív, už dávno bych převrátil barák naruby.“

Joy ještě rychle zkontrolovala, zda má v pořádku úvazek a nechybí žádná karabina, kalibrovací šňůru pro měření hloubky děr a všechno ostatní speciální vybavení speleologa. Každý kousek kovu, který balila do malého batohu, už dávno ztratil původní lesk, byl ohmataný, poškrábaný, ale vzorně udržovaný. Každé lano a šňůra byly čisté, pružné a hladké.

Když život člověka záleží na výstroji, pak je potřeba věnovat jí náležitou péči.

Kromě toho Joy práce s lany, lampami, karabinami, helmami a slaňovacími nástroji dodávala pocit, že se stává součástí historie. Každý hladký kousek železa a syntetického vlákna představoval koncový produkt mnoha let lidského výzkumu, rizik a úspěchů. Speleologové strávili životy ustavičným experimentováním a vylepšováním nástrojů, které si odnášeli pod zem do sametové tmy.

Otec, matka i dědeček k nim patřili. Joy vstoupila do své první jeskyně v době, kdy si to ještě ani nepamatovala. Naučila se zacházet

s nástroji ve věku, kdy si jiné holčičky hrály s panenkami a hoši s autíčky. Když povyrostla, škádlili ji ostatní jeskyňáři, že je tajnou zbraní svých rodičů, protože jim pomáhá odhalovat chodby, skryté ve známých komorách. Částečně měli pravdu. Joy byla malá a pružná, což představovalo velké plus, pokud šlo o rafinované, tajemné a kouzelné jeskyně Nového Mexika.

Pračka zahájila cyklus ždímání. Při každém otočení bubnu se ozvalo tupé žuchnutí, to jak se jeho obsah převracel. Pak pračka začala blikat. Joy odstoupila a pořádně ji nakopla. Stroj okamžitě přestal stávkovat.

„Fish by ti za to dal pohlavek,“ upozornil ji Davy. „Nesnáší, když

někdo týrá jeho miláčky.“

„Jestli mě nepráskneš, nedoví se to.“

„To tě ale bude něco stát.“

„Kolik?“

„Budeš místo mě jeden večer vařit.“

„Beru,“ přikývla Joy ochotně. Davy uměl všechno, ale u plotny by se neuživil.

„Tyhle jsou tvoje,“ prohodil Davy, když z pračky vytahoval chuchvalec oblečení. „Mají razítko „prcek“.“

„Pamatuj, slone, že moje písemné doporučení tě bude provázet po zbytek života.“

„Už se třesu.“ Strčil Joy do náruče hromádku prádla.

Vypadalo sice barevně a téměř elegantně, ale stačilo, když to všechno držela v náruči, a polil ji pot. V podzemních prostorách Lost River Cave nebylo nikdy tepleji než kolem patnácti stupňů a ve dvou spodních úrovních hodně vlhko. Aby člověk zůstal suchý, znamenalo oblékat se do několika vysoce kvalitních termovrstev, které odváděly vlhkost od těla, zůstával pocit sucha a tepla.

V létě nebylo v poušti zima, a právě proto začínala Joyina práce v jeskyních právě tam.

Vytahovala z chuchvalce jeden kousek po druhém, natřásala dlouhé spodky, košili, roláky a ponožky, což vše začne za chvíli balit do příručního batohu. Obuje si lehké, pevné boty, které udrží nohu v suchu v jakkoli extrémních podmínkách. V nejspodnější úrovni Lost

River Cave bylo potřeba navléct neopren a další výstroj pro potápění. Ty momentálně visely ve skladu a čekaly, až přijde jejich čas. Dnes to ještě nebude, vlastně ani v nejbližších šesti týdnech. Potápění v jeskyni bylo příliš nebezpečné a akci předcházela velmi důsledná příprava.;

„Krucinál, jak já tuhle fázi nesnáším…,“ posteskl si Davy, když balil jeden kousek teplého oblečení po druhém.

„Mohlo by být hůř,“ připomněla mu Joy. I ona rolovala jednotlivé součástky a úsporně je vkládala spolu s ostatním vybavením do batohu.

„Vážně?“ podivil se Davy, zpocený už jen z doteků té hřejivé výbavy.

„V časech, kdy žili moji rodiče, se používala výhradně vlna. I dnes jí někteří jeskyňáři dávají přednost.“

„Nestraš, prosím tě. Při pouhé představě mě začne všechno kousat.“

„Až budeme dole, budeš –“

„– vděčný za každý teplý kousek,“ dokončil Davy. „Na povrchu

mě to nikdy nenapadne.“

„Stejně jako si nedokážeme dole představit, že máme nad hlavou poušť.“

Davy sahal po čepici, když si všiml, že blok baterií položený vedle je prázdný. „Vyčistil Fish karbidové lampy?“ zeptal se.

„Jo, ale nebudeme je potřebovat. Generátory běžely celou noc, baterie jsou nabité. Vsadím se, že ti je Maggie strčila do bot, abys je nezapomněl.“

„To se stalo všeho všudy jednou a od té doby mi to nikdo nedovolí.“

„Takže se to už nestalo?“

Davy s tichým bručením kontroloval boty. Baterie tam skutečně byly.

Joy se lišácky ušklíbla. „Neříkala jsem, že to děvče používá mozek?“

Upravila si síťku uvnitř přílby, zkontrolovala, že přezky na svítilně jsou zajištěny a obě světla svítí naplno. Dobíjecí baterie

vydržely čtyři hodiny, a když svítila oběma světly najednou, osm hodin, když je střídala. Protože vzhledem k omezenému počtu členů týmu neprováděli noční průzkum, nebylo problém udržovat baterie nabité.

Joy i Davy však přesto vždycky nosili záložní ruční svítilny, baterie, dokonce i cigaretový zapalovač, zápalky a svíčky. Zatížili sice batohy, ale nikdo si nestěžoval. Jakmile se ocitli dál, než dopadaly poslední paprsky denního světla, pohltila je hluboká, nekonečná tma.

Jakmile sbalili potřebné věci, naložili je do oprýskaného džípu rozpáleného sluncem. Džíp byl Joyiným dědictvím po rodičích – kromě speleologických dovedností a krabice od bot plné rodinných fotografií starých víc než sto let. A kromě lásky. Rodiče ji naučili smát se, důvěřovat a milovat.

Pak ji Gabriel Venture naučil nenávidět.

Přestaň na to myslet.

Nedokáže se od těch myšlenek odtrhnout, když ho má za týden potkat.

Díkybohu, že jsem se to dozvěděla aspoň v dostatečném předstihu.

Mám čas nacvičit si ty správné výrazy, až se gauner objeví.

Na sedadla v džípu se nedalo posadit v šortkách. Textilní potahy se už dávno rozpadly a na nové nikdy nezbyly peníze.

Davy mlčky podal Joy jeden z desetilitrových kanystrů s vodou. Navlhčili sedadla i volant, ale obojí okamžitě uschlo. Vypařená voda však aspoň ovlažila povrch natolik, že si při doteku nespálili kůži.

Joy si přála zkrotit podobným způsobem své doutnající vzpomínky.

Čtyři

JAKMILE GABE ODBOČIL Z DÁLNICE na vyštěrkovanou vedlejší silnici, provoz klesl téměř na nulu, a tak mohl částečně vypnout pozornost. Litoval, že si nedal pořádnou kávu, ale současně mu bylo jasné, že by mu nepomohl ani ten nejsilnější lomcovák. Totální vyčerpanost by snad zmírnilo množství rovnající se obsahu jeskyně Lost River Cave.

Posledních osmapadesát dnů pracoval bez jediného dne volna. Posledních sedmatřicet hodin skoro vůbec nespal a překonal tolik časových pásem, že téměř ztratil orientaci.

Ve svalech levého stehna a v boku cítil pálivou bolest vystřelující do zad a levého chodidla. Byl nejvyšší čas, aby zastavil, protáhl se a prošel. Bolavé svaly mu stále připomínaly nehodu ve skalách, kdy jeho život visel na vlásku, konkrétně na zbylém půlcentimetru rozcupovaného lana, než se mu konečně podařilo přitáhnut se na rozdrolenou plošinu útesu.

Nebylo to snadné. Nekonečnou dobu strávil zavěšený levou nohou v laně, hlavou dolů nad dvěstěmetrovou strží a otloukal si tělo o žulu. Měl větší štěstí než jeho průvodci. Sesun kamenů a půdy je strhával dolů, a pak zděšené výkřiky přehlušil tříštivý zvuk kamení v hloubce.

Článek „Letecká topografie a horské stezky“ se málem stál jeho epitafem.

Dlouho pak ležel v nemocnici, kde měl čas přemítat, proč přežil, a jeho vůdci zahynuli. Ještě nyní se budí uprostřed noci, polévá ho ledový pot a mučí děsivé představy.

Volant mu brněl v rukou, jak se povrch cesty měnil v měsíční povrch. I když snížil rychlost na pouhých patnáct kilometrů za hodinu, nemělo to účinek. Jednou rukou si otevřel láhev vody, kterou si koupil v malém obchodě na předměstí, a pořádně se napil. Po vlhkých Filipínách musel pamatovat na to, že člověk ztrácí v poušti vodu mnohem rychleji, než si uvědomuje.

Po každé zákrutě jako by na něho zaútočila nová porce vzpomínek z doby, kdy byl mnohem mladší, na věci, na nichž jedině mu záleželo

– a kdy se Joy smála v jeho náruči.

Najednou ho přepadla smrtelná únava. Podařilo se mu ji jakžtakž setřást, ale už věděl, že měl zůstat v Carlsbadu v nějakém motelu, probrat poštu, zjistit, jakými úkoly ho vydavatel pověřil, naučit se zpaměti jména a úspěchy lidí, s nimiž bude nějaký čas pracovat. Pak měl jeden den spát a teprve po důkladném odpočinku pokračovat po té příšerné cestě do Cottonwood Wells.

Čekání však bylo nad jeho síly. Jakási skrytá síla ho poháněla vstříc neznámému a nepoznanému, jako by spěchal, než mu to unikne.

Napil se vody a snědl okoralý sendvič. Byl zvyklý sáhnout si na dno fyzických sil, odbývat se v jídle, když to bylo nezbytně nutné.

Silnice stoupala do svahů Guadalupes, kaktusy ustupovaly skupinám rostlin náležejících do skupiny liliovitých, nazývaly se sotol a připomínaly agáve. Většinou v severních žlabech se občas objevil nějaký jalovec. Gabe pouze letmo registroval proměnu krajiny. Řídil automaticky a strnule hleděl přes zaprášené přední okno na kapotu, jako by čekal, že se tam objeví odpovědi na všechny otázky, pronásledující ho za bezesných nocí.

Takové štěstí ho bohužel nepotkalo. Vůz pokrývala stále silnější vrstva prachu a slunce nemilosrdně rozpalovalo plech a pražilo přes okno.

Jalovce se začínaly objevovat častěji a s nimi malá rostlina s jehlovitě zakončenými listy, lechugilla. Bodec na konci listu byl tak pevný a ostrý, že lehce zranil i koně nebo propíchl pneumatiku.

Gabe potřetí odbočil, aby se vyhnul skále, ale za okamžik se ukázalo, že šlo o pouhý stín. Pak zajel ke kraji cesty a vypnul motor. Krajina se tetelila v ohnivém suchém žáru.

Znaveně vystoupil a odešel kousek do pouště. Už několik měsíců nezažil tak smrtelnou únavu a strnulost. Lékař ho varoval před dlouhým cestováním letadlem a napětím. Šlachy a svaly pomalu regenerující po těžkém úraze, kdy visel za nohu hlavou dolů z útesu, se mohly znovu poškodit.

Gabe souhlasil, že několikahodinový let mu neprospěl. Ale stres? Jaký má k němu důvod? Přál si vrátit se domů do Států a znovu prozkoumávat sametovou tmu jeskyní Lost River Cave. Vrátit se k…

Kčemu?

Na tuhle otázku nenacházel odpověď, cítil jen, jak celou jeho bytost svírá podivná úzkost a vysává z něho energii. Nedokázal si vysvětlit, co ho vyhnalo z nemocničního lůžka v Peru až k Velkým korálovým útesům, do Sierra del Fuego, na vlhké Filipíny a nakonec zpět do pouště Nového Mexika, kde žilo jen pár lidí a ještě méně tyhle bohem zapomenuté končiny zajímaly.

Přitahují tě sem vzpomínky, našeptával mu vnitřní hlas. Sny, dodal ještě.

Rozporuplné vnitřní dialogy nebraly konce, nitro jitřil bolestný neklid, který se v Gabeovi uhnízdil ode dne, kdy se mu podařilo vyváznout ze smrtelného nebezpečí peruánských hor. Cestou ho pronásledovala stále stejně otázka: Jak je možné, že přežil, kdežto ostatním bylo souzeno zemřít? Čím je jeho život cenný natolik, aby si ho zachránil?

Je tak dobrý a zodpovědný, že mu osud dopřál přežít? Odpověděl si snadno: Nesmysl.

Je obyčejný muž, který měl jen z pekla štěstí a daří se mu v práci.

Není ani příliš zlý ani přehnaně dobrý. Stále ho však trápila otázka: Proč?

Poslední narozeniny strávil na nemocničním lůžku. Na dlouhou dobu pro něho představovalo past, bránící mu zmizet ve vzdálené divočině. Měl spoustu času zabývat se sám sebou, hodnotit poslední roky svého života, své činy i politováníhodné úlety, výsledky práce, články, které mu vynesly uznání i peníze.

Jenže jeho život nebyl hora, moře ani jeskyně kdesi hluboko pod zemí. Myšlenky naplňovaly emoce, proměňovaly vzpomínky v pochybnosti a sny proměňovaly v uskoky.

Přesto vyšel z nemocničních dveří s toutéž otázkou: Proč? Pocit stísněnosti, nejistoty a podivného napětí ho neopouštěl. V následujícím období přijímal jednu pracovní nabídku za druhou, avšak pod podmínkou, že odjede pokaždé jinam než do Nového

Mexika, někam, kde ho nebude pronásledovat ta divoká, tajemná jeskyně.

Nicméně stále ho provázely vzpomínky na tu ženu a vyvstávala

před ním další otázka, na niž musí najít odpověď.

Proč?

Netrpělivý, nervózní a podrážděný si podvědomě přál vrátit se na to místo, přestože si nedokázal vysvětlit, co ho tam tak žene, čím je pro něho tak důležité.

Nakonec si připustil, že se tam prostě musí vrátit. Lost River Cave pro něho představovala jakýsi nevysvětlitelný symbol. Něco tam našel nebo ztratil, třebaže to zatím nebyl schopen pojmenovat. A právě ta nejistota ho pronásledovala za bezesných nocí a osamělých dnů.

Proto zavolal na univerzitu, aby zjistil, zda dostane povolení k opětovnému vstupu do podzemí. Zjistil, že grant téměř vypršel, ale přesto nabídl napsat novou reportáž. Pak navrhl redaktorovi časopisu Planet Earth, že zpracuje komentář o nuceném ukončení nedokončeného průzkumu, a okamžitě mu nabídli smlouvu.

Fakt, že jeskyně má být v nejbližší době uzavřena, mu posloužil jako vhodná výmluva pro jinak nevysvětlitelné nutkání vrátit se do Nového Mexika. Svou poslední práci nechal nedokončenou a rezervoval si nejbližší let do Carlsbadu.

Teď mu pouštní vítr čechral tmavě hnědé vlasy a do tváře mu pleskal rozepnutý límec modré bavlněné košile. Protáhl se, labužnicky nastavil tvář větru a ostrému slunci. Bylo docela příjemné nechat si chvíli prohřívat kosti. Vdechl vůni divočiny. Až svíravě ostrý pach pouště ho těšil víc než těžké vůně pralesních květů.

S neopakovatelnou vůní sucha a času se vynořily vzpomínky, smích, hebká kůže a chuť Joyiných rtů. Snažil se je potlačit, jak o to marně usiloval sedm let.

Napětí ve svalech zesílilo, v levé noze ucítil nepříjemnou křeč. S námahou vykročil. Proklínal bolest, vzpomínky i pouštní vůně, útočící na něho stejně intenzivně jako čas.

Z ničeho nic se vzdal. Konečně pochopil, že právě toto je důvod jeho návratu do Lost River Cave. Připomenout si…

HORKO A PROVONĚNÝ VÁNEK laskající zemi s příslibem příjemně vlažné noci. Jeli s Joy do Carlsbadu. Její otec půjčil Gabeovi džíp, varoval ho před zrádnou řadicí pákou a přidal seznam potravin, které mají koupit.

V posledním okamžiku naskočila do vozu Joy se slovy, že jestli zůstane v Cottonwood Wells zavřená ještě jeden den, zachvátí ji ponorková nemoc. Jako prevenci navrhl Gabe okamžitě společnou večeři a návštěvu kina. Sam upravil dceři rukou vlasy, jako by jí bylo pět a ne dvacet, a popřál jí příjemný den.

Až do té chvíle si Gabe neuvědomoval, jak touží po Joyině smíchu a společnosti. Během několika týdnů pobytu v Cottonwood Wells ho Joy nejprve bavila svou veselostí, pak okouzlila a nakonec si ho zcela podmanila.

Nyní, čtrnáct dnů před odjezdem za další prací, Gabe věděl zcela jistě, že po žádné jiné ženě netoužil tak silně jako právě po Joy. Podle toho, jak reagovala, když ji držel v náruči pod jasnou pouštní oblohou, vycítil, že ona po něm touží se stejnou vášní.

Jen co Cottonwood Wells zmizel z dohledu, Gabe k ní obrátil pohled a zvolna jí pohladil špičkami prstů po tváři.

„Jsem rád, že jedeš,“ řekl.

Zarděla se, ale pootočila hlavu a dotkla se rty jeho dlaně. „Já také.“

Zbytek dne se proměnil v kaleidoskop živých smyslných představ. Nazlátlý lesk Joyiných vlasů ve studeném světle zářivek v krámě. Letmý dotek ruky, když oba ve stejný okamžik sáhli po solničce při obědě. Špička jejího jazyka, když si olízla pramínek tající peprmintové zmrzliny z prstu. Smích a najednou zatajený dech, když jí opatrně slízl zmrzlinový knírek z horního rtu.

A pak horká vlna vzrušení, když jeho pozornost opětovala a olízla mu ze rtů každou stopu po zmrzlině. Všechna krev jako by se mu nahrnula do jisté části těla a džínsy měl rázem příliš těsné.

Návštěva filmového představení se pro Gabea proměnila ve dvě hodiny sladkých muk. Objal Joy a přivinul ji k sobě blíž, aby mohl vdechovat její vůni, cítit její teplo, prudší než polední sluneční paprsky v poušti. Místo filmu sledovala jeho tvář a v jisté chvíli

zjistila, že po něm touží. Vyčetl jí to z očí a vycítil z toho, jak se k

němu tiskla.

Políbil ji. Ten polibek zmenšil celý vesmír na žár jejich touhy a sladkou chuť rtů. Joyina otevřená reakce a tiché zasténání, když vnikl jazykem hlouběji do jejích úst, byly mnohem vzrušující než všechny doteky žen, které dosud zažil.

Po představení měl Gabe v úmyslu odjet s Joy do nějakého motelu na kraji města, ale hned si to rozmyslel. Joy je jiná než ostatní a nezáleží na tom, že on je o tři roky starší. Jde o něco jiného, něco těžko definovatelného. Joy je křehká a příliš jemná na to, aby přijala sex v nějakém umouněném motelu. Možná ji ozvláštňuje dosud neuvědomělá náruživost a právě to mu nedovolí zařadit ji mezi ostatní. I kdyby už měla jednoho nebo víc milenců, zcela jistě se ani jednomu z nich dosud nepodařilo roznítit v ní pravou vášeň.

Právě po tom Gabe toužil nejsilněji.

Přál si shořet s ní.

Vzal ji za ruku. Prsty se propletly v pevném sevření, cítil její hebkou kůži a sálající teplo.

Nechtěl ji zvát na večeři do nějaké restaurace a hledět na ni přes stůl hladovým pohledem, který by nezasytilo žádné jídlo. Přál si být s ní sám, daleko od šumu civilizace, vychutnat si pocit, že v tu chvíli jsou na celé zemi pouze oni dva, zcela odtrženi od skutečnosti.

Joy ho pozorovala jasnýma očima. „A co tak udělat si cestou domů piknik?“ navrhla.

„Rohlík s párkem opečeným na ohni z cedrového dřeva?“

„Jestli chceš…“ uchichtla se. „Jinak si můžeme dát u seňory Lopezové zabalit báječné tortilly.“

„Takže jsi ochotná vzdát se steaku, který jsem ti slíbil?“

„V případě, že povečeříme sami v poušti, jen se sluncem a větrem, se vzdám třeba šesti steaků.“

Stiskl jí ruku a letmo políbil do vlasů. „Jak jsi uhodla, že nechci strávit večer v restauraci společně s polovinou města?1*

Joy odpověděla se zatajeným dechem: „Protože i já to tak cítím.“

Její nepřímé vyznání v něm roznítilo už tak doutnající jiskru.

„Uvidíme, jak rychle se nám podaří sehnat všechno potřebné k pikniku.“

Netrvalo dlouho a vraceli se do pouště ozářené posledními šikmými paprsky pozdně odpoledního slunce. Joy udávala směr a za chvíli dojeli k nenápadnému prameni porostlému mechem, který znal patrně jen vítr a zvířecí obyvatele pouště. Zaparkovali a posledních sto metrů došli pěšky. Nikde živá duše ani vyjeté koleje. Země tu byla nedotčená a jako by se rozechvěla pod lehkými kroky prvních návštěvníků – tak jak se rozechvěla Joy při Gabeově prvním polibku. Joy vyndala z kufru vozu přehoz, který rodiče vždycky vozili jako součást kempinkové výbavy, a prostřela ho na zem. Pak na něj rozložili papírové sáčky s večeří a Gabe pozoroval, jak štíhlé dívčí prsty urovnávají shrnutý přehoz. V tu chvíli si nepřál nic víc, než aby se drobné ruce dotýkaly jeho těla a ukojily hlad, který ho až bolestně stravoval. Chtěl Joy ujistit, že k ní bude něžný, nezpůsobí jí bolest,

jenže nenacházel vhodná slova. Myslel pouze na její dotyky.

„Polibek,“ slyšel svůj zastřený hlas. Vzal její tvář do rozechvělých dlaní. „Jen polibek, zlato.“

Měla měkké, nevýslovně sladké rty. Toužil z nich pít, ponořit se do ní a splynout s jejím tělem. Špičkou jazyka zlehka kroužil po jejím dolním rtu. Tiše vzdechla. Pak jí vnikl jazykem hlouběji do úst. Zasténal, když ucítil, jak mu štíhlými prsty sevřela paže. Jejich jazyky se dotýkaly, laskaly a vychutnávaly, jako by se nemohly nasytit náhlé blízkosti.

Bez dalšího přemýšlení položil Gabe Joy na zem a položil se na ni. Chvěl se touhou a nedočkavostí, jejich rty zůstávaly spojeny. Nedokázal se od ní odtrhnout, ačkoli jen s vypětím vůle ovládal tělesnou touhu. Přál si vstoupit do ní, naplnit ji rozkoší, dokud by se oba nevznesli k vrcholu nekonečně blažené extáze.

I Joy vyznala šeptem svou touhu. Objala ho drobnýma, překvapivě pevnýma rukama, hladila po ramenou, bocích, vychutnávala jeho sílu.

Jakmile patenty plátěné blůzky povolily, vydala tichý, hrdelní zvuk. Nepromluvila, jen ještě hlouběji zaťala prsty do jeho boků, když se ústa opět setkala v hlubokém, nedočkavém polibku.

Zkoumavé, smyslné doteky jejího jazyka Gabea silně vzrušovaly. Napovídaly, že i Joy si vychutnává důvěrnou blízkost a vášnivé polibky. Vsunula prsty pod opasek jeho kalhot. Chvěla se dychtivostí, dožadovala se víc.

Rozepnul jí podprsenku. Navzdory vybičovanému vzrušení se ovládal a nespěchal. Chtěl si vychutnat každý Joyin pohyb, zapamatovat si každý dotek. Vzal do dlaní plná, sametová ňadra a laskal je, dokud bradavky nevystouply vzrušením. Zmítala se pod ním, a když stiskl bradavky konečky prstů a lehce je mnul, okamžitě reagovala. Její tělo se pod ním prudce vzepjalo a z hrdla se jí vydralo tlumené zasténání.

Konečně, omámen sladkým příslibem jejího rozpáleného těla, odtrhl ústa od jejích. Na okamžik mu blesklo hlavou, zda si stejně jako on přeje, aby sál ta nádherná růžová poupátka uprostřed kouzelně oblých ňader. Špičkou jazyka přejel po oblině šíje, přes hruď ke sladkým ňadrům. Vzal jednu bradavku do úst a zlehounka ji obkroužil jazykem. Joy reagovala tichým sténáním, ale po chvilce se to tiché kočičí předení proměnilo v roztoužený výkřik. Opakovala jeho jméno do ticha zeleného zákoutí, pohybovala se pod ním, snad aby ho vyprovokovala. Ta divoká reakce ho překvapila a jako by jím prošlehla elektrická jiskra. Povzbuzovala ho tichým sténáním. Ústy jí laskal ňadra, dráždil a sál, při každém dalším doteku slyšel své jméno a dech přerývaný vlnami stupňujícího se vzrušení. Vklouzla mu rukama do džínsů.

Jako hladový jí sevřel stehna a vyhrnul lehkou džínovou sukni. Posunula se, aby ho povzbudila. Přitiskl dlaň mezi rozevřená stehna.

Oba zasténali.

Jejich rty se znovu spojily ve vášnivém polibku a Gabe vklouzl rukou do hedvábných kalhotek, aby mohl laskat ještě hedvábnější kůži. Joy strnula, ale vzápětí se začala pod jeho tělem zvolna rytmicky pohybovat, aby si mohl vychutnat vlhkost jejího rozpáleného klína. Palcem citlivě kroužil kolem drobného růžového

vlhkého výčnělku, který pod doteky zvětšoval, jako by vítal ty kouzelné doteky. Joy se chvěla a smyslnými pohyby boků dávala výmluvně najevo, co si přeje.

Dvěma prsty jí jediným pohybem stáhl kalhotky až ke kotníkům. Pak poklekl a přetáhl jí nohavičky nejprve přes jednu nohu a pak přes druhou.

„Gabe?“ ozvala se s tlukoucím srdcem.

„Nezpůsobím ti bolest, lásko,“ ujistil ji a láskyplně políbil na pupík.

„Já vím. Chtěla jsem jen –“ Další slova polkla v zatajeném dechu, když cítila špičku Gabeova jazyka kroužit po bříšku.

„Nikdy jsem… Jsi první… Ach, bože…, ještě.“

To přerývané vyznání vyrušilo Gabea v jeho nenasytném průzkumu tajemných zákoutí hebkého těla. Zvedl hlavu. Joy se na něho dívala očima potemnělýma touhou, rty měla zrůžovělé po vášnivých polibcích, z rozepnuté blůzky vystupovala vzrušená ňadra.

„Neboj se,“ řekl a znovu sklonil hlavu k pupíku. „Ani já jsem to ještě s žádnou ženou nedělal.“

Vydala zvuk, který by se dal považovat za smích, ale také za slastný výkřik. „O to nejde. Chci říct, bože…, to je tak…“ Zachvěla se a odstrčila ho.

„Mám přestat?“ podíval se na ni udiveně.

„Ne.“ Zvolna se nadechla a přitiskla rty k jeho ústům. „Chtěla jsem říct, že jsem se ještě nikdy doopravdy nemilovala, Gabe.“

Zaraženě se zvedl od jejího klína. „Jsi panna?“

Usmála se, jak najednou rozpačitě klečel mezi jejími stehny.

„Ještě na chvíli,“ poznamenala.

„Kristepane,“ vydechl. Všiml si, jak se jí boky zachvěly. Její klín se dožadoval dalšího laskání. Sdílela jeho. roztoužení. Prahla po něm jako jarní země prahne po teplých slunečních paprscích.

„Měli bychom přestat,“ řekl v obavách. „Raději se oblékni a –“

„Ne!“ Vytáhla mu tričko z kalhot, rozepnula je a vsunula ruku dovnitř. „Víš to jistě?“ zeptal se.

Vnímal horko jejího klína a přál si, aby si to nerozmyslela. Dráždil ji co nejjemněji, jen aby ji přivedl do stavu, kdy ztratí sílu couvnout.

„Ano,“ vydechla dívka chraptivě. „Nepřestávej, Gabe, chci tě.“

S úsměvem pozoroval její tvář prozářenou sluncem a vychutnával si její odevzdání. Šeptala jeho jméno, na každý dotek dychtivě reagovala.

Gabea naplnil hluboký klid, jistota, že prožije něco dosud nepoznaného. Dotýkal se Joy jinak než jiných žen, opíjel se projevy její neskrývané, přirozené smyslnosti. Toužil ji přivést do extáze, kdy člověka naplní pocit, že ho roztavuje žár rozkoše, přál si aby na tuto chvíli nikdy v životě nezapomněla.

„Gabe?“ zašeptala se zavřenýma očima. Tělo se jí chvělo vzrušením.

„Nepřestanu.“

Svlékl jí i sobě zbývající svršky a vystavili těla laskání hřejivých paprsků pozdně odpoledního slunce. Pak poklekl mezi její stehna a ještě jednou se zeptal: „Opravdu to chceš?“

„Tolik jako ty,“ odpověděla a pohladila jeho vzrušený penis.

Zatajil dech.

Ležela na zádech a vztáhla k němu ruce v němé výzvě. Naklonil se nad ni, ale ještě zaváhal. Bál se, že ji důvěrným laskáním vylekal. Vzápětí pochopil, že navzdory nevinnosti pochopila, přijala jeho výzvu zcela přirozeně, bez ostychu. Stane se milenkou jeho snů.

„Ukážu ti, jak jsi báječná,“ zašeptal mezi polibky. Tepna na šíji jí divoce pulzovala, bradavky měla tvrdé a vystouplé. Trojúhelník hedvábných chloupků v klíně se nazlátle leskl ve slunci. „Jsi sladká… kouzelně sladká.“ Slova se rozplynula v hrdelním zasténání. Ještě nikdy nevnímal předehru před milováním tak intenzivně. Nikdy netoužil tak silně ukojit ženu jako v téhle chvíli Joy. Naléhala, vyzývala ho. Oba se nechali unášet proudem sílící vášně, která je proměňovala, stravovala, až se celý svět zmenšil na momentální prožitek vzájemného splývání.

Když si nakonec přitáhl její tělo těsně k sobě, svíjela se, volala jeho jméno, odevzdala mu vše, po čem jako muž toužil. Byla

rozpálená, sevřená a vlhká. Jestli pocítila trochu bolesti, ani ji nevnímala. Plameny je stravovaly a přehlušily vše…

EROTICKÉ VZPOMÍNKY SE ROZPLYNULY. Gabe pociťoval

v celém těle bolest, která však v ničem nesouvisela s jeho nehodou v Andách bezmála před rokem. Stál jako zkamenělý. Překvapilo ho, že dávné vzpomínky v něm vyvolaly tak silnou vášeň a následně trpký pocit neukojené touhy.

Hlupáku, spílal si v duchu. Vracel ses snad přes půl zeměkoule jen pro nic za nic?

Blázne, odpověděl si ironicky. Přece si nemyslíš, že bude snadné srovnat záležitost, která ti sedm let nedá spát?

Jedinou odpovědí na otázku, co ho tak žene do této opuštěné končiny, je vlastní fyzická touha. Snadná odpověď… Prahne pouze po vlastním uspokojení.

Poté, co poznal Joy, rychle pochopil omezenost chtíče. Po každém dalším sexuálním zážitku v něm zůstala podivná prázdnota. Něco mu chybělo. Nelíbilo se mu to zjištění, obzvlášť kvůli pocitu, že ho krátký vztah s Joy poznamenal mnohem hlouběji než ji.

Právě proto ho celých sedm let pronásledovaly vzpomínky a… výčitky.

Jako jediná ze všech žen, které poznal, obohatila jeho duši i smysly. Naplnila ho prožitky a emocemi, nezbývalo místo pro pocity marnosti a nudy. Jen díky projevům její fyzičnosti a oduševnělosti si uvědomil sám sebe, naplnil své niterné potřeby mnohem trvalejšími hodnotami, než je pouhý sex.

Trvalo však celých sedm let, než se odvážil si to připustit.

Blázne, opakoval. Ztratil jsi něco dřív, než jsi poznal pravou hodnotu. Tu už dávno objevil jiný muž.

Je vdaná a v jejím domě pobíhají děti.

Při té představě se Gabe zamračil. Nemohl zapomenout na vlastní dítě, které se nikdy nenarodilo.

Opustil jsi ji.

Nevěděl jsem, že je těhotná! Nechal jsem jí všechny své peníze. A i kdybych věděl, že čeká dítě, co ode mě k čertu čekala? Měl jsem

nechat bráchu i matku znovu na holičkách, stejně jako kariéru, kterou jsem potřeboval budovat, abych se postaral o rodinu?

Jak jinak jsem se měl rozhodnout, než splnit pracovní povinnost a pak se k Joy vrátit?

Na tuhle otázku nenacházel odpověď.

Snaď ani neexistovala. Hledal ji přece celou dobu, co ležel v Peru na nemocničním lůžku. Nenašel ji ani v australských mořích, ani v džunglích Asie.

Nenalezne ji ani v poušti Nového Mexika.

Nebylo rozumné takhle se vyčerpat jen proto, aby se sem dostal co nejrychleji. Čas plynul pouze jedním směrem: vpřed. Zcela zbytečně se týral vzpomínkami na Joy. Zbytečně…

Padla na něho smrtelná únava. Otřásl se chladem. Zvolna se vracel k džípu, nasedl a pokračoval v cestě. Nezbývá než přemýšlet o nejnutnějším, co ho v nejbližších hodinách čeká. Měl by si pospíšit. Než dojede do Cottonwood Wells, čeká ho několik odbočení a za tmy by mohl lehce přehlédnout nenápadné přírodní orientační body.

Co dalšího v životě přehlédl, protože si nevšímal? Mlč, nařídil si vztekle. Prostě MLČ!

Džíp poskakoval po nerovném terénu a zanechával za sebou oblaka rozvířeného pouštního prachu.

Pět

VSTUP DO JESKYNĚ LOST RIVER CAVE tvořila štěrbina v prudkém svahu, v jedné z nespočetných skalních stěn. Když Joy zaparkovala vedle Fishovy toyoty a vypnula motor, dolehly k ní tlumené hlasy.

Ačkoli si o jeskyňáře nedělala starosti, vždycky se jí ulevilo, když je viděla v pořádku. Cítila přímo rodičovskou zodpovědnost za skupinky studentů ve věkovém rozmezí od osmnácti do čtyřiadvaceti i za oddané amatérské speleology.

Jako první se objevila na horkém odpoledním slunci dvacetiletá Maggie 0’Marová, čerstvá absolventka vysoké školy. Studovala totiž dva ročníky současně, takže ukončila studium dřív než ostatní. Vynikala houževnatostí a měla tvrdou povahu, což jaksi neladilo s nádherně tvarovanou, štíhlou vysokou postavou.

Maggie zhasla svítilnu, sundala si helmu a potřásla hlavou. Husté kaštanové vlasy zvlhly pobytem v jeskyni a nyní se vlnily rozverně do všech stran. Na zablácené tváři dívky se zaskvěl úsměv.

„Hej, Davy, ty seš ale kus pohledného chlapa!“ zvolala zvesela.

Davy si právě natahoval speciální termokamaše. Zvedl hlavu a s komickým výrazem se zadíval na Maggii. „Určitě vypadám líp než ty, děvenko.“

„Však počkej, jen co se rozparádím,“ nedala se Maggie a začala si rozepínat zip na kombinéze.

Tři kolegové za jejími zády ji v legraci povzbuzovali. Než se. však svlékla do spodního prádla, nikdo si jí nevšímal. Všichni byli příliš unavení, špinaví a prochladlí a po ničem netoužili víc než po horké sprše, ještě vřelejší kávě a suchých šatech.

Davy rusovlásku přátelsky plácel po zadečku, když ho míjela.

Vrátila mu to a se zívnutím se obrátila k Joy.

„Škoda, že jste tam dole nebyla,“ řekla. „Aspoň jednou jsem si vychutnala pocit, že jsem nejmenší z týmu, protože jsem se musela protáhnout chodbou, kterou jsme objevili na druhé úrovni.“

„Podařilo se ti to?“ zajímalo Joy.

Oči jí vzrušeně zasvítily a celá ožila neskrývanou zvědavostí.

Nepostřehla Davyho obdivný pohjed.

Maggii ovšem neunikl. Už před měsítíem, kdy se připojila ke speleologům, ji kolegův zájem znepokojil. Pak ale zjistila, že Joy se chová ke všem svým obdivovatelům se stejnou, téměř sesterskou upřímností. Ani Davyho nevyznamenávala výjimečnou přízní, aspoň pokud si Maggie všimla, a to už něco znamenalo, protože byl velice atraktivní a inteligentní.

Nebýt malé Kati, Maggie by přísahala, že krásná doktorka Andersonová doposud neví, k čemu bůh stvořil muže.

„Byla to hrozná šichta,“ přiznala nahlas. „Zaklínila jsem se a Fish mě musel vytáhnout. Pak jsem se trochu svlékla, pomazala se blátem, aby to líp klouzalo, a zkusila to znovu.“ Pokrčila rameny. „Zbytečně. Myslím, že ani vy se tam nedostanete.“

Navzdory lehkému zklamání prohodila Joy srdečně: „Nevadí.

Díky za dnešní námahu.“

„Zbytečnou,“ prohodila Maggie kysele, ale s úsměvem. Pochvala šéfové ji pochopitelně těšila.

Joy obrátila pozornost ke statnému muži pokrytém vrstvou bláta, který sestupoval po pěšině. Jim Fisher, přezdívaný Fish, byl amatérský jeskyňář, jinak plně vytížený mechanik, který si obratně zorganizoval pracovní povinnosti tak, aby mohl strávit každou volnou chvíli v Lost River Cave. Bez něho by Joy trávila v podzemí mnohem méně času, protože by musela každou chvíli zůstat doma a čekat na opraváře.

„Ta stará pasáž byla vážně svinská,“ bručel Fish. „Když jsem odtamtud Maggii vytahoval, obával jsem se, že vyleze ještě tenčí než vy. Jestli máte zájem, doktorko, klidně si to běžte vyzkoušet, ale říkám vám, že nestojí za to špinit vercajk.“

Joy přikývla a obrátila se k Maggii. „Přesto díky. Zkusím se tam vmáčknout.“

Dívka se ušklíbla a smyslně se pohladila po boku. „Ani pro mě to brzy nebude problém, doktorko. Po měsíci plazení se v podzemí jsem se dostala do životní formy.“

Její konstatování vyvolalo vlnu poznámek obou mužských kolegů vysokoškoláků s vynikajícím postřehem a ostrými jazyky.

Maggie jejich uštěpačnosti nevěnovala pozornost. Měla pět starších bratrů, byla tedy na chlapecké škádlení zvyklá. Přihodila zablácenou kombinézu a dlouhé kamaše na hromadu prádla v kufru toyoty. Když zůstali všichni v košili a spodkách nebo jen ve spodním prádle, sbalili výzbroj zaneřáděnou jemným blátem, naložili do džípu a vyrazili do Cottonwood Wells.

„Chudák pračka dostane dneska pořádně zabrat,“ prohodil Davy a navlékal si přes hlavu teplé tričko s dlouhým rukávem.

„Však je na to stavěná. Jen doufejme, že Maggie tentokrát nezapomene oblečení nejprve pořádně ostříkat hadici, než ho dá vyprat. Došly mi filtry a kdoví, kdy Fish pojede do města.“

Davy se ušklíbl. „Jo, to byl ale marast, co? Pokud se nepletu, tehdy se Maggie poprvé červenala hanbou.“

Joy se koutkem oka podívala po kolegovi a ve skrytu duše doufala, že začal Maggii vnímat stejným způsobem jako ona jeho. Maggii nejenže nepřiváděl do rozpaků Davyho obdiv Joy, dokonce vůbec neskrývala, že ji Davy Graham přitahuje.

I Joy přitahoval kdysi naprosto stejně Gabriel Venture. Dvacet let je velice citlivý věk. V očích světa jste žena, kdežto z pohledu rodičů stále dítě. Jste otevřená, křehká a bláznivá jako školačka…

Joy prudce zatáhla za tkaničky, až jí zbělely klouby prstů. Musí už konečně přestat myslet na Gabea. Ví své o lásce, bolesti i Gabrielovi Venturovi.

Zbývá jen dokončit průzkum Lost River Cave.

Nasadila si helmu, zkontrolovala světla, popadla batoh a lana.

„Připraven?“

„Ochoten a schopen,“ odpověděl Davy.

Cestou k jeskyni se Joy silou vůle snažila potlačit vzpomínky, kolikrát tudy kráčela s Gabem po boku. Společně objevovali podzemní krásu. Právě on dal Joy poznat vášeň, dal jí poznat sílu lásky… i zrady.

Šest

JOY VYSTUPOVALA POSLEDNÍ PŘÍKROU SPÁROU

podzemí Lost River Cave vstříc vlahé pouštní noci. Poslední úsek cesty byl velmi nerovný, musela proto vážit každé došlápnutí na mohutné vápencové bloky, které kdysi tvořily strop jeskyně. Krátký úsek pak tvořila silná vrstva staletého nánosu netopýřího trusu, který se už před více než sto lety těžil v okolní lokalitě jako vynikající přírodní hnojivo, známé guáno. Zbytek trasy tvořila kluzká sintrová kůra pokrývající guáno i vápencové balvany. Joy si nemohla dovolit jediný okamžik rozptýlení, aby neztratila rovnováhu.

Zablácenými a prokřehlými prsty odepnula karabinu od lana, kterým se při výstupu jistila, pak vystavila tvář lehkému suchému větru a zadívala se na stíny v noční krajině. Nad hlavou jí protékala Mléčná dráha jako nekonečná řeka plná jiskřících diamantů, kolem pomrkávaly statisíce hvězd nejrůznějších stříbrných odstínů. Stejně jako podzemní prostory, i tma nad hlavou patřila k zázrakům přírody. Joy zhasla svítilnu a levou rukou si neobratně sundala helmu.

Potřásla hlavou, aby si trochu provětrala vlasy. Vzduch byl vlažný, ale těžký jako víno. Za sebou zaslechla kroky. Ohlédla se. Od ústí jeskyně se přibližovalo nažloutlé světlo a ozýval se kovový zvuk, jak se Davy odepínal od lana, pak následovala chvíle tlumeného šustění, jak lano vytahoval a pečlivě ho smotával.

„Připravena, doktorko?“ zeptal se, když k ní došel. Zvedl ruku do kuželu světla čelní svítilny, aby zkontroloval čas. „Musíme si pospíšit, abychom se vrátili včas.“

„Já jsem připravena,“ ujistila ho. S tichým zasténáním si stahovala gumové rukavice.

„Mám řídit? Asi jste si tu ruku pořádně pohmoždila, že?“

Na okamžik zaváhala. „Jestli ti to nebude vadit…“

„Ani v nejmenším.“ Zhasnul svítilnu a s nedbalou elegancí si

přehodil svazek lana přes rameno.

Při představě těžkého břemene na bolavém ramenu Joy děkovala bohu za to, že má vedle sebe Davyho. „Díky. Jestli si tu paži dneška něčím namasíruju a budu ji šetřit, snad se to do zítřka spraví,“ uvažovala nahlas.

Na okamžik si přála mít aspoň část Davyho síly. Pak ale připustila, že není unavena fyzicky ani kvůli té nehodě s rukou. Je vyčerpaná duševně. Několik dnů se úporně brání myšlence, že se Gabe vrací. Přijímala to stejně jako příliš úzkou spáru, již se jí podaří projít, budeli o to velmi usilovat. Bohužel myšlenky se jí nepodařilo zapudit, jen se stále víc vyčerpávala.

Hřbetem dlaně si otřela čelo. Jeskynní bahno bylo tak jemné, že proniklo naprosto všude, dokonce pogumovanými rukavicemi a několika vrstvami oděvu. Člověk měl pocit, že mu přes kůži prosakuje až do kostí. Vidina horké koupele, která na ni doma čeká, Joy trochu zvedla náladu. Tentokrát si vanu opravdu vychutná.

„Doktorko?“ připomněl se Davy poněkud úzkostlivě.

„Právě si představuju na teplou koupel,“ odpověděla Joy.

„Ach tak…,“ zasmál se. Pak se napřímil a vytáhl paže vysoko k hvězdné obloze. „Vím přesně, co máte na mysli. Byl jsem dole už tolikrát, ale pokaždé se vyplazím utahaný.“

Navršili pracovní svršky do nákladního prostoru džípu. Po absolutní temnotě podzemí jim hvězdná noc připadala plná světla a příjemného jiskření. I žluté světlo reflektorů působilo měkce a přátelsky.

Také světla lamp v chatkách v Cottonwood Wells napovídala, že tu je živo.

Davy zaparkoval za Joyiným domkem a rozhlédl se. „Generátor zase zkolaboval. Na horkou koupel můžete zapomenout, ledaže by vystačila voda ohřátá kolektory.“

Joy si povzdechla. „Chudák Fish. V jednom kuse kleje, že ten druhý generátor od armády pamatuje stvoření světa.“

„Fish tvrdí spoustu věcí,“ prohodil Davy.

Joy se málem rozesmála. Mechanik se proslavil bujnou fantazií a trefnými metaforami.

„Jestli jeho kletby pomůžou, pak Fish –“

Zbytek slov přehlušilo přerývané zavrčení, to jak se generátor probouzel k činnosti. Světla zablikala, zhasla, pak se znovu rozsvítila. Cottonwood Wells jako by ozářilo slunce. Vrčení generátoru ještě chvíli kolísalo, než se ustálilo někde mezi tichým předením a rozzlobeným bručením. Zvuk ještě zeslábl, když z technické místnosti vyšel Fish a zavřel dveře.

Davy se rozesmál. „Fish musel pronášet nějaká zvláštní zaklínadla. Nepamatuju si, že by se ta rachotina někdy tak svižně rozběhla.“

„Přinejmenším budu moci nabít čelovku,“ libovala si Joy. Pro případ nouze sice nosila také karbidovou svítilnu, ale v panenské jeskyni upřednostňovala čisté elektrické světlo. „A kromě toho budeš moci spustit svoje chytré počítače, známé požírače elektřiny, a taky můžeme v klidu vyprat.“

„Amen,“ konstatoval Davy. Za dva roky si už několikrát užil praní na valše a upřímně se té představy děsil.

Společně s Joy donesli na stísněnou prosklenou verandu zablácené oděvy a lana. Pak Joy rozsvítila a začala zápasit se zipem kombinézy zalepeným bahnem. Vždycky používala kombinézy na knoflíky, ale při průlezu jednou pasáží se utrhaly i ty nejdůkladněji chráněné.

Zip ne a ne povolit a Joy tiše klela.

„Zasekl se?“ ptal se Davy.

„Vypadá to tak,“ přikývla.

„Počkejte, pomůžu vám,“ řekl, zatímco se sám už svlékl do spodního prádla.

Joy si ani nevšimla dokonalého, opáleného a téměř nahého mužského těla. Jen k Davymu vzhlédla v naději, že jeho pevné prsty povolí umíněný zip.

„Podíváme se na to,“ obrátil si ji Davy ke světlu. „Bahno,“ zamračil se a naklonil se nad zip.

Joy zaklela, ale hned se rozesmála. „Davy, ty máš talent k

přesným –“

„Formulacím,“ dokončil větu za ni. „Jo, to vím. Nejspíš to souvisí s povoláním kartografa.“

Přichytil pevně límec kombinézy a druhou rukou potáhl za jazýček zipu, ale vyklouzl mu ze zablácených prstů. Zkusil to znovu. Zase marně. Začal zipu domlouvat jako Fish generátorům.

Ani Davy, ani Joy si nevšimli muže, který kráčel ve stínu topolů k Joyinu domu.

Sedm

GABE VSTOUPIL TIŠE na zadní verandu srubu, k němuž ho nasměroval mistr klení zvaný „Fish“. Z lakonických informací Gabe pochopil, že jeskyňáři se právě vrátili z několikahodinového pobytu v Lost River Cave a najde je v posledním srubu vlevo. Kromě tohoto sdělení a strohého pozdravu se od chlapíka nic nedozvěděl a nikoho jiného cestou z parkoviště nepotkal. Ne že by se Fish choval nepřátelsky, patrně v duchu ještě soustředěně spílal tvrdohlavému generátoru, aby se probral k životu. Očividně to pomohlo.

Z nádvoří Gabe viděl ve verandě pouze siluetu polonahého muže. Předpokládal, že to bude vedoucí výzkumu Lost River Cave. Obyčejná žárovka ostrým světlem ještě zvýrazňovala mohutnost urostlé postavy.

Gabe usoudil, že tenhle svalovec by jistě zabodoval na soutěži vzpěračů nebo vrhačů koulí jakékoli úrovně. Kromě toho byl mladý a pohledný. Gabe si s cynickým úsměvem představil reakce studentek na mladého atraktivního profesora.

Pak muž poodstoupil a Gabe zahlédl obrysy mnohem subtilnější postavy v pracovní kombinéze. V kuželu světla se zaleskly krátké, velmi světlé vlasy.

Gabe strnul, jako by ho někdo nakopl do břicha. To přece není možná, mám halucinace. Tohle nemůže být Joy! Sáhl po klice prosklených dveří. Nechal je za sebou volně zabouchnout a zlostně hleděl na polonahého muže, který se zjevně neúspěšně pokoušel zdolat zaseklý zip na Joyině kombinéze.

„Já se o ni postarám,“ ozval se do ticha verandy. Ta slova nezněla jako nabídka, ale jako rozkaz.

Davy vrhl překvapený pohled na muže, který se z ničeho nic vynořil ze tmy, a instinktivně couvl o krok od Joy.

Ta prudce otočila hlavu po hlase ze vzpomínek. Cítila, jak bledne. Otec její dcery k ní kráčel s temným, neproniknutelným výrazem. Měla jsem přece týden čas, abych se připravila na to setkání, mihlo se jí myslí. Hergot, tohle není vůbec fér. Potřebuju ten týden. Nechci,

aby mě viděl unavenou, špinavou, šokovanou jeho zjevením… bezbrannou.

V duchu se ironicky rozesmála své naivitě. Život nikdy neběží podle našich představ a neslibuje, že vše dopadne podle našich zbožných přání. Mohla se přece už poučit ze své dívčí avantýry s Gabem, z těhotenství, z tragické nehody vrtulníku, při níž zahynuli rodiče. Zůstala sama a v situaci, o jaké se jí až do té doby nezdálo ani v nejhorších snech.

V posledních letech prožila několik těžkých období a další nepříjemné překvapení by ji nemělo vyvést z míry. Musí se vyrovnat se situací, stejně jí nic jiného nezbývá.

Nehledě k tomu, že v prvé řadě je povinna ochránit Kati.

Automaticky využila metodu pro přežití, kterou se naučila v minulosti. Potlačí rozbouřené myšlenky, emoce i vzpomínky a soustředí se na momentální okamžik. Teď. Na ničem jiném nezáleží víc než na téhle chvíli.

Zmatek v mysli urovná později. Nyní se potřebuje ovládnout, nedat najevo šok a chránit svou zranitelnou duši… Musí také uchránit svou schopnost milovat, o niž ji ve dvaceti letech málem připravilo ono hořké zklamání.

Odvrátila se od nápomocných rukou, které se k ní vztahovaly, rukou, které kdysi líbala v zajetí vášně a stále se jí vybavovaly ve vzpomínkách.

„To není potřeba, pane Venture,“ řekla. Sáhla po lahvi s tekutým mýdlem, kterou měla neustále po ruce vedle pračky. „Poradím si.“

Gabe zkameněl v šoku. Nevěřil vlastním uším, jen zíral. Ten hlas… Promlouval k němu ve vzpomínkách, šeptal ve snech.

Je to stejný hlas, a přece jiný.

Kdysi měkký tón plný vášně, okouzlující jako hudba, zněl nyní neutrálně a stroze.

Také oči, před několika lety průzračně šedé a živé, byly jiné. Průzračnost zastíral lehký závoj, jako ochrana před dotěrným světem.

Obrana přede mnou.

Nebo to jsou snad stíny po zradě a zklamání?

„Joy,“ oslovil ji tiše, ale naléhavě.

Znehybněla, jako by dostala políček. Jen Gabe ji tak oslovoval. Začalo to hned po jejich seznámení, když se jednou rozesmála nějakému žertu, který pronesl jeden kolega. Uslyšela, že ji otec volá touhle přezdívkou, ale když se obrátila, stál před ní Gabe.

Zadíval se na ni a řekl: Pro tenhle smích ti nemůžu říkat Joyce.

Ahoj, Joy, já jsem Gabe Venture.

„Jsem doktorka Joyce Andersonová,“ řekla velmi důrazně.

Gabe v šoku ztratil řeč. Znal ji jako Smithovou a určitě ne doktorku. Zrak mu bezděčně padl na její levou ruku, ale snubní prstýnek neměla. Avšak koneckonců do jeskyně se prsteny nenosí.

Joy se odvrátila, aby jasné světlo žárovky neprozradilo, jak se jí

třásly ruce, když si nalévala mýdlo na zaseknutý zip.

„Davy, běž se osprchovat, než prochladneš,“ řekla soustředěně. Pak potáhla za kovový jazýček zipu, ale nepovolil. „Nezapomeň mi nechat dostatek teplé vody, jinak tě příště nechám v jeskyni.“

Davy vycítil z Joyina hlasu napětí a otálel s odchodem.

Zip se uvolnil do poloviny, ale pak Joy vyklouzl z namydlených prstů.

Vtom se Gabe s hbitostí, na kterou už zapomněla, sklonil a dokončil pokus. Zip se ochotně poddal jeho pevným, suchým prstům. Polkla slova, která měla na jazyku, a jen tiše poděkovala.

Nepoznával ten suchý, sevřený tón. Odstoupila od Gabea, aniž se na něho podívala. Nesnesla by to. Stál příliš blízko a ona byla příliš unavená, než aby našla sílu déle ovládat rozporuplné pocity.

Nenávidí ho. Přeje si ho obejmout.

S chutí by se na něho rozkřikla. Přeje si dotknout se jeho tváře a vyhladit vrásky vyčerpání.

Nejraději by ho uškrtila zabláceným lanem. Touží ho políbit a nechat se sežehnout ohněm roznícené vášně.

Boj protikladných emocí byl nekonečný a nesnesitelný. Výsledkem byla předstíraná neutralita, zdánlivý klid před hrozící pekelnou bouří. V takovém stavu prožila posledních sedm let.

Naštěstí Gabe zmizí z jejího života dřív, než se bouře rozpoutá. Joy se vynasnaží, aby se s emocemi vypořádala v soukromí beze

svědků, a navenek předvede vyrovnaný exteriér doktorky Andersonové.

Joy si všimla, že Davy stále otálí na prahu verandy. Potlačila podráždění nad jeho ochranářskými instinkty, když si uvědomila, že kolega neví, kdo ten cizí muž vůbec je, natož aby tušil, jaká je mezi ním a Joy vazba.

„Davy, to je pan Venture,“ představovala příchozího. Přitom si svlékala kombinézu pokrytou vrstvou zasychajícího bahna. Bylo tak jemné, že prosáklo až do vrstvy spodního podvlečení. „Zůstane s námi několik dnů, aby zaktualizoval informace o Lost River Cave do jednoho svého starého pojednání.“

„Jsem Gabe, žádný pan Venture,“ poopravil ji Gabe a podával mladému muži ruku. „A zdržím se zde několik týdnů, ne dnů. Doufám, že najdu dostatek materiálu pro knihu o umění a vědě speleologie. Od doby, kdy objevili jeskyni Lechugilla, se mi nenaskytla možnost psát o panenské jeskyni.“

Davy upřel pohled na svou špinavou dlaň a na okamžik zaváhal, zda ji má Gabemu podat.

„Mám za sebou kilometry plížení po čtyřech,“ ujistil ho Gabe s úsměvem, „trocha bláta mě určitě neurazí.“

Davy mu potřásl rukou. „Těší mě, pane Venture…, Gabe –“ Náhle se zarazil. „Nejste náhodou ten dokumentarista Gabriel Venture?“

„Trefil jste se.“

„Hergot! To není možné!“ Davy se zaculil od ucha k uchu.

„Strašně vám fandím. Jste jediný, kdo píše o téhle oblasti přírodních věd přesně a současně poutavě. Vaše práce se čtou jako detektivka. Dokument o rozdílech mezi vzdušnými a pozemními průzkumy toho horského štítu v Andách byl úžasný.“

„Díky. Ta hora mě málem zabila.“

„Vážně? Co se tam přihodilo?“

„Silný sesuv půdy a kamení nás smetl ze stěny útesu. Já jsem měl na rozdíl do mých průvodců štěstí.“ Davy se zarazil a zvážněl.

Joy se sevřely útroby a zavřela oči. Nechtěla si připomínat ten okamžik, kdy se z rádia dozvěděla, že slavný dokumentarista Gabriel Venture jen zázrakem vyvázl ze spárů smrti v Andách. Šokovalo ji,

jak ji ta zpráva ranila. S nevysvětlitelnou bolestí a úzkostí si představovala, jak strašné musí být pro člověka jako Gabe ležet bezmocný v nějaké nemocnici daleko od domova a přemítat, zda bude ještě někdy chodit.

Až do této chvíli na incident zapomněla, zasunula ho do schránky v mysli, kam uzavírala všechny nepříjemné vzpomínky. Gabeovu

„složku“ nazvala Gabriel Venture, nenáviděný milenec. Vztah s ním byl stejný jako nečekaná tragédie rodičů – byl to zážitek, který se nakonec přes všechen žal a utrpení naučila přijímat, aniž ho pochopila.

Přestala si tedy klást otázky, soustředila se na přítomnost – konkrétní den, hodinu a minutu. A pokud se „složka“ se vzpomínkami na Gabea začala sama neodbytně otevírat, Joy vynaložila veškerou energii a sílu vůle, aby ji zasunula, kam patří. Život jde přece dál a není možné zaobírat se minulostí.

„Jak se cítíte, doktorko?“ zeptal se Davy účastně. „Možná bych se vám měl před odchodem podívat na tu pohmožděnou ruku.“

Gabe se prudce obrátil a tázavě se zahleděl na Joy. I pod šmouhami od bahna bylo patrné, jak je pobledlá. „Co se ti stalo?“ zeptal se.

„Nic, co by nevyléčil dobrý spánek.“

Naklonila se, rozvázala boty, vyzula je a uložila stranou. Pak vystoupila z pracovní kombinézy a hodila ji do vany, aby ji mohla osprchovat z největší špíny, než ji hodí do pračky.

Davy stále otálel u dveří, očividně si přál Joy nějak pomoct, jenže nevěděl jak.

„Sprcha,“ připomněla mu. „A nezapomeň mi nechat trochu teplé vody. Solární kolektory v měsíčním světle nefungují.“

„Máte pravdu,“ přikývl. Bodře zasalutoval, vděčný, že se tón hovoru vrátil do normálu, což znamenalo výměnu někdy až sarkasticky humorných poznámek, kterým však oba rozuměli.

„Skočím si pro ručník a za minutu jsem hotový.“

„Máš ho za zády v bedně, kam sis ho včera hodil. Ještě štěstí, že je na poušti horko, jinak by ti už dávno zplesnivěl.“

Gabe stál bez pohnutí, doslova zkamenělý pod návalem emocí, které ho zaplavily v okamžiku, kdy si uvědomil, že Joy a tenhle svalnatý mladík jsou tak důvěrnými přáteli. Pochopitelně, připouštěl, že to u ní prohrál, když před sedmi lety dal přednost práci a opustil ji, i když se záhy dozvěděl, že je těhotná. Jenže ta část jeho mysli, kde nehrál roli rozum – primitivní, silná a ovládající – zuřila, protože Joy nemá žádné právo stát na verandě v noci s tímhle polonahým snědým a neobyčejně mužným studentem.

Po několika minutách prohrabování bedny plné různých svršků našel Davy osušku a odběhl do Joyina srubu. Vzápětí nato se ozval zvuk sprchy.

„On s tebou žije?“ zeptal se Gabe chladně a záměrně neutrálně.

Joy potlačila nutkání poslat Gabea k čertu i s jeho nemístnou otázkou, ale pochopila, že by tím zadala příčinu k hádce. Je příliš rozrušená a nemůže si dovolit výměnu názorů.

„O nic víc než ostatní moji studenti,“ odpověděla úsečně.

„Profesorka a studenti, kteří k sobě patří, spolu žijí?“ prohodil sarkasticky.

„Sprcha v Davyho srubu nefunguje,“ odpověděla Joy. Pak zvedla ke Gabeovi pohled – chladný a temný jako nehlubší jezírka na dně propasti Lost River Cave. „Proč ty kousavé poznámky?“

„Joy –“

„Doktorka Andersonová nebo doktorka Joyce. Můžeš si vybrat.“ Pak navzdory rozhodnutí mlčet vykoktala: „Nikdo už mi neříká Joy.“ Gabe se sice podařilo polknout jedovatou poznámku, ale ne zcela.

Byl příšerně ospalý a dráždil ho pohrdavý podtón Joyina hlasu.

Měl se předem připravit na možnost, že ji zde ještě potká. Bohužel.

„Chápu, proč ti tak nikdo neříká. Stala se z tebe suchopárná

vědátorka, která neví, co je radost.“

Jeho slova zraňovala jako břitva. Naposled pocítila takovou bolest

před sedmi lety, kdy ji opustil.

„Díky,“ řekla se sevřeným hrdlem. Nenáviděla ho a přála si ho ranit stejně jako on ji.

„Neděkuj –“

„Ach, to je naprosto nezbytné,“ přerušila ho tónem chvějícím se zlobou. „Na tom, co se ze mě stalo, máš největší podíl právě ty.“

Na okamžik se na Gabea podívala jasným, nezastřeným pohledem. Gabe viděl na dno průzračných hloubek jejích očí… a dnes podruhé zažil pocit, že ho někdo nakopl do žaludku.

Mnohokrát uvažoval, jak asi by vypadalo jejich shledání. Představoval si, že by tu hrála roli zloba, výčitky, smutek, slzy. Počítal s projevy všech možných citů, jen nevěřil tomu, co nyní spatřil v jejích očích.

Nenávist.

Osm

GABEA PŘEPADL VZTEK, jaký nepoznal ode dne, kdy se dozvěděl, že se Joy zbavila jejich dítěte. Prudce vykročil vpřed a už otvíral ústa, aby jí připomněl prolhanou potvoru, která žadonila, aby s ní zůstal, protože ho miluje. Jen co zjistila, že není bohatý, jak se domnívala, nechala si dítě vzít.

Joy ustoupila tak rychle, že zavrávorala a zavadila pohmožděnou rukou o polici. Tlumeně vykřikla. Místnost se s ní zatočila a před očima se jí zatmělo bolestí. Kdyby ji Gabe nezachytil, upadla by.

„Moje ruka,“ zasyčela.

Okamžitěji uvolnil paži a přidržel ji kolem pasu. Opřela se mu celou vahou o hruď a snažila se potlačit nával nevolnosti.

„Joy, drahoušku,“ zašeptal a přivinul ji k sobě pevněji. „Bože… Promiň, nechtěl jsem ti ublížit.“

Nedokázala ze sebe vypravit slovo. Jen se mu zesláble opírala o hruď, než se probrala k plnému vědomí. Pak zhluboka vdechla jeho vůni. Jako blesk se vynořila záplava vzpomínek.

Miloval se s ní něžně, a přece divoce. Přesně tak ho milovala –

něžně a prudce, odevzdala se mu celá.

Pak od ní odešel bez ohlédnutí. Nezavolal, nenapsal. Zanechal ji s krvácejícím srdcem, osamělou, odkázanou řešit následky jejich poblouznění podle vlastních sil a možností.

Joy od Gabea malátně odstoupila.

„Opravdu ti už je dobře?“ ptal se nejisté, Jsi bledá jako stěna.“

„Pusť mě.“

Neochotně spustil ruce z jejího pasu. Nepřestával ji však pozorovat, připraven ji zachytit, pokud by znovu zavrávorala.

„Co se ti stalo s rukou?“

„Klopýtla jsem.“

Po těch slovech se od něho odvrátila a chystala se pokračovat v obvyklé rutině. Rozvázala pružnou tkanici na dlouhých kamaších a už si je stahovala z boků, když si uvědomila, co dělá.

Byla zvyklá svlékat si zablácený pracovní oděv, aniž jí kdo z kolegů věnoval pozornost, protože každý měl dost práce sám se sebou po úmorném dni stráveném v temných hlubinách. Vzájemně si ze sebe utahovali nebo uzavírali sázky, zda pračky vypoví službu při druhé nebo třetí dávce špíny. Když s ní kdysi spolupracoval Gabe, bývalo to úplně stejné – žádné váhání či zbytečná útlocitnost. Mezi jeskyňáři vládlo vzácné kamarádství. Tahle situace je naprosto odlišná. Jenže dát to Gabeovi najevo by znamenalo totéž jako připustit, že pouhá jeho přítomnost ji rozrušila jinak než v záporném smyslu. Stejně jako jeho: Joy, zlatíčko. Bože, je mi to líto. Nechtěl jsem ti ublížit.

Kdysi těm slovíčkům podlehla, ale to je už dávno… snad sto let. Tenkrát byla mladá, věřila v život a na lásku. Nyní věří pouze na to, čeho se může dotknout – na podzemní krásy jeskyně Lost River Cave a Katiino objetí.

Prochladlými prsty si stáhla kamaše a začala rozepínat zip na vlhkém pulovru. Pravou ruku vyvlékla z rukávu snadno, ale levou ani nepohnula. Neubránila se bolestné grimase.

Gabe k ní okamžitě přikročil, aby jí pomohl.

„Ne,“ odstrčila jeho ruce. Hlas měla stejně unavený jako pohled.

„Dovol, abych ti pomohl,“ požádal ji. „Neublížím ti, zlatíčko,“ dodal pak tiše.

Ta slova se odrážela v Joyině mysli jako ozvěna a vracela se lehce pozměněná. Hlas před sedmi lety ji, rozechvělou, ale dychtivou pannu, ujišťoval: Bude to v pořádku. Neublížím ti, zlatíčko.

Pohlédla Gabeovi do očí. Pohled mu potemněl a slyšela, jak zatajil dech. Věděla zcela jistě, že si vzpomněl na totéž divoké odpoledne, kdy se nechali oba sežehnout vášní horkou jako mexické slunce.

„Ne,“ opakovala. Vydržela jeho pohled bez mrknutí.

„Joy –“

„Nedotýkej se mě,“ opakovala tichým, drsným hlasem.

Tlumený náraz do nábytku v obývací místnosti a tiché zaklení jim připomněly, že nejsou sami. Za okamžiku už vcházel Davy zahalený do ohromné osušky.

„Ruka ztuhla, co?“ zeptal se, když viděl, že se Joy ještě nesvlékla z mokrého oděvu.

Přikývla.

„Mám vám pomoct?“ zeptal se.

„Prosím,“ přikývla a obrátila se k němu s viditelnou úlevou.

„Kdybys mi pomohl sundat ten pulovr, zbytek už zvládnu.“

Gabe napůl bezradný a napůl naštvaný pozoroval, jak se Davyho velké ruce vztahují k Joy.

„Je zbytečné, abyste se znovu ušpinil,“ řekl drsně a vstoupil mezi Joy a Davyho. „Která ruka bolí, doktorko Andersonová?“

Joy se podívala do zelených očí bývalého milence, které ji nyní pozorovaly chladně jako cizinku. Věděla, že jestli mu nedovolí svléknout jí rukáv, může vypuknout výměna názorů a Davy se dozví důvod, proč si jeho profesorka nepřeje, aby se Gabriel Venture vyskytoval v její blízkosti, natož se jí fyzicky dotýkal.

„Levá,“ řekla bez výrazu.

„Budete schopna připravit večeři?“ staral se Davy, když viděl, jak je Joy bledá.

„Já ji zastoupím,“ nabídl se Gabe.

Naléhavost tónu přivedla Davyho do rozpaků.

„Nedělej si starosti,“ dodal Gabe s nuceným úsměvem, „Joy – doktorka Andersonová – bude v dobrých rukou. Známe se velmi dlouho. Když jsem před sedmi lety shromažďoval materiál o Lost River Cave pro Planet Earth, byla mi víc než pravou rukou. Bez ní bych to nezvládl.“

„Kecy… Chci říct… ehm… To myslíte vážně?“ hvízdl Davy.

„Nikdy se o vás v přednáškách nezmínila a váš článek o Lost River Cave si musí přečíst každý zájemce o vstup do jeskyně.“

„Pan Venture přehání,“ vmísila se do rozhovoru Joy záměrně lehkým tónem. „S dokumentem mu pomáhalo hodně lidí.“

„Jsi příliš skromná,“ prohlásil Gabe suše.

Než mohla Joy odpovědět, obratně jí svlékal zablácený pulovr.

„Souhlasím s vámi,“ řekl Davy. Odešel zadními dveřmi a nechal je za sebou hlasitě zabouchnout. „Díky za dnešní pomoc, doktorko. Ve vaší společnosti zvládnu třikrát víc práce.“

„K tvým službám,“ odpověděla Joy.

„Zítra?“ ozval se ze tmy Davy s nadějí v hlase.

„Půjdu s vámi!“ zavolal na něho Gabe.

„Výborně!“

Pokud se Joy pokusila něco říct, ztlumil její hlas pulovr, který jí Gabe právě přetahoval přes hlavu. Než si stačila ochránit levou ruku, měla pulovr svléknutý.

„Moc to nebolelo, že?“ prohodil Gabe povzbudivě.

„Ani trochu,“ procedila mezi zuby. „Díky.“

„Není zač.“ Hodil pulovr na hromádku k ostatnímu špinavému oblečení a zadíval se na úpletové spodní prádlo. Žádné zipy ani knoflíky, pružné, přiléhající k tělu. „Zbytek nebude tak snadný… Pokud mi nedovolíš použít nůžky, bude to bolet jak čert.“

„Rozstříhat? Nepřipadá v úvahu!“ obořila se na něho Joy v domnění, že se snad zbláznil. „Kdybych měla tu ruku zlomenou, budiž. Ale kvůli nějaké modřině…“ S úsměškem se předklonila a vztáhla obě ruce nad hlavu. „Víš vůbec, kolik takové termoprádlo stojí?“

Další slova spolkla, když se zatajeným dechem čekala, až jí Gabe jediným pohybem svlékne podvlékací tričko. Zůstala už jen v černém spodním prádle, které jí pro práci v jeskyni nejvíc vyhovovalo.

Než se odvrátila, stačil Gabe postřehnout oblé křivky ženy, která ho snad po tisíc nocí pronásledovala v úzkostných snech. Stejně jako hlas a oči i tělo zůstalo stejné… a přesto jiné než ve vzpomínkách. Oblé kontury ňader a boků byly stále pevné, žádoucí mužských doteků a laskání. Změnila se však samotná podstata. Joy už dávno nebyla naivní dívenka v rozpuku. Všechny minulé přísliby byly splněny a nyní tu před ním stála zralá žena.

Nestihla se od něho odvrátit dostatečně rychle a navléct si bavlněnou halenu. Počínala si, jak by už nebyl oním nevítaným cizincem, který za tmy přivandroval z pouště.

Gabe její zbytečná cudnost podráždila.

„Přestaň se chovat jako nedotčená panna. Už jsem viděl, jak vypadáš pod tou zablácenou podprsenkou a kalhotkami.“

Joy strnula a Gabe zalitoval, že nepočkal do rána, aby se oficiálně přivítal s doktorkou Andersonovou. Únava po dlouhém letu a celkové vyčerpání ho připravily o veškerou sebekontrolu. Mnohem horší však bylo uvědomění, že kromě fyzické únavy se ho zmocnila mnohem citlivější a hlubší bolest.

Sedm let po milostné romanci se setkal s nenávistí.

Co jsi čekal, blázne? Vzpomeň si, s jakou pohotovostí se zbavila dítěte!

Joy se obrátila právě včas, aby zahlédla v jeho výrazu stín pohrdání, a to jen potvrdila strach, který ji mučil po sedm let. Nikdy mu na ní doopravdy nezáleželo. Představovala jen chvilkové rozptýlení, prožil si příjemnou avantýru s nezkušenou domorodkou z mexického venkova. Ochotně se mu vrhla do náruče.

Jenže… Jaký má důvod ji nenávidět? Nedopustila se žádného zločinu kromě toho, že se zamilovala do muže z jiného světa – do velkého Gabriela Ventura.

Joy si neuvědomila, že poslední slova, pronáší nahlas, až když opovržlivý tón naplnil v ozvěně’prostor malé verandy.

„Co jsi očekával?“ zeptala se.

Než mohl Gabe odpovědět, cynicky se usmála. Překvapilo ho to.

„Ne, nesnaž se odpovídat,“ řekla. „Očekával jsi malou naivní holčičku, která s tebou celá nedočkavá skočí do postele. Omyl, chlapče. Holčička vyrostla.“

„Jaká holčička? Blbost. Bylo ti dvacet a mně jen o tři roky víc.“

Na to Joy neodpověděla. Měl pravdu. Nebyla pravda, že strávila spoustu času vzpomínáním. Nechtěla si také připustit, že tehdy žadonila, aby ji vzal s sebou, zatímco tak váhal.

„Ani jsem nevěděl, že jsi ještě v Lost Pviver Cave,“ pokračoval Gabe, jak jsem tedy mohl něco od tebe očekávat? A pokud jde o tu postel, jestli budu chtít ženu, vyrazím si a snadno nějakou dostanu.“

„Jen dávej pozor, aby byla dost mladá a bez ostrých zoubků,“ odsekla Joy vztekle. Dotklo se její ženské ješitnosti, že Gabe sem nepřijel kvůli ní, ale kvůli jeskyni. „V opačném případě se nemusíš probudit.“

„To by ti vyhovovalo, co?“

„Vlastně ano.“

Hned jak Joy ta slova vyřkla, uvědomila si, že nemluví pravdu. Vzpomněla si, jak velice trpěla, když se dozvěděla, že Gabe utrpěl vážný úraz a leží v cizině v nemocnici. Ať byl, jaký chtěl, měl své chyby i dobré stránky a navíc byl otcem jejich dcery.

„Je mi to líto,“ řekla. V jejím hlase se odrážela stejná prázdnota, jakou cítila v duši. „Nemyslela jsem to vážně.“

„Málem jsem ti uvěřil.“

„Ne tak snadno, jako já uvěřila kdysi tobě,“ odsekla znovu. Když postřehla, jak mu tvář zrudla zlostí, pokračovala téměř zoufale:

„Přestaňme, Gabe. Oba máme práci, a pokud ji chceme udělat dobře, musíme sejít spolu do Lost River Cave. Vzájemné osočování nepřispěje ke spolupráci. Nešel bys přece dolů s někým, komu nedůvěřuješ.“

„Jistě, jsi ta pravá, které věřím,“ řekl chladně. Vzpomněl si na interrupci, za níž zaplatila jeho penězi. Nebýt svobodnou matkou jí ovšem velmi usnadnilo akademickou kariéru. „Svou kariéru si přece nikdy nenecháš ohrozit osobními záležitostmi.“

Joy přimhouřila oči. Chystala se něco říct, ale Gabe ještě pokračoval. Krok za krokem rozbourával její hrdosti.

„Beze mě,“ řekl důrazně, „nemáš šanci dostat jediný groš pro dokončení projektu Lost River Cave, doktorko Andersonová. Až budu dole viset na laně, vím, že se na tebe můžu spolehnout.“

„Jak zvláštní, že mě soudíš podle sebe.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že jsi přesně takový, za jakou považuješ mě, kariéra je pro tebe odjakživa na prvním místě v životě.“

Její slova narušila Gabeovu obrannou taktiku prudce, jako když světelný paprsek pronikne temnotou. Zabolelo ho to a současně se rozčílil, že právě ona ho dokázala tak ranit. Ta žena se zbavila jeho dítěte. Neví vůbec nic o lásce.

Jak si dovoluje udělovat mu lekci?

„Ale na tom už nezáleží,“ pokračovala nepřirozeně klidným tónem. „Jsme dospělí. Měli bychom se ovládat a soustředit se na splnění pracovních úkolů.“

Gabe spolkl narážku na potrat. Kdyby to téma nakousl, následovala by nejspíš bouřlivá hádka. Stalo se dávno a nad minulostí – i nad svými city k Joy – by měl být povznesený.

Jenže není.

„Naznačuješ důvěru?“ zeptal se po dlouhém mlčení.

„Pokud máš na mysli pouze pracovní záležitosti, pak zcela jistě,“ potvrdila a unaveně se obrátila k odchodu.

Teprve nyní Gabe zahlédl modročernou podlitinu rozšiřující se od lokte k ramenu. Rázem zapomněl na kousavou poznámku, kterou se chystal pronést, a vybavil si okamžik, kdy zachytil Joy a ona vykřikla bolestí.

„Joy,“ oslovil ji unaveně, smířený se skutečností, že krása vzpomínek se proměnila v ošklivou realitu, „tvoje ruka.“

Překvapeně se na ni zadívala. Bouřlivé emoce potlačila bolest v pohmožděné paži.

„Najde se tady nějaký led?“ zeptal se Gabe. „Přines ručník, zavážu –“

„Neobtěžuj se,“ přerušila ho už na cestě do samoty svého prázdného srubu. „Zranila jsem se dávno před tvým příjezdem.“

Dveře domu se prudce zavřely a Gabe zůstal bezradně stát na verandě. Vyčerpání, bolest a pocit zmaru na něho dolehly s větší tíhou než ta nejtemnější noc.

Devět

NÁSLEDUJÍCÍ DOPOLEDNE ZAMÍŘIL GABE k prosklené

verandě Joyina domku. Mhouřil oči proti oslňujícímu pouštnímu slunci, ale po čtrnáctihodinovém, i když neklidném spánku se cítil osvěžený a opět ve své kůži. Noc naplněná sny neurčitými a tajemnými jako skryté chodby jeskyně Lost River Cave však v ničem nepřipomínaly její krásu. Ze tmy se vynořovaly pouze obrysy, volaly ho neurčité hlasy a mísila se v nich vášeň s lítostí, strachem… a záští. Právě ta představovala nový fenomén v Gabeových starých snech.

Světlo naděje zahalil stín chladné hrozby.

Záměrně se snažil odvrátit pozornost od nekonečného meditování a soustředit se na práci. Z verandy právě vycházeli čtyři osoby, jednou z nich byla Joy. Třídila pracovní výbavu a přitom si dobírala Davyho, že pokud se bude chtít protáhnout pasáží Gotcha, bude se muset natřít velrybím tukem.

Medově nazlátlý lesk Joyiných vlasů vnímal Gabe jako světlo v temnotách. Jen silou vůle ovládl emoce. Je přece profesionál. Je dospělý. Nadešel čas, aby se vysvobodil ze zajetí minulosti a žil dneškem.

Zůstala mu jen práce.

Zastavil se, aby vstřebal první dojmy z lidí, s nimiž bude pracovat a kteří se stanou protagonisty v jeho dokumentu. Ten vysokoškolák byl o pár centimetrů vyšší než Gabe, ale skoro jednou tak statný. Horolezecké lano působilo ve srovnání s širokýma rukama doslova titěrně.

Mladá žena po jeho boku mu sahala asi po bradu a příroda na ní zjevně nešetřila. Byla na mladou ženu docela robustní. Stejně jako černé bikiny, které měla na sobě, i výraz „sošná“ stěží obsáhl kyprou postavu vysoké rudovlásky. Gabe doufal, že zaujala Davyho pozornost natolik, že mu nezbývá čas věnovat se Joy.

Třetí osoba byla Gabeovi nějak povědomá. Středně vysoká atletická postava, lišácký, ale klidný výraz… Ano, tohle je mechanik, s nímž se seznámil předešlou noc. Ukázal mu cestu k Joyinu domku.

Gabe pátral v paměti po jménu. Takové zvláštní, pro člověka žijícího v poušti dost netypické… Waters? Finn? Něco v tom smyslu… Fish. Jasně, jmenuje se Fish – pan Ryba.

Fish se skláněl zpocená záda nad kufrem s nářadím a náhradními bateriemi. Když Gabe otevřel dveře, vzhlédl.

„Dobrý ráno, cizince,“ prohodil. Narovnal se a podával Gabeovi ruku. „Omlouvám se za včerejší nevrlost. Starý generátor mě občas připraví o dobrou náladu. A ten druhý je ještě horší.“

Gabe mu s úsměvem potřásl rukou. „Ani mně nebylo dvakrát do řeči. Strávil jsem třiasedmdesát hodin na cestě, než jsem sem dorazil.“

„Myanmar nebo Kambodža?“

„Jo. Přes Filipíny,“ odpověděl Gabe a upřel na muže zkoumavý pohled. „Jak to víte?“

„Sám jsem asi dvakrát v životě cestoval takhle přes půl zeměkoule, když jsem sloužil v armádě.“ Kolem očí se mu objevily vějířky vrásek v téměř nepostřehnutelném úsměvu. „Naposled jsem se trmácel nějakých osmdesát hodin. Pak jsem usoudil, že by mi z takového cestování mohly naskákat puchýře na zadku a přesídlil jsem do benzínové stanice v Carlsbadu. Začal jsem domlouvat jiným motorům než leteckým.“

„V tomhle je Fish opravdový mistr,“ vmísila se do hovoru rudovláska. „Až budete potřebovat přemluvit nějakou mašinku, aby fungovala, houkněte na Fishe.“

„Teď víte, že nikdy nekleju zbytečně,“ zabručel Fish. Pak kouknul po Maggii. „Ty ses už s Gabem seznámila?“

„Ne.“ Zvedla hlavu od hromádky pracovních kombinéz. „Ahoj,“

řekla s úsměvem.

„Tohle je Gabe Venture,“ chopil se úlohy prostředníka Fish.

„Gabe, slečna Maggie O ‚Marová.“ Pak na něho mrkl a dodal:

„Kdybys tam dole náhodou spadl ze stěny, pak se postarej, abys dopadl na tyhle polštářky.“

„Tiše, Fishi, ať tě neslyší Davy,“ napomenula ho Maggie. Ohlédla se přes rameno k mládenci, který právě navíjel lana. „Kdyby na mně spadla tahle hora svalů, rozplácla bych se jak parní válec.“

Davy se pousmál, ale jinak si žertování na svůj účet nevšímal. Gabe podal Maggii ruku.

„Jsi skutečně ten spisovatel Gabriel Venture?“ vyzvídala Maggie nevěřícně, s očima vykulenýma jako dítě. „Zklamal jsem tě?“

„Vůbec ne! Představovala jsem si tě jako starého ošklivce. Vypadáš úplně jinak,“ uculila se a změřila si ho pohledem zkušené ženy.

„Máš pravdu jen napůl,“ namítl Gabe.

„A v čem?“

„V tom i tom. Jsem napůl cesty ke stáří a napůl ošklivý. Ty jsi v té první polovině – mladá a krásná.“

„Ach, já se snad zamiluju,“ vzdechla Maggie teatrálně.

Zavrávorala a přitiskla si ruku na srdce.

„Jen na mě nespadni,“ uskočila Joy. „Nemohla bych ti nabídnout

měkký dopad, o kterém jste mluvili.“

Davy prudce vzhlédl od práce. „To není pravda,“ ozval se. Vrhl na Joy krátký, pronikavý pohled a hned se zase vrátil k namotávání lana. „Všechny polštářky prostě nejsou stejně napěchované.“

Maggie se obrátila k Davymu a bojovně založila ruce v bok.

„Chceš říct, že jsem příliš napěchovaná?“

Znovu zvedl hlavu a s úsměvem prohodil: „Vypadám snad, že mám chuť přijít o život?“

Maggie mu pohrozila zaťatou pěstí, ale pohotově jí nastavil široké rameno, takže zasáhla biceps. Byl to jen přátelský šťouchanec

„Však počkej, šprčku, jednou tě vezmu k nám a to teprve poznáš pravé chlapy. Nejmladší brácha Roy z tebe nadělá fašírku, než stačíš mrknout okem.“

Davy udiveně zvedl světlé obočí a strčil Maggii do ruky jedno zauzlované lano. „Nejsi tady na ozdobu, tak něco dělej.“

Joy napadlo, že kromě ní si nikdo nevšiml, jak se Maggie po Davyho slovech zatvářila ublíženě a zklamaně. Když se však obrátila, zachytila Gabeův pohled upřeně pozorující ty dva.

Jeho citlivost ji překvapila. Nevzpomínala si, že by ho kdy zajímaly city druhých – pokud ovšem nešlo o jeho rodinu… nebo

sex. Pak se choval až přecitlivěle, jako seismograf. Možná právě proto ho Maggie zaujala – zatoužil po ní.

Když budu chtít ženu, vyrazím si a snadno ji dostanu.

Jen dej pozor, aby byla dost mladá a neměla ještě zoubky.

Maggie byla mladá a svěží…, tak jako kdysi Joy.

Při vzpomínce ji bolestně bodlo u srdce. Nebyla na ni připravena.

Vybavila si stejně zraňující předešlý večer.

S ostrým jazykem. Suchopárná. Žena upír.

„Neposlouchej ho, Maggie,“ dobíral si Gabe Maggii. „Jsi jednička, jenže Davy se to neodváží říct nahlas.“

Maggie nezvedla hlavu a dál navíjela lano. „Díky, ale já vím své,“ řekla rádoby lehkým tónem, ale příliš se jí to nepodařilo. „Celý život jsem trávila s pěti staršími bratry, takže vím moc dobře, jak vypadám. Jsem přerostlá a na kráse pánbíček šetřil.“ Usmála se na Gabea téměř ostýchavě. „Ale stejně díky. Kompliment ženu vždycky potěší.“

Davy přimhouřil modré oči a upřeně se zadíval na Maggii, jako by ji viděl poprvé. Její vážná slova pronesená téměř rozcitlivěle ho viditelně zaskočila. Tohle není ta ironická Maggie, jak ji doposud znal.

Ani Gabeovi neunikl smutný podtón v dívčině hlase. „Vyřiď bratrům, ať drží jazyk za zuby. Jsi víc než jen hezká, Maggie. A pokud ti vadí, že jsi trochu přerostlá, jak říkáš,“ uchechtl se Gabe,

„pak se vsadím, že spousta mladých žen by dala nevím co, aby vypadala jako ty.“

„Amen,“ zabručel Fish.

„Nádherné lži, ale příjemně se poslouchají,“ povzdechla si Maggie s úšklebkem. Tentokrát však nasadila poněkud optimističtější grimasu a promluvila už veseleji. „Nebyl jsi snad příliš dlouho někde v divočině?“ mrkla modrozelenýma očima po Gabeovi.

„Neurážej ho. Copak neslyšíš, jaký je odborník na ženy? Bere nanejvýš dvacítky, ty si dokáže vychutnat.“

Joy se lekla vlastních slov. Takhle odhalit svou zatrpklost! Nemůže přece obviňovat Maggii, že se k ní Gabe chová zdvořile,

zatímco bývalou milenku zahrnuje chladnými pohledy a ironickými poznámkami. Maggie nemůže za to, že je mladá, nevinná a oslňující, kdežto Joy tyhle přívlastky už pozbyla.

Proto se s úsměvem obrátila ke Gabeovi. Z jeho výrazu okamžitě pochopila, jak ho její narážka naštvala. Upíral na ni jasný pohled, ale chladný jako led.

„Vím, že jsi odborníkem v mnoha oblastech,“ prohodila polohlasně, „ale už dávno jsi nebyl v jeskyni, a tak jsem –“

„Naposledy před šesti lety, jedenácti měsíci a třiceti dny,“ přerušil ji Gabe a uzemnil úsměvem, který by jistě snížil teplotu v prosklené verandě na polovinu. Když spatřil její překvapený výraz, pootočil se k Maggii a Davymu, kteří na ně hleděli trochu zaraženě.

„Ano,“ přikývl směrem k ostatním, ale hned se zase obrátil k Joy.

„Vzpomínám si přesně, jak je to dlouho. Lost River Cave pro mě byla úžasným a neopakovatelným zážitkem.“

„A proč?“ vyzvídala Maggie. „Zdá se mi, že není na zemi místo, které jsi nenavštívil.“

Odpověděl, aniž spustil pohled z Joy. „Máš pravdu. Vyšplhal jsem na některé velehory, až jsem v těch výškách omdlel z nedostatku kyslíku. Pak jsem se málem utopil za bouře v exotických mořích. V džungli mě málem zahubila vůně nějakých jedovatých květin. Nic z těch zázraků přírody však doposud nepřekonalo křišťálovou průzračnost vody jeskynních tůní v Lost River Cave. Je čistá, nevinná a omylem jsem se domníval, že dosáhnu na dno,“ líčil s vážným výrazem, „ale pokud uvěříš v tu zdánlivou nevinnost a klamnou líbeznost, klopýtneš a jdeš ke dnu –pokud ovšem dřív nezmrzneš na kost.“

Fish vrhl na Gabea potutelný úsměv a vrátil se k bedně s baterkami.

Joy cítila horko ve tváři. Fish dobře ví, že Gabe hovoří o krajině, ale současně o dobývání žen.

Také ona jeho narážkám porozuměla.

Nejspíš si to zasloužila za svou jízlivou poznámku o odbornících a dvacetiletých dívkách. Skutečnost, že měla pravdu, neubrala na nevhodnosti těch slov.

On však nemá žádné právo považovat ji za nečestnou a chladnou. Nikdy mu nelhala a Kati je živým důkazem vášně, která ji doposud pronásleduje ve snech.

„Protože si uvědomuješ, že to málo, co víš o Lost River Cave, tě neopravňuje považovat se za odborníka, nepředpokládám, že budeš protestovat, když se s tebou bude zacházet jako s úplným začátečníkem.“

„Copak by mi protesty pomohly?“ zeptal se Gabe.

„Ne.“

Jeho úsměv Joy připomněl spíš hrozivě chladné zablesknutí. „Pak

mě, doktorko Andersonová, zasvěťte do všeho, co uznáte za nutné.“ Davymu se tón toho muže nelíbil a zostra se na něho podíval.

„Vyberte Gabeovi lana,“ požádal Joy, „přidáme se k vám v jeskyni později. Nebo byste možná aspoň dopoledne raději zůstala doma. Ruka jistě bolí…“

Gabe si vzpomněl, jak Joy sykla bolestí, když jí sevřel paži.

Prudce se obrátil. „Ještě bolí? Přikládala sis ledové obklady?“

„Nemáme led.“

„Ukaž, podívám se na to.“

„Už jsem v pořádku.“

„Neřekl bych,“ odbyl ji. „Musím zkontrolovat tvůj úraz, doktorko Andersonová, a to ze zcela sobeckého důvodu. Nesvěřím svůj život lanu ovládanému osobou s napůl bezvládnou paží. Jsi –“

„Nezbláznila jsem se, pane Venture,“ přerušila ho. Vyhrnula rukáv volné bavlněné haleny. „Nikdy bych se nenavázala na lano, kdybych měla ohrozit něčí život…, dokonce i tvůj.“

Gabe se včas kousl do jazyka, aby potlačil jedovatou odpověď, a pozorně si prohlížel pohmožděnou paži. Modřina ze včerejšího večera už zdaleka nevypadala tak děsivě a zřejmě nešlo o nijak závažné poranění. Joy může docela bezpečně do podzemí.

Gabeovi však neunikly dva červené, ačkoli nyní už blednoucí pruhy v místech, kde Joy sevřel paži. Jen se jí snažil pomoci vstát a přitom jí ublížil…

Konečky prstů něžně pohladil kůži v místě, aby nahmatal

případné zatvrdliny, pokud by šlo skutečně o závažné poranění.

Nenahmatal nic. Pak položil na podlitinu dlaň a pohotově sevřel Joy zápěstí, když se pokusila uhnout.

„Jsem opatrný,“ pronesl tiše s pohledem upřeným do jejích šedých očí. Postřehl, jak se zorničky rozšířily a Joy zatajila dech. „Chci se jen přesvědčit, zda není pohmožděnina rozpálená.“ Přejel hřbetem dlaně po paži. „Zdá se, že je vše v pořádku,“ řekl zastřeným hlasem. Pak dodal šeptem, aby je nikdo neslyšel: „Hebká jak hedvábí…“

Joy se zrychlil pulz a bylo jí jasné, že to Gabe poznal. Chtěla vytrhnout ruku ze sevření, ale nepustil ji. Kdyby se jí to podařilo, zcela jistě by mu vrazila políček…, nebo ho pohladila stejně něžně jako on ji.

„Děláš si poznámky, Davy?“ zeptala se žertem, ale velmi chladně.

„Takhle se chovají fajnšmekři. Pochopitelně mi už není dvacet a ztratila jsem ideální tvary, jsem poněkud… dalo by se říct obnošená, ale jak je vidět, pan Venture je ochoten přehlédnout těchto pár nedostatků v zájmu pohlavního styku ze zdvořilosti.“

Sotva ta slova vyřkla, nejraději by si ukousla jazyk. Vylekala ji zášť a ironie ve vlastním hlase. Bála se, že ostatní začnou uvažovat, proč je tak vzteklá.

Gabeovi bylo jasné, proč. Vrhl na ni pohrdavý pohled, ale neuvolnil stisk.

Zmocnilo se jí nutkání říct mu, že kdyby předešlý večer věděl o jejím zranění, jistě by ji za paži nepopadl tak surově. Zarazila se však v obavách, že by před ním i ostatními příliš odhalila skutečné emoce. Vycítila, že už tak kolegům vrtá hlavou, proč na každý Gabeův výrok reaguje tak podrážděně. Po celou dobu spolupráce s tímhle

kolektivem se nerozčílila.

„No,“ povzdechla si odevzdaně, „obávám se, že tajemství je už prozrazeno.“ Pak pokračovala rychle, než se překvapení v Gabeových zelených očích stačilo proměnit ve slova. Nasadila suchý úsměv a ohlédla se přes rameno po kamarádech. „Víte, před sedmi lety to mezi Gabrielem Venturem a mnou zaskřípalo a rozloučili jsme se ve zlém. Jak je vidět, vzájemnou antipatii ani čas nevymazal. Tenkrát jsme ale dokázali v podzemí zodpovědně spolupracovat, což

se předpokládám bude opakovat.“ Podívala se na Gabea.

„Nepochybně, že?“

Nebyla to však otázka ani požadavek. Z podtónu jejího hlasu a způsobu, jakým vyslovila jeho jméno, se dala vyčíst nejistá omluva a snad i nabídka příměří.

„Zaskřípalo,“ opakoval Gabe s křivým úsměškem. „Jo, myslím, že se to dá tak říct.“ Podíval se na tři osoby, které scénu se zájmem sledovaly. „Paní doktorka a já se patrně občas dostaneme do křížku.“ Podíval se zpříma na Davyho. „Pak byste se měli krýt, ať nepřijdete k úrazu.“ Oba muži se na okamžik měřili pronikavými pohledy, dokud mladší neodvrátil zrak. „Není to pravda, Joy?“

Z jeho hlasu vycítila stejně nesmělý pokus o smír, který před chvíli naznačila ona. Zelené oči však zůstávaly stejně chladné. Gabe byl z nějakého nepochopitelného důvodu naštvaný na Davyho. Joy užuž otevírala ústa, aby vysvětlila, že Davy nechtěl Maggii urazit svými poznámkami, ale včas si to rozmyslela. Nebylo by. fér přivádět Maggii do dalších rozpaků.

Joy se postará, aby Gabe a Davy udržovali mezi sebou odstup, dokud se situace neuklidní. Davy nepotřebuje, aby ho Gabe rozptyloval svými častými výkyvy nálad, kdy dokázal člověka pořádně vyvést z klidu.

„Dobrá, pane Venture,“ řekla.

„Gabe. Pro tebe jsem vždycky jen Gabe.“

Výhrůžka v jeho tónu byla sotva postřehnutelná, ale působila na nijako doteky jeho prstů na bolavé paži.

„Gabe,“ opakovala poslušně.

„No vidíš, a vůbec to nebolí, že?“ prohodil. Přitom ji palcem hladil po dlani a vnitřní straně zápěstí, dokud neucítil zrychlený pulz. Nenáviděla se za to, jak reaguje na jeho doteky. Srdce se jí rozbušilo částečně ze zlosti, ale rovněž z jiného důvodu. Byla natolik

upřímná, že si to připustila.

„Ber to jako malý nácvik zdvořilého občanského styku. Potřebuješ to, doktorko,… velice to potřebuješ.“

Zarděla se a prudce vytrhla ruku ze sevření.

Davy zaklel, prudce se napřímil a vykročil proti Gabeovi. Fish mu však pohotově zastoupil cestu.

„Myslím, že je čas krýt se, děti,“ prohlásil přitom a nasměroval Davyho k toyotě. „V jeskyni je spousta místa,“ dodal. Obrátil se k Joy a zpříma se na ni zadíval. „Ledaže by ses rozhodla jinak, doktorko.“

Joy věděla, že se Fish nepřímo ptá, zda považuje za bezpečné, aby

zůstala ve společnosti Gabea sama.

I jemu bylo jasné, jak mechanik míní svá slova. Rozzuřilo ho to a prudce se k Fishovi obrátil. Ten pochopil, ale necouvl.

„Jen nám vezměte výzbroj a my si už poradíme,“ řekla Joy rychle, ale rozhodně. „Za hodinku a půl jsme u vás.“

Fish přikývl. „Dobrá, počítám devadesát minut. Děti, naložte materiál a jedeme,“ vystrkoval Davyho s Maggií ze dveří. Když míjel Gabea, prohodil polohlasně, aby ho Joy nezaslechla: „Hodně štěstí, mladý muži. Za šest let, co ji znám, se nezapletla s jediným mužským. Je jí zatracená škoda. Taková pěkná ženská…“

Deset

GABE SE V OHROMENÍ NEZMOHL na jediné slovo, jen se díval, jak mechanik rozvážným krokem odchází s oběma mladými kolegy k džípu. Vzápětí vůz zmizel v oblaku prachu. Gabe se obrátil k Joy. Stále ještě nevstřebal Fishova slova. Šest let.

Panebože. Skutečně jsem ji tak ranil, že ztratila důvěru k mužům?

Byla do mě vážně tak zamilovaná, když se mi tenkrát v náruči vyznávala?

Ignoroval ty otázky. Život ho poučil, že v úvahu je třeba brát lidské činy, nikoli jen slova. Zamilovaná žena se přece nerozhodne pro přerušení těhotenství. A právě to Joy udělala.

Joy pozorovala, jak zamyšlený výraz na Gabeově tváři vystřídal stín opovržení. Přepadl ji pocit totálního vyčerpání a neměla energii pokračovat v bitvě. Duše jí krvácela po těch urážkách a nedorozumění.

Promluvila dřív než Gabe. Věděla, že už nesnese další útoky, aniž by odhalila svou bezradnost a zranitelnost. Až do téhle chvíle se domnívala, že se povznesla nad všechny emoce – láska, nenávist, strach i zlost v ní vřely jako v rozpáleném pekelném kotli. Obávala se, že se každým okamžikem přestane ovládat.

Bylo jí stejně hrozně, jako tehdy, když zahynuli rodiče a krátce poté zjistila, že je těhotná. Gabe ji přitom opustil bez vysvětlení a jen poslal peníze na interrupci. Neobtěžoval se ani prohodit pár obvyklých neškodných lží, jak mu je líto, že nemůže být s ní. Nic.

Zoufalství ji tenkrát málem zničilo.

Po čase dovolila, aby se v její duši uhnízdila zášť a vytlačila lásku. To jí kupodivu dodávalo pocitu klidu. Nakonec se přiměla povznést se i nad nenávist, protože hrozilo, že stráví její duši.

Přála si, aby její dítě poznalo pouze lásku.

Joy svého rozhodnutí nikdy nelitovala. Kati stála za všechno to utrpení a strádání. Ať už je to jak chce, Gabe dal Joy krásnou dceru. Už kvůli ní by měla přestat dštít na něj síru a jitřit v sobě staré rány.

Nakonec to je zase Kati, která ztratila nejvíc.

„Příměří,“ vyřkla přiškrceným hlasem své rozhodnutí a třela si paže, jako by jí byla zima. „Buď se přestaneme hádat, nebo běž za Fishem sám. Nejsem tak krutá jako ty, Gabe. Tuhle bitvu nepřežiju.“

Tvář mu ztvrdla. Otevřel ústa, aby jí pohotově odsekl, ale slova mu strnula na rtech, když si všiml temných stínů únavy a napětí v její tváři. Nedokázala se dále přetvařovat. Tohle není ta veselá Joy ze vzpomínek.

„Prosím,“ naléhala. Vlastní hlas rozechvělý strachem jí byl z duše odporný, ale neměla sílu se ovládnout. „Přestaňme už.“

Šokovaná, že ji v očích pálí slzy a hrdlo se jí svírá, rychle se od Gabea odvrátila. Neplakala od chvíle, kdy poprvé spatřila ten titěrný živý uzlíček, který byl jejím dítětem, a uvědomila si, že její dcerka nikdy nepozná prarodiče a nezažije otcovské škádlení a hýčkání.

„Co si přeješ? Jít dolů nebo do mě dále rýpat?“

„Hodláš přestat zatínat do mě drápy nebo navrhuješ jednostranný mír?“

„Nedělám to záměrně.“ Aniž se mu podívala do očí, dál srovnávala drobnosti, které si budou muset ještě vzít s sebou.

„Nejspíš mě zrada milence zasáhla mnohem citelněji, než jsem si myslela.“

„Zrada?“ podivil se. „Nikdy jsem ti přece nesliboval, že zůstanu.

A když jsem zjistil –“

„Vlastně máš pravdu,“ přerušila ho. Kéž by ta zlostná výměna názorů už skončila! Nebo kdyby o minulosti aspoň nemluvili nahlas.

„Máš pravdu, nezradil jsi mě. Dal jsi mi přesně to, co jsi slíbil.“

Nic.

Nikdo z nich nepromluvil, přesto cítili, že slova visí ve vzduchu jako ty vápencové rampouchy v podzemí Lost River Cave.

Gabe tiše zaklel.

„Promiň,“ začala Joy, „nechtěla jsem –“

„Přestaň,“ utrhl se na ni. „Tvoje rádoby omluvy jsou horší než tvoje urážky.“

Joyin pohled naplnilo zoufalství. Asi to nepůjde. Nejsou schopni vyměnit si jedinou větu bez zlostného šlehu.

A co se bude dít, až se vrátí Kati? Až vyroste a Joy jí poví, kdo je jejím otcem, bude na něho vzpomínat jen jako na muže, který nenáviděl její matku?

„Co ode mě chceš, Gabrieli?“ zeptala se bezradně. „Co mohu udělat, abys mě méně nenáviděl?“

V prvním okamžiku pocítil prudkou touhu a myslí mu bleskly vzpomínky na ohnivá objetí. Pak si vzpomněl na Joyino neupřímné vyznání a dítě, které si nechtěla ponechat. Měl chuť ji udeřit, zranit ji stejně, jako ona zranila jeho, když odmítla nechat žít jeho dítě.

Její zoufalý pohled byl však důkazem, že jí ublížil mnohem víc, než si vůbec kdy uvědomil.

Také ona jemu způsobila bolest.

Přestože Joy nikdy nesliboval sňatek nebo že s ní zůstane – vlastně jí nikdy ani neřekl, že ji miluje – navzdory tomu, že jí nic nesliboval, když ji opouštěl, přesto jí krutě ublížil.

Byl to důvod, proč se zbavila dítěte? Toužila po pomstě?

Proměnila se láska v zášť?

Náhle si připadal starý, utahaný, zatracený. Jeho pohled odrážel stejnou beznaděj, jakou vyčetl z Joyiných šedých očí.

„Co se stalo, je minulostí,“ řekl unaveně. „Nemůžeme to změnit, ale dá se s tím žít.“

Co zlého jsem udělala, že mě tak nesnášíš? chtělo se jí vykřiknout. Neměla ale chuť dál s Gabem zápasit. Pro tuto chvíli stačilo, že se na ni díval spíš smutně než s opovržením.

„Pokusme se stvořit něco lepšího než v minulosti,“ řekla bezvýrazně. „Nezáleží na tom, co se mezi námi stalo nebo nestalo, oceňuju tvou schopnost podělit se v reportážích o nové objevy s širokou veřejností.“

Gabe se jí upřeně zadíval do očí. Nejraději by ji nějak povzbudil,

přestože mu srdce stále bušilo rozčílením a úzkostí.

„A já,“ řekl tiše, „respektuji profesionalitu a zkušenost, díky níž se doktorka Andersonová z Nového Mexika zařadila mezi přední americké speleology.“

Joy se na něho podívala s upřímným údivem.

„Jistě,“ pokyvoval Gabe hlavou. „Konečně jsem udělal to, co jsem měl udělat hned, když jsem přijal tuhle pracovní nabídku – domácí úkol.“

Kdyby neváhal, mohl se už v předstihu dozvědět, kdo je doktorka

J. Andersonová bez ohledu na to, že vypustila „Smithová“. Kdyby tušil, že Joy je stále v Lost River Cave, připravil by se na setkání a nedopustil by, aby Joy tak rychle a nelítostně zbořila jeho obrannou bariéru.

Také ona by se mohla duševně připravit a setkání by bylo pro oba mnohem méně bolestné a emotivní.

Neřekl to však nahlas. Nechtěl zpřetrhat první nitky vedoucí ke smíru, k němuž se po vzájemném obviňování ze zrady snad dopracují.

„Balíček, který mi můj redaktor předal, na mě udělal velký dojem,“ vysvětlil. „Tvoje články publikovaly nejprestižnější odborné časopisy na dvou kontinentech včetně monografie o důsledcích různých poměrů kyseliny sírové a kysličníku uhličitého na rozpouštění vápence v hlubinách pohoří Guadalupe Mountains.“

Joy mlčela, překvapením nedokázala hned najít vhodnou odpověď.

„Svou prací jsi položila vědecký základ novému chápání, jak vznikají určité jeskynní formace,“ pokračoval, „a jak dlouho může takový proces trvat. Pak je tu tvé pojednání o paleoklimatu jihozápadu vzniklé na základě analýzy formací v Lost River Cave. Bylo mi řečeno, že to je definitivní závěr o zdejších jeskynních útvarech a pravěkých klimatických podmínkách.“

Joy se konečně nadechla. „Mám štěstí na spolupráci s oddanými speleology.“

„A oni mají štěstí, že pracují zrovna s tebou.“

Neklidně přešlápla z nohy na nohu. „Díváš se na mě jako na cizinku.“

„V mnoha ohledech tě skutečně neznám.“ Joy z Gabeových vzpomínek byla velmi bystrá a právě to ho na ní fascinovalo. Milovala temné, tajuplné prostory Lost River Cave, dychtivě je prozkoumávala a učila se. Chyběla jí však profesionální disciplína a

systematický postup, který si pak postupně budovala sedm let.

„Vykonala jsi pozoruhodný kus záslužné práce,“ řekl prostě. „Rodiče na tebe musí být pyšní.“

Neušlo mu, že jí po tváři přelétl smutný stín a šedivé oči potemněly.

„Rodiče nežijí,“ řekla a pokračovala v práci se speleologickou výzbrojí. „To je mi líto. Nevěděl jsem…“

Zarazil se. Uvažoval, kdy asi zemřeli, jestli právě ta událost Joy změnila a vzala jí ze rtů úsměv. Vzpomněl si, jak jím otřásla otcova smrt. Stále mu velice chybí. S rodičem odejde vždycky i kus dětství. Joy neměla sourozence, s nimiž mohla sdílet vzpomínky na rané roky života. Gabe má naštěstí staršího bratra, svůj jistý přístav a oporu, kdykoli jím smýkne nějaká osudová bouře. Kromě toho ho doma vždy vítá matčina otevřená náruč.

Nedokázal si představit, jaké asi je zůstat na světě naprosto sám.

„Muselo to pro tebe být velice zlé,“ řekl zvolna. „Stalo se to… dávno?“

„Zahynuli při leteckém neštěstí deset dnů po tvém odjezdu z Cottonwood Wells.“ Joy se snažila hovořit vyrovnaným hlasem, ale nedařilo se jí to. „Helikoptéra se zřítila. Po té události… jsem si pozměnila jméno. Hodně jsem se změnila.“

V tichu verandy bylo slyšet, jak se Gabe prudce nadechl. Bez rozmyšlení pohladil Joy po tváři, ale jeho nitrem zmítaly protichůdné emoce. Bože, ztratit první lásku a týden nato oba rodiče…

Není divu, že se cítila osamělá, zrazená. Osud ji položil na lopatky, a sotva se sebrala, musela se vyrovnat se skutečností, že čeká dítě. Na takové zvraty nebyla připravena citově ani finančně. Přežití ji muselo stát hodně vůle a odhodlání.

„Je mi to moc líto,“ zašeptal. Rmoutilo ho mnohem víc než jen smrt dvou osob, které si velice oblíbil a vážil si jich. „Proč jsi mi nenapsala? Byl bych ti pomohl,“

Sotva tu větu vyslovil, uvažoval, jak by mohl Joy pomoct víc než nechat bratrovi pro ni peníze a Joy jeho telefonní číslo. Než by ho na Orinoku zastihla pošta, uplynulo by od smrti Joyiných rodičů a interrupce několik měsíců.

„Nějak bych ti určitě pomohl,“ opakoval spíš pro sebe.

Jedinou odpovědí mu byl krátké, drsné pousmání, když si vzpomněla na ten šek. „Ne, díky. Nabídl jsi mi dostatečnou ‚pomoc‘, abych přežila.“

Vycítila, že ho tou poznámkou zase rozzlobila. Zaťal pěsti a strnul. Když vzhlédla, zlostně mu jiskřilo v očích.

„Jestli se budeme stále zabývat minulostí, promarníme každou šanci k usmíření,“ řekla nešťastně. „Oba cítíme, že jsme se dopustili omylu. Dobrá, bylo to špatně a je to politováníhodné. Život je pes, ale musíme ho prožít. Pak umřeme. Takže si natáhneme kecky a šlapejme dál, nehledě na vzájemnou osobní antipatii. Jinak budeme muset Lost River Cave pustit k vodě. Rozhodni se, Gabe. Jestli nezačneš mluvit o tom, co bylo, pak i já přestanu.“

„Takže se budeme vzájemně milovat kvůli kariéře?“

„Milovat? Láska a velký Gabriel Venture? To je velmi nepravděpodobný úkaz, kovboji,“ prohodila Joy ironicky. „Copak věříš smíru, když neodhodíme zbraně?“

„Takže bychom se měli držet oba na uzdě při vtipné konverzaci? Nebo se mám kvůli tobě držet zpátky jen já?“ zeptal se chladně s pohledem upřeným na její ústa.

Před oběma vyvstala nedávná vzpomínka – Joy se chvěla něčím jiným než jen hněvem, když jí hladil měkkou dlaň a zápěstí.

Trhla sebou, aby se vrátila do přítomnosti a konečně se vymanila ze zajetí tohohle muže. Zhluboka se nadechla, snad aby potlačila zlost, která se jí zase zmocnila, když Gabe vyslovil slovo láska.

Bála se smyslnosti, která z něho vyzařovala, silná jako její hněv.

Dotíralo na ni příliš mnoho vzpomínek. Připomínaly jí, jak kdysi reagovala na Gabeovu přítomnost. Byl objevitelem jejího ženství, prozkoumával tajemství jejího panenského těla.

Pravděpodobně by reagovala stejně i nyní.

Pravděpodobně by konečně unikla té citové vyprahlosti a prázdnotě, probudila by se v ní potlačovaná sexualita, která jí bránila milovat jiného muže. Ochránila by Kati před budoucností, k jaké je odsouzena ona, její matka –před osudem osamělého jedináčka.

Představa, že by mohla mít další dítě, Joy rozrušila, ale zároveň vyděsila. To by se přece musela opět stát Gabeovou milenkou! Pochybovala, že by se ubránila jeho sexualitě líp než jeho pohrdání.

Ano, nějak by s ním vyšla. Kolik toho musela dokázat, aby se v životě dostala tam, kde teď je. Nikdy by se nevzdala toho, čeho dosáhla jen proto, že by nedokázala ovládnout svou nenávist nebo touhu po bývalém milenci.

„Nemáš o mě zájem, tak, prosím tě, přestaň s tou komedií,“ požádala tiše, poněkud rozechvělým hlasem. Dívala se přitom do zelených očí, tak blízkých, známých ze snů a vzpomínek. „Můžeme se k sobě chovat jakkoli, minulé události v Cottonwood Wells nezvrátíme. Jen ovlivníme přítomnost a budoucnost svým přístupem poznamenáme místo, které je mi velmi drahé.“ Pak se dlouze nadechla a pak učinila Gabeovi nabídku, při níž jí vstoupily slzy do očí.

„Odjedu z Cottonwood Wells,“ řekla, ačkoli si jen těžko dokázala představit pobývat několik týdnů jinde. „Vrátím se až po tvém odjezdu.“

Všiml si, jak se jí lesknou oči. Pochopil, s jakým sebezapřením se odhodlala k takovému rozhodnutí.

„Kristepane, ty mě skutečně tak nenávidíš?“ zeptal se dotčeně.

„Lost River Cave je tvůj život, a přesto se dobrovolně vzdálíš krátce

před dokončením prací jen proto, aby ses mi vyhnula.“

„A ty se na mě nemůžeš podívat, aniž bys mě aspoň slovem neranil,“ pronesla mdle. Sklesle čekala na jeho rozhodnutí.

Viděl, že je stejně zdeptaná a bezradná jako on. Když se sem trmácel přes půl zeměkoule, myslel si, že je připraven na všechno. Tuhle situaci ani ve snu nepředpokládal.

Zloba… Nenávist… Zoufalství… Muka.

Tak co teď uděláš, blázne? A nepokoušej se reptat na drobné uskoky osudu. Ti muži, kteří se s děsivými výkřiky řítili na dno téměř tisícimetrové propasti, by si s tebou milerádi vyměnili roli.

Navíc by ses měl pokusit nahlížet na věc z Joyina zorného úhlu.

Připravil jsi ji o nevinnost a opustil ji, aniž jsi tušil, že je těhotná. Za

deset dnů po tvém zbabělém odjezdu jí zahynuli rodiče. Pak zjistila svůj stav a tys byl kdovíkde. Teď se objevíš a čekáš, že ti vystele cestičku do svého domu růžemi? Jak by ses zachoval ty na jejím místě – těhotná dvacetiletá dívka, která zůstala po rodinné tragédii osamělá, nemá se na koho obrátit, je bez peněz a nemá šanci si je vydělat?

Gabe se ani nepokoušel hledat odpověď. Zraňovala ho jako ostří nože.

Neopustil Joy úmyslně. Nechtěl ji nechat samotnou ve světě, kde nikomu nezáleželo, zda přežije nebo padne ke dnu.

Jak mohl vědět, že jí zahynuli rodiče? Nechtěl jí takhle strašně ublížit.

Drobný úskok osudu, jako například sesuv půdy a smrt v tisícimetrové strži.

Zachmuřeně pohlédl na ženu, která tu stála před ním bez úsměvu, s výrazem beznaděje ve tváři přepadlé únavou. Mladá žena, s níž se kdysi miloval, zemřela. Zahubil ji čas a životní okolnosti. Zničil ji milenec, který neměl v úmyslu zachovat se k ní krutě. Jestli měřil vzdálenost přes půl světa proto, aby pokračoval v rozkošné, nevinné romanci, pak je skutečně blázen.

A pokud by tahle žena měla znovu platit za jeho lehkovážnost, musel by sám sebou do konce života pohrdat.

„Zůstaň,“ řekl téměř beznadějně. „Kdybych věděl, že rodiče zemřeli krátce po mém odjezdu…“

Nedokončil větu. Bylo mu nanic z toho, co musela Joy kvůli němu prožít. Hořce litoval, že si dítě nenechala, ale už jí to nezazlíval. Také necítil, že by na něm ona spáchala nějakou křivdu. „Budeme prozkoumávat Lost River Cave společně a pohřbíme minulost do hrobu tisíc metrů pod zemí.“

Otřásla se. Při jeho slovech prožívala stejná muka jako on.

„Musíme začít úplně od začátku,“ pokračoval. „Nebyl jsem v jeskyni sedm let. Považuj mě za nováčka. Zvládneš to?“

„Ano,“ přikývla. Pak dodala tiše, zastřeným hlasem, že ji téměř neslyšel: „Díky.“

„Za co?“

„Že můžu zůstat. Vím, že to nechápeš, ale –“

„Myslím, že chápu,“ přerušil ji prudce. Upřeně se jí zadíval do očí. Leskly se jako opály, ale přesto postrádaly dávnou jiskru. „Lost River Cave je jediné, co ti zůstalo z dětství, z doby nevinnosti. Život tě okradl o vše, kromě té podzemní krásy a tajemství přetvořených do neuvěřitelného, živého kamene.“

Pátrala pohledem v jeho tváři, jako by před ní stál úplně cizí muž a nikoli Gabriel Venture, o němž se mylně domnívala, že ho dobře zná. „Jak to víš?“

„Protože cítím totéž… Ale neptej se mě, proč.“

Rozhostilo se mezi nimi téměř něžné ticho, jako by se oba ztratili na tomtéž místě a ve stejném čase. Důvěrně známí, přesto cizinci… Joy přepadla nepochopitelná touha konejšit Gabea. Jako by ji nikdy neopustil, neublížil jí. Jako by to nebyl právě on, kdo ji naučil nenávidět.

V jistém slova smyslu to byla pravda. Osoba, která jí tak ublížila, nebyl tenhle vysoký, štíhlý unavený muž s očima plnýma otazníků, bolesti… a osamění. Tohohle muže neznala.

Ani on ji nepoznával.

Snad ji neznal a ni tenkrát. Neznala ho a ani ho doopravdy nemilovala. Zamilovala se do svého dívčího snu o lásce.

„Možná to zjistíš tam dole,“ řekla Joy. „Co?“

„Poznáš, proč je pro tebe Lost River Cave tak výjimečná.“

Jeho trochu křivý úsměv byl stejně nečekaný jako slova, která vzápětí vyřkl. Byl to úsměv muže, který se zastavil v běhu a teprve pak si uvědomil, že je totálně vyčerpaný.

„To bych chtěl od života příliš,“ řekl. „Spokojím se, když v Lost River Cave naleznu stejnou krásu, jakou si pamatuju. Po ničem jiném netoužím, jen po vzpomínce, která je pravdivá.“

Jedenáct

K ÚSTI JESKYNĚ VEDLA pouze kolej vyjetá v kamenné suti pohoří Guadalupe Mountains. Joy řídila v nerovném terénu se stejnou zručností, s jakou zacházela s horolezeckými lany a karabinami.

Dřeviny a vysoké trnité keře poskytovaly jen chabý stín rozpálené, vyprahlé zemi a teprve v nejvyšších polohách ustoupily stále zeleným porostům zakrslých jehličnanů.

„Tamhle, asi šest kilometrů odsud, jak letí ten havran, se nacházejí ohromné jeskyně Carlsbad Caverns,“ mávla Joy k jihozápadu. „Teď jedeme po guadalupském masivu. Jsou to zbytky obrovského komplexu útesů vytvořených v pozdně permianském období, během triasu a druhohor.“

„Můžeš mi to přeložit?“ požádal ji Gabe. Pilně ťukal psacím hrotem do klávesnice miniaturního notebooku. Pro zrychlení zápisu používal vlastní znaky.

„Některé vápencové formace tvořící guadalupské pohoří vznikly před dvěma až pěti sty miliony let. Jsou to právě ta místa, kde se vytvořily jeskyně.“

„Ty ale nejsou tak staré, že?“

„Ne. Tenkrát se mezi útesy začaly tvořit vertikální pukliny. To období nazýváme první stadium formování jeskyně. Druhé stadium nastalo, když moře ustoupilo a útesový komplex pohřbila hlušina splavená z vyšších poloh. Podzemní voda pak vytvořila ve vápenci díry, že vypadal jako ementál,“ vysvětlovala Joy.

Ohlédla se přes rameno a musela se usmát, jak se Gabe mračí a soustředěně zapisuje informace, nehledě na kodrcavou jízdu. Tohle je Gabe z Joyiných vzpomínek – neobyčejná bystrost a inteligence spojená se schopností dokonalého soustředění.

„Tohle období,“ pokračovala, „trvalo asi sto třicet milionů let. Následujících čtyřicet milionů zaplavovalo moře mělce oblast nazývanou teď Delaware Basin.“ Rozmáchla se jednou rukou

směrem k poušti, aby naznačila oblast od úpatí hor k horizontu. „Poté Pyramide Oroseny –“

„Vzdávám to,“ přerušil ji Gabe.

Ke svému i jeho překvapení se rozesmála. „Promiň. Tvoje reportáže jsou tak technicky dokonalé, až zapomínám, že nejsi odborník. Jinými slovy: Asi před pětadevadesáti miliony let se začaly tvořit hory. Následujících asi čtyřicet milionů let se zemský povrch zvolna vyvyšoval a trhlinami mezi skalními stěnami pronikala voda. Vzpomínáš si přece na ty praskliny, ne?“

„Ještě stále ti rozumím.“

„Voda vstřebávala z rostlin kysličník uhličitý, následkem toho se proměňovala v roztok kyseliny uhličité a rozpustila část vápence. Tento proces dal vzniknout větším a větším jeskynním útvarům, které se postupem času propojovaly. Když pohyb zemských desek ustal, začal se vývoj komplikovat – pokud jde o formování jeskynních útvarů.“

Gabe tiše zaúpěl, ale usmíval se přitom. Také Joy se usmívala.

„Řekněme, že uhlovodíky nacházející se pod útesovým masivem

„vyzrály“ díky obrovskému žáru magmatu – roztaveného nerostu – a vytvořily pod delawarskou planinou zásoby ropy. Pak se zemská deska pod planinou pohnula, uhlovodíky vystupovaly k povrchu a k ním se naopak dostávala podzemní voda. A právě v tom období se začaly rychle zvedat guadalupské hory. Vytvářel se hydrosíran, rozpouštěl se a proměňoval v perfektní kyselinku, která stoprocentně zabírala na vápenec. Je důležité nezapomínat, že ta kyselina byla horká, zemské magma fungovalo jako doběla rozpálená gigantická plotna. Vytvořily se podmínky pro třetí stadium, což znamená formování termálních jeskyní.“

„Kyselý síran,“ opakoval si Gabe. Uchopil psací hrot do zubů a oběma rukama se přidržoval palubní desky, protože džíp se trmácel obzvlášť nerovným terénem. „Je to ta hrůza, co páchne po zkažených vejcích?“

„Přesně tak.“

„Kristepane, tam to muselo čpět!“

„Kdyby ses do jeskyní dostal, ani by tě to neobtěžovalo. Zemřel bys dřív, než bys síran ucítil. Nebyl tam kyslík. Hovoříme o naprosto jiné realitě, než jakou známe z dnešní doby. Formování jeskyní ve třetím stadiu probíhalo díky geotermálnímu žáru.“

Gabe zase uchopil psací hrot a chystal se pokračovat v zapisování.

„Poslouchám.“

„Já vím. Právě proto jsi tak dobrý. Dokážeš totiž poslouchat.“

Vzhlédl od notebooku, ale Joy se dívala upřeně před sebe, nikoli na něho.

„Někdy mezi dvanácti a pěti miliony let začalo čtvrté stadium. Tehdy žár zemského nitra vytlačoval kapalnou kyselinu sírovou vzhůru a ta cestou vyžírala ve vápenci ohromné výduti. Současně s tímto procesem docházelo k chemické reakci, při níž se tvoří vodnatý síran vápenatý a živec, pochopitelně kromě dalších neobvyklých sloučenin, které vyvřely z té horké polévky. Stačíš psát?“

„Jakžtakž,“ zabručel Gabe.

„Jeskyně vytvořené ve čtvrtém stadiu kyselinou sírovou prostupovaly i prostory vzniklými v předešlých třech stadiích.“

„Moment,“ zarazil se Gabe. „Chceš říct, že všechna čtyři stadia formování jeskynních útvarů probíhala současně?“

„Ano i ne. Docházelo –“

„Publikovala jsi své hypotézy?“ přerušil ji rychle.

„Jsou součásti mé doktorandské práce.“

„Výborně. Přečtu si monografii. Ještě něco?“

„Jen známé vzestupy a propady zemských desek a mořské hladiny, což znamená, že občas se jeskyně masivně zvětšovaly, jindy ne. Když vodní hladina klesla a zanechala podzemní prostory suché, zdobila je prokapávající podzemní voda.“

Joy zastavila džíp vedle otlučeného vozu kolegů. Kromě něho nebylo v okruhu několika kilometrů ani památky po sebemenším projevu civilizace.

„Měli poruchu?“ zajímal se Gabe.

„Ne. Tento týden končíme jízdu zde.“

„Tento týden?“

„Každý týden měníme trasu, abychom maskovali vchod do jeskyně.“

„Kvůli nezvaným hostům, co?“

Joy přikývla. „Bezohlední jeskyňáři nebo sběratelé kuriozit by zničili výtvory staré miliony let za pár hodin. Nehledě k tomu, že by kradli panensky čistou vodu. Musíme jeskyni co nejvíce chránit.“

„Takže vaším krédem je průzkum bez nejmenšího poškození?“ zeptal se Gabe, když vyskočil z džípu na kamenitou zem.

„Asi něco v tom smyslu, ale ve skutečnosti sebevíce opatrný postup zanechá v prostorách stopu. Dokonce lidský dech zanechává v jeskyních bakterie a chemické látky.“

„A co teprve lidská noha…“

„Označujeme stezky oranžovou páskou, abychom vždy postupovali stejným směrem, ale…“ Joy si povzdechla. „Trasy vedou mezi panenskými útvary, někdy také přes ně. V obzvlášť choulostivých místech dokonce sundáváme boty a obouváme lezecký, abychom poškodili povrch co nejméně.“

Gabe vytáhl z džípu batoh a podal ho Joy. „Praktikovali jste tedy průzkum s co nejmenšími negativními důsledky,“ okomentoval její slova Gabe.

„Ano,“ přikývla Joy s pohledem upřeným na rozeklaný svah před sebou, nikoli na Gabea. Oči ji zářili nedočkavostí.

„Co tam vidíš?“ zeptal se tiše.

„Lost River Cave vznikla ze stejného silného vápencového podloží jako obrovské jeskyně v Carlsbadu, jeskyně Lechugilla, Slaughter, Spider a mnoho dalších. Objevili jsme přes sto padesát kilometrů chodeb v Lechugille a víc než sto třicet sedm kilometrů podzemních prostor v Lost River Cave.“ Pozorovala nezapomenutelné panorama krajiny, jako by nahlížela skrz zemský povrch až k nazlátlému vápencovému podloží. „Stále věřím, že jednoho dne se někde, nějak jeskyně Lost River Cave propojí se svými ostatními slavnými sestrami.“

Gabe hvízdl. „To bude úžasné. Existuje nějaká šance?“

„Nic tomu nestojí v cestě. Ale najít spojovací chodbu může trvat roky, možná celé generace speleologů budou muset prolézat pavučinou chodeb a spár. Nám zbývá už jen šest týdnů.“

Za krátkou dobu, co byl Gabe v Cottonwood Wells, už tu větu slyšel od všech jeskyňářů. „Krácení peněz vás nakonec přinutí výzkum předčasně ukončit, a proto tak spěcháte, co?“

„Trávíme v podzemí každou možnou minutu a pokoušíme se dokončit mnohaleté projekty. Ano, hrozba nuceného odchodu nás žene do práce.“

„Právě proto chodíte vždycky ve dvojicích?“

Joy váhavě pokrčila rameny. „Dvojice je naprosté minimum osob, aby se zajistila aspoň jakási bezpečnost. Trojice je lepší, protože jeden může zůstat se zraněným a třetí jde přivolat pomoc. Ideální je pětičlenný tým. Umožňuje dokonalou spolupráci a vylučuje zbytečné chyby nebo nehody. Právě proto jsme vynechali nejspodnější patra. Při tak malém počtu lidí by to byla velmi nebezpečná práce.“

„Takovou zprávu můj redaktor nerad uslyší.“

„Jestli nám chce píchnout s nějakými pěti tisíci dolary na týden, pak uvidíme, co se dá dělat.“

Gabe zavrtěl hlavou. „To je velmi málo pravděpodobné.“

„Promluv si s Davym. Má spoustu fotografií spodních prostor a perfektně zpracovaný program postupu pro speleology. Nic dokonalejšího jsem neviděla.“

Gabe si v duchu opakoval, že na to nesmí zapomenout. „Kudy

půjdeme dneska?“ zeptal se.

„Do druhého patra. Je tam poměrně sucho, prostor je otevřený a dostatečně bezpečný. Vede odtamtud několik cest, ale my půjdeme tou nejdelší. Nejsou tam žádné prudké sestupy ani voda nebo krkolomné spáry mezi kluzkými stěnami. Až se dostaneme dolů, spojíme se vysílačkou s ostatními.“

„To zní zajímavě,“ přikyvoval Gabe.

„Ještě si naposled zkontrolujeme vybavení.“

Joy rychle prošla obsah svého batůžku, za léta praxe věděla nazpaměť, co musí zařadit do základního vybavení do podzemí.

Kromě pracovní kombinézy uložila vše zpět do nylonového ruksaku, který ponese na zádech nebo si ho připevní kolem boků.

„Příruční batoh nemáš?“ zeptal se Gabe.

„Ne. Když sestupuju na nepohyblivém laně, raději si ho zapnu kolem boků. Lip si udržuju těžiště.“

Jako vždy teplá kombinéza v pouštním vedru odpuzovala už na pohled. Joy si ji navleče až těsně před vstupem do jeskyně. Nyní jí stačí se oděvu dotknout a je zpocená. Svlékla se do spodního prádla a lehkého tílka z prodyšné síťoviny, a i tak jí bylo příšerné horko.

Obrátila se ke Gabeovi. Právě se převlékl do obnošených turistických kraťasů, batoh s výbavou mu ležel u nohou.

„Chceš zkontrolovat, co si s sebou nesu?“

„Skutečně si hodláš počínat, jako bys v jeskyni ještě nikdy nebyl?

Komentář, který jsi před lety slyšel, tě začne brzy nudit.“

Smutně se na ni usmál koutkem úst. „Už jsem se poučil, že toho vím daleko méně, než jsem si myslel.“

Nevěděl jsem, že ti zahynuli rodiče. Je mi to moc líto, Joy. Z mnoha důvodů…

Neměl odvahu vyřknout ta slova nahlas. Slíbili si přece, že hodí minulost za hlavu, a on slib dodrží. Je to to nejmenší, co může udělat pro tuhle ženu, která ho sleduje s vážnou tváří, jasnýma šedýma očima.

Lítost v Gabeově hlase Joy zarazila. Ať sebepozorněji pátrala v jeho výrazu a pohledu, nespatřila ani náznak opovržení. Jen hořkost, ale ta neměla s ní nic společného. Zdá se, že smrt jejích rodičů zahnala nenávist, kterou jí zpočátku dával najevo téměř každou větou.

Ráda by poznala pravý důvod té změny, ale neudělala to. Neměla chuť rozhrabávat dávno vyhaslý popel.

Hrob v tisícimetrové hloubce.

Tak to musí zůstat.

„Dobrá,“ nadechla se zhluboka, „podíváme se, jak ses vybavil.

Helma?“

Gabe vylovil zpod balíčku termoprádla helmu a podal ji Joy. Když si všimla promáčklého povrchu na několika místech a oděrek, vytřeštila oči.

„Co…?“ nebyla schopna dokončit otázku.

„Kamenopád v Peru.“

„Panebože…“ Rozechvělými prsty přejela po poškozeném povrchu. „Máš štěstí, žes přežil.“

„To slyším ze všech stran.“

Důkladně prozkoumala, zda je silná skořepina funkční, naštěstí nikde nezpozorovala prasklinu, jen pár promáčklých míst. Pak se zamyšleně zadívala na kožený řemínek, jímž se helma připevňovala pod bradou, a odešla k džípu.

„Mám náhradní elastickou přezku,“ hledala v přihrádce podpalubní deskou. „Měli bychom je vyměnit. Kdyby ses náhodou při sestupu zachytil helmou v úzkém komíně, snadno z ní vyvlečeš hlavu, aniž ti hrozí oběšení.“

„Říkáš elastická…“ otáčel Gabe přezku v prstech. „To se člověk vážně může oběsit na řemínku helmy?“

Joy se málem rozesmála nad tím filozofickým tónem. Přesně tak si tohohle muže pamatuje – klade otázky, shromažďuje fakta, přetváří je do vět a vyslovuje úsudky, jež svědčí o jeho inteligenci. Když Gabeovi řekla, že si váží jeho práce, myslela to naprosto vážně.

I když ji osobně velice zklamal, přečetla během uplynulých sedmi let všechny jeho dokumenty.

„Když se podruhé nebo potřetí někdo nešťastnou náhodou oběsil, protože se mu helma vzpříčila v úzké spáře, začaly být tyhle řemínky velmi populární.“

Gabe si se zájmem prohlížel ten nový vynález.

„A čelní svítilna na helmu?“ obrátila se na něho Joy.

Vylovil z batohu elektrické lampy a balíček s bateriemi. Lampy byly úplně nové a na otlučené helmě se až komicky leskly. Žárovky pevně seděly v objímkách a žhavicí vlákna byla neporušená.

„V pořádku?“ zeptal se Gabe.

„Jo.“ Pak Joy nakoukla do balíčku s bateriemi. Jak předpokládala, byly stejně nové jako lampy. Nikdo je neupravil pro speciální potřebu speleologa.

„Problém?“ nakukoval Gabe Joy přes rameno.

„Nic závažného. Pro dnešek to už necháme, ale večer požádej Fishe, aby baterie připevnil svorkou. Jinak mohou vyklouznout z kontaktů a zůstaneš –“

„Ve tmě,“ dokončil Gabe.

Zamumlala něco na souhlas a začala vytahovat zbytek obsahu batohu a rozkládat ho na kapotu džípu. „Kapesní svítilna, náhradní baterie, náhradní žárovky do lampy, vodě odolné zápalky, svíčky, zapalovač… výborně, pořídil sis i tyčinky s chemickým světlem.“

„Považoval jsem je za docela užitečné.“

„Máš pravdu,“ přikývla Joy a zvedla proti světlu jednu štíhlou plastovou tubu. „Otočíš uzávěrem a získáš překvapivě silné světlo. Tahle věcička obyčejně vydrží svítit čtyřiadvacet až čtyřicet hodin. Je to téměř nezničitelný zdroj světla,“ dodala a odložila tubu. „Kde máš kapesní nůž?“

Mlčky sáhl do kapsy šortek a vyndal malý nožík s čepelí dlouhou asi jako ukazováček a zubatým ostřím.

Joy ověřila, zda je nožík dostatečně ostrý, pochvalně pokývala hlavou a odložila ho na kapotu k ostatním rekvizitám.

„Hmm, fajnový kompas,“ převracela v dlani přístroj, „doslova lahůdková věcička. Chraň ho před Fishem. Má pro podobné hračičky slabost. Rozinky,“ odsunula prstem sáček. „Fuj.“

„Ještě ses je nenaučila jíst?“

„Nesnáším je.“

„Ale dodají ti –“

„– spoustu energie,“ doplnila ho Joy. „Přesto je nesnáším. Můžeš je namáčet v čemkoli, zamaskovat do koláče, nemůžu je ani cítit. Odporná chuť… Brr!“

Gabe se tiše smál.

„Buráky,“ pokračovala v inventuře nouzových kalorických dávek.

„Brzy objevím i burákové máslo, ne? Tablety na pročištění vody, balíček první pomoci.“ Vytřeštila oči, když malou krabičku otevřela.

Obsah by mohl konkurovat miniaturní ordinaci, všechno bylo sterilní a na svém místě. Obřadně zatáhla zip. „Bezkonkurenční dokonalost,“ poznamenala.

„Za své peníze požaduju kvalitu,“ souhlasil Gabe.

Ani polní láhev neměla chybu. Byla pevná, dokonale těsnila a velikostí nepřekážela v pohybu. Gabe si rovněž pořídil balíček pro případ nouze. Dal se považovat za zázrak moderní doby, pokud jde o materiál, který člověka udrží v suchu a teple i v pohodlí přiměřeném podmínkám.

„Nafukovací polštářek, náhradní pletené ponožky, tkaničky, náhradní oblečení, kancelářské svorky a připínáčky.“ Joy zvedla hlavu a sotva znatelně se pousmála. „Malí užiteční ďáblíkové, co?“ Než však mohl Gabe odpovědět, už se opět skláněla nad batohem.

„Chrániče na kolena, lokty a zadek, další baterie, cucavé peprmintové bonbony.“ Tentokrát se doopravdy usmála. „Ach, chlapče, tady ses dostal do problému. Raději je dobře schovej.“

„Proč? Taky kvůli Fishovi?“ zeptal se Gabe pobaveně.

„Ne, kvůli mně. Po několikahodinovém pobytu v podzemí působí pepermint na jazyku jako sluneční paprsky. Potíž je v tom, že je miluju i na povrchu. Nesmím je mít v dosahu.“ Naposled se rozhlédla po věcech na kapotě. „Tak tohle je pro osobní potřebu a teď lezecká výzbroj.“

Zatímco Gabe ukládal věci do batohu, Joy otevřela pytel s lanem a začala vytahovat všechno, co v něm bylo. Výbava ji uspokojila až na lezecké lano. Hodilo se pro lezení v horách, nikoli v jeskyních. Bylo téměř o celý centimetr silnější a úplně nové.

„Hergot,“ zabručela. „Měli jsme ho včera večer aspoň vyprat, aby bylo poddajnější. Jde taky o pružnost.“ Zamračeně promýšlela jiné, snadnější alternativní sestupy do druhého patra. Zavrtěla hlavou.

„Tohle nepůjde. Lano se dá použít k jištění v horské stěně, ale pro jeskyni je příliš pružné. Pokud se na dlouhé trase něco přihodí, budeme muset použít jiné lano. Čeká nás jeden téměř kolmý, asi padesátimetrový sestup. Pokud bys použil tohle lano, natáhne se a nezastaví tě. Jako bys letěl volným pádem. Rozplácneš se na dně Surprise.“

„Surprise… Překvapení?“

„Tak jsme ten otvor pojmenovali. Shora to totiž vypadalo, že dno tvoří skála, ale zmýlili jsme se. Byla to jen velmi tenká vrstva vápence uzavírající otvor asi v polovině jeho hloubky.“ Joy se při vzpomínce uchichtla. „Ještě že mě Fish jistil. Ani bych nestihla varovat ostatní, když krusta pode mnou povolila. Fish mě naštěstí nechal ujet jen asi dvacet centimetrů.“

Gabe si dokázal živě představit Joy stojící na křehké kamenné plotně výš než osmdesát metrů nad skutečným dnem průrvy. Pak se ozvalo praskání a její život závisel na laně a dovednosti osoby, která ji nahoře jistila.

Třebaže věděl, jak je opatrná a zkušená, při představě, co se jí mohlo přihodit, se mu sevřel žaludek. Sám se poučil, že příprava na expedici nebo na život může být dokonala, a přesto člověka ledaco zaskočí. Co vypadalo jako pevná zem, byl ve skutečnosti křehký strop a skála na první pohled kompaktní se proměnila ve smrtelnou lavinu suti.

A lana, dokonce ta nejlepší, měla vady, které odhalila až ona poslední zkouška, kdy lidský život visel nad bezednou propastí.

„Takže tohle nemůžeme při delším slaňování použít. Vezmeme raději moje jističi lano.“

„Smím si ho prohlédnout?“ Nebyla to žádost. Gabe prostě musel zkontrolovat ten kus nylonu, na němž bude záviset jeho život.

„Jistě,“ souhlasila Joy. Ta zdvořilá žádost bylo ve skutečnosti pevné rozhodnutí. „Jestli tě tak zajímá můj úsudek, možná by ses cítil líp, kdyby –“

„Nejde o nic osobního,“ přerušil ji. „Lana kontroluju před každým dalším použitím. Pokaždé.“

Pozorně se mu zadívala do tváře, ale byl patrný pouze kontrast mezi hustými tmavými řasami a zeleným leskem očí, nic jiného z výrazu nevyčetla. „Je v tom šedivém pytli.“

Joy se vrátila ke třídění Gabeovy lezecké výbavy. Našla další lano, tentokrát mnohem tenčí. Nouzové lano. Bylo běžnou součástí jistícího vybavení, stejně jako popruhy a náhradní karabiny. Dále našla kousek lana, ne víc než třicet centimetrů, na obou koncích

pečlivě uříznutého, jako by bylo záměrně odděleno od delšího zbytku. Jenže to byl zcela nepoužitelný kousek. Vnější plášť byl rozcupovaný, že vypadal jako chomáč chlupů. V jednom místě zůstal možná jen necelý centimetr jádra.

Hleděla na zničená vlákna a uvažovala, proč to Gabe s sebou vláčí takový kus cesty.

„Připomíná mi, jak křehká může být hranice mezi přežitím a smrtí,“ řekl Gabe, když viděl, jak zamyšleně Joy zkoumá tu relikvii,

„a taky to, jak důležité je mít kvalitní lano. Tohle bylo špičkové kvality a úplně nové. Použil jsem ho jen jednou – v Peru. Kdybych si vzal použité nebo nějaký šmejd, byl bych po smrti.“

Joy si teprve nyní uvědomila, že na těch několika nylonových vláknech visel Gabeův život.

„Tohle…?“ začala zadrhlým hlasem. „Jak hluboko?“

„Jak hluboko jsem padal?“

Najednou jí vyschlo v ústech, proto jen přikývla.

Gabe pokrčil rameny. „Ne příliš. Nanejvýš deset metrů, jinak bych si při prudkém cuknutí lana jistě zlomil vaz. I tak jsem pak visel jako jojo na kuse gumy. Hrudní úvazek se přetrhl, stejně tak povolila část sedacího úvazku. Zůstal jsem viset za nohu ve smyčce. Naštěstí piton držel po celou dobu, co se kameny valily jako lavina přes útes, na který jsme lezli. I moje lano vydrželo. Váhou těla jsem si sice vytrhl kloub a natrhl šlachy na noze, ale přežil jsem.“

Joy zavřela oči a se zatajeným dechem si představila, jak se Gabe bezmocně houpe ve smyčce lana nad propastí, zatímco padající kameny z něho strhávají kus po kuse součásti bezpečnostní výzbroje. Noha musela nepředstavitelně trpět.

„Není divu, když doktoři tvrdili, že už nikdy nebudeš chodit,“

řekla tiše. „Přežil jsi jen zázrakem.“

Gabe přimhouřenýma očima sledoval Joyinu reakci na nehodu. Nenávidí ho, ale představa, že visel na rozcupovaném laně a otloukal se o skálu, jí zjevně nedělá dobře.

Podívala se na něho. „Ta noha tě stále bolí?“ zeptala se opatrně.

„Určitě méně než otázky,“ odpověděl. „Otázky?“

„Proč já? Proč jsem přežil právě já? Proč museli ostatní zahynout?

Proč –“

Zarazil se a jen mávl rukou. „Otázky bez odpovědí.“

„Ach, takové otázky,“ řekla Joy posmutněle. „Ty jsou součástí lidského zrání.“

V té chvíli Gabe pochopil, že i ona si je kladla, když jí rodiče zahynuli při leteckém neštěstí.

Měl být tenkrát s ní… Celý život si to bude vyčítat.

„Já jsem si je začal klást příliš pozdě,“ řekl. „Je mně už třicet.“

„Někteří lidé se neptají celý život.“

„A odpovědi? Kdy se je člověk dozví?“

Z jeho tónu zazněla naléhavost, ačkoli se navenek dokonale ovládal. Ať byl jeho motiv jakýkoli, zcela jistě ta naléhavost vycházela z hloubi duše a upřímně.

Právě to Joy k němu přitahovalo od prvního setkání. Instinktivně, s naprostou jistotu už tehdy věděla, že tenhle muž bude vyžadovat stejně silnou odezvu, jakou projevuje on sám.

Druhého takového člověka nepotkala. V nikom se nespojovala tak všestranná zvídavost a smyslové prožívání. Nikdo s ní nedokázal sdílet touhu po poznání, obdiv ke krásám světa tak jako Gabe. Nikdo jiný v ní neuvolnil přirozené a základní reakce těla i mysli jako on.

Tyhle Gabeovy otázky měly však emocionální podtext, netýkaly se vědy. A to bylo u něho něco zcela nového.

„Svět je plný odpovědí,“ řekla. „Je však komplikované najít takové, které tě uspokojí.“

„Ty je nacházíš?“

„Čas od času ano, jindy ne. Jsou noci, které jsou delší než jiné.“

Tak tohle, pomyslel si Gabe je nejzdrženlivější prohlášení století,

Dvanáct

„VYRAZÍME,“ rozhodla Joy. „Chci ti dopřát co nejvíc času, aby sis zvykl na pobyt pod zemí, než se vydáme hledat nové cesty.“

Gabe beze slova naskládal lana zpět do vaku a navlékl se do termoprádla. Poslouží mu stejná výstroj, jakou používal do hor. Zrovna teď prádlo nasaje pot, který mu v potůčcích stékal po celém těle, ale věděl, že se přes speciálně upravenou tkaninu veškerá voda rychle vypaří.

Slunce sálalo jako gigantický reflektor.

Rychle si oblékl kalhoty, košili nechal rozepnutou a do kapes nacpal rukavice. Nasadil si helmu s čelní svítilnou. Speleologická kombinéza, kterou si pořídil před sedmi lety, byla přesně na tělo, nikde netáhla a nikde nepřebýval jediný kousek látky navíc. Na zadek, kolena a lokty si navlékl chrániče a teprve pak kombinézu. Zatím si nechal oděv rozepnutý. Drátky vedoucí od baterií ke svítilně na helmě byly skryty v kombinéze, aby se nezachytily za skalní výčnělek. Oděv doplňovaly ponožky, pohorky a rukavice s koženými záplatami na dlaních.

Ještě vyzkoušel obě lampy, i když možná použije jen jednu. Fungovaly. Naplnilo ho vzrušení z nadcházejícího dobrodružství. Byl připraven vyrazit.

„Jsi hotov?“ obrátila se na něho Joy.

„Jasně. Pospěšme si, ať už jsme pryč z té výhně.“

Se smíchem ho odváděla ostrým podrostem po příkrém srázu ke vstupu do jeskyně. Byl zarostlý keři, a dokud člověk nedošel až k němu, nevšiml by si ho. Na ohromný balvan byla navlečena kotvicí smyčka, od níž vedlo lano jako tenký jasně červený jazýček do temných prostor v podzemí. Z hlubin chráněných navždy před nemilosrdně spalujícím pouštním sluncem stoupal na povrch vlhký, příjemně chladný vzduch.

Joy se rychle oblékla. Poslední částí výzbroje byl speciální sedací úvazek. Momentálně si ho připnula naopak, což bylo ideální pro

kotvení a jištění. Automaticky zkontrolovala, zda smyčka kolem balvanu náhodou nepovolila nebo se nezauzlovala. Teprve až se ujistila, že kotvení je dost pevné, přivázala se.

„Budu tě jistit,“ sdělila Gabeovi. „Až se dostaneš přes krátký

příkop vykopaný do vrstvy guána –“

„Guáno?“ podivil se Gabe. „To si nepamatuju.“

„Stejně z většiny okolních jeskyní se i zde v devatenáctém století těžilo hnojivo.“ Potáhla za lano. Nepohnulo se. „Těžba brzy zkrachovala. Guáno je tak staré, že se jeho konzistence podobá drobnému štěrku. Netopýři už dávno odletěli do jiných míst. Máma s tátou se ti o tom ani nezmiňovali, protože nechtěli upozorňovat na tenhle vchod do podzemí. Tenkrát jsme ho ještě neměli zajištěný mříží a zámkem.“

„Gotcha.“

Joy se uchichtla. „Gotcha přišla později. Za příkopem následuje téměř čtyřicet metrů hluboký spád z měkkého podloží a čerstvé kamenné suti. Před sestupem houkni dolů, zda právě někdo nevystupuje. Jsi připravený?“

Zapsal si připomínky do paměti a přikývl. Když došel na okraj černé jámy, přiložil si dlaně k ústům a zavolal: „Haló!“ Pak počítal do deseti. Z hlubin nepřišla žádná odpověď, cesta byla tedy volná.

Joy opatrně vytáhla lano, spuštěné do propasti, pečlivě ho smotávala a přitom pátrala po sebeméně prodřených místech nebo proříznutých vláknech.

Gabe stál vedle ní a osobně na kontrolu dohlížel.

Nezazlívala mu to. Poté, co si prohlédla tu hrůznou relikvii, co si

přinesl v batohu, nedivila by se, kdyby lano kontroloval pod lupou.

Ve skutečnosti by to nejraději udělala sama.

„V pořádku?“ zeptala se.

Dokončil inspekci posledního centimetru, přikývl a navlékl si rukavice. „Pokud jsi připravena, můžeme nastoupit.“

„Až se dostaneš na dno toho spádu, uvidíš trasu vyznačenou dvěma pruhy oranžové pásky. Po pravici budeš mít obrovskou hromadu vápence, to je zřícený strop. Za tou sutí na mě počkej.“

Gabe přikývl.

Joy si také nasadila rukavice a posadila se tváří k ústí jeskyně. Nohy měla mírně rozkročené, lano po levici. Jeden konec si otočila kolem boků a zbytek podala Gabeovi.

Gabe si navlékl sedací úvazek, připnul se na lano, aby byl schopen sestupovat volně, pokud ovšem neuklouzne. Pak se jističi lano v Joyiných rukou napne a zabrání mu v pádu. Joy sama se jistila – připnula se ke smyčce na gigantickém balvanu před vchodem.

Gabe sice zřetelně viděl její jističi pozici, přesto se rozhodl pro obvyklý rituál lezců, nezbytný, protože Joy nebude mít stále na očích. Potom bude záležet pouze na vzájemné komunikaci.

„Jistíš?“ zeptal se zřetelně.

„Jistím,“ odpověděla.

„Připraven k sestupu.“

Počkal na samém okraji černé propasti, lampu na helmě měl rozsvícenou, ale její světlo se v ostrém slunečním světle, odráženém navíc v pouštním písku, doslova ztrácelo.

„Jeď!“ vyzvala ho Joy.

„Jedu!“

Po těch slovech zahájil sestup do Lost River Cave jeho život v tu chvíli doslova visel v Joyiných rukou. Ani na okamžik nezaváhal, a když si to uvědomil, dočista ho to ohromilo. Navzdory bouřlivé výměně názorů a protichůdným emocím, jiskřícím v Joyiných šedých očích, intuitivně cítil, že se na ni v té černočerné tmě může spolehnout.

Byla to jedna z velmi mála jistot, které v něm po nehodě v Peru

zůstaly, ačkoli si ji plně uvědomil až nyní.

Jak opatrně sestupoval pozpátku na dno příkopu po vytěženém guánu, kužel světla lampy spočinul na drobných stínech vyčnívajících z načervenalé hmoty – kostrách netopýrů mrtvých tisíce let. Zastavil se v úžasu a chvíli tu morbidní scénu pozoroval.

Jakmile zdolal přikop, včerejší ztuhlok kloubu pominula. Nyní ho čekal sestup po kluzkém podloží. Nacházel se v takzvané pološeré zóně jeskyně, za chvíli ho obklopí čirá tma. Zkontroloval, zda lano není napnuté příliš nebo naopak není příliš volné. Měl chuť zavolat nahoru a pochválit Joy za její šikovnost, ale neudělal to. Když je

lezec na jistícím laně, omezí se komunikace na nejnutnější pokyny.

Jsi skvělá! mezi ně určitě nepatří.

Obklopila ho nekonečná, sametová temnota Lost River Cave a náhle jako by se z té bezedné hlubiny vynořily vzpomínky, které ho jako pomyslné kotevní lano vázaly k minulosti.

Když poprvé sestoupil do jeskyně s Joy, zhasli svítilny a zůstali ruku v ruce stát uprostřed tmy, aby si vychutnali kouzlo noci v Lost River Cave. Ve tmě jako by se vyhrotilo vnímání smyslů. Gabe vdechljemnou vůni citronu a růže, vnímal Joyin teplý dech na svých rtech, cítil mentolovou chuť jejího jazyka. Dotek hedvábných rtů je spojil v nekonečném polibku.

Vzpomínky na něho útočily, i když sestoupil do větší hloubky Lost River Cave. Zhluboka a rychle oddechoval, pak se ustálil na pravidelném rytmu kroků a svaly se začaly přizpůsobovat. Po chvíli konečně došlápl na dno jámy. Zvedl pohled k úzkému světlému bodu nad hlavou, kde končil podzemní svět a rozkládala se rozpálená poušť Nového Mexika. Odepnul se od lana a poodstoupil.

„Odjistil jsem se,“ zavolal nahoru.

„Nejistím,“ snesl se k němu vlhkým vzduchem jasný Joyin hlas.

Zatáhl zip kombinézy. Po tváři ho pohladilo sotva znatelné chladné proudění vlhkého vzduchu napovídající, že kolem se rozkládají nekonečné temné hlubiny, které čekají na své objevení. Jističi lano zašustělo a začalo se sunout vzhůru k ústí jeskyně.

Gabe se rychle rozhlédl. Po levé straně spatřil pyramidu kamenné suti, o které se zmínila Joy, a ustoupil za ni. Ochrání ho před příležitostnými pády kamenů, které se uvolní Joy pod nohama při sestupu.

Joy na povrchu dokončovala přípravy ke vstupu. Nejprve prověřila smyčku na balvanu. Pak si obrátila úvazek dozadu, připnula lezecké lano, aby se při prudkém sestupu řádně jistila. Po poslední kontrole se obrátila zády k jeskyni a vstoupila prvním krokem do téměř přívětivé chladné temnoty Lost River Cave.

„Sestupuju,“ ohlásila dolů.

„Slyším!“ ozvalo ze dna jámy.

Jistými pohyby zkušeného lezce sestupovala krok za krokem hlouběji.

Gabe by sestoupil stejným způsobem, jenže kdyby se on nebo ostatně i Joy zřítili, polámali by si kosti, i když by šlo o pád z pouhých pár metrů. Při bezpečném jištění ztlumilo šok z dopadu prokluzování lana v rukou jistícího partnera. Šlo o pár centimetrů, ale to stačilo na podstatné zmírnění následků.

Když se Joy dostala na dno drolící se stěny jámy, odepnula se od lana a odložila ho stranou. Za pár hodin se vydají na zpáteční cestu. Našlapovala nadmíru opatrně, aby na lano nešlápla a struktura nylonových vláken se nenařízla na ostré hraně kamenného úštěpku.

„Připraven?“ zeptala se.

Gabe se pomalu otáčel, aby si ve světle lampy důkladněji prohlédl vnitřek výdutě.

„Připraven,“ řekl nepřítomně, ale pak vděčně dodal: „Průběh sestupu mohl být jiný, ale vůbec se nezměnil. Poslední záblesk denního světla, a potom tajemná tma a ticho…“

Joy zvedla hlavu ke zborcenému stropu, nepravidelnému otvoru, který ukázal Lost River Cave vnějšímu světu. Některé kusy zřícené skály dosahovaly velikosti menšího domu a seděly tu rozházené do všech stran. Menší kameny zaplňovaly okolní pukliny. ‚Zem pokrývala ještě drobná suť, vrstva hlíny a stepníhó písku, zbytky pouštních rostlin, dokonce tu našli pár vybělených kostí zvířat, která se kdysi propadla do jámy a už se nikdy nedostala ven.

Jeskyně Lost River Cave byla kouzelné místo, ovšem v žádném

případě pro smolaře, blázny nebo slabochy.

Gabe zvolna nasměrovával světelný kužel na zem. Bez oranžové pásky by se zcela jistě rychle ztratil. Jen opravdu zkušený jeskyňář postřehl nepatrné stopy kroků dřívějších průzkumníků, obzvlášť když se kolem válela taková spousta kamení.

Zem byla suchá, stejně jako stěny a strop, pouze sporadicky se objevovaly celkem nezajímavé krápníkové formace.

„Je tu mnohem více sucho, než pamatuju,“ řekl. „Nebo je to tím, že postupujeme jinou cestou?“

„Je sucho. Už devadesát let vládne Novému Mexiku mnohem sušší klima než dřív. Posledních pět let jsme zažívali extrémní sucha.“

„Tohle většina speleologů od jeskyně neočekává.“

„Nejvyšší úroveň jeskyní v Novém Mexiku je často taková. Bez vody jeskyně umírají.“

„Je to vinou člověka… Máš přece na mysli globální oteplování?“

„Pochybuju,“ zavrtěla hlavou Joy. „V téhle oblasti se po miliony let měnila hladina podzemní vody. Byly doby, kdy tohle všechno bylo zatopeno. Právě tehdy kyselina uhličitá z podzemních vod a kyselina sírová ze spodních vrstev uhlovodíku zahájily proces rozpouštění vápence.“ Zvedla hlavu a posvítila lampou na helmě směrem ke stropu. „Hladina vody klesala a zanechala po sobě vyhlodané výduti, mnoho spár a chodeb. Někdy tu bylo tolik vody, že se tvořily vodopády a jeskyněmi proudily řeky. Jindy voda prostě prosakovala prasklinami a odkapávala, v nižších vrstvách se tvořila jezírka.“

„V horních vrstvách tedy nenacházíme jeskynní formace právě kvůli přílišnému suchu, nebo proto, že nebylo dost času na jejich vytvoření?“ ptal se Gabe.

„Kdepak, nahoře se přece jeskyně také vyskytují,“ opravila ho Joy. „Mohla bych ti ukázat drobné vápencové draperie připomínající jemné krajkové záclonky. Dokonce jsme objevili několik miniaturních stalaktitů a stalagmitů.“

„Tak mohutné formace se nahoře nevyskytují.“

„To ne. Záleželo totiž nejen na čase, ale rovněž na prosaku vody. Ta ovlivňuje rychlost tvoření a růstu krápníků. Dnes je mnohem větší sucho než před pěti sty tisíci lety a tvoří se mnohem méně krasových útvarů.“

Joy zastavila kužel světla na nedaleké stěně jeskyně. Opustila stezku a zamířila tam.

„Já mám zůstat na místě?“ zeptal se Gabe, když viděl, že

překročila oranžovou pásku.

„Nemusíš, jen dávej pozor. Hodně kamenů není stabilních.“

Gabe ji zvědavě následoval. Nebylo patrné, že by se tím směrem kdy pohybovala lidská noha.

Joy vystoupila asi na půlmetrový kámen a posvítila na povrch stěny. V určitém úhlu osvětlení byly vidět krápníčky ne větší než nehet. Jejich povrch však byl zjevně úplně suchý, vypadaly, jako by je někdo posypal pudrem.

„Netuším, jak mohou být staré,“ prohodila. „Za ta léta, co sem chodím, jsem na tomhle kameni nezahlédla kapku vody. Jednou možná bude pršet a pršet, dokud země nenasákne natolik, že se voda dostane obvyklým způsobem až sem. Pak začne kapat ze stropu i na tuhle zakrnělinu. Uhličitan vápenatý urychlí usazování a stalagmit znovu ožije.“

„Myslel jsem, že vznik stalagmitů je podmíněn vypařováním vody, nikoli usazováním.“

Joy se pousmála. Potěšilo ji, že z Gabeova hlasu zní zájem a zvědavost místo zášti, smutku nebo lítosti. Bylo příjemné pozorovat, jak vstřebává fakta a pohotově je třídí, dokud se nezařadí na to správné místo.

„Tahle teorie se držela až donedávna,“ přikývla. „Všichni jsme viděli solné útvary vzniklé po vyschnutí místních jezer. Z toho jsme vyvodili závěry, že ke stejnému jevu docházelo, když se do jeskyní dostala voda: Vypařila se a z jejích minerálů se pak tvořily nové kamenné útvary. Velmi logické a jednoduché až na jednu nepřekonatelnou drobnost.“

„A to…“

„K vypařování nemůže dojít v příšeří. Ve tmě, kde panuje den co den, miliony let stoprocentní vlhkost, to prostě nepřipadá v úvahu.“

„Vážně?“

Joy klouzala kuželem světla po stěnách jeskyně. „Vzduch prostě neumožní vyšší vypařování vody a to znamená, že kapky vody se neproměňují v páru, která by stoupala. A jestliže se voda nemůže proměnit v páru, pak musely tyhle nádherné dekorace vzniknout jiným procesem.“

Joy se obrátila ke Gabemu a proud světla zachytil jeho zamyšlený výraz.

„Dobrá,“ připustil, „voda prosakuje dolů přes strop jeskyně. A co pak?“

„Napsala jsem pojednání, že –“

„Přelož mi to prosím do normálního jazyka,“ přerušil ji Gabe s úsměvem.

Tiše se rozesmála.

Ten zvuk v něm rozechvěl každý nerv a probudil vzpomínky pohřbené v hloubi duše zjizvené smutnou minulostí.

„Nejsem si jista, zda to dokážu,“ přiznala se. „To už je tvoje práce. Absorbuješ nové, ezoterické světy a překládáš je do obecného jazyka, aby si tvoje prožitky mohla vychutnat co nejširší veřejnost. A daří se ti to skvěle.“

Její kompliment zapůsobil na Gabea stejně jako její smích – potěšil ho, ale vyvolal v něm bolestné vzpomínky a lítost. V přítomnosti Joy cítil vnitřní klid, rozuměla mu jako nikdo jiný, dokonce ani vlastní rodina ho tak nechápala.

A přesto…

Minulost je rozdělila. Nedala se odstranit, vymazat ani uspořádat, připomínala nenávratně poničenou krásu jeskyně, v jejímž středu teď stojí.

„Kdybys nebyl tak přesný –“ začala.

„Díky bohu,“ přerušil ji Gabe.

Nevšímala si ho. „Množství rozpuštěného vápence, které může být ve vodě obsaženo, je v přímé úměře ke kysličníku uhličitému v ní. Rozumíš?“

„Doposud ano,“ přikývl.

„Teď si představ, že jsi kapka vody. Prosakuješ horními vrstvami zeminy, přitahován zemskou přitažlivostí a tlačen váhou vody nad tebou. Rozumíš?“

„Hmm… Ano.“

„Jsi tedy vystaven permanentnímu tlaku, jsi plný rozpuštěného vápníku a plynů jako například kysličník uhličitý. Jsi s těmi prvky pevně spojen. Najednou se prodereš stropem do velké díry v zemi. Místo abys byl obklopen vodou nasáklým kamenem, obklopí tě vzduch. Vydáš zvuk, jako když otvíráš plechovku limonády – pššší.“

„Ještě ti rozumím,“ potvrdil Gabe, když se Joy zarazila.

„Výborně. Připrav se na okamžik pravdy. Jakmile se ocitneš na vzduchu, tlak, který tě držel pohromadě, povolí. Něco kysličníku uhličitého z tebe unikne a dostane se do vzduchu, což znamená, že už neudržíš všechen vápník.“

„Vážně?“

„Věř mi. Chemie funguje spolehlivě.“ Usmál se. „Dobrá. A co se stane pak?“

„Ztratíš také nějaký rozpuštěný vápník, který se uchytí jako velmi jemný povlak na kamenném stropě jeskyně a začnou se tvořit stalaktity. A pak,“ Joy se pousmála a dramaticky zaváhala, „pak odlehčený dopadneš na zem, rozstříkneš se a přispěješ k výstavbě stalagmitu.“

„Ale jestliže už neobsahuju vápník, ten jsem nechal stalaktitu, jak

můžu stavět stalagmit?“

„Protože v okamžiku, kdy dopadneš na zem, rozhodíš ruce a uvolníš se a unikne z tebe zbytek kysličníku uhličitého. To znamená “

„Urychlí se usazení zbylého vápníku,“ dokončil Gabe zamyšleně větu.

„Přesně tak.“ Pozorovala, jak se mu pomalu rozjasňuje tvář. „A při troše štěstí se po milionech let vytvoří vrstvu po vrstvě fantastické tvary, vymykající se veškerým lidským představám. My pak už jen odhalujeme a žasneme nad výtvory přírody.“

Proud světla z Gabeovy čelní lampy těkal po temné stěně jeskyně, jako by se netrpělivě přesvědčoval o pravdivosti Joyiných slov.

„Ach jo, takže jsme se zpozdili asi o milion let a už se nemůžeme pokochat nádherou téhle síně,“ pokračovala Joy pohotově a nostalgicky. „Jestliže zde existovaly krápníkové formace, pak jsou pohřbeny pod tímhle gigantickým rumištěm.“

„Proč se ten strop vlastně propadl?“ zeptal se Gabe.

„Existuje hodně teorií.“

„Prozraď aspoň jednu.“

„Představ si, jak všechna ta voda prosakuje do podzemí a vesele rozpouští kámen. Přirozené švy a spojení jednotlivých částí prastarých skalisek se narušují, zvětšují se, až nakonec ztratí

integritu. Vápencová skála není nadále schopna udržet strop proti síle zemské přitažlivosti.“

„Jak dlouho asi takový proces trvá?“

„Na to není pravidlo. Někdy strop spadne, jakmile klesne hladina vody a prostor ztratí původní vlhkost. Kameny se začnou drolit, až se strop propadne. Jindy se zbortí mnohem později, a pak se to stane najednou a zasype všechnu tu nádheru, která kapku po kapce vznikala statisíce let.“

„Škoda,“ povzdechl si Gabe. Snažil se představit si, jak asi tahle síň vypadala, když ji dekorovaly sloupy, věžičky a nařasené opony lesklého, mnohabarevného kamene. „Tolik krásy zničeno…“

„V jistém smyslu ano, ale…“

Zaváhala a hledala slova, aby Gabemu pomohla pochopit, že v přírodním světě není nikdy absolutní začátek nebo konec, jen nekonečné proměňování.

„Ale…“ povzbuzoval ji.

„Jde prostě o změnu, nikoli destrukci. Voda pod původní síní stále existuje, odkapává od stropu na zem přes vrstvu vzduchu a kouzlí novou krásu. Pod úrovní té krásy je saturační zóna, kde se dále formují komory. Čekají na pohyb v podzemí, který by je nadzvedl a ony mohly být vyzdobeny.“

Upoután vzrušením v jejím hlase obrátil se k ní. Stála tu před ním jako ztělesnění vědce se zlatavou pletí, zastřenou stíny. V té chvíli byla tak krásná, až se mu tajil dech.

„Možná že pod námi existuje už jen jedna úroveň zatopená vodou,“ spekulovala, „možná jich tam je ještě několiks tak jako najdeš mnoho vrstev ve vápenci, kde se začnou tvořit výdutě. To ovšem nevíme. Přesvědčili jsme se pouze o existenci jeskyně formující se pod námi. Nejde o destrukci, jen o proměnu – často o tvoření. V jakémsi tajuplném smyslu jsou jeskyně každopádně živými organismy… jako člověk.“

Gabe zvolna posunoval kužel lampy od stropu na zem a do stran. Snažil se představit si tento prostor zaplavený za velkých dešťů vodou. V následujícím období sucha hladina spodní vody klesala a s ní i síla rozpouštění vápence.

Konečně začala voda prosakovat po kapkách do podzemních výdutí. Nastalo velmi pozvolné, ale vytrvalé vytváření kamenné nádhery v jeskynních komorách. Následný kolaps stropu smetl všechnu krásu tak vytrvale vytvářenou časem nezávisle na člověku.

Je to jako v životě – jediným okamžikem je všechno jinak.

Ozve se nečekané zaburácení, když se v hoře uvolní kameny a vše živé najde smrt v bezedné hlubině. Před sedmi lety se po letecké katastrofě v okamžiku změnil život mladé ženy, dnes život muže.

Gabe uvažoval, jestli jeskyně nějak cítí tu náhlou změnu a v průběhu času škody napraví a znovu vytvoří, vytvoří dokonce porozumění sama sobě.

Ta absurdní myšlenka ho pobavila, a zároveň rozesmutnila. Doufal, že Lost River Cave není živá – aspoň v tom smyslu, jak o ní teď přemýšlel. Nepřál by si čekat milion let. Plných otázek, výčitek nebo čehokoli.

Nepřál by to ani tomu kameni.

Třináct

V HLUBOKÉ TMĚ POSKAKOVALY dva kužely světla ve směru oranžové pásky. Zem pod nohama obou průzkumníků byla nerovná a zrádná. Jak Gabe sestupoval hlouběji a hlouběji, skála se nad ním zavírala, až se komora nakonec proměnila v klikatou, stále se zužující chodbu.

Ještě před chvílí se světlo lampy rozplývalo v ohromném prostoru, nyní odrážely bledé vápencové stěny ze všech směrů. Brzy se mohl dotknout stropu pouhým zvednutím ruky. Ten se snižoval při každém kroku, přestože se terén začal zvolna svažovat.

„Dávej pozor na hlavu,“ varovala ho Joy. Posunula helmu dozadu, aby si dostatečně svítila na rozeklanou skálu nad hlavou. „Strop se sníží docela rychle na pouhý metr a půl.“

Za moment se Gabe už krčil, aby si neotloukl hlavu.

Joy se nemusela sklonit ani o centimetr, dokonce s výškou helmy navíc o strop ani nezavadila.

Gabe cosi zabručel a sklonil se ještě níž, zanedlouho už nohy protestovaly proti té nezvyklé pozici při chůzi.

Joy nezpomalila.

„Ty si to vychutnáváš, co?“ dobíral si ji.

„To víš, že ano. Já si musím kupovat oblečení v dětském oddělení a to ještě stojím na špičkách, abych hadříky sundala z věšáku. Takže aspoň tady dole se svět sklání ke mně a připadám si normálně.“

Gabe se i přes momentální nepohodlí rozesmál. „Jednou tě vezmu někam, kde rostou sekvoje. Zalomíš si krk, nežvdohlédneš jejich vrcholu.“

„Mně stačí, když se mám podívat na Davyho. Šup, jdeme dolů,“ varovala ho.

Zatímco sestupovala, předklonil se a spočinul s rukama na kolenou, lokty vystrčeny ven. Na chvíli to pomohlo. Pak se oba museli posouvat vpřed po čtyřech, protože chodba klesala hlouběji a hlouběji do nitra země.

Na stěnách byly patrné černé, oranžové nebo hnědé skvrny podle toho, které minerály spodní voda obsahovala. Tu a tam se ve světle zaleskla mokrá skvrna prosakující vody.

Gabe dýchal pravidelně, ale víc zhluboka než obyčejně. Zvědavost mu zvedala adrenalin. „Nevzpomínám si, že bychom před sedmi lety šli touhle cestou.“

„Je nová,“ řekla Joy a přidřepla.

„Kdo ji objevil?“

„Já.“

Gabe tiše zaklel, když udeřil helmou o nízký strop a pak si narazil lokty o stěny úzké pasáže. Kvalitní výstroj ho sice chránila, ale bral to jako varování a snížil těžiště.

„Opravdu? To je ti podobné,“ řekl.

„Jak to?“

„Tuhle mini chodbu nemohl objevit nikdo jiný.“

„Fakt? Počkej, až se dostaneme do Gotcha. Máš dostatečnou praxi lézt dlouhé vzdálenosti po čtyřech?“

„Počítá se deset kilometrů sestupu po horské stezce?“

„Pro začátek ano,“ odpověděla, ale docela vážně. Představa, jak to mohlo s Gabem při takovém sestupu dopadnout, jí vůbec nedělala dobře. „Strop se zvyšuje.“

„Díky bohu,“ oddechl si.

Veškerou pozornost věnoval snaze udržet tempo a ani si nevšiml, že zem už není tak nerovná jako zpočátku. Dokonce cítil, že se kolem něco mění – kvalita vzduchu a snad ještě něco dalšího.

Za pár minut se Joy zastavila a posvítila přímo vzhůru. Naznačovala Gabeovi, že se může opět postavit. Vděčně si protáhl tělo strnulé v krkolomné pozici.

„A já si myslel, že jen při horolezectví použiješ všechny svaly,“ utrousil žertem.

„Speleologický průzkum je totéž co horolezectví, jenže ve tmě.“

„A neprší tu.“

„Už jsi někdy vystupoval v podzemním vodopádu?“

„Nevzpomínám si. Tak to by mi asi byla zima, že?“

„To tedy jo,“ přikývl. „Bell Bottom je jedna z takových jeskyní. Vůbec se mi tam nelíbilo. Sestupuješ vodopádem a sotva se z něho dostaneš, lezeš stejnou cestou nahoru.“

„Ale nebičuje tě vítr, jako když lezeš ve stěně.“

„Na to nemůžu spoléhat. Některé jeskyně doslova dýchají. Vítr se tam prohání v pravidelných intervalech, dosahuje rychlosti až čtyřiceti kilometrů za hodinu. Není to vichřice jako v horách, ale dost na to, aby se ti zauzlovalo lano nebo s tebou smýklo.“

„Vítr pod zemí? A jak se tam, prosím tě, dostane?“ divil se Gabe.

„Už jsem říkala. Jeskyně žijí,“ opakovala pobaveně. „Příčinu vlastně nikdo nezná, existuje pouze spousta teorií. Většina z nich vychází z cirkulace teplého povrchového vzduchu se studeným z podzemí a naopak nebo z rozdílu tlaku pod zemí a na povrchu.“

„V Lost River Cave se vyskytují nějaké vodopády nebo proudění vzduchu?“

„V některých místech ano. Vodopády slyšíme, ale zatím jsme je bohužel neobjevili.“ Joy si ze všeho nejvíc přála narazit na vodopád, který vyvolával v jeskyni Voices tu prazvláštní hudbu. „Pokud jde o vítr, ve většině pasáží je klid. Občas tu zavane průvan, ale nic nebezpečného.“

„Nebezpečného?“

„No, že by tě to sfouklo z žebříku nebo z lana,“ vysvětlovala Joy. Obrátila lampu od stropu a odváděla Gabea hlouběji do nitra tmy.

„Hypotermie. Když tělo příliš –“

„Ano,“ přerušil ji Gabe, „když se tělo podchladí, nepřežiješ,“ dokončil její myšlenku. „Společný problém výzkumníků všude na světě, kromě tropů.“

„Bylo hodně zima… ten den v Peru?“ zeptala se váhavě zastřeným hlasem.

„Ani ne. To jediné tam bylo v pořádku… a ještě ten půlcentimetr lana.“

„Lezl jsi od té doby?“ Když hned neodpovídal, řekla: „Promiň, nechtěla jsem dotírat. Jen mě napadlo, že jestli jsi toho nechal, může tě pár míst v Lost River Cave překvapit.“

„Nemám obavy,“ řekl věcně. „Hned jak jsem nabral dostatek fyzických sil, vrátil jsem se. Ta hora mi toho hodně vzala a dlužila mi odpovědi na otázky. Potřeboval jsem si zachovat sebeúctu.“

Sotva větu vyslovil, pochopil konečně, co ho tak táhlo do Lost River Cave. Nějak, v jistém smyslu, který nedokázal pochopit, zde zanechal kus sebe. Nevěděl sice, co přesně nebo zda to dokáže získat zpět. Bylo mu jen jasné, že to musí najít.

Mlčel příliš dlouho a Joy si přála vidět mu do tváře. Ráda by četla jeho myšlenky a porozuměla mu. Ta nečekaná touha ji velice překvapila.

Když byla s Gabem před sedmi lety, necítila potřebu sdílet jeho myšlenky, jeho naděje, úzkosti nebo se mu s podobnými pocity svěřovat. Uspokojovala ji pouhá jeho přítomnost, stejně jako chvíle, kdy se protáhla úzkou spárou nazývanou Gotcha a vstoupila do zpívající síně, kterou později nazvali Voices. Naplnil ji zvláštní klid, až nebyla schopna vůbec přemýšlet. Prostě jen vnímala rozměrnost prostoru v celé jeho éterické kráse a naslouchala kouzelným tónům přicházejícím k ní sametovou tmou.

Nepřemýšlela o silách, které jeskyni stvořily, ani o průzkumu, který ji čeká. Nenapadlo ji, kolik tvrdé práce bude muset vynaložit, než se dočká zasloužené odměny. Nepomyslela dokonce ani na možnost, že z hlavní komory mohou vést cesty do dalších. Tyhle myšlenky se objevily až později, poté co se vyrovnala s prvními dojmy a byla schopna přijmout výzvu přírody.

Pokud šlo o Gabea, neexistovalo pro ni žádné „později“. Nenabídla se jí šance absorbovat a vyspět na úroveň, aby přijala jeho výzvu. S ním spěchala objevovat, prožít sladké, dosud nepoznané chvíle náruživých objetí a nekonečnou agónii z jeho ztráty.

Po Gabeově odjezdu se cítila, jako by zůstala v Lost River Cave pouze s několika zápalkami a měla se sama dostat ven z té věčné temnoty. Jednou si to zkusila jako součást speleologické průpravy. Nechali ji samotnou v jedné z nejmenších jeskyní. Podařilo se jí pomocí pár zápalek dotápat k východu, ale nikdy nezapomene, jak se jeskyně stala najednou neznámou, jak jí tma naháněla strach. Tu lekci si zapamatovala na celý život. Proto nikdy nevstupovala do

jeskyně, byť na velmi krátkou dobu, aniž předem důkladně prověřila funkčnost světelných zdrojů.

Stejným způsobem proklopýtala tmou a stavy úzkosti po Gabeově odchodu a smrti rodičů. I tehdy se poučila. Od té doby nikomu nedůvěřovala, nebyla schopna milovat. Bála se, aby ji pak zklamání znovu neuvrhlo do temné propasti zoufalství a bezradnosti.

Přijala do svého srdce pouze Kati.

Jen Kati, Gabeova dcerka, holčička, jejíž smích připomínal otce, dovedla pokaždé rozptýlit všechny chmury.

Joy měla nutkání povědět Gabeovi o Kati, o životě, jehož se tak lehkovážně vzdal. Tenhle impulz se jí nezmocnil poprvé. Během šesti lét měla mnohokrát chuť poslat mu fotografii dcerky a podělit se s ním o drobné radosti a neopakovatelné chvíle, jaké rodič prožívá při výchově dítěte.

Nikdy se tomu nutkání nepoddala. Neudělá to ani nyní.

Před sedmi lety Gabea zajímala jen kariéra a sex. Pro ženu, která ho milovala, mu v srdci nezbylo místo. Proč by tedy měl jevit zájem o dítě, které zpočátku lásku víc potřebovalo, než ji samo dokázalo opětovat?

Až se Gabe s Kati setká a zeptá se, kdo je její otec, Joy mu řekne, že Kati nemá otce. Byla počata ve zkumavce ze spermie neznámého dárce. Takové početí nepředpokládá trvalý otcovský vztah.

Až bude Kati osmnáct, Joy jí řekne, kdo je jejím biologickým otcem. Do té doby o něm však dcerka může jen snít. Je to tak lepší. Sny jsou milosrdnější než skutečnost. Kati by trápilo, že její skutečný táta nechtěl, aby se narodila.

A pokud jde o Gabea… Ten se rozhodl před sedmi lety a Joy se naučila žít bez něho.

Gabe nemá žádné právo si stěžovat nebo jí něco vyčítat.

„Další úsek je zpočátku jednoduchý,“ řekla. Odvrátila se od něho a nechala ho ve tmě. „Sesuneme se dolů asi třicet metrů, ale pak se strop asi deset metrů prudce snižuje a sklání do chodby Gotcha.“

Zaváhala. Nevzpomíná si, že by Gabe trpěl klaustrofobií. Mohl se však změnit, stejně jako se změnil Gabe, kterého nikdy nezajímaly

pocity druhých a předešlý den postřehl, jak se Maggie dotkly Davyho poznámky, ba co víc, snažil se dokonce situaci zlehčit.

V úzké chodbě Gotcha by se klaustrofobie Gabeovi mohla stát osudnou.

Obrátila se k němu. „Nevadí ti pobyt ve stísněném prostoru?“

„Ne.“

„Víš to jistě? Objevila jsem do Voices novou cestu, ale trvá

pětačtyřicet minut se spádem třicet metrů na konci.“

„Jsem si jistý, že mi to nevadí. Ale mášli obavy, můžeme použít dlouhou cestu oklikou.“

Překvapil ji těmi slovy. Před sedmi lety by trval na kratší trase, jen aby si dokázal, že to zvládne. A zvládl by to. Stejně jako dnes, i tenkrát byl silný a v dobré kondici.

Mlčky zhodnotila jeho postavu kuželem světla, srovnávala vzpomínky a dnešek.

„Nejsi tak silný jako Davy,“ konstatovala, „ale širší v ramenou. Širší než parna –“ Zarazila se uprostřed slova, jako by odskočila od propasti s pohřbenou minulostí.

„Trávím spoustu času venku, často v dost drsných podmínkách.“ Pokrčil rameny. „Síla je někdy jediný nástroj k přežití.“

„Život na hraně,“ poznamenala.

Už se chystal protestovat, ale zase jen raději pokrčil rameny. „Jo, asi máš pravdu. Adrenalinové aktivity se pro mladého mužského snadno stanou drogou.“ Zavrtěl hlavou. „Někdy se ani nechce věřit, jak to přežijeme.“

Joy mlčela. Viděla, že Gabe už není zelený mladík. Roky zkoušek s mnohdy nelítostnou přírodou mu daly fyzickou sílu a jistotu, která dodávala klidu i druhým, ale na druhé straně vyvolávala vzrušení. V tom se vlastně Gabriel Venture nezměnil. Byl atraktivní muž. Je typ, který zůstane přitažlivý i v šedesáti.

Najednou se prudce odvrátila. „Jsme v Gotcha. Půjdu první a odnesu naše vybavení. Pak se vrátím a půjdu za tebou.“

„Proč?“

„Kdyby ses někde zasekl, vysvobodím tě.“

„Ty?“

„Proč ne? Jednou jsem takhle vytáhla ze spáry dokonce Davyho.“

„To není možné,“ rozesmál se Gabe upřímně. „Jsi tak drobná…“

„Však se budeš v duchu smát, až tě vytáhnu z třetího kvadrantu a budeš se zase moct narovnat.“

„Malá ale houževnatá,“ dodal Gabe, ale již s vážnou tváří. Vzpomněl si, jak šikovně prolézala úzkými puklinami ve dvaceti. Ano, Joy je velmi houževnatá. Znal dospělé muže, které zlomily mnohem méně dramatické životní situace, než s jakými se musela vyrovnat Joy.

„Pokusím se nezaseknout se na tobě,“ uklidňoval ji, ale současně pochopil, že se ta slova dají vyložit i jiným způsobem.

Než se však zmohl na nějakou neutralizující větu, promluvila Joy.

„Neboj se. Jsem mistr osvoboditel z úzkých chodeb a ty jsi mistr úhoř. Gotcha má pro nás připraveno pár triků, ale lehce je zvládneme.“

Pak rychle vyrazila chodbou. S jistotou a obratnosti zkušeného speleologa se pohybovala podél oranžové pásky po nerovném kluzkém terénu. Úzký pruh světla čelní lampy dopadal přímo před ni, neohlížela se po krápníkových ozdobách, které se tu už začaly objevovat častěji.

Pro Gabea nebylo snadné udržet krok v extrémně úzké stopě vymezené oranžovou páskou, ale nestěžoval si. Následoval Joy vlastním tempem. Mohl by jít rychleji, ale nešel. Proč spěchat v neznámém teritoriu jen proto, aby někam došel za co nejkratší čas? Právě v takových případech dochází nejčastěji ke zbytečným nehodám.

Chyby, jichž se dopustil v minulosti, ho naučily udělat věci pořádně napoprvé. Raději než později napravovat chyby a říkat si

„škoda že…“.

„Před námi je strž Bo Peep,“ hlásila Joy.

„Jak hluboká?“

„Něco přes patnáct metrů. Stěna je ale téměř kolmá. Nevede z ní žádná chodba, to jsme si už ověřili. Ani tam nefouká.“

„Proč by tam mělo foukat?“

„Cirkulace vzduchu. Jeskyňáři mají takové pořekadlo: Když fouká, cesta vede dál. V Bo Peep nefouká a nikam se odtamtud nedostaneš.“

Obešli okraj strže.

Čím hlouběji sestupovali, tím byly stěny chodby vlhčí. Objevovaly se tu mapy velmi jemného bahna a na povrchu kamenů se leskly drobounké krůpěje vody. Každá kapka dokazovala, že jeskyně žije, vápenec se rozpouští a pozvolna se rodí nové a nové tvary. Tisíciletí po tisíciletí…

Pod nohama ujížděly drobné kluzké kamínky. Gabe by se rád zastavil a prohlédl si některé ty nádherné kamenné ozdoby, ale Joy zjevně neměla v úmyslu se loudat.

Po straně spatřil něco jiskřícího jako diamantový závoj. Už se chystal Joy říct, že se na chvilku zastaví, ale rozmyslel si to. Na otázky a prohlížení detailů Lost River Cave bude čas později. Teď je důležitější udělat si představu o celku.

Kužel světla před ním se zastavil a obrátil se ke Gabeovým nohám. „Všechno v pořádku?“

„Právě jsem zachytil drobnou zajímavost,“ řekl.

Usmála se. „Divila bych se, kdyby ne. Mohla bych ti ukazovat kouzelně zřasené galerie ne větší než divadélko pro panenky. Čekáš, že se tam za chvíli objeví víly k čarovnému reji.“

„Máš fotodokumentaci těch míst, nebo si mám příště vzít foťák?“

„Pořídili jsme víc fotek, než bys o nich stihl napsat.“

„Můžu je použít pro časopis?“

„Neměl by to být problém.“

„Výborně. Aspoň se nebudu zdržovat, abych pořídil nějaký neodolatelný snímek.“

Joy se rozesmála. „Připomínáš mi Ginu, jednu z vysokoškolaček, kterou jsme si bohužel déle nemohli dovolit držet v týmu. Byla videomaniak a její manžel videogénius. Nosila s sebou digitální kameru a dokázala s ní snad všechno, co si kdo vymyslel. Večeři však připravit nedovedla.“

„Vážně? Jakou kameru měla? Stále se ohlížím po nějaké kvalitní značce.“

„Zeptej se Davyho. Schraňuje všechny digitální informace kvůli svým mapám.“

Joy se obrátila a znovu vykročila vpřed. Následující úsek tvořila volná kluzká suť, zříceny stropů, k nimž muselo dojít tak dávno, že z nich už vyrůstaly stalagmity jako kouzelné krápníkové strniště. Konečně se dostali k ukotvenému jistícímu lanu, které použili tři kolegové před nimi.

Na rozdíl od prvního sestupu do jeskyně tahle průrva byla úzká, vyhlazená vodou a zlézat její stěny po čtyřech bylo takřka nemyslitelné. Jištění tu neznamenalo pouze pojistku, bylo naprosto nezbytné. Šance, že* lezec uklouzne, obzvlášť někdo neznalý terénu, byla stoprocentní.

Gabe s Joy se beze slov připravovali k sestupu. Joy si navlékla kotvicí smyčku, připravila se k jištění a čekala.

„Jištění připraveno?“ ověřoval si Gabe.

„Jistím,“ odpověděla.

„Připraven k sestupu.“

„Lez,“ vydala pokyn, když se předtím bezpečně usadila a vzepřela se nohama o skálu. „Lezu.“

Chvíli ještě slyšela tiché šoupání bot, jak se pohyboval pozpátku tmou vpřed. Pak zvuky utichly pod šustěním lana o oděv, když uvolnila větší kousek, než bylo momentálně třeba.

Ze svého místa už nezahlédla světlo Gabeovy lampy. Zmizel za hranou srázu tak rychle, že zajednou zůstal neviditelný a neslyšitelný. Pouze změna napnutí lana prokluzujícího jí zvolna rukama napovídala, že zde ve tmě není sama. Cítila každý Gabeův tah, cuknutí, když mu na okamžik uklouzla noha. Pokaždé pohotově vyrovnal rovnováhu.

Nicméně zůstávala ve střehu a srdce jí vzrušeně bušilo. Ostře vnímala každou změnu v tahu.

Gabe jako by zase vnímal Joyinu pozornost, její zručné zacházení s lanem, které mu pomáhalo udržet se na obou nohách. Proud světla zachycoval na prudkém srázu nad jeho hlavou stopy ještě jiných bot. Také se zřetelně rýsovala čerstvá vlhkost –

Najednou noha vystřelila do vzduchu, vzápětí se otočil kolem své osy a udeřil zády o skálu. Pak už se řítil na dno strže, kam dopadalo uvolněné kamení, a ozýval se křik kolegů.

„Padám!“

LANO SE TÉMĚŘ OKAMŽITĚ NAPNULO a zabrzdilo Gabeův pád. I tak mu chvilku trvalo, než si uvědomil, že je v Lost River Cave, nikoli v peruánských horách, visí na Joyině jistícím laně, ne na skobě zatlučené hluboko ve skále, a pod ním je hladká stěna, nikoli tisícimetrová propast.

Na těle mu vystouply krůpěje ledového potu, každý nerv se rozechvěl rozbouřeným adrenalinem. Až ho zabolelo na prsou, jak prudce zatajil dech.

S ukázněností, která mu už víc než jednou zachránila život, ovládl tělo i mozek. Obrátil se opět čelem ke skále a vzápětí opět získal rovnováhu.

„Lezu!“ zavolal na Joy.

„Lez.“

Doufala, že Gabe nezaslechl, jak vydechla úlevou. Nejenže se bála, aby se nezranil, pokud jistící lano drželo, nehrozilo vážné nebezpečí. Okamžitě se jí však vybavila katastrofa v Peru a věděla, že pro Gabea každý pád představuje horor. Vědomí, že opět ztratil kontrolu, třebaže pouze na okamžik, muselo pro něho být strašné.

Přesto se rychle vzpamatoval, našel oporu a pokračuje v sestupu, jako by se nic nestalo.

Čtrnáct

Joy chápala, že pro překonání strachu je potřeba velké odvahy a odhodlání. Jednou, asi před třemi lety, si Kati vyšla sama do pouště trhat divoké květiny. Teprve až ji Joy po dlouhém hledání spatřila, uvědomila si, jak hluboce svou dcerušku miluje.

Ten příval citu ji až vylekal.

Až do té chvíle žila totiž v přesvědčení, že už nikdy nebude schopna lásky. Zavřela všechny brány ke svému srdci ze strachu, že by se mohla opět stát rukojmím jiného života, který osud v jediném okamžiku zničí a ona zůstane znovu opuštěná.

Lano v dlaních se uvolnilo.

„Konec jištění,“ zavolal Gabe.

„Nejistím,“ odpověděla.

Za pár okamžiků světlo Gabeovy čelní lampy prozkoumávalo hladké stěny strmého srázu. Joyina drobná postava se pohybovala světlem i tmou s nadpozemskou lehkostí. Když se dotkla pevné půdy a postavila se vedle Gabea, koukla po něm s úsměvem. Pak ho vedla hlouběji do Lost River Cave.

Následoval ji, zpočátku zvědavě, vzápětí poté okouzlený její jistotou a graciézností pohybů. Pohyboval se v divočině s mnoha muži, nikdy se však nesetkal s někým, kdo byl tak sžitý s místem, jímž ho provázel. Joy jeskyni nepokořila. Zdálo se, že přirozeně proniká jejími průchody a spárami, jako by byla odjakživa obyvatelkou tohoto úžasného podzemí.

Do tajemství jeskyně nevnikla díky své síle, ale eleganci a obratnosti. Znala dokonale sama sebe, své schopnosti a omezení, zacházela s profesionální jistotou s každým kouskem výzbroje.

Ve dvaceti byla mnohem impulzivnější, neochotně přijímala představu, že by se měla něčeho vzdát. Tenkrát považovala za absurdní, aby sestupovala po kluzkém kameni pozpátku. Gabe ji jistil

– tenkrát mu důvěřovala.

Při tom poznání strnul jako v okamžiku, kdy zahlédl Joyinu siluetu ve stínu polonahého Davyho. Jako by dostal ránu do břicha.

Proč by ti teď měla důvěřovat, hlupáku? ozvala se kritická část mysli, která na něho byla od návratu z Peru přísná.

Nikdy jsem jí nechtěl ublížit.

To je úžasné! Tyhle kecy by jí určitě pomohly po smrti rodičů a v nemocnici po interrupci!

Klopýtl a málem se rozplácl do bláta.

„Gabe?“ ozvala se Joy, když za sebou zaslechla šramot.

„Nic se nestalo,“ odpověděl stroze.

V duchu zaklel. Kdy už konečně přestane vést tyhle žalozpěvy nad minulostí, soustředí se na ovládání těla začne koukat, kam šlape!

„Strop klesá,“ upozornila ho Joy.

„Krucinál,“ zabručel pro sebe.

„Cože?“

„Ale… Jaká báječná cesta!“ opravil se rychle. Joy se usmála.

Gabe se musel znovu sklonit. V duchu blahořečil svému fyzioterapeutovi za muka, která mu působil rozhýbáváním kloubů po dlouhém pobytu v nemocnici. Nyní ho přes všechny nepříjemné pocity z nezvyklých pohybů v náročném terénu levá strana nebolela o nic víc než pravá. Byla to sice malá útěcha, ale lepší než žádná.

Čím hlouběji sestupovali, tím víc chápal, proč si Joy nevzala batůžek na záda. Pokaždé, když se totiž pokusil odlehčit kyčlím a trochu zvedl těžiště, narazil batohem do stropu.

„Tady se posaď,“ ozvala se Joy.

Vděčný za izolační vrstvu v oblasti hýždí na kombinéze, se uvelebil na chladném, vlhkém kameni. „Sedím,“ pronesl poslušně.

Zaslechl zvuk připomínající uchichtnutí a zdálo se mu, že i Joy je svou reakcí překvapena.

Vysoukala se z jisticího popruhu a přivázala si ho ke kotníku, pytel s lanem postavila před sebe, aby ho mohla postrkovat.

„Podej mi svůj batoh,“ obrátila se ke Gabeovi. „Podávám ti batoh,“ hlásil, jako by stále visel na jistícím laně.

Teď se Joy už neovládla a rozesmála se nahlas.

Sundal si batoh a sledoval, jak ho připíná za vlastní ruksak. „To vážně chceš nést i můj batoh?“ zeptal se udiveně.

„Vážně. Na druhém konci mi poděkuješ. Davy přísahá, že Gotcha je v jednom místě široká jen patnáct centimetrů.“

„Jak se tam dostanu v helmě?“

„Máš na mysli staré speleologické pravidlo?“

„Jo. Když sundáš helmu a prostrčíš ji spárou, pak je jisté, že v tom místě protáhneš celé tělo.“

„Většinou to platí, ale ne vždy – zvlášť v případě takového hromotluka, jako je Davy.“

„A co boky kypré Maggie?“ zajímalo Gabea.

„Ty se poddají.“

Joy odpojila kontakty čelní svítilny. Znamenalo to, že půjde potmě, ale nechtěla riskovat, že se jí drátky zachytí o nějaký výčnělek, když se bude protahovat úzkou chodbou.

Gabe beze slova obrátil svou lampu do neuvěřitelně úzkého průchodu pojmenovaného Gotcha. Sledoval, jak se položila na břicho a jako úhoř se posunovala vpřed. Před sebou tlačila pytel s lanem a za sebou táhla oba batohy přivázané ke kotníku jisticím popruhem.

Světlo z Gabeovy lampy jí nebylo téměř nic platné, protože zaplnila tělem celý otvor. Jen občas zezadu pronikly matné pruhy světla. V hlubokém tichu Lost River Cave doléhaly ke Gabeovi jen tlumené zvuky bot šátrajících po pevné opoře pro odraz a šustění nylonové látky, když se kombinéza odírala o skálu. Občas Joy cosi tiše zabručela.

Pak už nebylo slyšet nic a Gabea obklopila neproniknutelná tma a ticho Lost River Cave.

Jen co se Joy prodrala prvními sedmi krkolomnými zákruty chodby, ocitla se v neproniknutelné tmě. Naštěstí tudy prolézala už nesčetněkrát, takže jí stačilo pár doteků a věděla přesně, na kterém úseku se nachází. V místě, kde se člověk může pohybovat pouze tam nebo zpátky, se přece nedá zabloudit.

Po čtvrté zákrutě si na pár minut odpočala. Pasáž Gotcha vznikla pronikáním vody mezi spárami ve vápencovém útesu a pak se zvětšovala, až vytvořila tunel pro podzemní potůček. Její stěny přesto nebyly hladké. Povrch pokrývala tenká vrstva jemného bahna, které bylo v některých místech hlubší než jinde. Strop se jednu chvíli

snížil, pak zase zvedl a stěny byly buď prohloubeny dovnitř, nebo vystupovaly do prostoru, záleželo na stáří konkrétních vrstev útesu.

Kromě toho nerovnoměrné vodní proudy vždycky vymílaly kámen podle své síly. Vlnitý povrch skály odíral oděv, zachycovaly se na něm helmy, batohy i boty. Na druhé straně tvořil výhodnou operu pro lokty, boky, kolena a chodidla. Celkem vzato Gotcha přinutil makat i nejzkušenějšího speleologa, až sotva popadal dech a po zádech mu stékaly pramínky potu.

Joyin dech konečně pohltil šepot, bublání a bručení tekoucích písní jeskyně Voices. Po šesté zákrutě nepohodlné trasy zaslechla strašidelné zvuky.

Když se neznámou spárou protáhla poprvé, doopravdy se vylekala. Gabe odjel před šestnácti dny, ani ne před týdnem zahynuli rodiče. Slyšela, jak na ni šeptem volá milenec, táta s mámou. Volali tiše její jméno a jí srdce pukalo žalem.

Než se vynořila v ohromných prostorách Voices, tak usedavě plakala, že neviděla dál, než kam dosahovalo světlo čelní lampy.

Dnes se vyplížila z Gotcha se suchýma očima, pouze olepená bahnem přeplněná vzpomínkami. Rychle se postavila a hledala světla poskakující mezi podzemními hlasy. Obklopovala ji však nejčernější tma. Automaticky zapojila čelní lampu.

Kužel světla odhalil v prostoru světlé, narezavělé, šedivé a antracitové stíny. Joy nejprve vykročila vlevo, pak pár kroků doprava klikatou stezkou vedoucí kolem zvrásněné opony masivního kamene do hlavní síně.

Z nové perspektivy konečně zahlédla matnou záři pod sebou. Jiné světlo nezahlédla. Buď zůstali Davy, Fish a Maggie a jejich světla splývají, nebo se někdo skrývá za jedním ze stovek hlubokých výklenků vymletých vodou, které tvořily doslova bludiště a společně s kamennými převisy lemovaly stěny hlavní síně.

Joy vyndala vysílačku.

„Fishi?“

„Hej.“

„Kde jsi?“

„Na protější straně východu z Gotcha. Davy s Maggie jsou se mnou.“

„Všechno v pořádku?“

„Jestli tím máš na mysli zapisování poznámek, přidržování provázku, zapisování, měření provázku, proklínání svéhlavého sonaru a těch laserových věciček, které po průchodu Gotcha jen prskají, pak je všechno v nejlepším pořádku.“

„Normální situace. Vracím se přes Gotcha pro Gabea. Kdybych tě potřebovala, zavolám.“

V malém přístroji se ozvalo puknutí, to když Fish stiskl vypínací knoflík, což v dohodnuté symbolice znamenalo: Rozumím a vypínám.

Síň, již Joy pojmenovala Voices, byla dlouhá nějakých sto pětatřicet a široká pětasedmdesát metrů v nejširším bodě. Měla tak komplikovaný tvar, že první speleologové si mysleli, že jde o tři síně, nikoli jednu. Než si člověk našel několik zřetelných orientačních bodů, velmi snadno by se v neproniknutelné tmě v labyrintu chodeb ztratil.

Joy si odepnula všechny přezky, zbavila se zátěže, kterou s sebou přitáhla, pečlivě ji urovnala stranou a po čtyřech se sesunula dolů. Tam se zastavila a připomněla si dojmy po prvním sestupu do téhle nádherné síně před sedmi lety. Nevěděla, kteří duchové se nyní zmocní Gabeovy duše, nepochybovala však, že tu jsou. Viděla mu to na očích.

Byl to pro ni nový postřeh. V Gabeově pohledu v minulosti nikdy nepostřehla lítost ani temný stín výčitek. Zelené oči vždy jiskřily energií a optimismem.

Joy se natáhla pro ruksak, rozvázala ho a po chvíli šátrání vytáhla jednu nouzovou lampu. Prudce otočila závit a jako mávnutím kouzelného proutku ji ozářilo bledě zelené světlo. Opřela tubu o stalagmit kousek od vstupu – nebo východu – z Gotcha. Světlo mělo Gabeovi připomínat realitu, zatímco jeho duše se zmocní duchové jeskyně Voices.

Pak odpojila baterie od čelní lampy a vrátila se do tmy klikaté chodby. Opět zapnula světlo. „Gabe?“ zavolala trochu nejisté. „Tady jsem,“ ozvalo se zprava.

Prudce otočila hlavu. Gabe seděl s očima přivřenýma před oslňujícím světlem lampy.

„Promiň,“ odvrátila hlavu. „Trochu jsi mě vylekal. Nečekala jsem, že tě tady najdu sedět ve tmě.“

„Chci si zvyknout na absolutní nedostatek světla. Tady je to mnohem snazší než trčet vklíněný v Gotcha a ještě potmě.“

„Jsi…“ zaváhala. „Jsi v pohodě?“

„Jistě,“ řekl tiše. „Tma velice uklidňuje a podporuje smyslové vnímání.“ Joy neviděla, zda se usmívá, ale poznala to podle hlasu.

„Vím, co máš na mysli,“ přikývla se sotva znatelným rozechvěním. Vzpomněla si, jak před sedmi lety oba zhasli čelní lampy na helmách, aby si vychutnali ničím nenarušenou, absolutní tmu. Tenkrát ji Gabe v té hluboké, věčné noci Lost River Cave políbil. Byl to pro ni tak hluboký zážitek, že světlo nebo pohled zde byly naprosto nepodstatné. Tehdy poprvé cítila sílu, žár a touhu jeho štíhlého, pevného těla.

Vzpomínka na ni zapůsobila jako Voices. Podmanila si ji způsobem, který nechápala ani ho nedokázala popsat.

„Podej mi svoje lano,“ promluvila poněkud zastřeným hlasem. Mlčky jí předal vak s lanem.

„Asi za čtvrtou zákrutou Gotcha uslyšíš hlasy,“ řekla chvatně a přitom si přivazovala vak ke kotníku. „Nebude to přelud, jen ozvěna vody. Bude tě provázet celý zbytek cesty.“

Něco v Joyině hlase Gabea přimělo obrátit na ni světlo, aby jí viděl do tváře. Hovořila totižstejně účastně jako ve chvíli, když před chvílí sklouzl na‘ mokré stěně. Přemýšlel, zda nějakým dalším smyslem vyslechla jeho vnitřní dialog, kdy se pokoušel pochopit nebo přinejmenším přijmout náhled na sebe a svou minulost.

„Bojíš se?“ zeptal se zvědavě.

„Strašně. Když jsem se protáhla pasáží poprvé, přepadl mě na chvíli pocit, že jsem se zbláznila.“

„Kdy to bylo?“

„Šest dnů po smrti rodičů,“ odpověděla.

Z jejího tónu vycítil, že si nepřeje další otázky, proto už mlčel.

Využil světla z Joyiny svítilny a přesunul se k úzkému ústí pasáže.

„Jako většina chodeb vzniklých působením podzemní vody,“ vysvětlovala Joy, Je také tvar Gotcha v podstatě kulatý, na rozdíl od lidského těla. Kdyby se ti zdál průměr příliš úzký, sundej si helmu a postrkuj ji před sebou.

Pokud ani tím nezměníš dostatečně profil, couvej tak daleko, dokud se nedostaneš do místa, kde budeš moci jednu ruku netáhnout před sebe. Druhou si přitiskni těsně k tělu, tím získáš vyhovující profil.“

„Když to dokáže Davy, měl bych já proletět Gotcha jako dělová koule, nemyslíš?“

„Na to nesázej. Davy má na sobě hodně masa, kdežto ty jsi široký v ramenou. Právě ramena bývají pro muže největší překážkou.“

„A co žena?“

„Boky.“

„Chudák Maggie,“ prohodil Gabe.

Joy popudila myšlenka, že si Gabe všiml Maggiiny pevných, žensky zaoblených boků, ale hned se v duchu okřikla, že se chová jako husa. Za posledních sedm let se na Gabeově smyslné povaze přece nic nezměnilo. Kromě toho Maggie svými křivkami upoutá každého mužského.

Joy tajně doufala, že Maggie přestane Gabeovi věnovat pozornost dřív, než svým neodolatelným šarmem zboří její obrannou bariéru, jako když horká spodní voda rozpouští v podzemí skálu.

Joyina bariéra se před sedmi lety rozpustila velmi rychle.

„Půjdu hned za tebou,“ řekla úsečně. „Hlavně nezůstávej celou dobu na břiše. Obracej se na strany a na záda, kdykoli to půjde. Tělo se musí terénu poddat, protože kámen neustoupí. Nesnaž se mu vzdorovat, splyň s ním. Kdyby ses někde zasekl, zavolej nebo zabuš nohou do země. Až ucítíš, že jsem tě popadla za kotník, uvolni se a vydechni. Uvolním tě, ani nestačíš mrknout okem. Rozumíš?“‚

„Pánbůh se mnou,“ ušklíbl se Gabe. Vrhl na Joy vítězoslavný úsměv a sklonil se ke vstupu od Gotcha.

Joy zakoulela očima. Počkala, až se odplazil několik metrů, odpojila kontakty z čelní lampy a začala opatrně postupovat za ním. Každou chvíli se zastavila a povzbuzovala Gabeův postup tichým pobrukováním a nesouhlasným syčením, když tu a tam zaslechla tiché zaklení.

Gabe se sice musel po čtvrté zákrutě kousek vrátit a změnit polohu těla, ale první tři zákruty zvládl bez problémů. Druhou zákrutou se protáhl na zádech, ale stejnou potíž musel na tomto úseku řešit také Davy.

Gabe si snažil pamatovat každou zatáčku a pozici, v níž ji překonal. V pátém ohbí se ozvaly bolesti a tělo začalo protestovat proti dlouhodobě nepřirozené podobě. Nepříjemné pocity však vzápětí přehlušil šepot tajemných hlasů duchů volajících Gabea. Strnul s rozbušeným srdcem. Věděl, že to jeho vědomí opakuje jména… jména z minulosti.

Věděl to, a přesto nevěřil.

Miluju tě, Gabe. Miluju tě! Neodjížděj! Zůstaň aspoň týden… jediný den… minutu. Ach, Gabe, tak moc tě miluju! Zůstaň se mnou, miluj mě a dovol, abych tě milovala. Prosím!

Odpověď neslyšel… Nemusel ji slyšet.

Mezi těmi zoufalými slovy se ozýval sotva slyšitelný pláč dítěte, které se nikdy nenarodilo.

Patnáct

JEŠTĚ ZA PÁR DNŮ SE ODPOLEDNE za hustého deště Gabe vracel ke zpívající Voices. Byl to tak silný zážitek, že ještě teď ho zaplavila vlna vzrušení horká jako proud vody z jediné fungující sprchy v Cottonwood Wells. Tělo si už zvyklo na fyzickou námahu v novém terénu, přesto ho ty prazvláštní zvuky ještě stále strašily. Vyvolával je z paměti záměrně společně s pocitem, který prožil, když ho konečně zastihla bratrova zpráva.

Tvoje kráska z Nového Mexika přijala 3744 dolary a souhlasila s interrupcí.

Teprve nyní si Gabe položil otázku, proč ho vlastně dopis, který na něho čekal už celých jedenáct měsíců, rozčílil. Teprve nyní si připustil, že být to jiná žena než Joy, necítil by velké výčitky a předsevzal by si, že příště bude opatrnější.

Nepropadl by hořkosti z dívčiny zrady, nepohrdal by jí a nevztekal se do chvíle, kdy mu řekla, že rodiče zahynuli jen pár dnů po jeho odjezdu k Orinoku.

Ať se před lety přihodilo cokoli, ví už, že Joy se pro interrupci nerozhodla lehkovážně.

Poznání, že ho milovala, v něm najednou něco probudilo. Doposud si nikdy nepřipustil, že v hloubi jeho duše dřímají podobné pocity. Nechápal, proč se nad svou zlostí vůči Joy nezamýšlel dřív nebo proč hledá odpovědi na minulost až nyní. Prostě mu nezbylo přijmout fakt, že tomu tak je.

Každá vzpomínka na chvíle strávené s Joy před sedmi ho teď přesvědčovala, že tenkrát nešlo o iluzi nebo nezávaznou romanci, a naplňovala ho zvláštním klidem. Jako kouzelné kamenné ozdoby pod zemí, i on cítil, že se v něm něco vytváří… Chvíle po chvíli, vzpomínka po vzpomínce… Něco nadpozemsky krásného se probouzelo k životu v zákoutích srdce, která až donedávna zůstávala ve tmě a křičela prázdnotou.

Zastavil sprchu a osušil se. Po dlouhých červených pruzích v místech, kde ho před rokem tak zle popálilo lano, zůstaly nahnědlé

skvrny, jichž si nevšímal. Utržil už pár nových škrábanců a modřin, což považoval za pozornost ze strany kluzkého povrchu stěn Lost River Cave. Nic z toho nestálo za zmínku. Navzdory třem vyčerpávajícím dnům strávených s Joy plazením se v úzké chodbě se cítil dobře. Velice dobře.

Už léta neměl tolik energie.

Přesněji řečeno sedm let.

Srdce se v něm zastavilo, a vzápětí se zase vzrušeně rozbušilo.

Kdy bude ochotna promluvit o minulosti?“

Nenaléhej na ni, varoval ho vnitřní hlas. Tentokrát se poddej jejímu časování.

Velmi se snažil, aby Joy poskytl dostatek prostoru a nedotýkal se jejích citů. Během dne se konverzace se omezila na pracovní tematiku, u večeře společně s kolegy vtipkovali. Pak odcházel do svého srubu zpracovat poznámky a urovnat si dojmy z lidí, jeskyně nebo se zamýšlet nad sebou.

Pokud Joy pociťovala stejně naléhavou potřebu porozumět hlouběji jemu, sobě i minulosti, dokázala to v každém případě dokonale skrývat.

Zvolna.

Nezvorej to zase. Co vlastně je „to“?

Zatím něco, pro co nenašel výraz. Přirovnal by to ke kouzelné jeskyni vznikající pod nemilosrdným pouštním sluncem.

Hlasitě mu zakručelo v břiše.

Podíval se na hodinky – za čtvrt hodiny bude pět.

Na neštěstí pro Gabeův žaludek své kulinářské umění dokazoval toho dne Davy, což představovalo ohřívané fazolky a tacos. Gabe se přesvědčil, že Joy byla v Cottonwood Wells jedinou osobou, která dovedla upéct koláč, namíchat perfektní salát, upéct kuře nebo grilovat žebírka.

Jenže Joy právě pracovala na nějakých záhadných odhadech důležitosti křivky podzemní a kapilární vody ve formacích Lost River Cave.. Obyčejně pracovala po večeři, ale dnes se měla do tábora vrátit nějaká Kati a Joy si přála strávit s ní večer.

Podle toho, co Gabe zachytil z běžného hovoru ostatních, Kati, miláček celého Cottonwood Wells, trávila prázdniny na nedalekém ranči. Víc se nedozvěděl. Mezi speleology se hovor vždycky rychle obrátil k jeskyním obecně, nyní hlavně k Lost River Cave, státnímu grantu a poslednímu vývoji speleologického vybavení. O lidech se hovořilo málo, pokud ovšem nešlo o legendární jeskyňáře.

Ve skutečnosti se Gabe až dnes dozvěděl, že Fish má manželku, dvě děti na střední škole a nezaměstnaného švagra, kterého nemůže vystát.

Není divu, že Fish raději tráví co nejvíce času mimo domov.

Gabe se protáhl, dokud se šlachy na krku a v ramenou dostatečně neuvolnily. Pak si oblékl spodní prádlo, šortky a sandály. Víc v tomhle horku nepotřeboval, ba naopak, nejraději by na povrchu svlékl i kůži. Léto v Novém

Mexiku představovala nekonečná výheň suchého horka. To mu vyhovovalo pouze tehdy, když si mohl část dne vychutnat ve vlhkém, chladném podzemí Lost River Cave.

Dokonce se zamiloval do Voices. Pochopil, že výkřiky výčitek a tužeb se ozývají z jeho duše, nikoli z hloubi jeskyně.

Dumal, co asi slyší Joy, jací duchové promlouvají k ní. Byl přesvědčený, že je také slyší. Proč by jinak hovořila o nezapomenutelném zážitku při prvním vstupu?

Právě z toho důvodu nechala u vchodu do tunelu Gotcha svítit nouzové světlo, střípek reality, zatímco nad Gabem získaly moc naléhavé tajemné hlasy. Zcela jistě je slyšela i ona.

Ozval se také jí pláč nenarozeného dítěte?

Slyší ho stále?

Gabe věděl, že se na to Joy nikdy nezeptá. Pomohla mu vymanit se z citového zmatku, poté co vstoupil do jeskyně Voices, a ani on nemá právo jitřit ránu, která nebude nikdy zhojena. Je spoluviníkem a neučinil nic, čím by Joy ukonejšil.

Způsobil jí bolest, která se dotkla také jeho, třebaže příliš pozdě.

Kéž by… vtírala se mu neodbytná myšlenka.

Kéž by nic, hlupáku, odpověděl známý vnitřní hlas. Čas běží pouze jedním směrem.

Unavený nekonečným meditováním, prošel Gabe Joyiným srubem na verandu, kde stála pračka, a vytáhl z ní lano. Kriticky ho prohlédl, než usoudil, že mu prospěje ještě jedno vymáchání a dávka aviváže.

Když nasoukal lano zpátky do pračky, zkontroloval ještě, zda nespadlo ze šňůry nějaké oblečení, protože docela profukovalo.

Poté už neměl důvod, proč nejít do vedlejšího domku a neuklidit tam. Bude si muset přinést vodu v kbelíku.

Vodovod nefungoval kvůli nějaké poruše, to Gabea ovšem nezprostilo povinnosti postarat se o úklid.

Na druhé straně neměl také důvod ustýlat palandu a očistit pracovní pohorky, když do jeho domku nikdo nechodí a boty bude mít za pár hodin stejně zablácené. No kdyby sdílel svůj spací pytel s…

Gabe otráveně zabručel, podrážděný stále se opakujícími myšlenkami. Stačilo, že ho Joy pronásleduje ve snech stejně úporně, jako voda vymílá další krátery ve Voices. Jestli Joy dovolí zjevovat se mu při probouzení, pak se po zbytek dne nezbaví ranní erekce. Ano, přibližně takhle se cítil po většinu času.

Čím déle měl Joy nablízku, tím více vzpomínek se vynořovalo, překonávalo bariéry jeho pevné vůle a naplňovalo ho fyzickou touhou.

Příliš živě si vzpomínal na kontrast bledé kůže jejích rukou na tmavém ochlupení jeho těla, rozkoš z každého jejího doteku. Vybavoval si její horké rty laskající ho na intimních místech, oheň, který v ní vzkřísil, když jí oplácel ty vzrušující něžnosti.

Nejhorší na celé věci bylo, že i ona si na všechno pamatuje a pod neproniknutelnou maskou vyrovnanosti a klidu hoří stejný plamen. Gabe jí to vidí na očích, napovídá to její výraz i to, že si dává velký pozor, aby se jeden druhého nedotýkali víc, než je nezbytně nutné. Zpočátku si to vysvětloval nenávistí, která ji tak odcizila.

Pak zjistil, že on se chová stejně. Raději se odtáhl, než aby se jí dotkl, protože kdyby se to stalo, nebyl si jist pokračováním. Joy naplnila jeho sny, jako tajemný šepot naplňuje jeskyni Voices – po okraj, neodvolatelně a do nejposlednější skulinky v duši.

Vím, proč ona se vždycky vzdálí, ale proč to dělám já?

Gabe si tu otázku položil nejméně stokrát. Obyčejně mu odpovídá vystrašený vnitřní hlas a neviditelná ruka mu sevře žaludek, aby ho varovala před hrozícím nebezpečím.

Tentokrát se ho zmocnil spíše pocit očekávání než obava. Možná mě nemá vůbec ráda, ale vždyť ona mě hergot chce stejně jako já ji. Jsme oba dospělí, před sedmi lety to bylo úplně jinak. Není důvod se mít jeden před druhým tak křečovitě na pozoru.

A naopak existuje několik skvělých důvodů, proč pokročit o kousek vpřed.

Pro uspokojení potřeboval vnímat její odezvu, slyšet její náruživé výkřiky, když ji přivedl k vrcholu.

Umožní jí, aby se sama rozhodla, kdy promluvit otevřeně o minulosti, ale nedovolí, aby zapírala fyzickou touhu, kterou oba cítí. Až příště vzhlédne k nahým mužským ramenům, bude se nad ní sklánět Gabe, nikoli Davy Graham.

S tichým pohvizdováním vstoupil Gabe do Joyina obývacího pokoje. Obrátil pohled do okna zalitého sluncem, k nevydlážděné ulici spojující omšelé domky tábora Cottonwood Wells se zbytkem světa. Před Joyiným domkem právě v oblaku prachu zastavil vůz. Ona sama stála před vchodem rozesmátá a veselá, jakou ji už sedm let neviděl.

Tohle je tvář z jeho snů, rozzářená štěstím, které z ní po jeho návratu do Lost River Cave vymizelo. Bodl ho osten žárlivost na osobu, která dokázala rezervovanou doktorku Andersenovou rozesmát a proměnit v Joy ze vzpomínek.

Z vozu vyskočily dvě děti a rozběhly se k domku. První děvče byla nezajímavá tmavovláska. Při pohledu na druhou dívenku se na Gabea najednou zřítil celý svět a vše se v jediném okamžiku změnilo.

Z hrdla se mu vydral tlumený zvuk muže, na něhož protivník nečekaně zaútočil zezadu. Zkameněl. Snažil se zhluboka nadechnout, ovládnout rozvířené myšlenky a rozumně sledovat, jak děvče navzdory krátkým nožkám bere schody k domu po dvou.

Rusé vlasy, šikmé oči… Vysoko posazené lícní kosti a trojúhelníkovou bradu. Dolíček na levé tváři. Ohlédla se přes rameno a položila si ruku v bok.

Znal ji.

V úžasu pozoroval, jak dítě s dusotem vběhlo na otevřenou verandu a radostně volalo na svou kamarádku.

Čím bylo blíž, tím víc si byl Gabe jistý. Neznal jméno té dívky, ale vybavil si úplně totožnou podobu. Fotografie stará víc než půl století, momentka matky na oslavách jejích sedmých narozenin. V ruce držela panenku a u nohou ji pozoroval žádostivým pohledem kokršpaněl.

Z tranzu vytrhlo Gabea volání řidičky.

„Lauro! Vrať se, drahoušku. Slíbila jsi, že mi pomůžeš s večeří, nepamatuješ si?“

Tmavovlasé děvče se zastavilo, vzdorně našpulilo rtíky, ale poslušně se vracelo k vozu.

Rusovláska se zastavila a chystala se kamarádku následovat. Joy ji však zastavila. „Kati, rozluč se a pomoz mi odnést věci do domu.“

„Ale, mami…“

„Kati,“ opakovala Joy. Více slov nebylo třeba.

Kati se rozběhla k vozu, vyhoupla se na špičky a polibkem se rozloučila se ženou, která řídila vůz. Pak vytáhla ze zadního sedadla spací pytel a nějaké plyšové zvíře. Překypující energií oběhla tanečním krokem vůz a spěchala k Joy.

„Už běžím, mami. Vidíš?“

Gabe stál jako v epicentru cyklonu a snažil se co nejjasněji vstřebat skutečnost. Joy ho milovala.

Milovala ho tolik, že si nechala jejich dítě. Vychovala ho sama, neměla se na koho obrátit, o koho se opřít, když neměla ani rodiče. Břemeno výchovy a starostí leželo pouze na ní.

Milovala ho víc, než myslel, že je možné, víc, než si zasloužil… a pak ho nenáviděla tak, že mu narození dcerky zatajila.

Vychovávala ji v tichosti, láska časem možná pominula, ale nenávist vůči němu zůstala.

Dokonce ani při práci se o dítěti slovem nezmínila. Kdybychom hovořili o minulosti, Gabe, nedopadlo by to dobře.

Joyina slova se vynořila odkudsi ze dna víru citů, šepot, který najednou nabyl nového významu. Nenávist.

Chovala k němu zášť, o níž neměl ani tušení, zášť, jakou si žádný člověk nezaslouží. Je až s podivem, že ho i s lanem nehodila do propasti v Lost River Cave.

Je až s podivem, že něco podobného neprovedl on jí.

Šestnáct

PROSKLENÉ DVEŘE VERANDY se prudce otevřely a dovnitř vběhla rudovlasá holčička. Jakmile spatřila Gabea, zarazila se a zůstala nehnuté stát uprostřed pokoje. „Kdo jsi?“ vyhrkla.

Aniž si to uvědomoval, hleděl na Kati dychtivě, jako by v její tváři hledal odpověď na mnohaletý smutek i zlobu. Nic však nevyvracelo jeho první dojem. Kati je dokonalou kopií jeho matky, když byla asi ve stejném věku. Oči má Kati spíš šedivé než zelené, ale jinak jako by matce z oka vypadla.

Gabe si dřepl, aby byl blíž tomu rudovlasému zázraku.

„Jmenuju se Gabriel Venture,“ představil se. Hlas se mu chvěl a jen stěží se ovládal. „Přátelé mi říkají Gabe. Chceš mi taky tak říkat?“

„Jasně,“ souhlasila holčička s náručí plnou nepostradatelných plyšových hraček. Pak vykročila k malému pokojíku na konci krátké chodby, hned vedle obývacího pokoje. „Já jsem Kati. Jsi taky jeskyňář?“

Zavřel oči. Potřeboval se soustředit, aby vůbec dokázal promluvit.

Kati neví, kdo je její otec.

„Jsem spisovatel,“ odpověděl konečně.

Otevřela dveře a zmizela ve svém miniaturním pokojíčku. „Ach, tak to budeš asi ten, co mi o něm máma vyprávěla.“

„A co ti vyprávěla?“

Uvědomil si, že zvolil příliš ostrý tón, jako by se užuž nemohl dočkat, co se dozví. Neměl však sílu se dále kontrolovat. Od chvíle, kdy v rudovlásce pobíhající tanečním krokem po hrubém štěrku poznal svou dceru, měl pocit, že adrenalin v jeho žilách dosáhl vrcholu a každým okamžikem exploduje.

Kati vběhla zpátky do obývacího pokoje pro ponožku, která jí vypadla z náruče plné oblečení.

„Napíšeš o jeskyni a někdy se tam možná vrátíme,“ řekla. Hodila ponožku do pokoje a zabouchla dveře.

„Vrátíte?“ zeptal se opatrně, aby neztratil Katiinu důvěru. „Vy

někam jedete?“

Kati pokrčila rameny a zatvářila se dospěle. „Jasně. Až se jeskyně zavře, máma bude muset pracovat někde jinde, jinak zůstaneme bez peněz.“

Gabe otevřel ústa, ale rozmyslel si to a mlčel. Stejně nevěděl, co říct. Joy se nezmínila o svých úmyslech, až grant skončí a jeskyně se zavře, předpokládal tedy, že zůstane na univerzitě.

Předpokládat můžeš ty i já, uchechtl se v duchu ironicky.

Pokud jde o Joy, žádný z mých předpokladů nevyšel. Ale předpokládat je velice snadné, když člověku zavážou oči, zatočíš ním a nařídí mu projít minovým polem.

Gabea se znovu zmocnil hněv. Než se mohl dále vyptávat, vůz

před okny dvakrát zatroubil a zmizel za závojem prachu.

Kati proběhla kolem Gabea na verandu. Skleněné dveře znovu zařinčely a současně se ozval radostný vysoký dětský hlásek:

„Gravybear, už jsem se vrátila! Chyť mě!“

Gabe přistoupil ke kuchyňskému oknu právě v okamžiku, kdy se Kati vrhla Davymu do náruče. Smála se, až pištěla, když ji vyhodil do vzduchu. Oba tuhle hru zřejmě dobře znali a bavila je. Opodál stála rozesmátá Maggie.

Joy vešla do kuchyně v domnění, že je prázdná. Bylo nepsaným pravidlem, že se v domku každý po práci osprchoval, ale pak se tu kromě Joy nikdo nezdržoval.

Teď se Gabe opíral o kuchyňský pult a koukal z okna. Stál celý napjatý a v očích se mu zračila jakási podivná dychtivost.

Podívala se ven. Nejprve si myslela, že ty emoce v Gabeovi vyvolala Maggie, a zmocnila se jí žárlivost, i když si namlouvala, že tahle reakce je naprosto neopodstatněná. Nemůže si přece dělat na Gabea žádné nároky.

Podstatné je, že si je ani dělat nechce.

Hodila kabelu s nákupem, který přivezla Susan, na kuchyňský pult. Gabe se vztekle obrátil.

„Prozraď mi, doktorko SmithAndersonová,“ spustil s ironickým

důrazem na jejím dívčím jméně, „trvalo tvé manželství dlouho?“

V tom okamžiku Joy pochopila, že nějakým způsobem zjistil, že Kati je jeho dítě. Zaplavila ji vlna protichůdných emocí – úleva, zlost i strach…, navíc také zvědavost.

Kromě ní přece o Katině otci neví živá duše. Jak to mohl tak brzy zjistit? Kati se mu přece vůbec nepodobá. Je spíš světlý typ, oči má šedivé, nikoli zelené. V bradě má důlek, vlasy rudé a zlaté pihy, zatímco Gabe se snadno opálí dohněda.

Kati se otci nepodobá v ničem, až na drobné detaily, kdy Joy zabolí u srdce: Je nesmírně zvídavá, má kuráž a osvojila si jedno zvláštní gesto. Když se koukne přes rameno, položí si ruku v bok a zvedne jedno obočí.

„Ne,“ odpověděla.

„Jaké ne?“ udeřil na ni Gabe tichým hlasem, z něhož znělo varování. „Nelži mi.“

„Nikdy jsem ti nelhala.“

„To nemyslíš vážně! Kdo je Katiin otec?“

„Nebyla jsem vdaná. Nemá otce,“ odpověděla Joy na rozdíl od Gabea naprosto vyrovnaně. „Dobře víš, jak to myslím!“

„Opravdu?“ S rozvahou začala vybalovat nákup. „Tak jak to myslíš?“

„Kati je moje dcera.“

Joy pokrčila rameny. „Biologicky ano, ale ve smyslu lidského vztahu nikoli.“

„Ve smyslu lidského vztahu! Blbost! Jaký jsem mohl mít k dítěti lidský vztah, když jsem žil sedm let v přesvědčení, že se vůbec nenarodilo?“

Teď se rozčílila i Joy. „Co to blábolíš? Nikdy jsem od tebe nechtěla ani penny –“

„Mluvím o interrupci,“ přerušil ji Gabe. „Mluvím o prolhané potvoře, která mému bratrovi navyprávěla, že si dala udělat interrupci, pak dítě porodila a do téhle chvíle mi nic neřekla. Šest let jsem si myslel, že dítě je mrtvé, zatímco dcerka vyrůstala. Kristepane, netušil jsem, kolik je v tobě nenávisti.“

Joy cítila, že příval zlosti přestává kontrolovat, a ani se o to už nepokoušela. Jediným rozmáchnutím se nákup rozletěl po celém pultu.

„Nevěděl jsi o mně zhola nic, než že jsem byla do tebe blázen,“ spustila. „Záleželo ti jen na tom, jak se mi dostat do kalhotek. Dala jsem ti všechno, co sis přál. Tak za mnou nechoď fňukat, jestli se ti to teď nelíbí. Za tvou volnost jsem platila já, ne ty.“

„Ani jsi Kati o mně neřekla,“ řekl tvrdě, jako když šlehne bičem.

Joy mu odpověděla stejným tónem. „Co jsem jí měla říct? Že její drahý tatínek nechtěl, aby se vůbec narodila? Že mi poslal tři tisíce sedm set čtyřicet čtyři dolary na potrat?“ Na okamžik se jí zlomil hlas. „Já jsem chtěla – bůh ví, jak jsem si přála hodit ti ty peníze pod nohy. Nemohla jsem. Potřebovala jsem je na vitaminy a poplatky v nemocnici. Proto jsem si je vzala a vzkázala po tvém poslu, že tě posílám k čertu a rozhodnu se podle vlastní vůle, co bude nejlíp vyhovovat mně, ne tobě.“

Gabe si připomněl bratrův dopis. Podle toho, co Joy tvrdí, byl jeho obsah zcela protichůdný.

Tvoje kráska z Nového Mexika přijala 3744 dolary a souhlasila s interrupcí.

„Co jsem měla Kati říct, zlatíčko?“ otázala se Joy jízlivě. „Že ten grázl její táta se ani neobtěžoval napsat a zjistit, jestli se mu narodil syn nebo dcera?“

Gabe zabručel, když si uvědomil dosah přerušeného kontaktu.

Draze za něj zaplatil.

Svaly na ramenou se mu napjaly a vzápětí bouchl vší silou pěstí do stolu, až nádobí ve skříňce zařinčelo. V poměrně tiché kuchyni tenhle nečekaný zvuk zapůsobil jako výbuch.

„Nikdy jsi mi nenapsala o peníze ani nic jiného,“ řekl nakonec unaveně.

„A na jakou adresu jsem měla dopis poslat? Panu Brzyslavnému Gabrielu Venturovi, toho času někde v povodí Orinoka?“

Gabe přimhouřil oči. „Dan znal moji adresu.“

„Tvůj drahý bratříček by mi ji stejně nedal. Sdělil mi, že víc nedostanu, mám si proto vzít šek a na tebe i tvé peníze zapomenout,“ usmála se chladně Joy. „Byla to dobrá rada a vzala jsem si ji k srdci.“ Plamen v Joyiných šedých očích Gabeovi pověděl víc než její slova. Mluvila pravdu. I před sedmi lety říkala pravdu. Chtěla jeho,

ne rodinné jmění.

„Kristepane, to je ale špína,“ povzdechl si Gabe. Snažil se vžít se do role Joy, když se ocitla v té strašné situaci – sama, bez rodičů, bez peněz… a bez naděje. „Je mi to moc líto.“

„A proč? Že jsem si nenechala dítě vzít?“

„Víš dobře, že jsem nechtěl –“ začal se vehementně obhajovat. Jenže Joy nepřestávala mluvit. Zlost, nahromaděná za sedm let,

najednou vybuchla jako sopka. „Rozhodl ses o svobodné vůli, pane Světoběžníku. Svedl jsi dvacetiletou nevinnou ženu, která byla bohužel příliš naivní a zbláznila se do tebe. Věděl jsi, že jsem mohla otěhotnět, ale přesto jsi odjel. Než jsi odcestoval k Orinoku, pojistil ses. Poslal jsi mi peníze jen pro jistotu, kdybych se dostala do maléru a chtěla na interrupci. Tvoje právo na Kati tím okamžikem skončilo. Nejsi její otec. Nejsi nic.“

„Blábolíš nesmysly, zlato. Nechtěl jsem, abys dala dítě pryč. Nechal jsem pro tebe peníze, abys mohla zaplatit nejnutnější výdaje, kdybys čekala dítě. Později jsem ti chtěl posílat víc. Když jsem zjistil, že ses zbavila mého dítěte, chtěl jsem –“

Vtom si Gabe uvědomil, že zatíná pěsti, až ho bolí klouby na prstech. Zuřivost měla hořkou příchuť a na tváři mu naskočily brunátné skvrny. Zhluboka se nadechl. Ten vztek ho znechucoval. Narůstal v něm celých šest let, stravoval ho… a nyní propukl v plné síle.

Jako by se konečně zbavil nesnesitelného přetlaku, cítil, jak se konečně zklidňuje.

„Až za jedenáct měsíců jsem dostal Danův dopis, kde mi psal, že jsi peníze přijala a šla na interrupci,“ vysvětloval hlasem zastřeným zoufalstvím. „Nediv se, že jsem pak neviděl důvod ptát se, zda to měla být dcera nebo syn.“

Joy postřehla bezradnost v Gabeově hlase a také ji už záchvat zlosti opouštěl. Gabe nechtěl, aby šla na potrat. Nechtěl zabít jedinou vzpomínku na lásku a konejšivá objetí.

Nechtěl ji zničit, ale nechtěl s ní ani zůstat. Joy promluvila prázdným a sevřeným hlasem: „Buďme k sobě konečně upřímní. Ani jeden z nás si nepřál interrupci, ale současně jsme nebyli na potomka připraveni. Každý jsme šli svou cestou.“

„Nevěděl jsem, že jsi těhotná,“ opakoval Gabe naléhavě. Vzal Joy do náruče. „Zlatíčko,“ zašeptal jí do vlasů. Rty se téměř dotýkal jejích úst. „Netušil jsem…“

Něžně ji políbil rozechvělými rty a celé tělo jako by mu náhle zesláblo, když ucítil její dlaně na tvářích. Pak zvedl hlavu. Její smutný úsměv mu napověděl, že si teprve začne v plné míře uvědomovat, co ztratil… a co ještě může ztratit.

„Gabrieli, Gabrieli,“ opakovala Joy a pomalu kroutila hlavou. Štíhlé prsty vychutnávaly dotek jeho hedvábných kaštanových vlasů. Chvěla se – snad dojetím… Nebo rozrušením? „Buďme upřímní, jako jsme byli před sedmi lety. Odešel bys, i kdybys věděl, že čekám dítě.“

Tenkrát by její slova pustil bezstarostně z hlavy, dnes to nedokázal. Byl starší, zralejší a prošel lety sebepoznávání. Ve chvílích, kdy doslova visel nad svým hrobem, měl dost času přehodnotit celý život a vidět věci z jiného pohledu.

„Měl jsem v úmyslu s tebou zůstat,“ řekl, „ale pak mi Dan řekl, že rodina taktak vychází a jak by nám pomohly peníze, které jsem měl dostat za Projekt Orinoko. Opakoval mi, že se s matkou obětovali pro mou kariéru, a ta je teprve v začátcích.“

Joy zavřela oči, aby se ovládla.

„Neměl jsem dovolit, aby mi můj úmysl rozmluvil, ale stalo se.“

„Toužil ses dostat do té divočiny,“ řekla Joy.

Přimhouřil oči před hořkou pravdou. „Ano. Ve třiadvaceti… Byl jsem mladý a dychtivý poznávat svět.“

Joy zaskočila lítost, kterou při Gabeově přiznání pocítila. Přestože si byla jista, že by tenkrát odjel za každou cenu, v hloubi duše od

samého počátku doufala, že kdyby věděl o jejím těhotenství, zůstal by. Jaksi podvědomě tušila, že ji miloval stejně jako ona jeho.

Když Gabe ucítil mírný tlak Joyiných dlaní proti své hrudi, naznačujících, že by se ráda vymanila z jeho objetí, přivinul ji k sobě ještě silněji.

„Joy, nechoval jsem se tak záměrně. Prostě se to stalo v nevhodnou dobu… příliš brzy, kdy na mě závisela existence rodiny.“

Odstoupila a obrátila k němu pobledlou tvář. „Chápu.“

„Dnes je jiná situace… Já jsem jiný,“ dodal a vzal ji za ruku.

„Já vím,“ přikývla, ale přesto odtáhla ruku. „Tak proč mě tak odmítáš?“ ptal se.

„Protože nechápeš.“

„A co?“ hledal odpověď ve smutných šedých očích. „Čemu podle tebe nerozumím?“

„Mně. I já jsem se změnila.“

Připomněl si, jak na něho v první chvíli po setkání hleděla cize.

„Není pravda, že mě nenávidíš. To mi neříkej, protože nevěřím. Chvěla ses při polibku.“

„Netvrdím, že tě nenávidím,“ podívala se mu zpříma, ale chladně do očí.

„Tak o co jde, zlato?“

„Před sedmi lety bylo pro tebe příliš brzy na lásku… a pro mě je teď příliš pozdě.“

Gabe se prudce nadechl. „A proč?“

„Zamilování je podmíněno důvěrou… a důvěra nevinností. Já už nejsem naivní.“

„Zbavil jsem tě naivity, když jsem tě opustil. Tak to myslíš?“ zeptal se vyčítavě.

„Ano.“ Usmívala se něžně, smířlivě, ale ten úsměv byl smutnější než slzy. „Zůstat opuštěná je velice poučná zkušenost. Nešlo jen o tebe.“ Na okamžik přivřela oči, aby potlačila bolest při vzpomínkách.

„Ztratit rodiče… tak náhle, bez varování, bez šance připravit se na tu tragickou změnu…“ Otevřela oči. Pohled měla jasný a jistý. „Já už nejsem to prosté děvče, které jsi poznal před sedmi lety.“

Gabe znovu přistoupil těsně k ní. Pohladil ji po vlasech, po tváři a naslouchal jí tak zaujatě, jako by na jejích slovech závisel celý jeho život.

„Při pohledu zpátky…“ Zaváhala a povzdechla si. „I kdybys zůstal, nemyslím si, že by nám to spolu klapalo. Tvoje rodina byla proti a sám víš nejlíp, jak jste si blízcí.“

V tomhle ohledu jí Gabe neodporoval. Vzpomněl si, jak často rozebíral svůj vztah s bratrem i matkou.

Nadcházející rozhovor s Danem však zcela jistě nebude vůbec

příjemný.

„Místo abys mě prostě přestal mít rád,“ pokračovala Joy tiše, Jsi mě začal nenávidět a zavrhl jsi i dítě, které jsi ostatně od samého počátku nechtěl. Prostě nevhodná doba. Byli jsme oba nezralí, Gabe.“

„A teď víš jistě, že je už příliš pozdě,“ řekl vážně a zachmuřeně.

„Pro tebe ne. Najdeš si mladou, nevinnou a důvěřivou dívku…, jako je například Maggie.“ Joy se odvrátila, aby nezahlédl její výraz, ale pak dodala: „A pak budeš muset najít odvahu vzít na sebe zodpovědnost.“

Než mohl Gabe něco říct, ozvalo se bouchnutí dveří jako varování, že Kati je zpátky.

Joy se k němu ještě rychle obrátila: „Prosím tě, ne –“

„Neříkej mé dceři, kdo je její táta?“ dokončil Gabe tiše, ale provokujícím tónem.

Joy se roztřeseně nadechla a připravila se na nadcházející bouři.

Ani v nejděsivějších snech se jí nezdálo, že by někdy mohla přijít.

Sedmnáct

„MAMI, CO JE K VEČEŘI?“ VYZVÍDALA KATI.

Joy se obrátila ke dveřím a rozevřela náruč. „Nazdar, knoflíčku.

Kručí ti v bříšku?“

Kati nadskočila a máma sevřela drobné štíhlé tělíčko v náruči.

Ovinula si Katiny nohy kolem pasu a zadívala se jí do očí.

„Stýskalo se mi po tobě,“ přiznala se Kati a věnovala Joy mlaskavý polibek.

„I když jsi měla kolem sebe celou báječnou Childerovic rodinu?“

„Hmm… Chci bráchu nebo sestřičku a tátu, ale stejně není nikdo lepší než ty. Miluju tě.“

„I já tebe.“

Joy ještě chvilku dcerku objímala a pak ji postavila na zem. Neviděla sice Gabeovi do tváře, ale cítila, jak ji propaluje pohledem.

„Před večeří se vykoupej,“ doporučila Joy Kati a prstem jí přejela po zaprášené tváři.

„Smažené kuře, prosím.“

„Tacos a ohřívané fazole v kečupu.“

„Brrr. Dneska vařil Gravybear, že jo?“

„Jo, ale ne aby sis ho uštěpačně dobírala,“ napomenula Joy dcerku preventivně.

„Neboj,“ uklidňovala ji Kati vážně. „Gravybear je tak báááječný!

Víš jistě, že není můj táta?“

Joy jen s velkým úsilím zachovala klidný tón. „Zcela jistě, knoflíčku.“

„A myslíš, že by jím byl rád?“ pokračovala Kati roztouženě.

„Myslím, že by tě Gravybear jako táta nemiloval víc než teď,“ škádlila ji Joy, ale ruce se jí chvěly.

„Jo,“ připustila Kati věcně a kousala se do rtu. „Taky mi to říkal.

Proč mě tedy vlastní táta nemá rád?“

Joy zakoulela očima a bála se, aby nevybudila. Rozhoupala Kati v náruči a otočila se s ní tak, aby holčička zůstala zády ke Gabeovi. Zoufale si přála, aby dcerka změnila téma. Nechápala, proč zrovna v

téhle chvíli se rozhodla rozvádět problém svého úporného pátrání po otci. Joy byla na podobné rozhovory zvykjá, protože Kati ustavičně žadonila o nějaké sourozence.

Nepotřebovala však, aby se tenhle rozhovor odehrával v situaci, kdy dívčin otec stál půl metru od ní, strnulý jako socha a jeho ledové zelené oči sledovaly scénu. Z jeho výrazu doslova křičela pravda, kterou se ani jeden neodvážili vyslovit nahlas.

Ach, bože, jen nic neříkej, Gabe, úpěla Joy v duchu a podívala se na něho stejně zlostně, jak hleděl on na ni. Prosím! Nesmíš dovolit, aby se to Kati dozvěděla právě teď. Není na takový šok připravena.

Ani já nejsem připravena… Ani ty… Copak nevidíš? Kati se vyzná ve skutečnosti, na jakou je zvyklá. Kdybys jí řekl, že jsi její otec, nezbaví se po tvém odjezdu pocitu odmítání na celý zbytek života. To jí nesmíš udělat. Neubližuj jí, prosím.

Gabe nemusel číst Joyiny myšlenky, stačilo se jí dívat do očí. Ten pohled se mu zabodával do srdce jako dýka a připravil ho o jakýkoli pokus o obranu.

Nechtěl přece Joy svým odjezdem způsobit trápení. Ani ve snu ho nenapadlo ublížit vlastnímu dítěti, téhle živé, rozzářené holčičce s dychtivýma šedýma očima.

„Tvůj táta tě má jistě moc rád,“ promluvil Gabe a jen silou vůle potlačoval emoce.

Kati se k němu prudce obrátila, až se jí vlasy rozlétly do ohnivého

vějíře. „Víš to jistě? Jistě?“

Rozhodný tón jeho hlasu ji totiž zaujal a zadívala se na něho až s podezřelou zvědavostí. „Ty ho znáš?“

Joy zavřela oči a čekala, až se v příštím okamžiku Katiin svět zbortí jako domeček z písku.

„Neznám žádného muže, který by si zasloužil tak skvělou holčičku jako ty,“ přiznal trochu chraptivým hlasem. Hrdlo měl sevřené dojetím. Upřený pohled, jakým si ho Kati měřila, mu připomínal Joy. Pak mu věnovala oslnivý úsměv. „Že mi pomůžeš péct s Gravybearem tacos?“

„Už ať jsi ve sprše, slečno,“ vložila se Joy pohotově do hovoru a odváděla holčičku z kuchyně.

„Ale mami –“ chystala se Kati protestovat.

„Pan Venture má hodně práce,“ řekla Joy. „Řekni na shledanou.“

„Gabe,“ opravila Kati matku s bojovně našpuleným rtíky.

„Dovolil mi přece, ať mu říkám Gabe.“

Joy se sevřenými rty otevřela dveře koupelny. „Koupel.“

Kati zachytila varovné signály v matčině hlase a raději se vzdala. Neodpustila si však poslední poznámku. „Pak půjdu pomáhat péct taco,“ rozhodla.

„Záleží na tom, jak rychle se vykoupeš, ne?“

Holčička se zamračila. Milovala koupání a nejraději by trávila ve vaně půl dne.

Gabe naslouchal hlasům z koupelny smíšeným s bubláním a šploucháním, když Joy napouštěla starodávnou vanu na nohách ve tvaru pařátů. Pak se ozval klokotavý dětský smích. Gabe si vybavil rituál z vlastního dětství. Matka se skláněla nad vanou a drhla jeho i bratra. Oba se přitom rozpustile snažili co nejvíce ošplíchat všechno na dosah.

Stávalo se, že se jim situace vymkla z rukou, to když vešel do koupelny otec mámě na pomoc. Následovalo drhnutí, pištění a čvachtání, až nakonec odhodlanost na straně dospělých vzala za své. Vzájemně na sebe s bratrem vrhali potutelné úšklebky, jak se jim podařilo rodiče překonat.

Gabeův úsměv se rozplynul, když si uvědomil, že Kati doposud nepoznala ten nádherný pocit sourozeneckého spiklenectví proti rodičům. Nikdy nepocítila tu sladkou jistotu, že kdykoli otráví jednoho rodiče, je někde v domě ještě druhý, zatím plný energie. A v případě, že jsou vyřízeni už oba rodiče, pak se hodí sourozenec a taškařice mohou pokračovat.

Tohle Kati nezná, kromě matky nemá nikoho. Joy je sama a tečka.

Nemá se na koho obrátit v případě potřeby, není, kdo by zaujal její místo, až dítě povyroste a bude vyžadovat víc energie, než kolik jí má jeden rodič. Joy se nemá ke komu v noci přitulit, nikdo ji neujistí, že svůj těžký úděl v životě zvládla bravurně a je silná žena. Je opuštěná.

Nikoho nehledá.

Kati možná hledá mezi muži v okolí otce, ale Joy to zřejmě vůbec nenapadá. To, co řekla Gabeovi, míní vážně. Nemilovala, protože láska vyžaduje důvěru a ona ji ztratila.

Nejde jen o lásku. Její reakce na každý Gabeův dotek je naprosto nepřirozená. Automaticky sebou trhne. Podívá se na něho překvapeně, jako by mu chtěla říct, že kromě Kati nesnese ničí fyzickou blízkost.

Přesto se zachvěla, když se rty letmo dotkl jejích úst a vzdechla, když štíhlými prsty hladila jeho hedvábnou, hustou tmavou hřívu. Možná v ní zničil schopnost milovat, ale její tělo reaguje na jeho fyzickou blízkost. Neztratila nic z rozechvělé svěží smyslnosti, kterou v ní objevil před sedmi lety, a přijde chvíle, kdy ji projeví. On se zatím vynasnaží, aby se na něho přestala konečně zlobit. Musí si také získat zpět její důvěru a začne tím, že Kati nepoví, kde je její otec, dokud na to její matka nebude dostatečně připravena.

Gabe, bezradný a roztoužený, opustil Joyin domek. Doufal jen, že se nedopustil další chyby a nezpůsobil trápení lidem, když mu záleží jen na tom, aby napravil minulé omyly.

Osmnáct

O DESET DNŮ POZDĚJI se Voices nad Gabem zavřela. Ozývaly se nekonečné, tiché, strašidelné hlasy, připomínající mu věčné otázky z minulosti i dneška. Přesto se každý den proplazil před Joy do jeskyně. Věděl, že momentálně na situaci nic nezmění. Bez ohledu na to, kolikrát ho už hlasy oslovily, stejně pokaždé pronikly až do nejskrytějších koutů duše a jako by se tam zachytily neviditelným drápkem.

Bohudíky, že už neslyší ten hlas nenarozeného dítěte. Nyní na něho útočí nevinné dětské otázky, když se Kati pokouší pochopit, proč nikdy nepoznala otce a proč ji nemá rád.

Po kolenou a na loktech se prodíral hlouběji a hlouběji chodbou, pomáhal si patami i palci u nohou. Neexistoval síla, která by zakázala Voices zpívat, šumět a šeptat. Nemá smysl vysvětlovat, jak Gabe hořce lituje svých minulých chyb a že přece nemůže Kati vysvětlovat, že není její chybou, že nemá otce. I přiznání, že netušil, že Joy byla tenkrát ještě nevinná, je zbytečné. Vášeň ho ovládla natolik, že přestal vnímat realitu, vnímal jen Joyin horký, vstřícný klín.

Joy po něm toužila stejně silně. Nabídku zapojit se do Projektu Orinoko přijal ještě před příjezdem do Lost River Cave. Udělal pro Joy, co bylo v jeho silách – poslal jí všechny svoje peníze. Ano, tohle jsou snadno popsatelná fakta, a přesto ho nezbavují zodpovědnosti vůči ní – i vůči sobě.

Láska vyžaduje důvěru. Důvěra je podmíněná nevinností.

Zamračeně odkopl kamínek. Přemítal, čím je podmíněno odpuštění.

Je ochoten podstoupit cokoli. Posledních deset dnů, kdy s Joy řešili pouze pracovní věci, dělal si poznámky nebo spolu obezřele komunikovali jako kamarádi, prožíval trýzeň a teď jeho duševní stav se proměnil i ve fyzickou bolest. Nenacházel z té pasti únik. Věděl jen, že život v mlčení, čekání a mukách není život.

Probouzí se Joy někdy za rozbřesku s přáním, aby mohla znovu prožít minulost?

Jako on. V mukách.

Pokládá si otázky, na něž nedokáže odpovědět.

Osamělost a lítost na něho útočí jako ledová řeka. Její proudy mu protékají duší, vymílají v ní prázdná místa, smýkají jím v černé, husté noci.

Za celých deset dnů nedala Joy ani náznakem najevo, že ho vnímá jinak než ostatní kolegy. Chovali se k sobě nanejvýš zdvořile a profesionálně, jinak byli úplní cizinci.

Zvláštní, důvěrně známí cizinci.

S tichou kletbou se vysoukal z chodby Gotcha a zapojil čelní lampu.

„Gabe?“ oslovila ho Joy tiše. Zadívala se mu do tváře, jako by hledala výraz bolesti. „Jsi v pořádku?“ Než stačila sama sebe varovat, dotkla se jeho ramene. Okamžitě stáhla ruku zpátky. Od onoho rozechvělého objetí v kuchyni zůstávala velmi obezřelá a vyhýbala se jakémukoli fyzickému kontaktu.

Mlčky se na ni podíval.

„Co se děje?“ zeptala se. „Zranil ses při průchodu?“ Jeho krátký úsměv ji drásal. Vyčetla z něho stejnou bezmocnou agónii, jakou znala z vlastní zkušenosti. Vydala jakýsi nedefinovatelný zvuk, jako by chtěla protestovat a znovu mu položila ruku na rameno.

„Gabe?“ zašeptala. Další hlas mezi těmi, co krouží záhadnou tmou jeskyně Voices. „Co se stalo?“

„Cítila ses někdy osamělá?“ zeptal se nečekaně. Ta otázka mu zazněla v uších, jako by ji pronesl někdo jiný. Obsahovala v sobě hloubku prázdnoty, marnou touhu, nevýslovnou trýzeň. I když slova nakonec splynula s šuměním hlasů v jeskyni, trhl sebou.

„Kristepane, já se tě ptám na pocit osamění…“ zasmál se a protáhl se kolem Joy do hlavní síně.

Sotva slyšitelně zaúpěla, ale hned se odvrátila, aby zakryla rozrušení… a zlost.

Jaké právo má on na tenhle pocit? Má všechno, co si přál: slávu, uznání, objevy, prožil dobrodružství. Je Velký Gabriel Venture. Objevoval svět, zatímco já jsem se učila žít jako zavržená.

Za své poblouznění jsem zaplatila příliš vysokou daň a stejnou chybu znovu neudělám. Nemohu si to dovolit.

Dokonce, i když vnímám jeho osamění, touhu a dychtivost, které prožívám sama. Jenže fyzická touha nestačí. Gabe se nezměnil po té nejdůležitější stránce. Stále je pro něho cennější kariéra než cokoli jiného, včetně samoty.

Dokázal to, když bez protestu souhlasil mlčet o minulosti. Takže se může věnovat úkolu, kvůli kterému sem přijel: napsat další článek o Lost River Cave.

Dokazuje to znovu a znovu svou chladnou, neúnavnou profesionalitou.

Gabe se skutečně příliš nezměnil.

Já ano. Jsem imunní vůči lásce… vůči němu.

Buď osamělý, jak chceš, Gabrieli Venture. Mě se to nedotkne.

„Jsem venku,“ ozval se z ústí tunelu Davy. „Myslím, že tenhle poslední úsek je vážně mrcha.“

Joy si uvědomila, že blokuje východ z Gotcha, a rychle ustoupila stranou.

Davy se kroutivými pohyby soukal z neuvěřitelně úzkého otvoru. Před sebou postrkoval zmuchlaný oděv a helmu za sebou táhl zbytek vybavení ve vaku přivázaném ke kotníku. Klel přitom jak zedník. Konečně se – jen ve spodním prádle – vysvobodil z té kruté kamenné pasti. Vstal a slastně se protáhl.

Joy mu špičkou zablácené pohorky postrčila kombinézu. „Obleč se, nebo zmrzneš, hochu.“

„To mi snad nehrozí,“ pohladil se širokou dlaní po břiše, „příliš silná vrstva přirozené izolace.“

Maggie se vynořila z chodby právě včas, aby zaslechla Davyho poznámku. „Gravybear, nemáš jediný gram přebytečného tuku a dobře to víš.“

„Neříkej,“ sklonil se a zvedl Maggii, jako by byla malá Kati. „O tobě se to říct nedá, co? Máš řidičák na náklaďák?“ plácl Maggii po zadnici.

Joy nemusela ani vidět Maggiin výraz, aby pochopila, jak se jí asi Davyho dobrosrdečný žert dotknul.

„Něco ti povím,“ obrátila se k Maggii, „popadni ho a já mu podříznu krk.“

„Platí,“ souhlasila Maggie nadšeně.

„Co zlého jsem provedl?“ zatvářil se Davy dotčeně.

„Máš hodinku?“ zeptala se Joy sladce.

„Pro tebe, doktorko Andersonová, mám víc než –“

„Můžeme pokračovat s tím zatraceným průzkumem?“ ozval se Gabe ze tmy nedaleko výstupu z Gotcha. „Nebo snad Davy čeká, že mu za zablácené trenýrky začneme zastrkovat dolarovky?“

„Pro tebe,“ obrátil se Davy k Maggii a přitom se navlékal do kombinézy, „to bude za deset. Doktorko Andersonová, mohl bych teď –“

„Gravybear,“ přerušila ho Maggie ochraptěle, „řekl ti už někdo, že jsi huba nevymáchaná?“

Davy si se smíchem zasoukával košili do kalhot a obecenstvo mu zjevně vůbec nevadilo. „Jen ty, Maggie, jenže jsi příliš mladá na to, abych tě bral vážně.“

„Pak jsi hlupák,“ vložil se do debaty Gabe a odvrátil se.

Davy překvapeně zatékal pohledem z Gabea k Maggii. „Vypadá to, že máš zastánce. Vyvádíš něco, o čem snad nevím?“

„Jo, má rozum,“ ozval se Fish, který se už konečně také objevil ve východu z Gotcha. „A to nemluvím o srdci, energii a postavě, při které by se i svatému zachtělo hřešit.“

„Fishi,“ rozesmála se Maggie, „vadilo by tvé ženě, kdybych tě políbila?“

Fish se ušklíbl, vstal a zapojil čelní svítilnu na helmě. „To víš, Maggie, ta by prskala,“ mrkl na ni. „Víš, moje žena ví, že jsem příliš starý, než abych tě bral vážně.“

„Starý?“ vypískla Maggie. „Vždyť ti není ani pětatřicet.“

„Tos uhodla,“ odsekl Davy. „Fish je stovky dnů… hergot, vlastně

tisíce dnů po pětatřicítce.“

„Maggie se úkosem podívala po Davym. „Někdy jsi vážně otrava.“

„Mlčte už, děti,“ zasáhl Fish zvesela a obrátil se k Joy. „Co máme dnes na programu?“

„Chci, abys provedl odborné posouzené terénu, zatímco Maggie pomůže Davymu při jeho průzkumu,“ rozhodla Joy věcně. „Začni u zlomu v severovýchodním kvadrantu Voices. Já se pokusím najít průchod skrz bludiště.“

Představa nemožně komplikované masy výdutí od stropu k zemi, jejíž komplex pokřtili bludiště, Fischer rozesmála. „Průchod? Ha, ha! Jak myslíš, madam.“

Joy se pousmála. „Já vím, já vím. Ale nevěřím, že z Voices nevede chodba do další síně. Velké síně. Voda, kterou slyšíme zurčet, musí odněkud a někam téct. A v bludišti proudí vzduch. Přece jsi to sám cítil, Fishi. Víš, jak tam někdy protahuje.“

„Jistě, ale jen čas od času. Když už jsme u času, kdo dneska hlídá hodiny?“

„Ty.“

Mechanik si kousek vyhrnul rukáv kombinézy, očistil zabláceným prstem ciferník a zeptal se: „Jak dlouho?“

„Volej každou celou hodinu. A hlídej Maggii, aby dostatečně pila,“ připomněla mu Joy. „Vrací se s napůl plnou termoskou. V podzemí je chladno, ale to neznamená, že tělo neztrácí vodu.“

„Provedu,“ přikývl Fish. Pak oběma rukama provedl gesto, jímž naznačil, že mládež má vykročit svižným tempem před ním a držet se mezi oranžovými páskami.

Joy vstoupila do kuželu světla z Gabeovy čelní lampy.

„Je Maggie v pohodě?“ zeptal se tiše už cestou do hlubin Voices.

„Jo,“ odpověděla Joy tiše, nicméně v kaskádě tajemného šepotu zněl její hlas ostře jako břitva. „Davy je idiot,“ dodal Gabe.

„Možná.“

Joy se soustředila na nerovný terén a pokusila se ignorovat podrážděnost. Gabeova rytířská obrana Maggie se jí nepochopitelně dotýkala..

„A možná,“ řekla trpce, „že je Davy dost chytrý na to, aby pochopil, že Maggie je pro jeho vkus příliš náročná.“

„Opravdu tomu věříš?“

„Maggie ještě neměla milence, ačkoli se nedá říct, že by nebyl zájem.“

„Což znamená…“

Teprve až si Joy byla jistá, že jsou mimo doslech ostatních, obrátila se ke Gabeovi. „Maggiin první muž bude také poslední,“ řekla chladně. „Davymu je teprve třiadvacet. Myslíš, že je zralý pro takový vztah?“

„Naznačuješ, že já jsem v tom věku nebyl.“

„Přesně tak,“ přikývla Joy po krátkém zaváhání. „Teď už jsem.“

„Na co tedy čekáš? Pohni sebou, než se Davy probudí a zjistí, že mu uniká nejlepší ženská na světě. Můžeš se však dostat do drobných nesnází,“ varovala ho. „Pokud Maggii svedeš a opustí, všichni její starší bráchové, přinejmenším jeden z nich, ti půjdou tvrdě po krku. Nedovolí, aby někdo jejich sestřičce ublížil. Nepochopí totiž, že jeden článek o nějaké zapomenuté díře na zeměkouli může pro někoho znamenat víc než Maggiino štěstí.“

Zaslechla, jak se Gabe sípavě nadechl, ale neviděla výraz jeho tváře. Odvrátila se. Litovala, že se nechala unést emocemi, které ji tak úporně a nemilosrdně stravovaly.

Kdyby si Gabe vzal její radu k srdci a začal o Maggii skutečně usilovat, Joy by nenáviděla jeho, Maggii i sebe.

Představa, že Gabe je dost zkušený na to, aby si získal jinou ženu, Joy vyděsila. Takový stav zažila naposled, když v porodních bolestech, přikrčená za volantem džípu uháněla k městu v hrůze, že to nestihne, porodí ve voze a nablízku nebude nikdo, kdo by jí pomohl.

Gabe postřehl, že Joy klopýtla. Popadl ji za ruku a obrátil k sobě. Nesnesl pohled do tváře, z níž čišelo napětí a strach. Věděl, že vzpomínala na minulost…, minulost, o níž odmítala mluvit.

A pokud jde o budoucnost, ta pro ni, pro něho, pro oba neexistuje.

Neměl odvahu na to myslet. Dny, měsíce, celé roky odmítal

přemýšlet o budoucnosti.

Minulost ani budoucnost neexistují, žije pouze dny přítomné, strávené v Lost River Cave prozkoumáváním podzemí i hlubin své duše, toho, co se stalo a o čem si Joy odmítá promluvit navzdory malému rudovlasému tornádu, které spojuje jejich životy. Gabe se nevzdával naděje, že dopřejeli Joy dostatek času, prostoru a pokud ona sama projeví porozumění, rozhodne se sama promluvit. Gabe ví, že ta chvíle nevyhnutelně přijde, ale netušil, jak dlouho ještě bude nucen čekat.

Žádná minulost, žádná budoucnost, jen dnešek. Tak to zase nezvorej.

Opatrně pustil Joyinu ruku. I přes několik vrstev oděvu zasahovalo všechny smysly fluidum vyzařující z její osobnosti. Kdyby šlo pouze o fyzické chtění, svedl by ji a oba by odcházeli uspokojeni. Zbavili by se trýzně, kterou nevědomky podstupovali sedm let a do budoucna z ní neviděli východisko.

Jenže to není tak jednoduché.

Čím více času trávil Gabe s Joy, tím si byl jistější, že netouží pouze po jejím těle. Přeje se sdílet s ní to, co kdysi – chce se stát také součástí její duše a mysli. Chce konejšit její slzy, radovat se z jejího smíchu, prožívat vášeň a vychutnávat si společné mlčení. Touží spatřit v šedých očích odlesk lásky. Nikdy v životě si nepřál nic silněji, než nabídnout Joy svou lásku a hlubokou oddanost.

A ona ho zatím jen zraňuje.

„Myslím,“ promluvil obezřele, „že bys ses měla omezit na průzkum jeskyní Nového Mexika. Protože jestli mě nepřestaneš provokovat, stane se něco, čeho budeme oba litovat.“

Joy, znechucena vlastními tirádami, jen souhlasně přikývla. Zakázala Gabeovi zmiňovat minulost, a zatím se sama neubrání jízlivým narážkám při každé příležitosti. Pokouší se rozbít Gabeův obranný krunýř, jen aby odhalila, jaké pocity pod ním skrývá. Jestli vůbec nějaké…

„Promiň,“ řekla tiše. „Není ode mě fér ustavičně do tebe dloubat, abych zjistila, co skutečně cítíš. Vlastně to vím. Vím přece už dávno, jak je pro tebe důležitá kariéra. Chápu tě. Zařídil sis velice vzrušující život. Uspokojuje tě, našel si v práci naplnění a to ti může každý závidět.“

„Ty mi to závidíš?“ podíval se na ni Gabe překvapeně.

„Co?“

„Závidíš mi můj život?“

Šokoval ji tou otázkou, ale ještě víc ji překvapila její odpověď.

„Ano. Část… Přitahovala mě k tobě i tvoje zcestovalost. Přála jsem si poznat místa, kde jsi byl, prožívat stejná dobrodružství a…“ Hlas se ztratil v temném prázdnu. Vzdala se dalšího vysvětlování, jenom zvolna zakroutila hlavou.

„A já jsem tě odstavil na vedlejší kolej, znemožnil jsem i uskutečnit sen,“ dokončil Gabe tiše, co nebylo vyřčeno. Zachvěl se. Teprve nyní si začal uvědomovat, že Joy svou nezodpovědností odsoudil vykročit po zcela jiných životních cestách, než jaké si sama představovala. Stala se svobodnou matkou a zůstala zavřená v kleci, od níž se ztratil klíč. „Netušil jsem, že bys ráda poznávala ta divoká místa,“ zašeptal. Jeho hlas splynul s šepotem Voices v Lost River Cave. „Věř mi, zlato, netušil jsem to.“

„Jak jsi také mohl? Ani já sama jsem to do téhle chvíle netušila.“ Teď zase Gabe oněměl překvapením.

„Nemohla jsem si vůbec dovolit zamýšlet se nad podobnými záležitostmi,“ pokračovala, „protože by to stejně nebylo k ničemu, nemohla jsem žít jiný život.“ Rozechvěle vydechla. „Ani mi to nijak nevadilo. Měla jsem Lost River Cave… a Kati,“ usmála se nejisté.

„Kati je malý zázrak. Prožívá si každý den, dokáže úžasně projevit lásku, snadno důvěřuje.“ Joy se trochu křečovitě rozesmála. „Je to taková malá umíněná jezinka, ale vždycky si uvědomím, jak je skutečná. Vyroste, jednoho dne se zamiluje a…“ Joy sklonila hlavu.

„Bože, jen ať miluješ trochou rozumu, „ dodala spíš jen pro sebe.

Gabe ji přesto slyšel. Zavřel oči. Nesnesl pohled na Joyinu smutnou tvář, ale její poslední slova nemohl vymazat. Věděl, že se k

němu budou vracet v bezesných nocích a z odlehlých koutů duše se budou připomínat jako nekonečný šepot z temnot Voices.

„Joy,“ ozval se zastřeným hlasem a vztáhl k ní ruku. Prsty se však sevřely naprázdno.

Otevřel oči. Joy od něho odcházela v paprsku světla, s každým výdechem, s každým dalším úderem srdce se mu vzdalovala.

Devatenáct

V NAPJATÉM MLČENÍ SESTUPOVALI do hlubin Lost River Cave. Označení cesty oranžovými páskami už dávno skončilo, ale Joy pokračovala neprozkoumaným terénem bez jediného zaváhání. Gabe se snažil držet s ní na nerovném terénu tempo, ale za chvíli se musela zastavit a počkat na něho. „Začneme zde,“ rozhodla.

Pozorně naslouchal změněnému tónu jejího hlasu. Hovořila nezaujatě, věcně, jako by nikdy nevyslovila rozechvělými rty přání, aby její dcera byla v lásce rozumnější než její matka.

„Vidíš tu draperii?“ kývla hlavou k jednomu místu a současně tam posvítila druhou lampou.

V místech, kde kdysi vznikla klikatá prasklina ve skalní stěně, nyní visela obrovská opona krémově zbarveného vápence ozdobeného různými odstíny zemitých barev. Formace sahala od stropu jeskyně až téměř k zemi.

„Obrať se zády,“ řekla Joy.

Nejprve se chtěl zeptat proč, ale pak mlčky poslechl. „Tak a teď zůstaň stát. Až ti řeknu, zhasni lampu a obrať se zpátky. Ale čekej, až zavolám, dobrá?“

GABE UVAŽOVAL, ZDA JOY NEMÁ v úmyslu ho tady nechat a sama odejít vlastním východem z jeskyně, ale nakonec s jejím nápadem souhlasil.

Joy rychle, ale opatrně obešla krápníkovou oponu cestou, kterou objevila čirou náhodou před pár dny. Přes všechnu tu kamennou nádheru ale nevyznačila cestu oranžovými pásky a nikomu o ní neřekla… až do této chvíle.

Ze země vyrůstal mezi mohutnějšími formacemi les drobných krápníčků připomínající na první pohled louku pokrytou čerstvou minorkou. Joy našlapovala pouze na místa pokryta starším, pevnějším vápencem, aby co nejméně poškodila mladší skulptury vystupující z vody. Konečně se dostala za oponu.

Vyhoupla se na špičky a upravila obě lampy tak, aby zachytily masu vápence v co nejširším světelném záběru. „Zhasni lampu a můžeš se obrátit,“ zavolala na Gabea.

Vypnul světlo. Když se obrátil, úžasem zatajil dech. Celá masa kamene byla prosvícená, zářila nepopsatelnou nádherou. Tlumené barvy navozovaly tajemnou atmosféru podzemního božího chrámu, elegantní kamenné záhyby se leskly vlhkem. Opona žila, dýchala, rostla.

Žádná z přírodních krás, které Gabe doposud objevil, na něho nezapůsobila tak silným dojmem.

Světelný kužel hladil zadní stěnu převisu, až nakonec zmizel a pohádková scéna se ponořila do tmy. Joy jednu lampu zhasla a vracela se ke Gabeovi.

Chtěl protestovat. Chvilku mu trvalo, než přijal fakt, že se před ním neobjevil přelud a opona je výsledkem zcela přirozeného fyzikálního a chemického procesu probíhajícího celá tisíciletí. Drobnými spárami klikatě odkapávala voda a postupně se vytvářely štíhlé, téměř transparentní krápníky.

Gabe se beze slov obrátil k ženě vedle sebe. Uvědomil si, že bedlivě pozoruje jeho reakci.

„Díky,“ řekl prostě. Toužil se Joy dotknout, ale bál se, aby zase necouvla. „Jak jsi ji pojmenovala?“ zeptal se. „Myslíš jako Gotcha, Surprise nebo Voices?“

„Jo.“

Zaváhala. „Zatím o ní nikdo neví a není zanesena v Davyho mapách. Objevila jsem ji teprve před pár dny, když jsme zabloudili v Maze.“

Gabeův zrak zabloudil k labyrintu děr a chodeb známých jako Maze. „Vzpomínám si. Přišli jsme sem z jiného směru. Je to úchvatné místo.“

„Jestli si děláš legraci, uškrtím tě.“

„Proč bych si dělal legraci?“ rozesmál se. „Jak jsi ji našla?“

„Ohlédla jsem se, jestli jdeš za mnou, a vidím prosvětlený kámen.“ Při vzpomínce na ten úžasný jev jí ještě teď naskočila pod

několika vrstvami oděvu husí kůže. „Nebyla jsem schopna pohybu ani slova. V životě jsem něco tak kouzelného neviděla.“

Společný zážitek, který zůstal ostatnímu světu utajen, proměnil Gabea stejně, jako světlo proměnilo kámen. Neušlo mu, že stejný účinek měla ta chvíle na Joy. Rychle couvla a po tváři jí přelétl stín strachu. „Davy nesmí zapomenout to místo zmapovat. Taková krása nesmí zůstat zapomenuta.“

„Jak tu oponu pojmenuješ?“

„Přelud.“

Gabe si znovu vybavil velkolepý obraz. „Proč ne Láska?“

„To je stejné,“ odpověděla a pokračovala stejně věcným tónem, snad aby mu nenechala prostor pro argument. „Po obvodu téhle síně jsou čtyři úseky, které nebyly řádně prozkoumány. Zůstává nám tedy naděje, že najdeme průchod do jeskyně, odkud slyšíme to bublání vody.“

„Jako včelí plástev?“ naznačil Gabe.

Joy se zamyslela. Voda pracovala na vápencových vrstvách tak úporně, že celou sekci proměnila v řešeto skutečně připomínající včelí plástev. Odněkud z ní vychází to záhadné šumění a občas zavane, což je důkazem, že na druhé straně té obrovské krajkové formace zcela jistě existuje velký otvor.

„Ano, dá se to tak říct,“ přikývla. „Ale pokud bychom se chtěli přes plástev dostat, nevyhnutelně bychom ji museli poničit. Jakkoli si přeji dozvědět se o Voices co nejvíc, tohle, neudělám. Lost River Cave vznikala miliony let. Nesnesu představu, že bych část poškodila jen proto, abych sobecky odhalila všechna její tajemství. Buď mi podlehne, ještě než odsud odejdeme, nebo to vzdám já.“

Kdysi by Gabe s Joy nesouhlasil, ale dnes její rozhodnutí chápal. Není to poslední podzemní království na světě, kam lidské kroky nepronikly a kde ledové řeky v neproniknutelném tichu dál tvoří kamenné zázraky.

„Chtěla bych znovu zkusit náš labyrint Maze,“ rozhodla Joy.

„Určitě najdeme cestu skrz.“

„Pokud se opět neztratíme.“

„Jo. Ale to bylo dílo, co? Po čtyřech a s ušima napjatýma, kdy uslyšíme ty tři,“ pousmála se Joy. „Měl jsi mi dovolit spojit se s nimi vysílačkou.“ i

„Já? Pokud si pamatuju, bylas to ty, kdo nechtěl, aby ho Fish vytahoval z další díry. Už tě jednou zachraňoval?“

„Dalo by se říct.“

Něco v jejím hlase ho upoutalo. Zmínila se o minulosti. „Co bys o tom řekla?“ snažil se ji vyprovokovat.

„Asi to, že mám zase zaseklý kompas.“ Zlehka poklepávala špičkou prstu po ciferníku hodinek, aby uvolnila tvrdohlavou ručičku.

Gabe neochotně respektoval změnu tématu. Vytáhl z batohu svůj kompas, který Joy nedávno tak obdivovala.

„Nabízím výměnu,“ podával jí ho.

„Tvůj je pětkrát dokonalejší než můj,“ připustila ochotně Joy.

„Jenže se ti budu muset držet v patách, abys mě neztratila,“ dodal a připínal si na ruku její hodinky.

„Půjčím si ho jenom do Maze. Vezmeme také více náhradních světel a použijeme je jako orientační body.“

Sáhla do batohu pro poznámkový blok s nahrubo načrtnutou mapou. Ty vyráběli s Gabem při každé cestě a doplňovali je po každém novém objevu v Maze. Davy zadal informace do počítače, ale velkou mapu bohužel díky nespolehlivému generátoru ještě neupřesnil.

„Stojíme v těchto místech,“ ukázala Joy na mapě klikatou linii

představující transparentní krápníkovou oponu.

„Kde? Nic nevidím,“ nakukoval Gabe Joy přes rameno. „Aha, už jsem v obraze.“

Stál tak těsně za Joy, že při každém výdechu cítila na tváři hřejivý závan. Prudce se nadechla a snažila se ovládnout zachvění. Pronikavě vnímala Gabeovu těsnou blízkost a to ji zneklidňovalo.

Objal ji oběma rukama a vzal jí notes i tužku z ruky. Začal cosi psát, ale ona cítila jen jeho hruď na svých zádech. Věděla, že by měla odstoupit, ale neudělala to. Vychutnávala si tu horkou vlnu, která ji v

následujícím okamžiku zaplavila. Stěží odolávala pokušení opřít se a prožít si ten pocit jistoty a bezpečí mužského objetí.

Asi už vážně ztrácím zdravý rozum, obořila se v duchu na sebe. Sedm let jsem nepřipustila, aby se ke mně přiblížil mužský. Tuhle stránku ženské podstaty ve mně Gabe navždy zničil. Přesvědčila jsem se o tom, když jsem se snažila navázat vztahy s jinými muži.

Nemá smysl namlouvat si, že se něco změnilo. Prostě mám ty nejhorší životní zkušenosti a nedokážu přirozeně reagovat na mužské sexuální chování. Právě proto zůstane Kati po zbytek života jedináčkem.

Kdyby se Gabe o něco pokusil, zůstala bych jako kus ledu. Je nejvyšší čas, abych se přestala mučit a jeho pokoušet. Takový způsob odplaty je opovrženíhodný.

Když se znovu soustředila na mapu, viděla, že Gabe nadepsal nad linii nově obnovené formace „Láska“.

„Pojmenování je přece výsadou objevitele, ne?“ zeptal se klidně, když postřehl v Joyině pohledu napětí. „Podle tvých slov zachytilo tu nádhernou oponu světlo z mé lampy.“

„Ano,“ přikývla tiše.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Jeho dech a vůně těla spustily prudký vodopád vzpomínek. Na prchavý okamžik se Joy ocitla místo jeskyně v poušti a tajemné hlasy z Voices vystřídal Gabeův milostný šepot, když spolu poprvé splynuli. Ta chvíle se jí často vracela ve vzpomínkách a snech. Už nikdy neprožije okamžik, kdy poprvé ucítí, jak se v ní pohnul.

„Joy?“ zachytil ji, když se trochu zapotácela, jako by ztrácela rovnováhu. „Co se stalo?“

Nic, jen blázním!

Nestůj tak blízko. Ani jeden z nás nemůže přijmout, co nabízíš, tak už k čertu odstup!

Tahle slova zůstala jen nevyslovenou myšlenkou. Joy couvla a setřásla ze sebe ruce, které ji pálily i přes několik vrstev oděvu.

„Nic se nestalo,“ řekla úsečně. Zblázním se, jestli se nepřestaneme navzájem provokovat a nebudeš mi schválně připomínat minulé pocity, které už nikdy neprožiju.

Vzala jednu zářivku a energicky otočila startér. V rukou jí zazářilo nepřirozeně zelené světlo. Náhradní tkaničkou od boty uvázala krátkou tubu ke štíhlému vzpřímenému stalagmitu. Pak se pokusila určit polohu z Gabeova kompasu, ale ruce se jí tak chvěly, že se ručička neustálila.

Gabe jí beze slova vzal citlivý přístroj z ruky. Diktoval jí údaje a ona je zapsala do mapy. Šlo o činnost, která se za posledních deset dnů pro ně stala rutinou. Společně vstupovali do dosud neprobádaných prohlubní a chodeb v naději, že naleznou novou cestu. Pravidelně se zastavovali, aby popsali objevenou formaci, zorientovali se podle kompasu a naskládali hromádku z volných kamínků jako orientační bod. Dvakrát Joy přidala nové zářivky, a když se vydali na další postup do nitra bludiště, zanechávali za sebou záhadnou zelenou záři.

Po Fishově druhém „Johóó!“ odněkud z neproniknutelné tmy Voices, což znamenalo, že začíná druhá hodina v podzemí, se Joy rozhodla pro pauzu. Navzdory náročnému plížení úzkými chodbami si s Gabem až do této chvíle nedopřáli přestávku k odpočinku. Nyní se tedy zastavili, snědli něco suché kalorické stravy a důkladně se napili.

V žádném případě neměli šanci zjistit, jak je Maze široká, jak dlouho trvá dostat se k hlavní stěně jeskyně a prozkoumat, zda z ní nevede chodba do jiných podzemních síní. Důkladný průzkum trval vždy hodně dlouho. Dvě hodiny neznamenaly nic a pracovní den se chýlil ke konci.

„Půjdeme?“ obrátil se Gabe na Joy a už si navlékal batoh.

Joy jen cosi zamumlala, protože právě lovila v batohu nějaký bonbon. Nahmatala několik malých válečků zabalených v papíře. Nevzpomněla si, že by něco podobného sama ukládala do batohu. Vytáhla válečky, aby si je prohlédla.

Na dlani jí ležely růžovobílé peprmintové bonbony. Gabeovy bonbony, kterým nikdy nedokázala odolat, a nařídila mu, aby je před ní důkladně schoval. Strčil jí je do batohu, aniž to postřehla.

„Díky,“ vzhlédla k němu, protože cítila, že ji pozoruje.

„Rádo se stalo,“ řekl polohlasem. Vzpomněl si, jak její ústa chutnala po mátě.

Joy rychle odvrátila pohled. Nemotorně rozbalila bonbon a strčila si ho do úst. Obal pak hodila do ruksaku. Nikdy by si nedovolila odhodit jediný odpadek do panenské jeskyně.

„Zkusíme tenhle směr,“ rozhodla jen tak od oka a zamířila do útrob Maze.

Gabe se vydal za ní. Nakračoval opatrně po vlhkém, nerovném kamenitém terénu a snažil se přitom vyhnout nejjemnějším krápníkovým skupinkám. Maze byl kouzelný krápníkový les, ozdobený nádhernými převisy, krajkovými oponami, lesklými stalaktity, rozeklanými stalagmity a sloupy v místech, kde se stropní a zemní formace stýkaly.

Někdy byly sloupy tak silné, že vytvořily neprůchodnou bariéru. Pak Joy nezbylo než se postavit na špičky a toužebně; svítit do prostoru průhledem velikosti dlaně. Bylo zřejmé, že i za kamennými stěnami se dají očekávat prostory, kam by mohla lidská noha vstoupit pouze za cenu poškození částí jeskyně.

Joy zakreslila bariéru na mapě a vydali se jiným směrem.

Občas visely od nerovného stropu pouze stalaktity a země pod nimi byla hladká. Tehdy visely tyto pozoruhodné útvary jako různorodě zbarvená ofina, v jiných místech nebyly silnější než stébla slámy a působily neuvěřitelně křehce.

Jednou objevili otvor, jehož strop pokrývalo množství „lustrů“ z bílého sádrovce. Roztančené světelné paprsky lampy se od povrchu kamene odrážely ve všech myslitelných odstínech bílé, stříbrné. Živé světlo a přesto navždy mimo dosah slunce…

Kolik krásy ještě čekalo na své objevení a jak málo času zbývalo…

„Podívej, Gabe,“ zvolala užaslá Joy, „ale opatrně.“ Ustoupila, aby se mohl kolem ní protáhnout úzkou mezerou mezi dvěma štíhlými sloupy. „Nic křehčího a nádhernějšího nemůže existovat.“

Pocítil sladký dotek Joyina měkkého těla, když se kolem ní protáhl. Chtělo se mu zasténat slastí. Tiše si opakoval, že nic na světě

nemůže být ani z poloviny krásnější jako ona. Pak se obrátil k jeskyni, z níž právě vyšla.

Jakmile nasměroval světlo k poslední bariéře, dech se mu zastavil. V jeskyni rostly neskutečně štíhlé krystaly odrážející světlo v drobných jiskrách jako diamanty. Formace nevyrůstaly ze země ani nevisely od stropu, ale točily se spirálovitě, jako by je podpírala magická síla zemské přitažlivosti hluboko pod Lost River Cave.

Při sebemenším záchvěvu vzduchu včetně Gabeova dechu se křivky ne silnější než vlas zachvěly a rozkomíhaly. Gabe odstoupil v obavách, aby tu krásu nezničil. Pomalu se obrátil k Joy.

„Co to je?“ zašeptal jako by se bál, aby se jeho hlas nevmísil do

věčného šepotu Voices.

Zdálo se, že Joy cítila stejně. „Heliktity,“ zašeptala.

„Jak vznikají?“ vyzvídal, ale hned se zarazil. „Moment, vlastně to ani nechci vědět. Nerad bych zničil jejich tajemství.“ Vydal jakýsi zvláštní zvuk a zavrtěl hlavou. „Poslyš, jsem člověk, který si vydělává na živobytí odkrýváním tajemství druhým.“

Joy se usmála a jemu se zatajil dech. Byl to úsměv ze vzpomínek, kdy se oba milenci dívali jeden druhému do očí, mlčeli, a přece si dokonale rozuměli.

„Psaním jen zdokonalíš svůj popis,“ řekla a letmo se dotkla jeho ramene. „Poznání, opravdové poznání vždycky přispěje k působivosti líčení. Neznalost a povrchnost deformuje.“

„Pak se mě pokus podpořit..“

Při její řeči si snažil vtisknout do paměti rysy její tváře, jaký to byl báječný pocit sklonit se a ochutnávat její peprmintové rty.

„Nejnovější teorie o heliktitech uvádí, že je formuje voda prodírající se kompaktní horninou. Když voda narazí na vzduchovou kapsu, kapky se objeví na vnitřní straně skály a jsou tak miniaturní, že na ně nepůsobí zemská gravitace. Krystalky se formují bez ohledu na směr nahoru či dolů nebo do stran. Řídí se vlastními pravidly, snad vznikají podle vlastní logiky.“

„Daří se jim to přímo dokonale.“

„To ano, ale přesto to není snadný nebo chaotický proces,“ dodala Joy moudře a vážně. „Ty krystaly stráví spoustu času podepřené

mateřským kamenem a čekají na vhodné okolnosti, které jim umožní projevit se v pravé kráse.“

„Pak se časem jistě proměním v heliktit,“ podotkl Gabe s pohledem upřeným do Joyiných očí. „Dokážu si představit, jak se ty krystalky cítí uzavřené v podkladovém kameni. Čekají a čekají…“

Jqy byla až po chvilce schopna odvrátit pohled od žádostivých zelených očí. Zamířila světlo na poznámkový blok v ruce, opřela si ho o stehno a rychle něco psala. Snad se tím chtěla ubránit nutkání vztáhnout ke Gabeovi ruce, ukonejšit ho, přijmout ho.

„A jak se budou jmenovat ty krystaly?“ zeptal se.

„Gabrielova grotta.“

„Lidem napadne, žes měla na mysli něco biblického.“

„Výborně. Jména by měla mít mnoho významů a úrovní, tak jako jeskyně.“

Gabe se tiše rozesmál. „Víš, málem jsem zapomněl, jaké to je, být s někým, kdo myslí stejně rychle, je stejně zvídavý a nápaditý jako já.“

„A stejně deformovaný?“ podotkla ironicky Joy.

„Nepochybně. Jako heliktity. Tvarujeme se podle svých potřeb ve světě, kde většina lidí respektuje pouze pohyb nahoru a dolů.“

Podívala se na něho s úsměvem jako před lety. „Někdy se to opravdu tak jeví, že? Možná to má něco společného s objevováním jeskyní. Většina lidí totiž žije pouze ve dvojrozměru, kdežto jeskyně jsou trojrozměrné.“

„Nebo čtyř.“

Joy se zarazila a pronikavě si Gabea změřila. „Jaký je ten čtvrtý rozměr?“

„Čas,“ řekl tiše a nespouštěl z ní pohled. „Čas změní všechno.“

Joy si neuvědomovala, kolik času a jaká změna proběhla, než odvrátila zrak. „Máš pravdu,“ řekla. „Jeskyně jsou čtyřrozměrné.“

Dvacet

JOY S GABEM SE ZVOLNA SUNULI KUPŘEDU, až se po

několikáté zákrutě konečně dostali do nové části Maze, která je dovedla k heliktitům. Joy se usadila mezi sloupy pod stalaktity, obklopená množstvím stalagmitů vystupujících ze dna síně. V celém prostoru se vyskytovaly stalagnitové sloupy zformované vodou pronikající nerovným povrchem jeskyně. Brzy bylo doslova nemožné postupovat dál, aniž člověk na některý útvar stoupl.

„Co teď?“ zeptal se Gabe.

„Jdeme opatrně dál.“

„Mám větší nohu než ty,“ připomněl jí.

Usmála se. „Zbytečné obavy. Stejně zanecháme nějaké stopy.

Časem všechno zakryje sintrový povlak.

„Časem se všechno zahojí, že?“

V šeru pátrala v jeho očích. „Ano.“

Pečlivě vážila každé místo, kam šlápne, postupovala do bludiště. Když se zastavila, aby zaznamenala polohu podle kompasu, ucítila náhle svěží dotek vánku. Současně se ozvalo výraznější zurčení vody.

Strnula, neodvážila se ani dýchat. Opět ucítila proudění vzduchu.

Bleskurychle stáhla rukavici, olízla ukazováček a vztyčila ho před sebe. Levá strana prstu chladil víc než pravá.

„Joy,“ ozval se Gabe vzrušeně, „slyšíš?“

Prudce se obrátila. Gabe zvolna otáčel hlavu, helmu držel v rukou, jako by se pokoušel zachytit směr přicházejících zvuků. Ve světle lampy mu zelené oči svítily jako drahokamy.

„Ano, zleva,“ řekl. Rukavici už měl sundanou a stejně jako Joy ověřoval osvědčenou metodou proudění vzduchu. Bylo známo, že kůže reaguje na změny teploty ze všech orgánů lidského těla nejcitlivěji.

„Cirkulace vzduchu,“ obrátil se Gabe doleva. „Odsud…“ Joy ho popadla a paži. „Počkej.“

Udiveně se na ni zahleděl.

„Označíme to místo zářivkou,“ rozhodla. „Možná to je jediné místo v celém labyrintu, kde to cítíme tak výrazně. Tolik bodů jsme už ztratili. Nechci znovu riskovat.“

Gabe sáhl do batohu pro další zářivkovou tubu a rozsvítil ji. Zalilo ho bledě zelené světlo. Našel zbytek šňůry a vyrobil pro zářivku smyčku, tubu pak zavěsil na krápníkový sloup silný jako lidské tělo.

Zatímco pracoval, Joy při světle dvou čelních lamp zaznamenávala údaje z kompasu do provizorní mapy. Když zvedla hlavu, Gabe ji upřeně pozoroval.

„Hotovo?“ podával jí ruku.

Při doteku jeho horké pevné dlaně si uvědomila, že už téměř zapomněla, kdy se naposled takhle drželi za ruce.

„Veď mě,“ řekl. Stiskl jí ruku, ale pustil.

V prstech ji zamravenčilo. Mezi jednotlivými jeskynními útvary tu a tam jemně profouklo. Na dně jeskyně se leskla miniaturní jezírka velká asi jako dlaň, jiná jako ohromný stůl. Voda v nich byla tak průzračná, že kdyby se na hladině občas neobjevily kruhy, když ze stropu spadla nějaká kapka, člověk by považoval ta místa za vyschlá. Každé jezírko obklopoval prstenec vápence připomínající kráter. Tu a tam se vystouplé okraje vyskytovaly samostatně, jako by obsah jezírka vysrkla zkamenělá otevřená ústa. Jinde zase prstenec obklopoval stalaktity a útvary připomínaly houby obrácené kloboučky dolů. Každý kráter naznačoval změnu hloubky jezírka v minulých dobách.

Výsledek činil dojem pohybu na jiné planetě, kde přitažlivost byla jen věcí názoru a krátery kolem jezírek se mohly vytvářet na vzduchu nebo pod vodou.

„Už to déle nevydržím,“ přiznal se Gabe, když se Joy zastavila, aby si něco zapsala.

Prudce k němu otočila hlavu. „Co se stalo?“

„Ty houby vzhůru nohama a kamenné okraje ve vzduchu nebo pod vodou… Jak vznikly?“

Usmála se úlevou. „Lekla jsem se, že jsi unavený a chceš se vrátit.“

„Zlatíčko, odsud mě budou muset odtáhnout párem koní. Tak nedotčenou krásu jsem v životě neviděl.“

„Máš štěstí, že v širokém okolí žádní koně nejsou.“

Při pozvolném sestupu do stále větší hloubky Maze Joy ke každé formaci prováděla odborný výklad. Postupně vysvětlování ubývalo, až se nakonec jen tu a tam ozvalo nejasné zamumlání. Pouze časté sledování kompasu a světlo zářivek, které za sebou nechávali, ji zachraňovalo před definitivní dezorientací. Proud vzduchu, který ji doslova táhl vpřed, byl matoucí a mnohdy iluzorní. Dýchal na ně ze všech stran – ze spár mezi stalagmity, proplétal se mezi nazlátlými sloupy o sedm pater výš.

Když se nakonec bezradně zastavila, Gabe k ní přistoupil zezadu, soustředěně se zaposlouchal do ticha, jak byl v divočině zvyklý.

„Tam,“ zašeptal, „vpravo.“ Přitom jí položil ruce na ramena a otočil ji směrem k sotva citelnému vánku. Stála bez pohnutí s přimhouřenýma očima, snažila se vnímat Maze základními smysly, které byly při odkrývání tajemství Lost River Cave někdy důležitější než zrak. Po chvíli ji po tváři skutečně pohladil vánek.

„Ano,“ šeptla, Je to tak blízko…“

Kombinace Gabeovy blízkosti a záhady, která snad bude odhalena, se zachvěla. Ucítila stisk ramen a zdálo se jí, že než ji pustil, přitiskl tvář k její helmě.

„Běž objevit to tajemství,“ pobídl ji.

Nepatrně zaklonila hlavu, aby se přesvědčila o výšce stropu v úseku, kde se právě nacházeli.

„Strop klesá,“ konstatovala. V hlase se jí zračilo silné napětí.

Postoupila do větší hloubky, věřila, že najde chodby kolem nakupených krápníkových formací nebo skrz ně. Když narazila na slepé místo, prozkoumal Gabe čelní lampou jeskyni před ní, aby pronikli temnotou z jiného úhlu. Neobvyklé dvojí osvětlení způsobilo, že útvary nabyly plastičnosti, jako by se několikanásobně zvětšily.

„Tohle je kus Lost River,“ vydechla Joy rozrušeně.

„Cože?“

„Lost River. Po ní je pojmenovaná jeskyně. Je to řeka, která ji vytvořila trochu jinak, než jak vypadají jiné jeskyně, které jsme doposud objevili v oblasti Guadalupe. Řeku, která tudy kdysi protékala, mnohem dřív, než vznikla jeskyně, strávily horké, rozpuštěné kyseliny. Jedno prastaré koryto se nachází ve Voices, ale o tomhle úseku jsem nevěděla.“ Gabeův výraz jí napověděl, že nerozumí.

„Jednotlivé úrovně jeskyně vyschly a při tom procesu vznikla část výzdoby, pak byly opět zatopeny vodou, vyschly a vznikla další část výzdoby,“ vysvětlovala. „Během té doby řeka tekla a rozpouštěla kámen. Na rozdíl formování jeskyní teplem, řeka se chová podle určitého modelu. Protéká z jedné síně do druhé, vymílá další, vytváří si chodby. Musíme jen –“

„Zjistit, kudy Lost River tekla,“ pochopil Gabe. V zelených očích se zablýsklo vzrušením. „Ale tady je terén docela plochý. Jak můžeme zjistit směr toku? Nebo na tom nezáleží?“

„Záleží,“ přikývla Joy. Klekla si na všechny čtyři a pomalu se posouvala vpřed prastarým říčním korytem.

„Víme, že proti proudu bylo v horním patře jeskyně, proto chceme jít po proudu, kde jsme ještě nebyli,“ řekla a zkoumala dno. „Nebude to problém, je pouze třeba registrovat rozhodující znaky.“

„S radostí,“ prohodil Gabe suše a plazil se vedle ní. „Jen mi je ukazuj.“

„Například vlnité okraje,“ nasvítila čelní lampou místo, kde se stěna jeskyně spojovala se dnem. Říční proud zde vymlel plytké zářezy do skály, které se objevovaly i na protější straně koryta. „Jsou způsobeny proudem vody. Ve vápenci nahoře jsou plytší a ne tak ostré, tam řeka neměla tak silný proud.“

„To jste se učili ve škole?“ prohodil Gabe napůl žertem, napůl s obdivem.

Joy se rozesmála.

Strop tunelu se dál snižoval, až vznikl otvor vysoký stěží metr a široký asi sedm. Joy věděla, že kanály jako tenhle jen zřídka končí propastí jako například v Surprise, ale zřídka není totéž jako nikdy,

obzvlášť, když propasti jsou typickým rysem jeskyní v celé oblasti Guadalupe.

Pohybovala se velmi pomalu, přesněji řečeno cestu spíš cítila, než viděla. Vnímala každý sklon dna, každý stín v kuželu světla. Stín by zcela spolehlivě naznačil ústí do strže.

„Moment,“ ozval se zezadu Gabe.

Joy zaslechla škrábání plátna o kámen a pochopila, že Gabse má problémy s batohem.

„Zachytil se?“ zavolala přes rameno. Ozvalo se jen bručení a klení.

„Couvni, sundej si batoh a navleč si popruh na ruku. Nebo si batoh přivaž ke kotníku. Taky ho můžeš strkat před sebou, jestli to zvládneš i s lanem.“

Při řeči se držela vlastní rady. Po několika krkolomných pokusech se jí podařilo připevnit batoh ke kotníku. „Jde to kupředu?“ zavolala znovu. „To víš, že jo.“

Poté Gabeovo bručení splynulo se stále sílícími zvuky z Voices. Proudění vzduchu však zůstávalo stejně nenápadné, jen občas ucítili na tváři něžné pohlazení vánku. Joy brzy slyšela pouze směsici tónů bublající vody, odírání látky kombinézy o skálu a příležitostné klepnutí helmy o výčnělek ve stropě.

Čím hlouběji se ocitala, tím víc nabývala chodba charakteru pouhého tunelu. Dno se opět lehce sklánělo a prostor se zúžil. Také strop byl zřetelně nižší.

S každým dalším metrem se jí zdálo, že proudění vzduchu sílí. Srdce se jí rozbušilo náhlou radostí. Tenhle tunel zcela nepochybně nekončí proti nánosu naplaveného kamení nebo suti po propadlém stropě. Ústí do další jeskyně. První varianta byla bohužel obecným jevem. Když už se speleolog radoval, že objeví další podzemní prostor, skončila jeho cesta ve slepé uličce proti nepřekonatelné překážce.

Šumění vody z Voices každou chvíli přerušilo Gabeovo zaklení. Tunel se kroutil jako had, dno řeky se zařezávalo do pevné skály a místy byl průchod zčásti zavalen kamením z ohromné síně nacházející se za jejich zády.

Joy i Gabe se bok po boku velmi rychle plazili vpřed po břiše k ústí tunelu, ani jeden z nich si toho horečnatého úsilí nevšímal. Byli zcela v zajetí očekávání nového objevu.

Ze tmy k nim zepředu doléhala směsice tónů vodopádu jako zpěv Sirén a každou chvílí zesiloval.

Joy osvítila jen několik metrů tunelu před sebou a kontakty baterie se často odpojily od zdroje, jak se úporně prosoukávala úzkým prostorem. Několikrát se dostala do místa, kde byl vápenec rozpuštěn víc a to se prostor pohodině rozšířil, takže mohli na chvilku uvolnit křečovité polohy.

Joy při každé takové zastávce zkontrolovala čas. Čím silněji je vábil objev, tím naléhavěji si uvědomovala, jak rychle ubíhá čas. Nechtěla zmeškat odpověď na Fishův signál. Současně cítila, jak rychle proniká chlad i pod několik vrstev termooblečení. Nebylo by rozumné zbytečně prochladnout.

Vysílačka jí v tu chvíli nebyla k ničemu, protože ji od Fishova

přístroje dělilo příliš mnoho kamene.

„Můžeme pokračovat?“ obrátila se po pár minutách na Gabea.

„Půjdu za tebou,“ řekl kysele a mávl k blátivému tunelu, který

měli prolézt.

Po pár minutách plížení narazila Joy na barikádu suti naplavenou do těch míst Lost River v dávné minulosti. Řeka dávno neexistuje, ale zanechala po sobě hromadu vlhkého, blátivého neřádu.

Joy zasyčela nepříjemným překvapením, ale pak se rozhodla šetřit energii a pokusit se probojovat překážkou, pokud ovšem nebude příliš kompaktní nebo silná.

„Problém?“ zaslechla Gabea po pravé straně. Strop sice nebyl nade dnem výš než půl metru, ale tunel sám o sobě byl v těch místech široký téměř třikrát tolik.

„Klasická naplavenina,“ poznamenala Joy věcně.

„Špína,“ dodal Gabe.

„Nic pro biologa,“ upozornila ho Joy. „Nejsou tu červi.“

„Díkybohu za to,“ zabručel Gabe a pustil se také do odstraňování bariéry. „Ty nemáš rád červy?“

Gabe vydal hrdelní znechucený zvuk. „Leda sušené hady,“ řekl.

Joy se usmála zjištění, že velký Gabriel Venture, muž, který nejednou prokázal nadlidskou odvahu, má odpor k červům.

Společným úsilím se rychle probojovali hromadou vápencových úlomků a zanedlouho se protlačili do širšího úseku chodby.

Joy se bojovně tlačila vpřed a povzbuzovala Gabea, který jí byl v patách. Průchod se stále snižoval a museli se kroutit jako úhoři, aby se vůbec pohnuli kupředu. Uvažovala, jestli se Gabe nebude muset vrátit nebo v horším případě, jestli neuvázne. Pak si najednou uvědomila, že ho za sebou neslyší.

„Gabe?“ vyhrkla vylekaně. „Jsi v pořádku?“

Odpovědí jí bylo peprné zaklení a ostrý zvuk, jako by se trhala látka. „Zatraceně v pořádku, díky,“ odpověděl za okamžik.

„Zdůrazňuju zatraceně.“

Zaváhala, pak se snažila najít takovou polohu, aby viděla na hodinky. Ciferník byl zanesený blátem. Otřela ho bradou, ale bezvýsledně, protože i tvář měla umazanou. Usoudila, že nos by měl být přijatelně čistý, a tak jím přejela po ciferníku. V tunelu už strávili dvacet minut, za třicet sedm minut odhlásí Fish celou hodinu.

„Sakra,“ znervózněla, „možná bychom se mělťvracet.“

„Já v žádném případě, prolévaná krev mě posiluje k heroickým výkonům,“ dal se slyšet Gabe.

„Jsme v časové tísni.“

„Nejen v časové,“ podotkl Gabe.

„Cože?“ nerozuměla Joy.

„I v prostorové. Nedokážu si představit, jak se tou zatracenou dírou proderu pozpátku.“

„Nebude to tak náročné, jak se na první pohled zdá. Davy zvládne Gotcha stejně rychle vpřed jako pozpátku.“

„Davyho matka musela být krajta.“

Joy se rozesmála. Ulevilo se jí, že Gabea neodradila poloha, kdy je vlastně vmáčknutý do horizontální spáry mezi vápenci a nemůže otočit ani hlavu.

„Prvních pár minut budeš muset zabírat špičkami bot, než se dostaneš k místu, kde je možné se obrátit.“

„Radši bychom se měli sunout vpřed, nemyslíš?“ Joy neváhala.

„Pět minut…, nanejvýš sedm, dobrá?“ Slyšela, jak se tiše rozesmál.

„Hýbej se, krasotinko,“ potlačil ji do podrážek. „Čeká na nás kus nepoznaného světa.“

„Krasotinko?“ smála se Joy. Přestavila si, jak asi vypadá s tváří pokrytou jemným blátem. „Rozsviť si. Zdá se mi, že ve tmě začínáš blouznit.“

Její poznámka Gabea pobavila. Cítil, jak jsou oba vzrušení

představou nového objevu.

Joy zaútočila na nový úsek tunelu v povznesené náladě. Cítila se jako před sedmi lety, kdy s Gabem také prozkoumávali některá z tajemství Lost River Cave. Bylo příjemné znovu se společně smát. Aspoň na pár chvil nebyl tím mužem, kvůli kterému se celých sedm let její život zmítal mezi nenaplněnou touhou a nenávistí.

Přišlo to bez varování. V jednom okamžiku se Joy posouvala vpřed na boku a v následující vteřině visela polovinou těla v prázdnu. Chňapla po padajícím ruksaku.

„Chytni mě za nohy a drž!“ křikla na Gabea. Vzápětí jí kotníky sevřely silné ruce.

„Nepouštěj,“ volala naléhavě.

„V žádném případě, zlato, spolehni se.“

Dvacet jedna

JOY ZVOLNA VYDECHLA. Před sebou neviděla nic, protože kontakty lampy se odpojily. Může se nacházet v tunelu s jen lehce se sklánějícím dnem do nižšího patra, ale stejně tak může viset nad strží hlubokou desítky metrů. Beze světla si nemůže být nikdy jista.

Jako pokaždé v totální tmě i nyní zbystřila vnímání smysly. Na tváři cítila chladné pohlazení, nebo jí něco zašeptaly tisíce tekutých hlasů. Když se jí srdce zklidnilo, bylo nutno roztřídit vjemy.

Vzdálenost. Prostor.

Vlhkost.

Nádherně cinkavé zvuky, šumění a klokotání.

Někde vpředu, zahalená v temnotě a diamantovém oparu, spěchala voda z jednoho patra jeskyně do druhého, tříštila se o skálu, znovu stékala do pramenů a se zpěvem spěchala do bezedného nitra země.

„Zkusím připojit kontakty,“ rozhodla se Joy, „pak se uvidí.“

„V každém případě tě držím.“

„Já vím,“ usmála se do tmy.

Opatrně spojila kontakty a široký proud světla pronikl tmou. Po prvních okamžicích oslnění začala Joy rozeznávat kontury. Fantastické zlatavé obrysy, namodralé stíny, neuvěřitelně štíhlé věže, převisy a sloupy se spojily v kouzelné scenerii vzniklé v nekonečnu času a množství, které se jen stěží dalo vyjádřit čísly.

„Ach, Gabe,“ zašeptala Joy se zatajeným dechem, „nic kouzelnějšího jsem v životě nespatřila. Musíš to vidět.“

Gabeovi se ulevilo. Přes zřejmé nebezpečí, které Joy před chvílí hrozilo, je momentálně v pořádku. Současně se ho zmocnila radost, že její první reakce směřovala k němu. Přeje si sdílet s ním neopakovatelný prožitek při novém objevu. Poté se však dostavil pragmatičtější pohled na věc, typický pro člověka, který strávil kus života pobytem v nebezpečných končinách.

„Nehrozí ti nic?“ zeptal se. „Je to propast? Mám tě vytáhnout zpátky?“

„Pokud mě nepustíš, tak mi nehrozí vůbec nic,“ odpověděla jako mimochodem, zřejmě její pozornost upoutalo něco pozoruhodného.

Hleděla nevěřícně na velkolepou kamennou kulisu. Při myšlence, že lidské oko tu exotickou nádheru do této chvíle nespatřilo, jí naskočila husí kůže.

Litovala, že tu Gabe není s ní. Jednoho člověka ta přemíra krásy zaplavuje, tone v ní.

„Nedá se říct, že jde o propast,“ dodala pak hlasem zastřeným dojetím. „Je to vlastně vysoký vstup do dalších jeskynních prostor. Myslím, že tudy voda protékala do taverny pod námi.“

Gabe si vybavil „tunel“ za hranou útesu, otvor zavěšený mezi neviditelným stropem a stejně neviditelným dnem.

„Raději bych si tě připoutal na lano,“ navrhoval. Smutně se přitom usmál. Ano, nejraději by Joy k sobě připoutal jednou provždy. To se mu nepodaří, a tak se rozhodl pro klasickou výzbroj – bezpečnostní úvazek, karabiny a kotevní hřeby.

„Trochu se posunu dopředu, takže pak uvidím, jestli se možný sestup,“ hlásila Joy. „Jsi připravený?“

„Joy –“ začal.

„Neboj se,“ uklidňovala ho rychle, „jestli mě nepustíš a udržím

těžiště na pevné zemi, nic se nemůže stát.“

Pokusil se sice protestovat, ale věděl, že ženy mají těžiště zhruba v úrovni boků, zatímco muži tak o pětadvacet centimetrů výš. Joy může získat podstatně kvalitnější rozhled.

„Tak dobrá,“ souhlasil. „Ale nejdřív si tě přidržím smyčkou kolem kotníků.“

Zatímco vyráběl toto provizorní jištění, Joy zkoumala okolí před sebou. V dosahu kužele světla viděla vápencové převisy, masivní i křehké skulptury, věžičky, průchozí lodě s vysokými klenbami, stěny a sloupy stojící jako žena v elegantní póze v prostoru.

Joy nedokázala odhadnout, jak je síň velká, tušila však, že jde o prostor nevídaných rozměrů. I poté, co uzpůsobila světlo lampy do

nejužšího kužele, tma ho pohltila, než dosáhl stropu, dna nebo stěn síně.

Tak jak tak prostor vynikal neobyčejnou krásou. Mezi fantastickými tvary se vznášel zpěv vody jako vzdálený chór opěvující prostor, světlo i tmu.

A čas. Nezměrné množství času, věčnost dřímající v kameni. Gabe pečlivě vyzkoušel pevnost uzlů na smyčce. „Buď opatrná,

zlato, neplazil jsem se celou dobu proto, abych se vracel sám.“

„Neboj,“ ujistila ho. Ozvěnou se jí vracelo důvěrné oslovení zlato a srdce se jí rozbušilo jako ve snech. „Podložím se batohem a vysunu se jen pár centimetrů dopředu. Připraven?“

Utáhl lano kolem kotníků pevněji. „Připraven.“

Obrátila se na bok, až ucítila ruksak vedle sebe. Pak se posunula kousek vpřed. Smyčka na kotnících se napnula, ale hned lehce povolila. Velmi nepatrně. Gabe ji svíral tak pevně, že to až bolelo. Na druhé straně měli dokonalou jistotu.

Čelní lampa vrhala světlo pod okraj skály, na níž Joy ležela. Tma dole byla však neproniknutelná, hustá, že by se po ní snad dalo pohodlně kráčet.

„Jdu dolů aspoň tři metry,“ řekla tiše.

„Přes převis?“ zeptal se úsečně a hned nato pevně přitáhl lano.

„Ano.“ Byla vděčná, že pochopil nebezpečí a nečekal dlouhá vysvětlování. „Podloží se zdá kompaktní, ale –“

Zbytek věty pohltilo vylekané jeknutí, když si uvědomila, že ji Gabe táhne zpátky, nehledě na případné protesty. Nezbylo jí než se sunout k ústí tunelu, aby mu usnadnila práci. Vlastně by se na jeho místě chovala stejně. Kdyby vápencový útes, na kterém chvíli ležela, skrýval nějakou zradu, mohl by se převis každou vteřinu ulomit. Pak by visela hlavou v bezedné propasti.

„To stačí,“ upozorňoval Gabea. Tah se zastavil.

„Jdu zase dopředu,“ oznámila.

„To určitě,“ prohodil. Lano nepovolilo.

„Někdo to musí udělat a já jsem nejlehčí.“

Odpověděl jí mlčením, až po notné chvíli se s tichým zaklením vzdal.

Zatímco Gabe se vyrovnával se situací, Joy vyndala z ruksaku štíhlou tubu.

„Cestou si prohlédnu skálu, jestli v ní nenajdu praskliny,“ řekla, aby Gabea uklidnila.

S bručením opatrně povoloval lano, aby se mohla posunovat vpřed.

Tentokrát Joy věnovala všechnu pozornost povrchu, přes který se posouvala k okraji převisu. Kámen bych studený, hladký, s pravidelnou kresbou, bez viditelných prasklin, švů nebo spojení. Stejnou kvalitu si udržel až po samý okraj strže.

„Vypadá kompaktní,“ hlásila Joy.

„Tak co teď?“ ptal se Gabe.

„Lituju, že jsme tohle místo neobjevili aspoň před čtyřmi hodinami. Proč člověk nachází nejzajímavější věci ke konci povolené doby průzkumu?“

S tváří položenou na zabláceném kameni a rukama svírajícíma jistící lano se Gabe rozesmál. „Stejně to funguje, když lezeš vzhůru.“

„Obětuju zářivku,“ rozhodla se Joy.

„Klidně, mám ještě tři další.“

Rozsvítila štíhlou tubu a vyhodila ji vzhůru. Přitom tiše počítala vteřiny.

Bledě zelené světlo se mihlo po kameni nedaleké drapérie a vytvořilo fantastický reliéf. Pak se zářivka v oblouku obrátila a padala dolů jako kometa z temného nebe. Dopadla na kamenný sloup a roztříštila se. Zbytek pak letěl dolů bezednou temnotou. Konečně se světlo zastavilo a hledělo vzhůru k Joy jako malé zelené fluoreskující oko. Jak ráda by ho následovala a prozkoumala každý kousek tajemství otevírající se před ní. Dosud nenadešla ta pravá chvíle. Couvla, aby se celým tělem položila na pevnou skálu a Gabe pomalu stahoval lano.

„Jak je hluboká?“ ptal se a přitom se pozpátku plížil hlouběji do tunelu.

„Zhruba – velmi zhruba – třicet metrů. Neviděla jsem dobře, ale předpokládám, že dole je převis a teprve pak se dostaneš na dno. Jestli tu kdysi stékal vodopád, pak by měl být spodek stěny podemletý a v místech, kde se stěna stýká se dnem, hromada spadaného kamení.“

Doplazili se k místu, ke se tunel konečně rozšířil. Joy mrkla na hodinky a rychle počítala.

„Chceš se podívat?“ zeptala se.

„Jak myslíš,“ řekl vzrušeným hlasem. Nerad by si nechal ujít tu vzácnou šanci.

Joy se rozesmála. „Tak se proměň v hada a protáhni se kolem mě.“ Vytáhla ruce nad hlavu a celým tělem se přitiskla ke stěně tunelu, aby mu poskytla co nejvíce prostoru.

Nečekal na další pobídku. Taktak se prosoukával kolem Jay, vmáčknutý mezi tvrdý kámen a její tělo. I přes vrstvy zabláceného oděvu cítil, jak je měkké a poddajné a pružné, dokonce vnímal, jak se chvěje tlumeným smíchem. Náhle strnula, to ve chvíli, kdy k ní přilnul celým svým tělem.

„Joy,“ zašeptal.

Uvězněná mezi chladný kámen a hřejivé mužské tělo nemohla učinit jediný obranný pohyb, když se jeho rty přitiskly k jejím. A i kdyby se mohla pohnout, nenašla by sílu. Když ucítila jeho jazyk na rtech, jako by se v ní tím dotekem vznítila jiskra.

Poznání, že přece jen dokáže reagovat na mužské doteky, ji ohromilo stejně, jako když se před chvílí bez varování ocitla polovinou těla nad černou propastí a jistily ji jen Gabeovy pevné ruce. Jakmile pronikl jazykem do jejích úst a nedočkavě naléhal, vydral se jí z hrdla nedefinovatelný zvuk, snad Gabeovo jméno. Nevzdorovala. Žár a jeho chuť pronikaly celou její bytostí, všemi smysly. Zapomněla kde jsou, zapomněla, že právě Gabe je muž, který opustil, aby mohl sobecky objevovat tajemství přírody. Zapomněla na všechno, vnímala jen jeho sladkou blízkost.

S tlumeným zasténáním se k němu přitiskla, poddala se polibku a jen litovala, že ho nemůže obejmout a přidržet si ho, tak jak to často prožívala ve snech.

Po prvních okamžicích vzájemného poznávání Gabe pochopil, že se mu vůle i sebekontrola vymkla z rukou. Tolik si přál vnímat Joy co nejintenzivněji, splynout s ní, a teď ji nemůže ani obejmout. Tiskl rty k jejím ústům a marně hledal polohu, aby mohl ještě silněji vnímat její sladké ženské teplo a vůni. Když tiše, dychtivě zasténala, zdálo se mu, že v tom okamžiku se rozhořel i chladný kámen.

Opakoval její jméno, naléhal a zároveň se omlouval. Ani v nejbujnější fantazii by ho nenapadlo, že k jejich sblížení dojde zrovna v takové situaci, tak náhle a spontánně na obou stranách. Při každém doteku jejího jazyka ho zamrazilo a současně zachvátil žár pronikající do posledního nervu. Chvěl se touhou, hladový po intimnějších dotecích. Zvolna se začal pohybovat celým tělem proti jejímu a nedokázal odtrhnout ústa od jejích rtů.

Cítila sílu a prudkost vášně v každém jeho pohybu a jen bezradně zasténala. Přála si, aby byli k sobě ještě blíž, přála si dotek jeho kůže, cítit jeho žár a erekci. Jen tak by se přesvědčila, že nesní, že se po sedmi letech poprvé probudila.

S tichým zasténáním k němu přilnula co nejtěsněji a bez zábran reagovala na jeho dráždění. Gabe byl jediný muž, kterému se oddala spontánně i v nehlubších snech.

Zuby ji něžně štípal do rtů, znovu a znovu šeptal její jméno v radostné litanii a přitom vychutnával sladkou příchuť jejích poddajných úst.

„Probouzel jsem se rozechvělý po každém snu o tobě,“ přiznával se. „Chvěju se i teď, ale naštěstí nesním. Pověz mi, že to není sen.“

Sněni…

Ano, její sen. Jeho sen…

Jenže tohle není sen.

Realita udeřila na Joy jako ledová vlna. Otřásla se. Nebýt vklíněna do toho zatraceného tunelu, odtáhla by se. Sen splynul s noční můrou.

„Joy?“ oslovil ji Gabe. Vycítil, že se stáhla, ačkoli neměla v podstatě kam uhnout.

„Já…“ začala, ale znovu se zachvěla. Co nejněžněji ji políbil na ústa.

Zaplavila ji horká vlna stupňujícího se vzrušení a s přirozenou náruživostí se přizpůsobila pohybům Gabeova těla. Mýlila se. Velice se zmýlila, když se domnívala, že nebude schopna reagovat na muže. Opak je pravdou –pokud oním mužem je Gabriel Venture.

Nějak se jí přece jen podařilo odvrátit hlavu. „Ne,“ zašeptala roztřeseným hlasem. Zatajila však dech pod další vlnou sladké rozkoše, když se Gabe znovu pohnul. „Ach, Gabe…, přestaň. Měj přece rozum… Nevíš, co to se mnou dělá.“

„Doufám, že aspoň z poloviny to, co ty děláš se mnou,“ řekl přerývaně, hlasem zdrsnělým vzrušením. Nebral Joyin požadavek vážně, dál ji provokoval rytmickými pohyby boků.

„Prosím,“ žadonila zoufale. „Přestaň mě provokovat. Od tvého odjezdu jsem neměla muže!“

Strnul, nevěřil vlastním uším. V životě se nesetkal s tak sexuálně náruživou ženou a nedokázal pochopit, že by si odmítala rozkoš, po níž přirozeně tolik prahla.

„Proč?“ zeptal se tiše.

Uvažovala, jak mu říct, že ji žádný mužský dotek nevzrušil, dokonce i když se odhodlala navázat vztah s úmyslem pořídit Kati sourozence, když si ho holčička tak přála.

„Zkoušela jsem to. Moc jsem se snažila, ale marně,“ přiznala.

„Kdykoli se mě nějaký muž dotknul, stýskalo se mi po tobě ještě víc. Měla jsem pocit, jako by mi lano prokluzovalo mezi prsty a pálilo mě do dlaní. Nakonec jsem to vzdala.“

Gabea její upřímné vyznání dojalo. Vzpomněl si, jak on sám navazoval vztah se ženami v naději, že zaplní prázdnotu a rozptýlí pocit bezradnosti. Pokaždé se potom cítil daleko hůř, propast se prohloubila a citová vyprahlost ho málem pohltila. Nakonec přestal ženskou společnost vyhledávat.

Teprve nyní pochopil, proč. Když poprvé splynul s Joy, toužil ji odměnit za její přirozené odevzdání, za náruživost, s jakou ho přijala. Přál si uspokojit ji natolik, aby na něho nezapomněla, ani při milování s jiným mužem.

Tenkrát to bylo naprosto stejné jako nyní. Ohnivé. Dokonalé.

Trvalé.

Oba ty chvíle prožívali stejně.

Od té doby si při každém doteku jiné ženy vzpomněl na Joy. Smutek ze ztráty se mu hlouběji a hlouběji zakusoval do zatrpklého srdce.

„Promiň,“ omlouval se mezi polibky, ale hned rychle dodal: „Ne, neomlouvám se. Měl bych, ale neudělám to. Nedokážeš si představit, jak jsi mi chyběla. Stýskalo se mi po tobě a snad teprve teď si plně uvědomuju, jak silně. Pokud máš pocit, že jsem ti ublížil, pak jsem ublížil také sám sobě. Až donedávna jsem to ovšem nevěděl. Nechápal jsem.“

Joy mu nedokázala odpovědět, jen se od něho co nejvíc odtahovala, nejraději by se vtiskla hluboko do kamenné stěny za zády. Připadala si, jako by visela mezi vášnivou přítomností a tupou bolestí minulé zrady. Padala… Propadala se hlouběji a hlouběji… a lítost v Gabeově hlase vnímala jako jističi lano spalující při pádu její tělo.

Na hodinkách zapípal budík a oba je vylekal.

Gabe se zhluboka nadechl a dál věznil Joy mezi svým vzrušeným tělem a chladným vápencem. „Čas vypršel?“ zeptal se s marnou snahou o vyrovnaný tón.

„Ještě se stihneš podívat do nové jeskyně,“ řekla Joy, „ale jen nakoukni.“

„Kolik mám času?“

„Minutu. Možná –“

Nedovolil jí dokončit větu. Sklonil hlavu a umlčel ji polibkem.

Byl to jiný polibek než předtím. Stejně vášnivý, ale v téhle chvíli jí Gabe dával něco víc než něžnost. Dotekem rtů vyslovil omluvu, mlčenlivý slib, nakazil ji žárem, který je obklopoval zde v kamenném podzemí a nahoře splynul s žárem pouště.

Asi po minutě zvedl Gabe hlavu.

Joy užasle sledovala, jak se kolem ní prosoukává zpátky do Voices, pryč od objevené síně. Automaticky ho následovala, couvala

rutinně, bez jediného zbytečného pohybu, protože hlava se jí stále točila úžasem nad nově probuzenou vášní.

Gabe zůstal raději v tunelu a líbal ji, než aby si šel prohlédnout právě objevené pohádkové teritorium za skalním převisem. Tohle by před sedmi lety nikdy neudělal.

Ještě teď si Joy nebyla jista, zda se jí to pouze nezdálo.

Dvacet dva

O PAR HODIN POZDĚJI Joy s Gabem unaveně a s náručí plnou zablácené pracovní výzbroje vystupovali po schodech do prosklené verandy. Za zády jim nemilosrdně pražilo slunce a v táboře Cottonwood Wells vládlo mrtvé ticho. Ostatní kolegové ještě zůstali v jeskyni, aby využili poslední vzácné hodiny.

Joy by také nespěchala domů, ale čekala ji spousta papírování. Ukončení průzkumu obnášelo mnohem složitější administrativu než začátek. Na verandě se podívala na hodiny a pak na Gabea.

„Opravdu si to nerozmyslíš?“ zeptala se. „Mohla bych tě při sestupu jistit a pomohl bys ostatním hledat kratší cestu do Small Favors. Vlastně –“

„Small Favors – drobná laskavost,“ opakoval Gabe se smíchem a pobaveně přitom kroutil hlavou.

„Do toho nového tunelu,“ vysvětlovala.

„Jako díkůvzdání pánubohu?“ pozoroval ji nefritově zelenýma

očima. Jeho úsměv byl stejně dobrý a hřejivý jako slunce.

„Ano.“

„Small Favors vedoucí do Joyina zámku?“

„Já jsem ještě –“

„No tak,“ přerušil ji. „Je pozdě. Fish, Davy, Maggie i já jsme se shodli, že i když jsi tu jeskyni objevila, nikdy bys ji nepojmenovala svým jménem. Proto jsme to rozhodli za tebe. Měla by nést tvé jméno. Joy.“

Opět se chystala protestovat, pak jen pokrčila rameny a vzdala to. Hodila lezecký materiál na zem a slastně se protáhla. Vychutnávala si volnost pohybu a sucho stejně, jako si pokaždé dovedla vychutnat tajemnou tmu a vlhko jeskyně Lost River Cave, když tam vstoupila.

„Oukej,“ souhlasila, „bude se jmenovat Joy’s Castle. Stejně si lidé pomyslí, že ten název vznikl v souvislosti s nějakými emocemi.“

„Popravdě řečeno, nebudou se mýlit. Já osobně budu na dnešní den vzpomínat s emocemi.“

Joy na něho vrhla vylekaný pohled.

„Máš nejkrásnější úsměv na světě,“ řekl prostě a pohledem ji pohladil po rtech. „To se nezměnilo ani za sedm let ve snech a vzpomínkách. Tenkrát jsem to nevěděl, ale svou prázdnotu jsem měřil vzpomínkami na ten úsměv.“

Sklopila zrak.

„Gabrieli,“ řekla s úzkostí v hlase, trýzněná minulostí a zmatená událostmi posledních hodin.

„Ano, vím. Slíbil jsem, že o minulosti nebudeme mluvit.“

Redaktor mu každý večer volal a ptal se, jak pokračuje. Narážel na skutečnost, že dva týdny snad najeden článek mohly stačit. Připravoval se další velký projekt a Gabe by měl mít do doby zahájení čistý stůl. Chystá se něco, co dokáže pouze on.

Něco.

Ne, nemůžu ti říct, co nebo kde to bude, Gabe. Ale může se začít každou chvíli a tobě se neskytne životní šance. Bleskově se vyšvihneš, stejně jako tomu bylo s reportáží z Orinoka. Musíš být na ten úkol připravený.

Ne, Gabe nebyl připravený a tečka.

S povzdechem odložil ušpiněný pracovní oděv, pak si rukou od bláta hrábl do vlasů. Vzpomněl si na záblesk nenávisti, který vídal v Joyiných očích během prvních dnů. Teď už nevěřil, že ho nenávidí.

Ano, je na něho ještě naštvaná, možná touží po pomstě. Ale nenávist ji už přešla.

Když se jí dotkl, cítil její vzrušení a vstřícnost. Kdyby ho nenáviděla, nikdy by takhle nereagovala bez ohledu na to, že tak dlouho neměla muže.

„Je velice nesnadné ignorovat minulost,“ řekl s pohledem upřeným na Joy. Chtěl ji. Chtěl ji víc než kdykoli předtím a na déle než pár týdnů. Jeho tužby se nemohou splnit, dokud si spolu otevřeně nepromluví. „Jsou věci, které je nutné si vysvětlit.“

„Není co vysvětlovat,“ konstatovala Joy.

„To není pravda a ty to dobře víš.“

Obrátila se k polici, kam odkládali helmy. Automaticky vyndala baterie ze zásobníku a uložila je do nabíječky.

„Znám pravdu. Je velmi prostá,“ řekla po dlouhé odmlce.

„Minulost je minulost. Je mimo dosah a nic ji nemůže ovlivnit.“

„A budoucnost?“

Na okamžik ztuhla, ale hned pokračovala v urovnávání výzbroje.

„Totéž,“ řekla tiše. „Je mimo dosah. Navždy.“

„Jsem Katiin otec. Ta skutečnost nastala v minulosti a bude trvat i stále. Jak to pojmeš do své prosté pravdy?“

Joy se k němu prudce obrátila. „Zatímco opomíjíš prosté pravdy, pokus se tuhle přijmout. Nezáleží, zda Kati povím, kdo je její otec. Až svůj úkol zde splníš, vyrazíš na další štaci a Kati to zlomí srdce. Znovu ji odmítneš. Přemýšlel jsi o tom, pane Světoběžníku?“

Gabea popadl vztek a měl chuť Joy ranit stejným způsobem. Po důvěrných chvílích v jeskyni nečekal takový útok. „Co bych měl podle tebe udělat? Zůstat v Novém Mexiku s Kati, zatímco ty si budeš hrát na cestovatelku?“

„Neprobírali jsme to už? Známe odpovědi a do této chvíle se nezměnily.“

„A jak zní ty odpovědi?“ naléhal Gabe.

Jeho tichý hlas měl Joy varovat, ale nestalo se tak. Opět podjehla návalu vzteku, stejně prudkého jako byla její vášeň.

Gabe na tom byl úplně stejně – zlost se mísila se vzrušením.

„Odpovědi směřují vždy k jedinému,“ odsekla. „Nic nemá pro tebe větší smysl než kariéra. Nevíš, co to je láska. To jsi o sobě ještě nezjistil?“

Nezmohl se na argument, ale na tom momentálně stejně nezáleželo. Joy pokračovala v útocích, kousek po kousku cupovala jeho rodící se naději ve společnou budoucnost.

„Právě proto Kati neřeknu, kdo je její táta, dokud jí nebude osmnáct a bude dost dospělá, aby se s tím vyrovnala. Řeknešli jí to dřív, zničíš ji. Neuděláš to úmyslně, ale zničíš ji, stejně jako se ti to téměř podařilo v mém případě.“

Gabem cloumala zlost, ale cítil i něco hlubšího –strach, který nedokázal vyjádřit. Zlost projeví snadno, v tom má životní praxi.

„Naznačuješ snad, že ty umíš milovat?“ zaútočil na Joy neohroženě.

„Ano.“

„Kristepane, to je ale zvláštní. Odjakživa se říká, že odpuštění je typickým výrazem lásky.“

Zbledla pod sedavými čmouhami bláta. „A proto jsi projevil takovou shovívavost, když sis myslel, že jsem šla na potrat? Tvé úžasné porozumění pramenilo v nevýslovné lásce, a proto jsi mě dostal do situace, kdy jsem si musela vybrat mezi interrupcí a zešílením?“

Trhl sebou v záchvatu zlosti a současně bolesti. Nemá smysl hovořit o minulosti, všechno se tím jen zhorší. „Joy –“

„O tom jsi ale nepřemýšlel, co?“ dotírala neúnavně. „Ty ses prostě domníval, že –“

„Domníval jsem se, že jsi lásku předstírala,“ přerušil ji. „Mýlil jsem se. Milovala jsi mě. Kdybych to před těmi sedmi lety věděl, byl bych –“

Zarazil se, protože nevěděl, co by tenkrát vlastně udělal. Kdyby zůstal, zklamal by bratra, matku, zničil by si kariéru. Znamenalo by to oženit se bez možnosti uživit rodinu. On i Joy by se ocitli v pasti. Museli by se protloukat všelijak, protože cesta zpět nevede.

Možná by se jim vztah vydařil, možná by se rozešli.

Před sedmi lety byli oba příliš mladí.

„Tak jako tak bys mě opustil,“ dokončila Joy větu místo Gabea.

„To nevím. Skutečnost je taková, že jsem se vrátil.“

„Jenže ne proto, že bys mě miloval nebo dokonce žes mi chtěl odpustit. Tohle jistě nebyl motiv pro tvou cestu, že?“ zeptala se tichým, roztřeseným hlasem. „Ani jsi nevěděl, že mě tady najdeš. Přijel jsi, protože reportáž o Lost River Cave byla jednou z tvých nejlepších prací a redaktor si přál pokračování podobné kvality. Práce, Gabe. Vrátil ses sem opět kvůli kariéře. Odpuštění a láska s tvou přítomností zde nemá pranic společného.“

„Ty tomu doopravdy věříš?“

„A ty snad ne?“

„Kdysi bych asi věřil. Ale od chvíle, kdy jsem pozoroval, jak se můj život zkracuje s každým přeseknutým vláknem lana, vlastně ani nevím, čemu věřit.“

V Joy zatrnulo a přes všechen vztek ji představa Gabeovy smrti vyděsila.

„Právě proto jsem se vrátil. Strávil jsem dost dlouho v tom zatraceném špitále, abych mohl přemýšlet o životě. Svém životě. Vzpomínal jsem na všechny hory, na které jsem vylezl, i na ty, kde jsem ještě nebyl, na drsná místa, která jsem měl možnost poznat, i na ta neznámá. Nakonec se mi vždycky zjevila Lost River Cave, jako pochodeň v neproniknutelné tmě. Lost River Cave mě vábila, jako by mi chtěla vysvětlit něco, čemu jsem neporozuměl…“ Odmlčel se. Poprvé v životě začínal sám sobě rozumět. Bylo to trpké poznání, protože vyneslo na povrch osobní nedostatky z minulosti.

„Vylekalo mě to,“ pokračoval prostě, „a dal jsem se na útěk. Snažil jsem se skrýt všude – v horách, na mořích, v džunglích. Trvalo to rok. Prchal jsem, až jsem zjistil, že nemám dál sílu vzdorovat posedlosti jeskyní Lost River Cave. Proto jsem se vrátil… a potkal jsem zde tebe, Joy.“

Upřeně se mu dívala do očí, náhle vystrašená nejistotou a emocemi, které rozpoznala v jeho hlase. Gabe byl muž, který vždy věděl, co chce, měl vlastní názor, věděl, co má pro něho cenu. Sebevědomý, smyslný mladý muž…

Najednou zavřela oči. Aspoň to poslední se nezměnilo. Je stále sexy, tak jak si ho uchovala ve vzpomínkách, jak se jí zjevuje ve snech. Je více sexy… a méně sebevědomý.

A… Je to zvláštní, ale také mnohem zajímavější.

Ve dvaceti ji Gabeův nedostatek filozofických otázek směrovaných k jeho vlastní osobě i světu vzrušoval. Nyní si uvědomila, že muž bez otázek může přitahovat pouze naivní dívku.

Ona je už žena.

Gabe ji stále přitahuje, protože je zralý muž. Jeho hledání, bolesti, otázky a inteligence upoutávají mnohem víc než nepodložené mladické sebevědomí.

Je silnější. Dozrál a vyrostl z jistot typických pro mladíky. Začal pátrat ve svém nitru, které je pro člověka stejně nebezpečné a fascinující jako objevy ve vnějším světě.

Joy věděla, jaké to jsou průzkumy. Znala velmi dobře, na jaká nebezpečí, vzrušení, rizika, odměny a zoufalství může člověk narazit. Současně už pochopila, jak je nutné sebepoznání a přijetí svého skutečného já se všemi nedokonalostmi, silnými stránkami, strachy i nadějemi… schopností milovat i nenávidět.

Kdyby se nepokusila sama sobě porozumět, asi by nepřežila Gabeovu zradu ani ztrátu rodičů. Nebyla by schopna vychovávat dítě jako svobodná matka. Přežití znamenalo zapomenout na staré otázky. Přežití pro ni znamenalo začít hledat nové odpovědi.

To stejné prožil Gabe. Nové otázky, nové odpovědi. Viděla mu to na očích, když s pohledem upřeným na její tvář čekal na rozhodnutí.

„Nechápu, co tě přivedlo zpět do Lost River Cave,“ promluvila konečně. „Nechápu, proč jsi odešel. Vím však, že každý z nás musí udělat, co uzná za nutné, s čím můžeme dál žít. V nenávisti se žít nedá, Gabe…, aspoň já tak žít nemůžu.“

Něžně ji pohladil po tváři, nic víc. „Ani já ne.“

Rozechvěle se nadechla. „A pokud jde o odpuštění, máš pravdu. Láska odpouští. A ve mně –“ Hlas se jí zlomil. „Já už nejsem schopna milovat. Pokud sis přijel do Lost River Cave pro odpuštění, nezvolil jsi to správné místo. Já jsem si nikdy neodpustila, že jsem byla takový nevinný blázen. Jak můžu odpustit muži, který mě o tu nevinnost připravil, ale nezbavil mě bláznovství?“

„Joy,“ zašeptal Gabe sotva slyšitelně. Hrdlo měl sevřené zoufalstvím i dojetím. „Nebyla jsi blázen. Nikdy jsem nepoznal krásnější zamilování. To já jsem byl hlupák, že jsem tě opustil.“

Smutně se usmála. Do očí se jí draly slzy. „Ne, Gabrieli. Milovala jsem nepravého muže. Je to však už dávno. Prosím…, prosím, nemůžeme to už hodit za hlavu?“

Podíval se do očí zalitých slzami a věděl naprosto jistě, že pokud ztratí možnost vyjasnit si minulost, ztratí i budoucnost. Musí o tom Joy nějakým způsobem přesvědčit. Slova však nestačí.

„Neudělám to.“ Sklonil se a políbil ji na dlouhé medově hnědé řasy, na nichž se třpytily slzy. „Jen blázen by couvl před láskou, a to já už nejsem.“

Zatajila dech, když ucítila jeho rty, konejšivé i provokující. Jazyk měl horký jako oheň, který v ní jediným dotekem dokázal roznítit. Roztouženě se k němu přitiskla.

„Bude to příjemné, zlato,“ sliboval tichým vzrušeným hlasem.

„Bude to nesnesitelně příjemné.“

Dvacet tři

JOY SE CHVĚLA V GABEOVĚ OBJETÍ, rozpolcená mezi vášní a strachem. Vzpomínky… Bude to nesnesitelně příjemné.

Její tělo po Gabeovi zoufale toužilo, přestože jí nenabízel nic než ukojení hladu, který ji sedm let trýznil, stejně jako jeho.

Co jsem čekala? Slib, že se mnou stráví zbytek života, amen? ptala se sama sebe rozčarovaně. Je ke mně upřímný… Aspoň tentokrát.

Ne, není to fér. Byl upřímný i tenkrát. Také nic nesliboval. Proč by to mělo být teď jiné?

Pak přišla ta myšlenka – sladká a triumfální.

Ano, proč by to nemělo být stejné? Proč by se se mnou nemohl milovat, když je tady, a pak odejít jako tehdy? Proč bych mu neměla nabídnout rozkoš, když si to tak přeje, a vzít si od něho to, co chci já

– rozkoš a druhé dítě?

V podbřišku se jí rozlila příjemná horkost. Mlčky jen s tichým zavrněním se poddala Gabeovu doteku, nežádala si víc než jeho hladké, pevné tělo.

Vnímal její reakci a sevřel jí ramena pevněji. Poznala, že se

přestává ovládat, jeho něžné polibky se proměnily v lačné a vášnivé.

Zmocnil se jí pocit vítězství připomínající první milování. Až se jí zmocní zvolna a citlivě, bude vnímat každé její gesto, aby se v nejhorším případě vzdal dobývání, ona se ho zmocní jako plamen a sežehne jej na popel.

Neodstoupil od ní.

Gabeovy silné paže by jí měly způsobit bolest, ale ona reagovala stejně náruživě a divoce jako poprvé. Když se vzdálil od jejích rtů, protestovala hrdelním zasténáním.

Trochu nejisté se rozesmál a pozoroval ji ohnivýma zelenýma

očima.

„Jestli si nedám pohov, obávám se, že ti ublížím. Nikdy bych si to neodpustil. Je to pro tebe taková doba a –“ Zarazil se. Jako by ho najednou osvítilo jakési nové poznání. „Pro mě to vlastně je stejně dlouho.“

Postavila se na špičky a políbila ho. Slova jí připadala v tu chvíli zbytečná, bála se, aby si to Gabe nakonec v záchvatu nové zodpovědnosti nerozmyslel a nezačal jí zase klást otázky. Odpovědi by mohly zase bolet. Tak to nechtěla. Toužila jen po nekonečné, vášnivé přítomnosti, jakou dokáže prožít jen s ním.

Dychtivě potáhla za pletené spodní prádlo, které měl Gabe stále na sobě. Ať se snažila sebevíc, necítila horko jeho nahého těla ani kudrnaté hedvábné chloupky na hrudi. Ráda si s nimi hrála, špičkou jazyka se prodírala k drobným bradavkám ukrytým mezi nimi. Přála si to zopakovat, vychutnat každý centimetr jeho nádherného těla. Přála si zopakovat všechno.

„Tak sundáš si to zatracené prádlo, nebo mám vytáhnout kapesní nožík?“

„Právě jsem ti chtěl navrhnout totéž.“

Nefritovou zeleň očí vystřídala hluboká čerň rozšířené zornice, jen na okraji zůstal tenký prstýnek. Čistá linie jeho rtů ji neodolatelně vábila.

„Na co čekáš?“ zašeptala. Vlhkou špičkou jazyka přejela kontury jeho rtů. Pohladil ji po zádech, pak po bocích, tiskl ji k sobě, aby cítila jeho erekci.

Jako by se řítili do plamenů.

Začala se smyslně pohybovat proti jeho tělu, aby dala najevo své

očekávání. Z hrdla se mu vydralo zasténání.

„Chci tě líbat,“ uždibovala ho do rtů. „Všude.“

Rukou jí hrábl do vlasů a sevřel tak pevně, až se prohnula v pase jako luk, napjatá stehna přitisknuta k jeho. Usmívala se a neustávala v rytmických erotických pohybech. Přitom se nemohla nasytit pohledu do jeho napjaté tváře potemnělé vzrušením.

Než ji políbil, vklouzl jí rukou mezi stehna, do horkého, vlhkého ohniska rozkoše. Slastně zasténala, když jí jazykem pronikl hluboko do úst.

Pak ji lehce kousal do rtů, zatímco rukou mnul důvěrná místa, hladově, dobyvačně. Sténala, chvěla se a ochotně mu pootevřela bránu ke hře, kterou se s ním chystala rozehrát.

Celé jeho tělo se najednou napjalo. Bylo to lepší než vzpomínky. Tentokrát věděla, co chce. I on to věděl. Ze všeho nejvíc si přál do ní proniknout, milovat ji tak, aby se už nikdy neohlédla po jiném muži. Sám věděl, že ho nikdy nezaujme jiná žena.

Zaplavil ho pocit dosud nepoznané volnosti. Silou vůle odstoupil od Joy.

„Gabe? Ty nechceš –“

„Chci tě moc, ale ty zatracené…“

Nedokončil větu a chvatně z ní stahoval kamaše a podvlékací tílko. Stála tu před ním nahá a on se na ni díval téměř se strachem. Asi nikdy v životě netoužil po něčem tak silně jako nyní po Joy.

„Gabrieli?“ oslovila ho nejisté. Zachvěl se.

„Běž se osprchovat,“ řekl. Rty měl sevřené úsilím ovládnout se. Když se Joy ňadra zvedla v hlubokém nádechu, zavřel oči. Jestli okamžitě neodejde, tak…

„Ale –“ začala.

„Běž. Jinak si tě vezmu hned rovnou tady na podlaze, protože jsem v životě po ničem tak netoužil jako po tobě. Ani o vlastní život jsem tolik nestál, když jsem visel za nohu z útesu.“ Otevřel oči.

„Rozumíš?“ hleděl uhrančivě na Joy.

Postřehl, jak jí zajiskřilo v očích. Položila mu ruku na vzrušený penis a pohladila ho. Strnul a zaťal zuby. „Joy, myslím to vážně,“ zasyčel.

„Dobrá.“ Hlas se jí chvěl stejně jako ruce stahující z Gabea prádlo. „Chci to teď. Chci se dívat, jak se mě zmocňuješ a vědět, že jsi nikdy v životě nechtěl něco víc než teď mě.“

Nedbale ze sebe stáhl poslední kousek oděvu a jediným pohybem položil Joy na podlahu. Dychtivě se pod ním vzepjala, otevřela se mu a zadívala se do dychtivých, téměř predátorsky divokých očí.

Chtěl se ovládnout, zeptat se jí, zda si to skutečně přeje, ale svou neskrývanou touhou přijmout ho mu doslova vyrazila dech. S hrdelním zasténáním do ní vstoupil. Vykřikl slastí ve sladké agónii z pocitu, že nesní, že skutečně znovu splynul s Joy.

Obklopil ho žár jejího nitra. Vnímal jen její blažené zasténání, tiché a omamující. Podle okamžitého uvolnění poznal, že po něm toužila stejně silně jako on po ní.

To zjištění ho naplnilo prudkou energií. Tiskl Joy k sobě, pronikal do ní co nejhlouběji a zmíral štěstím, když slyšel, jak v blažené extázi volá jeho jméno. Zůstal v ní s pocitem neopakovatelného vítězství.

Položil se vedle ní a přerývaně oddechoval. Svět opět začal nabývat skutečných obrysů.

Teprve v té chvíli si uvědomil, že Joy nijak nechránil. Znovu… Vztekle zaklel.

„Co se stalo?“ zbystřila pozornost.

„Nechránil jsem tě. Minulost se opakuje. Jakmile se ocitnu v tvé blízkosti, všechno ostatní pro mě ztrácí smysl, obzvlášť zítřek.“

Uštěpačně se usmála. „Nedělej si starosti.“ Lehce ho políbila.

„Tentokrát vím, jaké riziku podstupuju, když se s tebou vyspím.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Gabe. Nadzvedl se a položil se na bok, aby na ni lépe viděl. Nejprve si všiml dotčeně sevřených rtů, když z ní vystoupil. Pak upřel pohled na masku doktorky Andersonové, zakrývající Joyinu přirozenou náruživost.

„Myslím tím, že už nejsem naivka.“ Vznešeně vstala a chystala se odejít do kuchyně. „Tentokrát jsem dospělá. Vím, že láska mezi mužem a ženou je víc výmysl lidské civilizace než podstata mezilidského vztahu. Tentokrát jsem se nechytila do pasti vlastní nezkušenosti… Ani ty ne.“

„Ale –“ začal.

„Ale nic. Kdybych se chtěla chránit, požadovala bych to.“

„Příště –“

Znovu ho přerušila. „Jestli se ke mně přiblížíš s kondomem, odmítnu tě.“ S těmi slovy zmizela v domě.

Dvacet čtyři

GABE NA CHVÍLI NECHÁPAVĚ ZÍRAL na zavřené dveře, pak vstal a rozhodně vykročil za Joy. Přinejmenším přestala předstírat, že s ním nechce mít nic společného, když se dokázala tak spontánně milovat.

Kromě Kati je zde další, až příliš živé pojítko s minulostí… A to je dobře.

Zvuk sprchy napověděl, kde Joy hledat. Nad starodávnou vanou se vznášel oblak páry z široké sprchovací hlavice.

Joy se ohlédla přes rameno a vztáhla ke Gabeovi ruku. „Přidáš se?“ zvala ho.

Stiskl štíhlé prsty. Pohladily ho v dlani, jako by si vychutnávaly vzájemný dotek.

„Musíme si promluvit,“ řekl.

„Ve sprše. Vysvětlím ti to, ano?“ Vstoupil do vany a zatáhl závěs.

„Jestli otěhotníš –“ spustil, ale Joy ho okamžitě přerušila.

„To není tvůj problém, tak se nestarej,“ řekla klidně a pustila na sebe horký proud vody.

Gabe si od ní opatrně vzal mýdlo a namydlil jí záda. Každý pohyb konal nejisté, smysly připraveny reagovat na nebezpečí každého druhu. Byl to stejný pocit, jako když lezl na skálu a cítil, že hrozí sesuv půdy.

„Tomu snad sama nevěříš,“ řekl zamyšleně. Přitom vyráběl Joy na zádech bohatou pěnu.

Při dotecích jeho rukou zatajila dech překvapením. Před pár minutami prožila silný orgasmus, takže Gabeovy doteky by ji přece neměly znovu taktně vzrušovat. Jakkoli se pokoušela potlačit příval nové touhy, ucítila v ňadrech, podbřišku napětí, mezi stehny jako by se jí rozhořel oheň. Dychtila po uvolnění.

Postřehla, že Gabe zpozoroval, jak jí vystouply bradavky. Smyslně se usmál. Otřel se jí o stehno horkým, vzrušeným penisem.

„Poslyš,“ řekla, když mu brala z rukou mýdlo, aby ho také vydrhla. „Až získáš pro svou reportáž potřebné informace, odjedeš. Budu to respektovat, Gabrieli. Taková je skutečnost a já ji tak beru. Žádná ukřivděná nevinnost, žádná odpovědnost k nikomu, jen sobě. Slibuju, že já to přijmu stejně. Pro nás dva přestane existovat minulost a nebude ani budoucnost. Jen vášnivá, nekonečná přítomnost.“

„Ale já jsem –“

Umlkl, když mu Joyiny namydlené prsty prohrábly tmavý porost na hrudi a laskaly bradavky. Zachvěl se a strnul. Když malé ženské ruce klouzaly níž a níž, ztratil dočista schopnost myslet. Tlumeně zaúpěl, když mu rukou vklouzla do rozkroku a vzala do dlaně celý ten vzácný mužský poklad, potěžkala ho a bylo vidět, že to činí s rozkoší.

„Miluju tvoje tělo,“ pronesla, Je tak odlišné od mého…, tak nádherně jiné…“

Chtěl vyslovit její jméno, ale z hrdla se mu vydral jen jakýsi nesrozumitelný zvuk. Pouze ve snech prožíval chvíle, kdy se Joy ujala podobné iniciativy. Teď mu při pohledu na bledou ženskou ruku pohrávající s nejcitlivějšími místy zeslábla kolena. Opakoval si, že nesní, že se neprobudí zpocený, roztřesený a sám. Tohle je skutečnost.

Oběma rukama objala jeho penis a těšilo ji, že se při doteku vzrušil ještě silněji. Podobně ho dráždila jen ve snu, když chtěla vybičovat jeho touhu do krajnosti.

„Tentokrát nemáme žádné závazky a zábrany, žádná skrytá očekávání,“ připomněla mu. Při těch slovech poodstoupila ze sprchy, aby ze sebe i Gabe mohl spláchnout pěnu. „Ty patří minulosti,“ dodala a palcem posouvala mýdlovou pěnu k odtoku. „Ani budoucnost není,“ hledala ústy na jeho hrudi, až narazila na drobnou tmavou bradavku. „Žijme pouze dneškem.“

Provokativně přejela špičkami zubů po hladké kůži. Líbilo se jí, jak na ten dotek reagovala ta skvělá pevná hračka v její ruce.

„Prodlužme si dnešek donekonečna, Gabe.“

Její zastřený šepot na něho zapůsobil jako prozkoumávající, laskající doteky jazykem, když se posouvala po jeho těle níž a níž, zatímco proud teplé vody ho bičoval do zad. Teď zoubky zkoušely pevnost stehenních svalů.

„Tohle jsem ještě nikdy nedělala,“ přiznala se. „Dokonce jsem si ani nemyslela, že by se mi to mohlo líbit. Teď to vím. Chci to.“

„Joy, lásko, promluvme si.“

„Však mluvím. Jenže ty neposloucháš.“

Vtom se měkká, lačná ústa sevřela kolem mocné erekce a Gabe nebyl schopen slova.

Zaplavil ho prudký příval touhy. Veškerý žár, energie a krev se vhrnuly do té části těla, se kterou se Joy právě tak důvěrně mazlila. Gabe doslova zkameněl. Poddal se sladké agónii, pokud toho byl schopen, ale po chvíli už hlasem přerývaným napětím a nepopsatelnou slastí volal Joyino jméno.

Neslyšela ho, zcela unesena blaženým pocitem, že ho může milovat, ochutnávat ten nakažlivý žár, nechat se jím sama spalovat.

Gabe v bezmocném gestu zvedl Joy a sevřel ji v náruči. Jestliže tohle má být jediný působ komunikace, který je ochotna připustit, pak se postará, aby ji proměnil v působivější zážitek, než mohou dokázat slova.

„Zastav tu sprchu,“ požádal ji.

Zatímco šátrala po kohoutcích, sklonil se nad ní a zachytil vzrušenou bradavku do zubů. Prošlehla jí ohnivá jiskra a přitiskla ňadro k jeho ústům. Ruce sklouzly z kohoutků na milencova záda.

Voda mu stále proudila na hlavu. „K čertu,“ zamumlal. Zastavil sprchu sám, pak prudce rozhrnul zástěnu a vynesl Joy ven. „Nepřeju si utopit se ve sprše, ale jen v tobě.“

Do ložnice to bylo jen pár kroků. Tam Gabe Joy uložil na postel a chvíli se na ni jen díval. Barva jejího hladkého, krémově bílého těla výrazně kontrastovala od nafialovělého prostěradla. Touha vyzařovala z celé její bytosti, zastřela šedivé oči neviditelným závojem zmatňujícím pohled. Neuniklo mu to a tím víc ji chtěl.

„Vzpomínáš, když jsme se poprvé milovali?“ zeptal se a přitom jí konečky prstů pohladil po rtech, šíji a sklouzl k ňadru.

„Ano,“ řekla trochu úzkostně. Trochu se zavrtěla a patrně ani jeden z nich si nebyl jist, zda odpověděla na otázku nebo se dožadovala více laskání než dráždění bradavek konečky prstů.

„Já si to pamatuju,“ řekl. „Ať spím nebo bdím, i při umírání si vzpomenu. Víš, jako paměť má muž?“ zeptal se tiše, ale naléhavě.

„Nne,“ připustila a upřeně ho pozorovala pohledem potemnělým vzrušením.

„Předvedu ti to. A jestli se já při té vzpomínce rozechvěju vzrušením, vím, že stejně budeš reagovat i ty. Zapamatuješ si mě na celý zbytek života, Joy. Navždycky.“

Z jeho pohledu sálalo pevné přesvědčení. Možná by se zalekla, ale

tělo volalo po ukojení, až to bolelo.

Gabe se položil na postel vedle ní, ale nedotkl se jí. Jen se na ni nenasytně díval, jako by si ji chtěl co nejdůkladněji zapamatovat od medově nazlátlých vlasů až po konečky prstů. Chvěla se, jako by se jí fyzicky dotýkal. Pak jí zaclonil pohled na svět rameny, když se nad ní sklonil a láskyplně ji políbil na spánek. Horkou špičkou jazyka ji pak zašimral na ušním lalůčku a v uchu. Ve srovnání s chladnými kapkami vody usychajícími jí na neosušeném těle byly ty doteky příjemně hřejivé.

Obrátila k němu. Přála si aby už dokázal, jak silně ji chce, přála si cítit ten důkaz ve svém rozpáleném klíně.

Rozesmál se. Oběma rukama si ji trochu nadzvedl.

„Ne, sladká Joy,“ řekl. Obrátil ji na břicho. „Tak by nám to nevydrželo navěky.“

„Gabe… Já tě chci.“

„I já tebe. Teď mě poslouchej.“

Bříškem palce jí velmi pomalu přejížděl po zádech dolů, po hýždích až mezi stehna do hebkých míst ukrývajících onen kouzelný zdroj rozkoše. Slyšel, jak zatajila dech, ale současně se pousmála. Byl to smyslně líný úsměv ve tváři plně soustředěné na vnímání příjemného dráždění.

„Budu tě poznávat,“ řekl Gabe. Vtiskl jí polibek na rameno, pak na záda a delikátní křivku štíhlého pasu. „Seznámím se s každým centimetrem tvého těla, s každým pahorkem i skrytým údolím.“

Přitom pohyboval rukou mezi jejími stehny a opatrně je rozevřel. To přimělo Joy se pokusila obrátit na záda, aby ho už mohla přijmout. Gabe zaklokotal tlumeným smíchem a přikryl ji celým tělem. Ruce jí vytáhl nad hlavu a propletli se prsty. Vlasy ji lechtal na zádech a pulzující penis tlačil mezi stehna.

„Gabe,“ žadonila, Já…“

Zavrtěla se v marné snaze vymanit se ze sevření. Nedotýkal se jí, aspoň ne tak, jak by si přála. Ňadra volala po jeho rukou a ústech. Klín toužil po ukojení.

Gabe ji něžně kousl do zátylku.

„Je to jako být zase uvězněná ve Small Favors, že?“ dobíral si ji. Znovu ji kousl. „Nemůžeš na mě, jak bys chtěla, a přece jsme si tak blízko.“ Pohnul boky, tak aby co nejsilněji cítila jeho erekci. „Tak blízko…“

„Ne,“ zaúpěla, „tohle je daleko horší než Small Favors. V tunelu jsem tě cítila aspoň na ňadrech, v –“

Následující slova polkla v překvapeném nádechu, když ji Gabe nečekaně obrátil na záda. I tentokrát jí přidržoval ruce nad hlavou a položil se na ni.

„Je to lepší?“ zeptal se a pomalu se pohyboval, aby si vychutnal dotek její kůže a ona aby vnímala jeho vzrušení.

Chvěla se při tom laskání, útočila na ni jedna vlna vzrušení za druhou, měla pocit, že shoří. Napadlo ji, jestli Gabe prožívá totéž.

„Umírám touhou, Gabe…,“ žadonila nešťastně.

S tajemným úsměvem se o ni znovu otřel. Provokoval ji každým pohledem, každým výdechem a žhavým penisem mezi jejich těly. Přivřela oči a sténala jeho jméno.

Gabe se jen usmíval a dál ji podroboval těm sladkým mukám, ostatně i on trpěl.

Najednou se pod ním posunula a rozevřela nohy, rozhodnuta ukončit nesnesitelnou trýzeň, osvobodit se od krutého napětí.

Gabe jí ale pohotově sevřel nohy mezi svá stehna a dráždil ji dál stejnými pohyby.

„Vzpomínáš na Small Favors?“ zeptal se.

Podrobena jeho divokému, a přesto nádherně vzrušujícím sevření, prahla po ukojení. Místo toho v ní Dave dál vystupňovával vzrušení, až se jí chtělo křičet. Zmítala se pod ním, tiše úpěla, jako by se prodírala úzkou chodbou v temnotách jeskyně Lost River Cave.

„Je to daleko horší,“ zakvílela.

„Opravdu? Ve Small Favors jsem to přece takhle nemohl dělat.“

Přitiskl jí rty na ňadro a sál bradavku. Při prvním doteku se roztřásla. Zdálo se jí, že ji odnáší proud divoké řeky spěchající v čase. Vykřikla Gabeovo jméno. Cítila, jak se po celém těle křečovitě otřásl.

Trochu se posunul, jako by chtěl Joy odměnit za to kouzelné, ale zbytečné úsilí osvobodit se z jeho moci. Sotva uvolnila nohy, objala ho pevně kolem boků.

„Lepší?“

Odpovědí mu bylo pouze prudké vydechnutí a pobízivý pohyb dychtivých boků. Vytáhl jí ruce ještě výš, dokud se jí ňadra nenapjala a bradavky nevystupovaly pod jeho jazykem jako malá ostražitá tykadla. Neodbytné, erotizující sání Joy přimělo ke stejně rytmickým pohybům. Křečovitě se stáhla a vynaložila všechno úsilí, aby Gabea vtáhla do sebe.

„Ne, sladká Joy,“ zakroutil hlavou. „Ještě ne. Ještě si chvíli

představuj, že mě chceš.“

„Gabe,“ pípla téměř v slzách, „jsem jako ve snu. Je to jako ty strašné noční můry, kdy jsem mohla dělat všechno, ale nikdy jsem tě v sobě necítila.“

Trhl sebou. „Tys taky snila?“

‚Ja ,no. Za dne, v noci –“

„I v umírání,“ zamumlal mezi polibky. Jazykem ji plenil ústa v rytmu, který proměňoval celé její tělo v sálající oheň.

„Ach, bože,“ šeptala, „ty mě zničíš…“

„Ne,“ nesouhlasil a směřoval vlhkými, nenasytnými ústy po bříšku k jejímu klínu. „Jen tě poznávám a v tom je rozdíl…, obrovský rozdíl.“

Joy cítila, jak se váha jeho těla přesunula a rty ji uždibovaly v podbřišku, pak na vnitřních stranách stehen. Z hrdla se jí vydralo

tiché kočičí zakňourání a s rozbušeným srdcem zatajila dech, když ji Gabe začal dráždit na nejintimnějších místech.

Bylo to až nesnesitelné, ale za nic na světě si nepřála, aby ten okamžik skončil, i kdyby ji to mělo stát život.

„Otevírá se mi teplé zákoutí,“ šeptal si spíš pro sebe a vychutnával přitom tu neuvěřitelnou jemnost, laskal, kroužil špičkou jazyka po vydrážděném okolí. Miloval Joy tak, jak nemiloval žádnou jinou ženu. „Jak jsem mohl bez tebe žít?“

Neodpověděla, nenašla sílu. Jen se pomalu pohybovala proti jeho horkým, lačným ústům. Celá se odevzdala Gabeově spalující sexualitě, zapomněla na minulost, na budoucnost, nevnímala ani přítomnost. Vzrušení sílilo, hromadilo se v ní jako řeka zachycená ve skalních prasklinách a usilující o uvolnění.

Napětí bylo nesnesitelné. „Teď, Gabe…, už.“

Usmál se, když zahlédl, jak zvedla boky. „Ano, teď.“

Lehounce stiskl zuby a sál. Znovu se vzepjala a s výkřikem se otřásla ve vysvobozující křeči.

„Gabe,“ vydechla roztřeseně. Rukama mu hrábla do vlasů a pevně zaťala pěsti. „Snažila jsem se to vydržet.“

„Ani jeden z nás vlastně tohle nechtěl,“ řekl. Dál ji láskyplně hladil jazykem, uspokojený objevem nového zdroje rozkoše.

„Ach, bože, Gabe, přestaň. Nevydržím to.“

„Ale ano, vydržíš,“ ujistil ji ponořený do jejího klína. „Přála sis

přece, aby to trvalo věčně, lásko. Plním jen tvé přání.“

Podroboval ji tomu sladkému trýznění, dokud ji opět nepřivedl do stavu krajního vzrušení, kdy volala jeho jméno, nedočkavě dorážela a nehty mu zatínala do ramenou. Teprve pak jí dal, čeho se tak divoce dožadovala. Vnikl do jejího horkého klína, hluboko a prudce, dokud nesplynuli. Jeho rytmické pohyby ji vynesly vysoko, téměř až do ráje, a náhle ve stavu jakési nevědomé sladké strnulosti sevřela Gabeovo tělo oběma rukama jako do kleští. Před očima jí explodovalo tisíce jisker. Ve stavu nejvyšší extáze chtěla vykřiknout jeho jméno, ale zamknul jí ústa divokým polibkem. První vlny prudkého vyvrcholení je oba smetly přes hranici reality. Gabeovy

přerývané výkřiky se mísily s jejími, až konečně zvolna vraceli do

přítomnosti s vědomím vrchovatě naplněných příslibů.

Bylo to nádherné, nesnesitelně příjemné… a pro oba to trvalo

věčnost.

Dvacet pět

GABE S JOY přijeli na ranč Childerových pozdě, ale předem jim zavolali, aby si o ně nedělali starost. Joy znala místní silnice i se zavřenýma očima a bravurně je zvládala, až člověku vstávaly vlasy na hlavě. Ujížděli v oblaku všudypřítomného prachu.

„Ještě týden budu plivat prach,“ prohlásil Gabe.

„Tvoje chyba. Chtěla jsem skončit při jednom, ale někdo mě přesvědčil na… ehm…“

„Maratón?“ zeptal se nevinně Gabe.

Joy se chtěla ubránit smíchu a nezčervenat, ale ani jedno se jí nepodařilo.

Laura Childerová a Kati se vyřítily z venkovského stavení jako vichřice a pelášily k džípu, až se jim prášilo za patami.

„Opravdu jsi objevila novou jeskyni?“ vyhrkla Kati jedním dechem. „Je větší než ta stará? A můžu se tam podívat?“

Její vysoký, bublavý hlásek překypující dychtivostí Gabea rozesmál. Připomněl si totiž vlastní dětství, kdy ustavičně objevoval zázraky hodné důkladného průzkumu. Nepamatoval si přesně, kdy se to změnilo, kdy pocítil spíš nudu než vzrušení a podnikavý elán než pouhé okouzlení. Zcela jistě si však pamatoval, kdy pocítil neuvěřitelné, stravující vzrušení pouze z vědomí, že žije.

Bylo to před několika hodinami, kdy poprvé za sedm let cítil, jak Joy v jeho objetí ta je jako sníh z jara.

„Já taky chci vidět tu novou jeskyni!“ vykřikla i Laura, která už netrpělivě poskakovala kolem džípu.

Susan Childerová se smála a rukou pročísla dcerce tmavou hřívu.

„Když jsi posledně přemluvila Joy k podzemní výpravě, sešla jsi deset kroků do tmy a rozhodla ses raději pro piknik se mnou na zemi.“

„To bylo už dávno,“ bránila se Laura s vážnou tváří. „Teď jsem mnohem starší.“

„Aha,“ přikývla Susan chápavě, „o celých pět měsíců.“

Joy si všimla vrásek na Lauřině čele a rychle zasáhla: „Do nové síně ještě nikdo nevkročil, zatím jsme ji jen viděli. Vypadá to ale na náročný sestup.“

„To znamená, že tam nemůžu?“ zbystřila Kati.

Joy zaváhala. „Pravděpodobně ne, knoflíčku. Našli jsme přístup po jedné velmi příkré stěně do hloubky asi třiceti metrů. Budeme muset použít lano. Třicet metrů je asi tolik, jako bys postavila devět domků na sebe, víc než měří ten dospělý topol na našem dvoře. Ty jsi nebyla hlouběji než sedm metrů a vzpomeň si, jak jsi nechtěla po laně nahoru.“

„Gravybear mě ponese,“ rozhodla Kati umíněně.

„O tom jsme už také mluvili. Jestli to nedokážeš sama, nikam nepůjdeš a tečka. Prostě to není bezpečné. Co bys dělala, kdyby se Davy zranil a nemohl tě dopravit nahoru?“

Kati zamračeně čmárala palcem u nohy v prachu. „Takže to je

těžší než cesta do staré jeskyně?“

„Jo,“ přikývla Joy, „mnohem těžší.“

Holčička si znovu hluboce povzdechla. „Tak dobrá. Ale stejně si myslím, že bych to dokázala. Když jsem se narodila bez pomoci,“ prohlásila svou dětskou logikou,

„tak musím být dost dobrá, abych sestoupila po nějakém hloupém starém laně.“

Susan se znovu rozesmála a pohladila Kati po ohnivých kudrnách se stejnou láskou, jakou projevovala vlastní dcerce. „Moje řeč, Kati, jen jim to vysvětli.“

„Narodila se bez pomoci?“ zeptal se Gabe nechápavě.

Joy se pokusila změnit téma, ale pozdě. Susan už spustila, protože to byl jeden z jejích nejoblíbenějších životních příběhů.

„Chceš mi snad namluvit, že znáš Kati už déle než deset minut a ještě ti nevyprávěla o své cestě na svět?“ podivila se upřímně.

„Ani slovem se nezmínila,“ usmál se Gabe s šarmem muže, který si vydělává na živobytí tím, že vytahuje z lidí jejich tajemství.

„Tuším, že ty jediná to můžeš napravit, ne?“

„Raději už pojďme,“ vložila se do hovoru Joy. „Měli bychom být v jeskyni do –“ Jenže Susan už spustila.

„Kati je skutečný dobrodruh. Prostě přišla na svět jako za starých časů,“ objala děvče kolem ramen a přivinula ho k sobě. „Narodila se v poušti pár kilometrů odsud. Doslova,“ potvrdila, kdyby jí Gabe náhodou nevěřil.

Joy postřehla, jak Gabe zbledl, přivřel oči a tiše zaúpěl. Sama neměla v úmyslu mu prozradit, jak byla před šesti lety hloupá. To, že Kati spatřila světlo světa v poušti na kraji prašné cesty, bylo mimo plán, ale prostě se to stalo.

„Cože?“ zeptal se Gabe tiše přes sevřené rty.

„Jo,“ přikyvovala postarší žena s ironickým úsměvem. „Fish reagoval úplně stejně. Přiřítil se sem jako smyslů zbavený s Joyce a vřeštícím uzlíčkem na předním sedadle. Chudák chlapík byl bílý jako křída – a to sloužil v armádě jako zdravoťák.“

Gabe otevřel ústa, ale nebyl schopen slova.

„Všechny Fishovy děti se narodily v nemocnici,“ vysvětlovala Susan se zajíkavým smíchem. „Stále si ho kvůli tomu dobírám, protože všude byla krev a on bez sebe hrůzou, že mu obě umřou. Jak mohl tušit, že matička příroda nezařídila, aby porod probíhal zrovna bez nepořádku? Všechny moje děti se narodily tuhle doma za asistence manžela.“

Kati se hrdě usmála. „Jsme s mámou sehraný tým.“

„Přesně tak,“ mrkla žena se smíchem na Joy. „Tvoje máma odvedla práci a ty se s ní chlubíš.“

Gabe věděl, že by se měl zdvořile usmívat nebo něco, cokoli, říct, ale nevypravil ze sebe jediné slovo. Ta novina ho vyvedla zmíry stejně, jako když uklouzl na vlhké stěně v Gotcha a padal do propasti, až na to, že momentálně ho nikdo nejistí.

Ano, zdá se, že dopadne natvrdo.

Představa, že Joy rodila jeho dítě kdesi uprostřed pouště, ho vyděsila. Potřeboval se dozvědět, proč se to stalo, proč ji neodvezli do nemocnice, kde by byla v péči lékařů a ošetřovatelek, kdyby nastaly komplikace.

„Jak to k čertu, že –“ začal, ale zarazil se, jakmile postřehl Joyin rozpačitý výraz. Asi by nebylo nevhodnější rozebírat tohle choulostivé téma zrovna teď. Gabe totiž sám sobě nevěřil, že by

neprozradil, jak důvěrně jsou jejich životy svázány. Kromě toho slíbil neprozradit Kati, že je její otec. Dodrží slib, i kdyby ho to mělo stát život.

Momentálně měl pocit, že z tohohle překvapení ho skutečně může ranit mrtvice.

„Úžasné,“ obrátil se na Joy. „Budeš mi muset o tom vyprávět.“ Její rádoby úsměv mu napověděl, že na to téma zrovna nespěchá. Kati se uličnicky zašklebila, vyrazila a už šplhala do džípu.

„Počkej,“ zabrzdila ji Susan. „Slíbila jsem vám s Laurou nějaké sušenky. Zaběhněte si pro ně.“

Obě holčičky radostně vypískly a pelášily do verandy. Jen co se za nimi zabouchly dveře, obrátila se Susan k Joy.

„Vím, že se ti stýská, když nemáš Kati doma,“ řekla rychle, „ale Laura a já bychom si jí ještě rády užily.“

„O víkendu?“

„Jak dlouho jí dovolíš,“ usmála se farmářka smutně. „Laura ví, že Kati za pár týdnů odjede. Rády bychom s ní do té doby strávily co nejvíce času.“

Joy se kousla do rtu a zatvářila se nešťastně.

Gabe užuž chtěl zasáhnout a dožadovat se otcovského práva trávit s dcerkou čas, aby ji důkladněji poznal, než se jeskyně zavře a Joy mu zmizí ze života.

On sám měl do budoucna vlastní plány.

Asi ho bude stát hodně úsilí přesvědčit Joy, že stojí za to, aby mu dovolila zůstat s ní, naštěstí Kati se dá snadno získat. Zbožňuje, když si ji posadí na klín a čte jí pohádky, zatímco soustředěná Joy zpracovává u kuchyňského stolu hromadu dokumentace.

Pak tu je nezvratitelný fakt, že by musel být skutečně padouch, kdyby dopustil, aby se minulost opakovala a Joy rodila sama někde v poušti.

„A vím, kolik energie tě stojí věnovat se Kati, trávit hodiny v podzemí a ještě zvládat papírování,“ pokračovala Susan. „Myslela jsem, že by ti pomohlo, kdybychom si tady holčičku nechali, až skončí škola.“

Obě taškářky mezitím ruku v ruce vyběhly z domu na prašný dvůr.

„Popřemýšlej o tom,“ dodala Susan šeptem. Pak se obrátila s otevřenou náručí a úsměvem k dětem. „A kdo přinesl taky pro mě?“ Dvě dětské ruce jí okamžitě nabízely keksy.

„A co Gabe a Joy?“ pobídla je.

Holčičky se rozloučily s dalšími dvěma sušenkami.

Gabe si s úsměvem vzal od Kati sladkost, ale hned zvážněl. Nedokázal přestat myslet na Joy v poušti a následcích po případných komplikacích při porodu.

Měl jsem být u ní.

Je i teď těhotná? Jestli ano, kde bude, když na ni přijde její hodina? A kde budu já?

Otázky se na něho sypaly jako kamení z peruánského útesu. A stejně jako tam, ani nyní neměl kam uhnout před ranami.

Ověřila si Joy vlastní způsob ochrany nebo prostě vyloučila možnost těhotenství ze svého života?

Myslí si, že má zrovna teď jisté období, kdy se může bezmezné oddávat sexu?

Nebo po mně toužila tak silně, že bez přemýšlení podstoupila riziko?

Nabízela se nejlogičtější odpověď – Joy z nějakého důvodu prostě nemůže momentálně otěhotnět. Gabe si tím však přece jen nebyl dostatečně jistý.

Joy z dneška nebyla ta nevinná mladá žena před sedmi lety. Odevzdala mu své tělo, kdežto zbytek jejího já zůstává pro Gabea tajemstvím jako dosud neprobádané podzemí Lost River.

Neskrývá mnoho, zůstává jen to, co mu odmítá sdělit.

Navzdory společně strávenému času se mu nepodařilo poznat ji o mnoho líp než kruté peruánské hory.

Důvěřuje mi natolik, že mě přijala jako milence. A to je přece velký pokrok, ne?

Na druhé straně stát se dnes jejím milencem nepředpokládá stejnou míru důvěry jako před sedmi lety.

Za těch několik hodin důvěrného sblížení a vášnivého milování se ani jednou nezmínila, že k němu něco cítí. Ani jednou nenaznačila možnost společné budoucnosti.

Ani jednou.

Tentokrát tu nejsou žádné závazky, žádná skrytá očekávání, žádná budoucnost, jen tyto chvíle.

Před sedmi lety by se oddal vášni a víc by od ní nežádal.

Před sedmi lety bylo pro tebe na lásku příliš brzy – a dnes je pro

mě příliš pozdě.

Gabe je pevně přesvědčen, že se Joy mýlí. Není pozdě, opakoval

si.

Nemůže ji přece ztratit dřív, než si vůbec uvědomí, co v ní našel.

Dvacet šest

CESTOU ZPĚT DO COTTONWOOD WELLS Joy na sobě cítila Gabeův upřený pohled. Jedině Kati nepřetržitě švitořila a překypovala smyslem pro humor. Joy odpovídala na dětské otázky téměř nevědomky a většinou přemýšlela, co znamená stín v Gabeových očích.

Bála se, že jeho rozpoložení tak ovlivnily okolnosti kolem Katiina narození. Viděla, jak ho ta informace šokovala. No, vlastně se ani není čemu divit. Ji samotnou vyvedlo z míry, když zjistila, co se s ní děje. A pak neměla čas, energii ani sklon podlehnout panice, protože musela sebrat všechen rozum a postarat se, aby její netrpělivá dcerka přišla na svět v pořádku.

Věděla, že jakmile s Gabem osamí, zahrne ji otázkami. Byla mu vděčná, že doposud dokázal ovládnout svou přirozenou zvídavost. Před sedmi lety by to nedokázal, to by na ni doslova bezohledně útočil. Vlastně… K tomu ještě může dojít a v tom případě se ona bude bránit.

Dnes pochopila něco, o čem neměla před sedmi lety tušení: jistá míra bezohlednosti je k přežití naprosto nezbytná.

„Může k nám Laura přijít na víkend?“ zeptala se Kati. „Můžeš nás vyzvednout hned po vyučování a pak nás v pondělí posadit do autobusu. Já u nich potom zůstanu poslední týden ve školním roce.“

Joy nepřítomně přikyvovala, s tím, že si to musí důkladně rozmyslet.

Kati nepřestávala štěbetat a tohle byl jeden z mnoha triku, kdy holčičky obě matky přesvědčovaly, že je dobré mít buď dvě dcerky najednou nebo žádnou.

„Pak mě aspoň nebudeš muset vozit k zastávce a uděláš hodně práce… Stejně nemůžu s tebou,“ dokončila Kati vítězoslavně svou tirádu. Pak se se zářivým úsměvem obrátila ke Gabeovi. „Nemyslíš, že to je skvělý nápad?“

„Na to se ptáš nesprávné osoby,“ upozornila ji Joy.

„Ale –“

„Máma má pravdu,“ podpořil Gabe Joy. „Není správné, aby místo ní rozhodoval někdo jiný.“

Kati se na něho podívala velkýma šedivýma očima. „S tebou není žádná legrace,“ prohodila zklamaně.

Gabe usmál a souhlasně zavrtěl hlavou. „Š tím na mě nechoď,“ poklepal jí ukazováčkem po pihovatém nosíku. „Taky jsem byl dítě a pamatuju si, jaké fígle jsme vymýšleli na rodiče.“

Kati upřela na muže vedle sebe udivený pohled. „Tys byl taky dítě?“

„Jasně.“

„Opravdu? A měl jsi mámu a tátu a všechno…“ Gabe se vyhnul pohledu na Joy. „Jo. A taky bratra.“

„A to jste byli stále spolu?“

„Ať se nám to líbilo nebo ne,“ ušklíbl se Gabe šibalsky. Vzpomněl si na sourozenecké šarvátky. Vzápětí mu úsměv zmizel ze rtů, to když si vybavil poslední telefonický rozhovor. Vyčetl Danovi nepravdivou zprávu, že Joy před sedmi lety podstoupila interrupci. Bratra to zjevně příliš nepotěšilo.

Poslyš, bratříčku. Utrhla se na mě, ať prý jdeš k čertu, že udělá, co sama uzná za vhodné. Jak jsem si to měl přeložit? Co by sis na mém místě pomyslel ty?

„Tys měl panečku štěstí,“ vydechla Kati.

„To jo,“ připustil Gabe a myslel to docela vážně. Občas měl sice chuť bráchu pořádně nakopnout, ale život bez něho si nedokázal představit.

„Chtěla bych sestru, jenže máma tvrdí, že nerostou na stromech.“

„Víš to jistě?“ usmál se Gabe posmutněle.

Kati zakoulela očima a spiklenecky se k němu naklonila. „Kdysi jsem si myslela, že jo. Každé ráno, hned jak jsem vstala, jsem se rozběhla kouknout na topoly nedaleko domu.“ Zhluboka si povzdechla. „Byla na nich jen spousta listí a větví… dokonce i ráno o Štědrém dnu.“

„Víš co, knoflíčku,“ usmála se Joy trochu úzkostně na dcerku. Jejím neúnavným tirádám o sourozencích naslouchala každou chvíli.

„Zavolám Susan a vymyslíme, jak to provést s Laurou. Souhlasíš?“

„Huráá! A kdy? Až Laura přijede, uděláme táborák? Fish přinese kytaru a Gravybear bude zpívat!“ poskakovala Kati nadšeně. „Umíš zpívat?“ obrátila se na Gabea.

„Už ani nevím.“

„Aha,“ protáhla Kati zklamaně obličej. „Tobě ale zazpívám.“

„Báječné!“ rozzářila se holčička. „Užijeme si legrace! Budeme mlsat cukrovou vatu, kečup a –“

„Kečup?“ zbystřil Gabe. „Jo. Však víš… s párky v rohlíku.“

„Ach tak, to se mi ulevilo.“

„Co sis myslel?“

„Že jíš cukrovou vatu s kečupem.“

„Fuj! Kdo by jedl něco tak hnusného?“

„Někdo, kdo má hlad jako vlk…,“ pokrčil Gabe rameny. Joy se uchichtla.

Kati znovu zakoulela očima. Dospělí jsou někdy tak nechápaví…

„Až všechno sníme, zůstaneme dlouho vzhůru a budeme pozorovat Jiskřivou řeku. To je moje oblíbená hra.“

Po kečupu a cukrové vatě se Gabe téměř obával požádat holčičku o vysvětlení, ale zvědavost zvítězila. „Jiskřivou řeku?“

„Jo. To je… uch… jak se to jmenuje, mami?“

„Mléčná dráha.“

„Jo, Mléčná dráha,“ opakovala Kati vážně Gabeovi. „Ale není vyrobena z mléka, víš?“ poučovala ho.

„Vážně?“ podíval se na ni nedůvěřivě.

„Jak by se tam dostalo tolik krav?“

„Aha, vlastně máš pravdu,“ souhlasil.

„Je z hvězd. Spousty, spousty hvězd. Bylo jednodušší je dostat nahoru než krávy. Máma mi ukázala knihu s obrázky. Až vyrostu, chci se tam podívat.“

Gabe zapudil komickou představu stáda alpských krav ve vesmíru. „Kam chceš jet? Ke hvězdám?“

„Jasně!“

Gabeovi se sevřelo hrdlo dojetím. Dychtivý hlásek jeho dcerky mu připomněl vlastní sny, když byl v jejím věku. Když nemohl ke hvězdám, rozhodl se pro druhou přijatelnou variantu naplnění života:

Prozkoumat co největší kus zeměkoule. To mu působilo stálé potěšení. Opájel se pozemskými krásami, objevoval nekonečná tajemství, dokud neměl pocit, že překypuje prožitky. Ty pak proměňoval do slov.

Zatím to stačilo.

Ať byla pozemská krása sebepůsobivější, nedokázala v něm zaplnit natrvalo prohlubující se prázdnotu. Po čase se opět ozvalo to neodolatelné volání. Život bez objevování si prostě nedokázal představit.

„Jiskřivá řeka,“ opakoval pro sebe. „Každá šance je lákavá jako Jiskřivá řeka.“

Kati se rozesmála a rozevřela náruč, jako by chtěla obsáhnout celý svět.

Gabe ji s úsměvem pohladil po hedvábné rudé hřívě. Přemítal, jak může dítě tak výstižně vyjádřit jeho vlastní vztah k životu a světu. Za okamžik nato však zvážněl při představě, že jeho dceru by měl potkat jemu podobný osud. Jediným měřítkem smyslu života mu začíná být pouze Joy. Nepřeje si, aby něco podobného musela kdy zažít i Kati. Kéž by se její život podobal oné báječné Jiskřivé řece, nacházela vstřícná srdce a nepromarnila žádnou šanci. Cítil k dceři stejně beznadějnou lásku jako Joy a stejně jako ona doufal, že se jí život vydaří lépe než rodičům.

Nakolik má Kati Andersonová štěstí jisté? Jen ona bude vybírat své možnosti a za svou volbu také ponese zodpovědnost.

Dvacet sedm

DŽÍP ZASTAVIL U DOMKŮ tábora Cottonwood Wells a Davy vyšel všechny pozdravit s vítězoslavným úsměvem. „Fishova žena je na cestě se zásobami. Slíbila, že zatímco budeme v jeskyni, pohlídá Kati.“

„Dnes připravím večeři já,“ promluvili Gabe s Joy současně a rozesmáli se.

„Osvícenecký zápal do práce,“ prohodil Gabe tiše.

Joy po něm koukla úkosem a usmála se svým typickým úsměvem, při kterém se mu tajil dech. Uvědomil si, jak se ve srovnání s minulostí málo směje. Představa, že jí ukradl smích společně s nevinností ho zabolela stejně jako obavy, že nebude schopen ochránit svou dceru před nepříjemnými uskoku osudu.

„Já s radostí uklidím,“ nabídl se Davy. „Nenávidím totiž vaření,“ dodal spíš pro sebe.

„Opravdu?“ zvedl Gabe udiveně obočí. „Myslel jsem, že všechno, na co sáhneš, dopadne na jedničku.“

„Ale to ne, naštěstí Kati moje kulinářské výtvory miluje, že?“ vynesl Davy holčičku z džípu, zvedl ji nad hlavu a zatočil se s ní dokola.

„Vaříš přesně jako Gravybear,“ pištěla Kati a potahovala Davyho za vlasy.

„To dítě je rozený diplomat,“ konstatoval Gabe.

„Schytal jsem to!“ zvolal Davy, postavil Kati na zem a přitiskl si ruku na srdce.

„A kde je krev? Ukaž!“ domáhala se Kati a tahala Davyho za tričko, aby se mohla kouknout, zda krvácí. „Jééé! Chlupy! Gravy bear je chlupatý! Chlupatý méďa!“ zpívala mu v náruči, když ji odnášel, do domu.

Gabe se tiše smál dívčině energii a upřímné radosti ze života.

Podíval se na Joy.

„Vychovala jsi skvělou dcerku. Překypuje veselím a je velice upřímná.“

Joy se zastavila a upřela na něho vážné šedé oči. V té chvíli se neubránila slzám. Poprvé po sedmi letech cítila, jak se rozplývá skrytá úzkost a tajné pochybnosti. Kolik se napřemýšlela, zda je správné, že vychovává Kati jako svobodná matka, kolik večerů byla natolik unavená, že jí nemohla věnovat čas, který si dceruška zasloužila.

„Díky,“ zašeptala. „Občas mě totiž přepadají obavy, zda nejsem jako rodič úplně nemožná.“

Gabe si všiml nejistoty v jejích očích. Vzal jí tvář do dlaní a něžně ji políbil na řasy.

„Miluješ ji. Žádné dítě si nežádá od rodiče víc než dostatek lásky,“ ujistil ji. Chvěla se a na rtech ucítil slané slzy. Něžně ji políbil na rty.

„Doktorko, napadlo mě, že bychom měli zkusit –“ ozval se ze dveří Davy, ale okamžitě se zarazil.

Gabe přivinul Joy k sobě, aby mohla uslzenou tvář skrýt na jeho hrudi.

Davy zíral v šoku na tu scénu.

„Ne vždycky spolu bojujeme,“ poznamenal Gabe, „občas vycházíme docela dobře.“

Davy sklouzl pohledem z vážné tváře muže k ženě, kterou tak ochranářsky tiskl k sobě. „Ehmm…, no dobrá.

Vypadá to, že momentálně spolu vycházíte.“ Rukou si prohrábl husté blonďaté kadeře a povzdechl si. „Asi se raději ztratím.“

„Jen klídek, vysvětluju jen, jak se věci mají,“ dodal Gabe a po krátké odmlce dodal: „Maggie určitě přivítá pomoc při přípravě poledního jídla.“

„Maggie,“ opakoval Davy bezmyšlenkovitě.

„Jo, Maggie. Jestli máš zájem. Jestli ne, nevadí,“ pokrčil Gabe rameny. „Je to skvělá ženská a nenechá ze sebe dělat blázna. Najde si někoho jiného.“

Davy se střetl s tvrdým pohledem zelených očí a potutelně se usmál. „Zajímavé… Znám ji dva roky a nepamatuju si, že by někdy vyslovila tvoje jméno.“

Oba muži věděli, že v tu chvíli Davy nemá na mysli Maggii.

Gabe neodpověděl, prostě jen držel Joy v náruči, konejšivě jí hladil vlasy a bránil ji před zvědavými pohledy okolního světa.

Davy na okamžik zaváhal, pak jen odevzdaně pokrčil rameny.

„Zdá se, že fakt radši půjdu připravit ty sendviče.“ Usmál se. „Až potkáš doktorku Andersonovou, zeptej se jí, jestli po jídle jdeme zdolat Joy ‚s Castle.“

„Ano,“ ozvalo se zamumlání z Gabeovy náruče. Pak Joy zakroutila hlavou a nechte se nahlas rozesmála.

„Bože,“ zašeptala a zvedla ke Gabeovi oddaný pohled. „Připadám si jako puberťačka přistižená přede dveřmi s klukem.“

Davy se pousmál. „Mně to taky tak připadá. Ani jsem nevěděl, že se umíš červenat. Nebo máš krk spálený sluncem?“ dobíral si Joy.

Zaúpěla a znovu skryla tvář na Gabeově hrudi. Neobrátila se, dokud Davyho smích neutichl za zavřenými dveřmi Maggiina domku.

Pak s povzdechem objala Gabea kolem krku a vychutnávala si ten úžasný pocit bezpečí mužské náruče v průzračné záři pouštního slunce. Nezáleželo jí na tom, jestli se každým okamžikem odněkud vynoří Kati, Fish nebo Maggie. Právě v této chvíli potřebovala nejvíc Gabeovo objetí, upřímný zájem a něžné polibky.

Jak je to dlouho, co ji naposled takhle objímal; mlčky a bez jakýchkoli nároků…

Gabe sklonil hlavu do sluncem vybledlých vlasů a zhluboka vdechl jejich vůni, aby mu pronikla až do duše. Nevzpomněl si, kdy objímal ženu bez úmyslu co nejdřív se s ní pomilovat.

Pak si překvapeně uvědomil, že vlastně žádnou ženu neobjímal s pocitem, jako by byla neodmyslitelnou součástí jeho vlastního života.

„Mami,“ vyběhla na verandu Kati, „kdy zavoláš Susan?“

Gabe neochotně uvolnil objetí, aby se Joy mohla obrátit k dcerce, ale ta místo aby odstoupila, vzala ho za ruku a zlehka se o něho opřela.

„Hned, knoflíčku,“ odpověděla.

Kati zvědavě pokukovala z matky na vysokého muže, který ji držel kolem ramen. „Proč objímáš Gabea?“

Joy na Katiiny otázky vždy odpovídala, ať byly jakkoli nesmyslné. „Protože ho mám ráda,“ řekla prostě.

„Copak nemáš ráda Gravybeara a Fishe?“

„Samozřejmě že mám. Moc je mám ráda.“

„Ale neobjímáš se s nimi.“

„Protože nejsou Gabe,“ vysvětlila Joy jednoduše.

Kati matčinu odpověď s vážným výrazem na chvilku přehodnocovala. Pak přikývla. Zdálo se, že vysvětlení i s emocionálním podtextem přijala. „Mám hlad.“

Joy dlouze vydechla úlevou. „Tak vzhůru k nejdůležitějším životním cílům,“ zašeptala tak tiše, že jí Gabe stěží rozuměl.

„Máš na mysli jídlo?“ zeptal se také šeptem. „Ano, jídlo,“ usmála se Joy na dcerku. „Maggie právě připravuje sendviče, vezmeme je s sebou do jeskyně.“

„Ach, bože! Asi už je hotova, že?“

„Asi bys jí s tím mohla pomoct, ne?“ pobídla Joy Kati.

Holčička si povzdechla. Péct tacos ji docela bavilo, byla při tom legrace, kdežto chystat sendviče byla práce. Na druhé straně měla už pořádný hlad. „Zajdu se zeptat,“ souhlasila a vydala se liknavě k vedlejšímu domku.

Joy s Gabem zašli na dvůr za domem, kde se na dlouhé šňůře sušilo vyprané speleologické vybavení. Joy mohla všechno nastrkat do elektrické sušičky, ale raději sušila na slunci. Milovala vůni venku usušeného prádla a navíc nezatěžovala zbytečně nespolehlivé generátory.

Zatímco sundávala suché svršky, Gabe ji pozoroval, jako by ji viděl poprvé.

„Pověz mi, jak se narodila Kati,“ požádal ji.

Joyiny ruce s kamašemi se zastavily ve vzduchu, hned však sáhla po kolíčku, jako by se nic nedělo. „Klasický případ: příliš mnoho, příliš brzy a pak příliš málo a příliš pozdě,“ odpověděla metaforicky.

Gabe stál s otevřenou náručí, Joy mu do ní ukládala suché prádlo.

„Tenkrát jsem bydlela u Childerových,“ vysvětlovala. „Přátelili se s tvými rodiči?“

„Ne. Susan si dala inzerát na pomocnou sílu za byt a stravu. Já po smrti rodičů hledala podnájem a práce mi taky vyhovovala. Pokoj, strava, dostatek času ke studiu a nějaké kapesné na benzin, abych se dostala do školy.“

Gabe věděl, že Andersonovi nebyli bohatí, ale netušil, že Joy zůstala úplně bez peněz. „Rodiče ti nic nenaspořili? Na pojistce nebo… jakkoli?“

„Zanechali mi vzpomínky,“ řekla. Sundala ze šňůry další suchý kousek a přiložila ho na hromádku v Gabeově náruči. „Krásné vzpomínky… a džíp.“

Gabe oněměl v úžasu a šoku. Šek, který jí poslal, jí přece nemohl stačit na vyžití. Ty peníze jí měly pomoct překonat období, než skončí jeho mise na Orinoku.

Když se konečně vrátil do civilizace, zjistil, že ho Joy už nepotřebuje – nebo nechce. Přinejmenším tak usoudil podle Danovy zprávy.

Posílá tě k čertu a prý udělá, co sama uzná za nejvhodnější.

Oba bratři se mýlili, jenže to byla právě Joy, kdo zaplatil nejkrutější daň.

„Jak jsi to zvládla?“ zeptal se nevěřícně a současně trochu provinile.

„Tvoje peníze jsem použila na poplatky lékařům v těhotenství a za porod.“

„Mám na mysli každodenní výdaje.“

Pokrčila rameny a podala mu další suché prádlo. „Dělala jsem to co každý, kdo potřebuje peníze. Zařídila jsem si dvě zaměstnání. Něco jsem si vydělala u Susan, což bylo vlastně doma, a pak jsem si našla práci na katedře geologie jako pomocný asistent několika profesorů.“

„Bylo… Jak jsi snášela těhotenství?“

„Doktor tvrdil, že si zasloužím vyznamenaní. Mladá, silná, zdravá a pružná… Plížením v podzemí získáš jedinečnou kondici. Fyzicky jsem na tom byla velmi dobře.“

Na psychické zdraví se Gabe raději ani neptal. Dokázal si

představit, jak bylo pro Joy náročné vyrovnat se s neplánovaným

těhotenstvím, smrtí rodičů, jeho neuváženým odjezdem, studiem a dvojnásobným pracovním úvazkem.

„Co se stalo?“ zmohl se konečně na klíčovou otázku. „Jak to, že se Kati narodila v poušti?“ Joy mu přihodila do náruče další dávku a mlčela. „Lásko?“

„Několik dnů mě přepadaly falešné porodní bolesti a přestaly vždycky na půli cesty do města. Tak jsem se obrátila a vrátila se na Childerovic ranč,“ usmála se sarkasticky. „A tak jsem to několikrát zopakovala.“

„Proč s tím doktor něco neudělal?“

„A co? Stanovil mi termín a falešné signály nejsou u prvorodiček ničím výjimečným. Všechno se ubíralo přirozenou cestou.“

„Ale proč jsi pro jistotu nezůstala v nemocnici?“

„Mohla jsem si dovolit pouze jednodenní hospitalizaci.“

Zaťal pěsti do hromady prádla a polknul zaklení, než ho mohla zaslechnout. „A tak ses vrátila na Childerovic ranč. Co se dělo potom?“

„Takhle zbytečně jsem jela třikrát. Počtvrté jsem stahy ignorovala a pokračovala v práci. Neměla jsem čas reagovat na zbytečný poplach. Všichni muži opravovali na poli porouchaný traktor a Susan čekala každým dnem Lauru, takže jí taky nebylo dvakrát dobře.“

„Pokračuj.“

Joy sundala ze šňůry poslední svršek, složila ho a přehodila přes ruku. Gabeův zachmuřený výraz jí dost výmluvně napověděl, co asi v tu chvíli cítí.

„Kolem domu bylo víc než dost práce pro každého a tak jsem pokračovala, dokud to šlo. Pak jsem nasedla do džípu a uháněla k městu. Než jsem si uvědomila, že tentokrát mě tělo neklame, bylo příliš pozdě. V polovině cesty jsem pochopila, že to nestihnu, Kati se vehementně drala na svět.“

„Kristepane… Co jsi udělala?“

„To jediné, co se dalo. Zastavila jsem na kraji silnice, vytáhla přehoz, který jsem stále vozila s sebou, a…“ pokrčila rameny. Neměla chuť vzpomínat, jakou tenkrát měla hrůzu úplně sama uprostřed pouště.

„Nejdřív jsem se pořádně vylekala, jenže pak už nebylo na strach čas, protože jsem byla v tak pokročilém stavu, že další cesta nepřipadala v úvahu.“

Gabe nebyl schopen slova, a přesto se musel ptát dál. „To jsi byla celou dobu sama?“

Při pohledu na jeho bolestný výraz litovala, že Susan téma Katina narození vůbec nakousla.

„Ne,“ dotkla se konejšivě jeho paže. „Za chvíli přijel Fish. Pak už bylo všechno v pořádku. Přivezl lékárničku a počínal si velice ohleduplně. Věděl, co má dělat, takže se Kati narodila naprosto v pořádku. Nejvíc jsem se totiž bála, aby jí tenhle polní porod nějak neublížil. Vůbec jsem nevěděla, jak se mám při porodu chovat.“

„Kdy…“ Gabe polkl nasucho a zkusil to znovu. „Kdy přijel Fish?“

„Ani přesně nevím. Jednu chvíli jsem tam ležela sama vylekaná k smrti a vzápětí se objevil a uklidňoval mě. Všechno pak šlo docela rychle.“

Gabe stál strnulý jako socha a tvářil se, jako by navždy ztratil úsměv.

„Gabrieli,“ oslovila ho tiše, „nic si nevyčítej. Nebyla to tvoje chyba.“

Je to pravda. Dlouho Gabeovi krutě zazlívala, že dopustil, aby porodila dítě jako osamělá matka. Jenže to skutečně nebyla jeho vina. Toužila přece sama po jeho milování, dožadovala se ho a dál nepřemýšlela.

Přesto nebyla v záležitostech početí a antikoncepce nepoučená. Prostěji v tu chvíli na tom nezáleželo. Dětinsky předpokládala, že ostatní nějak dopadne, hlavně že může Gabea milovat.

Ano, všechno „nějak“ dopadlo, bohužel jinak, než mělo.

Nezavinil to Gabe, proto mu to nesmí vyčítat. Ani rodinnou tragédii nemohl nikdo předpokládat.

Viděla však, že on sám se viní z jejího nesnadného osudu, vypovídal o tom jeho pohled i vrásky kolem úst. Ještě před několika dny by pocítila škodolibé zadostiučinění, ale dnes tomu bylo jinak.

Jeho bolest se dotýkala také jí a ten pocit ji ničil.

„Poslouchej mě, Gabrieli,“ promluvila k němu naléhavě, „už ti nic nevyčítám. Měla jsem dost let, abych uvažovala zodpovědně, jenže jsem se do tebe bláznivě zamilovala a chtěla jsem tě jako smyslů zbavená. Nešlo mi o nic víc, než abychom se spolu milovali. Dost krátkozraké…“ rozesmála se. „Na celkem inteligentní holku jsem se chovala jako primitivní husa.“

„Přestaň,“ pokáral ji za přílišnou sebekritiku. „Neobviňuj se. To já jsem byl starší a neměl jsem tě připravit o nevinnost.“

„O nic jsi mě nepřipravil,“ odporovala mu rázně. „Oddala jsem se ti dobrovolně, doslova dychtivě a se stejnou vášní jako každá jiná žena.“

„Bože, to ano,“ přimhouřil Gabe oči při vzpomínce. „Nic podobného jsem v životě nezažil. Pronásledovala jsi mě do nejzapadlejších končin světa.“

V té chvíli se jí zdálo, že ji zaplavila mocná vlna emocí a odnesla jednou provždy zborcenou minulost. V prostoru starých barikád se otevřely nové příležitosti.

„A já slyšela tvůj hlas i nejhlubších zákoutích Voices.“

„Nenáviděla jsi mě.“

Chtěla to popřít, ale bylo by to pokrytecké. „Ano, nějaký čas. Nenáviděla jsem i sebe. Nenáviděla jsem život. Ale dospěla jsem, Gabrieli, konečně jsem dospěla. Ani ty si nevyčítej dávné chyby, nestojí to zato.“

Nedokázal se jí hned podívat do očí, a tak jen zaklonil hlavu a upřel pohled k obloze.

Jak se nemám za takové zbabělství nenávidět?

„Jak ses dokázala té zášti vůči mě zbavit?“ zeptal se.

„Říká se tomu dozrávání nebo sebepoznání… Nenávist by

člověka nadobro zdeformovala.“

Gabe se zhluboka nadechl a našel sílu podívat se do Joyiných jasných očí. Po dlouhé odmlce řekl: „Řekla jsi, že pokud jsem se vrátil do Lost River Cave pro odpuštění, jsem na špatném místě. A přesto se tolik snažíš mi odpustit.“

Až se jeho slov zalekla. Ano, má pravdu. Dnešní Gabe je však úplně jiný než ten před sedmi lety. Dokáže ho víc pochopit, i sama sobě víc rozumí. Oba nesou svůj podíl viny.

„Sobě jsi odpustila?“ zeptal se tiše. „Stále věříš, že jsi byla blázen, když ses oddala lásce… Když ses odevzdala mně?“

„Já… Já nevím. Na definitivní soudy je příliš brzy. Prostě jsem zjistila, že už tě z ničeho neobviňuju.“

„Joy,“ zašeptal a naklonil se k ní přes hromadu prádla v náruči,

„polib mě, prosím tě. Chci vědět, jak chutná odpuštění. Pak možná… možná budu schopen odpustit i sám sobě.“

Vyhoupla se na špičky a přitiskla své rty na jeho. Když špičkou jazyka obkroužil kontury jejího úsměvu, vzdechla a pootevřela ústa. Dlouhou chvíli pak vychutnávala sladkou příchuť jeho polibku.

„No?“ podívala se pak na něho tázavě. „Jak chutná odpuštění?“

„Jako slunce…, jako mír…, jako máta.“ Rozesmála se.

Pozoroval tu proměnu, radost sálající z jejího úsměvu, z očí. Přesně takovou ji vídal ve snech. Tohle však naštěstí není vzpomínka ani přelud.

Na světě není nic krásnějšího než Joyin smích.

Dvacet osm

OZVĚNA NÁRAZU KOVU NA KOV se zvonivě rozléhala prostorem Small Favors, kde Gabe zatloukal už třetí skobu do vápence. Pečlivě přitom volil sklon, aby skoba umožnila maximální zátěž.

Skála byla kompaktní a hřeby do ní pronikly hladce, aniž se objevily viditelné praskliny.

Gabe věděl, že dvě skoby by zajistily dostatečnou bezpečnost, a věděl také, že první bude viset nad dosud neznámou propastí Joy. Právě proto se rozhodl pro třetí skobu k jištění.

Ocelové karabiny se s kovovým cvaknutím zavřely a povedou lano, po němž Joy sestoupí do neprozkoumané jeskyně nesoucí její jméno. Bude muset ještě chvilku počkat, protože Gabe stále nemá jistotu, zda pro ni zajistil dostatečně bezpečnou cestu. Zavázal si lano kolem pasu, jednou nohou se opřel do stěny tunelu a vší silou několikrát zatáhl, aby se přesvědčil, že skoby skutečně nevypadnou.

Nepovolily, zdálo se, že vše pevně sedí na požadovaném místě. Gabe přesto celou váhou ještě jednou potáhl za lano.

„Stejně bych raději přidal jistící lano,“ řekl.

„Při slaňování jen komplikuje pohyb,“ opakovala Joy trpělivě.

„Obě lana se každou chvíli zamotají, já zůstanu –“

„– viset ve vzduchu jako moucha v pavučině a nemůžu nahoru ani dolů,“ dokončil za ni Gabe. „Já vím, já vím. Kdybych slaňoval já, tvrdil bych totéž. Jen se prostě nemůžu smířit s tím, že jdeš dolů bez jištění.“

Naposled trhl lanem, pak se přesunul k samému okraji převisu a začal lano pomalu spouštět přes okraj, vždycky jen pár metrů najednou. Bylo dlouhé téměř čtyřicet metrů. Jestli nedosáhne na dno, bude muset použít šedesátimetrové, které přinesl do jeskyně Davy.

Zůstalo mu v ruce asi pět metrů, když ucítil, že volný konec se dole na něčem zastavil. Snad to bude dno a ne nějaký výběžek, pod nímž bude propast pokračovat.

„Mám použít radši šedesátimetrové lano?“ obrátil se na Joy.

Zavrtěla hlavou. „Ne, pokud si nebudeme jisti, že ho nutně potřebujeme. V tom případě vylezu nahoru a zkusím to znovu.“

Gabe nahlédl přes okraj Joy’s Castle. Zelené světlo zářivkové tuby, kterou tam Joy hodila, stále ozařovalo majestátní krápníkový převis ozdobený nádherně zřasenou draperii. Zářivka ani dno formace nebyly viditelné, nedalo se tedy nijak odhadnout, zda tuba leží na dně jeskyně nebo dopadla na jeden z mnoha plošin.

Z hlubin se na neviditelných vzdušných oblacích vznášely útržky tajemného zpěvu proudů skrytého vodopádu Lost River. Joy’s Castle byl neobyčejným místem, vzrušujícím daleko víc než jakékoli jiné divy světa, které Gabe dosud poznal.

Chvíli ještě prodlužoval zdržovací manévr, neměl chuť poslat Joy na to neznámé teritorium.

Přestaň panikařit, napomínal se. Je zkušená a pohybuje se stejně bezpečně a jistě jako ty. Provede sestup stejně kvalitně jako za chvíli ty. Jak zdůraznila, co může Pavel, může i Petr.

Gabe teď žil ve stavu nevýslovně šťastného naplnění, když měl Joy poblíž a slyšel její smích. Děsila ho představa, že by mohlo dojít k nehodě a ztratil by ji.

Když zvažoval zatlouct ještě čtvrtou, naprosto zbytečnou skobu, nevěděl, zda se smát nebo klít nad svou přehnanou opatrností. Raději se tedy pozpátku odplížil k širšímu místu v tunelu, kde čekala Joy s ostatními kolegy.

„Hotovo,“ hlásil a tónem, který nepřipouštěl argumenty, dodal:

„Uřízl jsem kousek vlastního lana a přivázal ke třetí skobě. Stahuj ho s sebou, dokud nebudeš venku z tunelu a připravena ke spouštění. Až budeš na břiše, lano budeš mít vlevo a bezpečnostní lano vpravo. Rozumíš?“

Davy s Fishem si vyměnili pobavené pohledy a čekali, že doktorka každým okamžikem srovná přehnaně starostlivého Gabea Ventura. Ne že by nesouhlasili se zabezpečovacím lanem, oba nejlíp věděli, že největší nebezpečí hrozí, než se lezec přehoupne přes okraj převisu. Jejich šéfová však nikdy nezacházela laskavě s lidmi, kteří se jí pokoušeli radit, co má dělat. Někdy připustila návrhy, ale příkazy nikdy.

Joy se prudce obrátila a už otvírala ústa, aby Gabeovi sdělila, že zlezla mnohem víc skal než on a přežila. Jakmile však postřehla jeho napjatý výraz a vrásky kolem pevně sevřených rtů, pochopila, že ho k přehnané opatrnosti vedla jen starost o její bezpečí, nikoli pochybnost o jejích schopnostech. Sám má dost zkušeností s divočinou, aby věděl, že někdy štěstí hraje větší roli než dovednost.

„Dobrá,“ řekla a vydechla nahromaděnou zlost. „Díky, Gabrieli.“ Davy tiše zaklel. „Sakra, Fishi, dlužím ti pět babek.“

„Za co?“ vyzvídala Maggie.

„Fish se vsadil, že doktorka dovolí Gabeovi podpořit jištění skobami. Měl pravdu,“ vysvětloval Davy.

„Však Gabe taky zlezl dost, aby věděl o skobách víc než my,“ bránila ho Maggie, protože nepochopila podstatu sázky. „Tak o co jde?“

Davy otráveně zafuněl. „Fish taky vylezl dost skal, a přesto mu doktorka nedovolila používat jisticí smyčky, provazové žebříky nebo…“ pokrčil rameny. „Už jsi v obraze?“

Joy rozhovor zaslechla. Doposud o tom nepřemýšlela, ale Davy má pravdu. Při práci nikdy nesvěřila život do rukou jiné osoby, pokud si dokázala poradit sama. Rutinně jistila druhé a pak se dostala dolů sama. Když to nebylo možné, dovolila Fishovi, aby ji dolů jistil, a pak hledala cestu, kde nepotřebovala ničí pomoc. Jednala tak nevědomky, ne že by někomu nedůvěřovala. Takový životní postoj si osvojila, když ji Gabe opustil a zahynuli jí rodiče.

„Fishi,“ řekla tiše přes rameno, aby ji Maggie ani Davy nezaslechli, „ne, že bych nedůvěřovala –“

„Já vím,“ přerušil ji Fish tiše. „Hergot, kdyby mě nějaký bastard nechal ležet bezmocně na kraji silnice, taky bych už nevěřil živé duši. Tvrdé lekce si člověk zapamatuje na celý život.“

Gabe slyšel každé slovo. Krčil se u chladné stěny tunelu a stejný chlad cítil až v morku kosti. Nejraději by se vyvlekl z vlastní kůže a zbavil se ostudného břemene minulosti. Co se stalo, nedá se změnit, ať se mu to líbí nebo ne, a zapomenout se na to nedá.

Sám si to nikdy neodpustí.

Joy vycítila Gabeovu strnulost a věděla, jak se asi v tu chvíli nenávidí. Bastard, který ji nechal ležet bezmocně na kraji silnice.

Sama věděla nejlíp, jak to bylo. Gabe nenese za její porod v poušti žádnou zodpovědnost. Kdyby tušil, že dojde k takové smůle, jistě by se tomu za každou cenu snažil zabránit. Ona to ví, ale ví to také Gabe?

Chystala se na něho promluvit, ale rozmyslela si to. Pokud Fishovi neřekne, kdo je Katin otec, nemá smysl pokoušet se uvádět věci na pravou míru. Oslovila Gabea jinak.

„Zkontroluju světla,“ řekla.

Hned nato bez varování odpojila kontakty od své i Gabeovy lampy na přílbě. Pohltila je sametová tma Lost River Cave. Pak mu stáhla rukavici a ústy nahmatala dlaň.

Strnul a v prvním okamžiku chtěl odmítnout konejšivý polibek.

Joy si však přitiskla jeho dlaň pevně ke rtům, pak na tvář a přitom k němu promlouvala tak tiše, že její hlas splynul s šuměním v tunelu.

Přestal ruku odtahovat a přivinul Joy k sobě. Když se jejich ústa setkala, ucítila Joy na rtech první mužské slzy.

„Gabrieli,“ zašeptala dojatě, „to nesmíš.“

Jedinou odpovědí jí byl něžný, ale současně drsný polibek. Pak ji Gabe pustil, obrátil se zády k lidem za sebou a zapojil kontakty na lampě.

Joy ještě stačila postřehnout jiskřící kapky na jeho řasách.

„Jdi,“ pobídl ji zdrsnělým hlasem. „Jestli budeš potřebovat pomoc, tentokrát jsem na dosah. Slibuju.“

Mlčky sundala rukavici a dotkla se jeho rtů. Políbil jí konečky prstů.

„To nic,“ zašeptal. „Běž objevovat nový svět. Budu tě následovat.“

Na okamžik ještě vychutnávala jeho teplý dech v dlani, pak si navlékla rukavici a začala se sunout nohama napřed posledním úzkým úsekem tunelu Small Favors. Téměř současně zaslechla, jak se Gabe vydal za ní.

Za pár minut se pohorky dotkly kovového oka skoby, na které bylo ukotveno spouštěcí lano. Obrátila se na bok a postupovala

centimetr za centimetrem dolů tunelem mezi skobami, dokud nenahmatala lano. Napojila ho na slaňovací osmu, kterou si předem připevnila na sedací úvazek. Tření lana procházejícího osmou zpomalovalo prokluz a v případě potřeby plnilo funkci brzdy. Existovaly sice zajímavější způsoby jištění, ale Joy dávala přednost osmě.

Když bezpečně připojila lano, s tichým klením se vrtěla na všechny strany tak dlouho, dokud lano nedostala zepředu mezi nohy, přes pravý bok, diagonálně přes hrudník a pak zpátky přes levé rameno. Teprve potom byla připravenavk sestupu. Ještě se karabinkou na úvazku připojila na krátké jistící lano.

Nebyl vůbec nejelegantnější nebo nejsnazší způsob jištění, obzvlášť v tak úzkém tunelu, ale krátké lano znamenalo jistotu v případě, že by při přelézání převisu ztratila rovnováhu. Pád by ji vyděsil a odnesla by to mnoha modřinami, ale aspoň by spadla jen kousek.

Sunula se k okraji převisu a přes osmu plynule uvolňovala lano. Při spouštění bude vlastní váhou táhnout lano dolů, zatím mu musí takhle složitě pomáhat.

Najednou visela nohama v prázdnu, ale pomocí rukou se plížila dál. V ústí tunelu se pokusila stáhnout nohy pod sebe a v podřepu couvat přes útes způsobem, jak horolezci nastupují ke slaňování. Na tenhle postup neměla bohužel dostatek prostoru.

„K čertu,“ zabručela. Nedalo se nic dělat. Bude muset přijmout pár škrábanců a modřin jako vstupenku do svého hradu.

Za tichého slovního doprovodu se překotila přes převis jako svinutý had a vzápětí visela ve vzduchu jako nevzhledný balík. Gabe naštěstí uřízl jistící lano dostatečně krátké, takže nehrozilo, že ztratí kontrolu a začne se bezmocně točit ve vzduchu jako jojo.

Zvládla to. Soustředěně se přesouvala přes okraj útesu, dokud se špičkami bot nedotkla stěny jeskyně. Zbývalo jí sestoupit ještě kousek, přesně tolik, kolik jistícího lana jí zbývalo.

„Skvělý výpočet,“ pochválila Gabea, „díky.“

„Rádo se stalo.“

Joy se přitiskla ke stěně rozkročená přesně na šířku ramen, lano připravené ke slanění. Kužel světla čelní lampy zabíral hladkou, čistou skalní stěnu.

„Vytáhni jistící lano,“ zavolala nahoru.

„Táhnu,“ odpověděl Gabe.

Poté se lano začalo zvolna sunout vzhůru, dokud si Gabe nebyl jistý, že koncová karabina se nachází nad Joyinou hlavou, pak rychlým pohybem vytáhl zbytek.

„Slaňuju!“ spustila Joy nohy ze stěny a pravou rukou uvolnila napětí lana.

Kdyby ji Gabe jistil, odpověděl by, jak to mezi horolezci bylo zvykem. Teď byl, jak se říká, mimo službu, mohl si dovolit civilní jazyk.

„Ukaž jí, kdo je tu pánem, zlato!“ zavolal dolů. Po jeho povzbudivých slovech nastalo na okamžik ticho, pak se překvapenému Gabeovi donesl Joyin radostně vzrušený smích. Tryskala z něho energie a život, jako z ženy, která se vrhla objevit neznámé území jista vlastní silou a dovedností i důvěrou muže, který hlídal smyčku lana přivázaného ke skále.

Snášela se dolů plynule, jen pravou rukou upravovala tempo. V závěru každého zhoupnutí se znovu nejprve dotkla chodidly skalní stěny a pokrčenými koleny tlumila náraz. Vzápětí se znovu odrazila a pokračovala ve slaňování.

Při zjišťování překážek, které bude muset překonat, se současně kochala pohledem na úžasnou podzemní krajinu pod sebou. Nic nestálo v cestě, provede čisté přistání na dně jeskyně.

Brzy se zastavila na okraji prohlubně, kdysi dávno jezírka pod dunivým vodopádem. Nyní se hladina prastarého jezírka téměř nepohnula. Nad ním visel překrásný zlatý krápníkový převis. Voda se leskla ve světle lampy a zdálo se, že hloubka nepřesahuje délku dlaně. Joy však věděla své. Dlouhá zkušenost s jeskyněmi Lost River Cave a jejich průzračnými vodami ji poučila, že tenhle rybníček je hluboký nejmíň dva a půl metru. Hladina křišťálově čisté vody svítila hlubokým zeleným odstínem nemajícím obdoby – až na barvu

Gabeových očí. Stejně jako ony i jezero působilo až uhrančivě. Lákalo, vyzývalo, opájelo.

Je úchvatné, žasla Joy, vzrušující, divoké, nedotčené…

S tichým smíchem zaklonila hlavu, jako by chtěla celý ten koupelný prostor pojmout do rozevřených paží.

Převis, kde čekal Gabe, se ztrácel ve tmě, kterou neproniklo ani světlo lampy. Joy přesto věděla, že zatímco zde stojí jako Alenka v říši divů, naslouchá zurčení kapající vody ve svém zámku, Gabe čeká nahoře na signál.

Rychle protáhla lano osmou. Zpočátku šlo ztuha, ale když se na ně pověsila celou vahou, vyklouzlo z osmy a Joy ustoupila stranou.

„Lano volné!“ zavolala vzhůru do tmy.

„Slyším!“

Rychle se rozhlédla. Hledala místo, kde by mohla počkat, až se Gabe dostane bezpečně dolů. Okraj jezírka se jí zdál křehký, ale jen zdánlivě. Nicméně zůstala ve střehu a zvolila cestu těsně kolem vody.

Když se vzdálila do bezpečné vzdálenosti od místa, kde pravděpodobně přistane Gabe, zavolala: „Volno!“

Téměř současně houkl, že jede dolů.

Joy stála bez hnutí, hlavu obrácenou vzhůru a pozorovala, jak se k ní snáší v sérii mocných, přesně vykalkulovaných oblouků. Jestli se po nehodě v Peru bál lézt, zcela očividně už strach překonal.

Vzhlížela k němu s úctou a obdivem. Odvaha zlézat hory před nehodou bývá považována za cosi normálního. Vrátit se k hoře po nehodě vyžaduje nesmírnou osobní odvahu. Tvrdé lekce si člověk zapamatuje na celý život, jak lakonicky poznamenal Fish. Využít té nejkrutější zkušenosti k tomu, aby člověk porozuměl sám sobě a změnil podstatu přístupu k životu, vyžaduje nejen fyzickou odvahu, ale rovněž silnou osobnost a ducha.

Gabe to podvědomě cítil a reagoval na tuto osobní výzvu s odhodláním: Jakmile jsem byl fyzicky schopen, vrátil jsem se. Ta hora mi hodně vzala a nemohl jsem dopustit, aby ztratil také sebeúctu.

Uprostřed neproniknutelné tmy protnuté jediným kuželem světla Joy pochopila, že Gabe využil svou hrůznou zkušenost k ještě dychtivějšímu běhu za novými možnostmi. Sledovala jeho elegantní sestup a uvažovala, zda i ona dokázala čerpat z kritických životních okamžiků a rozšířila hranice vnímání života.

Nejvíc ze všeho ale přemýšlela, zda by v sobě našla tolik odvahy a

připnula se na lano, kdyby prožila stejnou hrůzu jako Gabe.

Hrob v hloubce tisíc metrů.

K tomu je třeba pokory a nemalé dávky skromnosti.

Gabe se naučil lanu opět důvěřovat, kdežto Joy kromě Kati nedůvěřovala lidem ani životu. Bála se lásky. Ještě teď propadala pocitu podivné úzkosti a strachu, když cítila, že se prolamují ledy citové bariéry. Jako by se propadala do bezedné hloubky, srdce křičelo, ale nebyl nikdo, kdo by ho vyslechl.

Nic podstatného si ze své zkušenosti před sedmi lety neodnesla. Přežila a tečka. To stačilo, koneckonců to bylo mnohem víc, než se od ní očekávalo.

Nyní si poprvé za tu dobu kladla otázku, zda pouhé přežití stačí, jestli mateřská láska k dceři je vše, v co doufala a co od sebe očekávala na celý zbytek života.

V hlubokém zamyšlení pozorovala, jak se k ní temnotou snáší pomyslný archanděl v oblaku zlatého světla. Stoupl si tu vedle ní, zahalené tajemstvím, v zajetí tisíců bezejmenných hlasů Voices šeptajících otázky, na něž neexistovala jiná odpověď než slaná příchuť mužských slz na jejích rtech.

Dvacet devět

„LANO VOLNÉ!“ ZAVOLAL GABE. „Joy? Všechno v

pořádku? Neuklouzla jsi?“ zeptal se pak tišeji.

„V pořádku,“ odpověděla chraptivým šepotem. „Kámen se zdá pevný, ale pozor na vodu. Je dost hluboká na utopení.“

„To málo?“ nevěřil Gabe.

„Já jsem malá,“ řekla Joy a sledovala, jak se k ní opatrně, ale rychle přibližuje.

„Jo,“ sklonil se a políbil ji. „A přesto dost hluboká, abych se v tobě utopil. Ale jaké je to sladké ponoření…“

Nečekaně ho prudce objala. „Řekla jsem ti už, jak jsem ráda, že jsi tady?“

Zavřel oči, aby vstřebal to vzácné vyznání. V tu chvíli nebyl schopen slova., jen držel Joy v pevném objetí.

„Slaňuju!“ hlásila Maggie svým typicky věcným tónem.

„Volno!“ odpověděl Gabe. Jeho hlas zazněl do melodického šumění vody až příliš drsně. Upřeně se díval do Joyiných očí, v jejich průzračnosti hledal souhlas, pátral po stínech. Je žena, fascinující směsice světla i záhadné temnoty. Je neopakovatelná.

Toužil po ní víc kvůli těm zastíněným hloubkám skrývajícím dosud nevyslovené než kvůli nevinné průzračnosti. Nyní Joy rozumí životu mnohem lépe, dokáže ho intenzivněji vychutnat, ale na druhé straně ví, co nechat utajeno… Hodně hluboko, tak, aby se v touze poznat nejskrytější zákoutí její duše utopil.

Uvažoval, zda Joy ví, jaký na něho má vliv, a pak ho napadlo, zda jí na tom vůbec nezáleží. Kdoví, zda pochopila, že i on je moudřejší, schopen hlubšího porozumění, nabídnout oporu a… vyžadovat víc.

Maggie s hlasitým žuchnutím skočila na zem, lehce zavrávorala, hned se odpojila ze smyčky a zavolala na Fishe, že má volnou cestu. Pak přistoupila k Joy a Gabeovi.

„To je ale nádherná zeleň,“ nahlížela do jezírka, „přesně jako Gabeovy oči.“

Gabe se málem nahlas rozesmál. Maggiina poznámka vyzněla jako objektivní fakt, zdaleka ne jako lichotka. Takovou věcností se vyznačovala celá její osobnost. Poklepal ji po helmě.

„Pokračuj a budu si muset koupit novou helmu, protože se mi samou pýchou nabubří lebka.“

„No, to bys měl udělat tak jak tak,“ doporučila mu Maggie.

„Kdykoli vidím ty promáčkliny, přeběhne mi mráz po zádech. Měl Davy pravdu, když tvrdil, že jsi ji měl, když tě ten sesuv půdy přehodil přes hranu útesu?“

„Jo. Jeden z mnoha drobných žertů, které si z tebe tropí život.“ Maggie se ušklíbla. „Nechápu, jak si z toho můžeš dělat legraci.“

„Přežil jsem a o nic jiného nejde.“

„Vážně?“ podívala se na něho Joy. „Nic jiného od života nevyžaduješ?“

Zelené oči se na ni upřeně zadívaly.

„Ano, teď chci od života mnohem víc. Nezasloužím si to, ale stejně to chci.“

Ráda by se ho zeptala, co konkrétně má na mysli, ale mlčela, protože tu nebyli sami. Vydržela ten upřený pohled i stisk ruky.

Kužel světla z Fishovy lampy se elegantně spustil po hladké stěně, pak Davy poslal dolů zbytek vybavení a nakonec slanil sám. Rozdělili si výzbroj a vytvořili dvě průzkumnické skupinky.

Gabe s Joy se rozhodli prohlédnout západní stěnu, Maggie, Fish a Davy zamířili k východu. Normálně prozkoumávali panenské teritorium v jednom týmu, ale na téhle cestě nebylo nic normálního. Museli projít co největší úsek, a to co nejrychleji.

„Davy, nezapomínej, že jde jen o rychlou rekognoskaci terénu, nezapisuj do mapy žádné detaily. Nesnaž se být ani důsledný, stačí zaznamenat zhruba místa, kde se mohou nacházet chodby, komíny nebo propasti. Neprozkoumávej je. My budeme postupovat stejně. Pokud to půjde, zůstaňte v dohledu a v každém případě v dosahu vysílačky. Nějaké dotazy?“

Nikdo se na nic neptal.

JOY ROZSVÍTILA ZÁŘIVKU a položila ji kousek od lana. Pak se týmy rozešly opačnými směry. Ona s Gabem se pomocí Gabeova kompasu drželi co nejtěsněji u pravého okraje Castle.

Nerovný terén je nutil postupovat pomalu, ale aspoň si tak vychutnávali pohled na pohádkově zdobené, barevné sloupy a draperie, hladiny jezírek blýskající všemi barvami. Každou chvíli se zaposlouchali do šepotu a zurčení živé jeskyně.

Joy očekávala, že zvuk skrytého vodopádu bude sílit, až se dostanou hlouběji do síně. Místo toho začaly zvuky slábnout.

„Ztrácíme vodopád,“ prohodil Gabe při záznamu pozice do notebooku. „Já vím.“

„Vrátíme se a najdeme jinou cestu?“

„V žádném případě. Tahle síň je jako Voices – šeptá o Lost River, která je už skutečně ztracená.“

„Mluvíš spíš nostalgicky než zklamaně.“

Joy se rozesmála a objala kuželem světla ohromný, dosud nepoznaný podzemní prostor. „Jak by mohla tahle nádhera někoho zklamat?“

Kamkoli šlápli, ozývaly se zpěvavé zvuky vody, jako by si věky

dřímající jeskyně prozpěvovala ze sna.

Gabe se pomalu rozhlížel a snažil se zachytit směr, odkud ty malebné tóny přicházejí.

„Vodopád?“ zeptal se.

„Možná nějaký malý. Je vyloučeno, aby byl zdrojem šepotu ve Voices. Ty způsobuje velký vodopád, který je buď vzdálený, nebo blízko, ale ukrytý za skálou.“

„Panebože, to je ale nádhera…,“ vydechl Gabe.

Voda stékala miniaturními kanálky ve skále, plnila plytké kaluže a jednotlivé pramínky jiskřily jako zrnka drahokamů, kdykoli se s dalšími pramínky splétaly v uspěchané potůčky. Občas se se zpěvem proplétaly zlatými stalagmity a mezi sloupy, jindy mizely v pavučině sotva postřehnutelných prasklin, které byly příliš drobné, než aby je člověk prozkoumával.

Přesto se na každém kroku vyskytovala voda. Svítila na kolmých stěnách, na okrajích krápníkových opon vytvářela působivé třpytivé

lemy. Ze stěn vyrůstaly formace v elegantních křivkách připomínající malířské palety, jejichž hrany byly ověšeny jemnými kapkami jako miniaturními záclonkami. Na první pohled by je člověk považoval za titěrné krápníčky. Ať světlo dopadlo kamkoli, pokaždé na Gabea a Joy zamrkala drobná jezírka, spadla kapka vody nebo se zachvěla hladiny jakoby studem z nečekaného odhalení.

Vzduch byl nasycen kouzelnou melodií vody, pulzující jako krev v neviditelných žilách a tepnách Lost River Cave.

„Koukni,“ popadla Joy Gabea za zápěstí.

Bílé světlo čelní lampy se zastavilo na zvláštních kamenných útvarech velikosti talíře, připomínajících ptačí vejce.

Gabe vydechl úžasem. Oba si pak dřepli, aby nic nepoškodili, a Gabe trpělivě čekal, až Joy provede na provizorní mapě zápis o místě toho úchvatného objevu a popíše ho.

„Co to je?“ zeptal se, jakmile přerušila psaní.

„Oolitické struktury.“

„Nechoď na mě s terminologií. Jak se jim normálně říká?“

„Jeskynní perly.“

Rozesmál se. „Vy jeskyňáři jste jeden jako druhý stejní romantikové.“

Vzhlédla k němu s úsměvem. „Teď asi čekáš, že ti začnu

přednášet teorie o jejich vzniku.“

„O vzniku romantiků?“ zeptal se Gabe nevinně.

„Ne. O vzniku jeskynních perel.“

„Mohu si vybrat teorii?“

„Ne,“ odmítla roztomile. „Žádná mě totiž neuspokojila, takže se o nich ani nehodlám zmiňovat.“

„A jakápak je asi tvoje vlastní teorie?“

„Jde o fantastická, doslova zázračná semena,“ řekla vážně, ačkoli koutky úst se jí zvedly v úsměvu. „Něco jako fazolky. Moje semínka ovšem nerostou vzhůru, ale dolů. Představují zárodky budoucích jeskyní, jen čekají na své zrození. Jednoho dne skořápky prasknou a vyvinou se nové jeskyně, působením vody se začnou větvit a rozšiřovat. V hluboké tmě podzemí budou jen čekat na první dotek světla, aby mohly být objeveny.“

Joy se naklonila ke Gabeovým ústům a zašeptala: „Ale jestli prozradíš mým kolegům původ jeskynních perel, jsem bez práce.“

Rychle ji políbil. „Mlčím jako hrob,“ slíbil.

„To jsem si všimla,“ odsekla.

Znovu ji políbil, tentokrát pomalu a dlouze. „Bylo to lepší?“ zeptal se, když od ní konečně odtrhl rty.

„Mnohem,“ přikývla a něžně ho kousla do spodního rtu, „ale málo.“

„Vím, co myslíš,“ vstal a podal Joy ruku. „Jestli se nevydáme na další cestu, provedu průzkum, kdy nejsou potřebná lana, jistící smyčky ani vrstvy oděvu. Obzvlášť ten oděv je zcela nepotřebný.“

Hlas měl napjatý a zdrsnělý vzrušením. Joy stačil jediný pohled a přepadla ji neodolatelná touha. Jen s největším sebezapřením se přiměla potlačit hříšné myšlenky a věnovat se objevování jeskyně, nikoli tohohle muže.

Nebylo to snadné. Ustavičně myslela na to, jak málo časují zbývá na objevování jeho i jeskyně. Zdaleka to nezvládne. Ani celý život nepostačí k odhalení všech tajemství Lost Pviver… nebo Gabea.

Zůstává pár týdnů.

Nenasytná holčička. Chtěla bys mít všechno, že?

Nemusela promýšlet odpověď, dávno ji znala. Toužila po Gabeovi s intenzitou, která ji samotnou překvapovala. Netušila, že je vůbec schopna tolik chtít muže. To vědomí ji až vylekalo, srdce se jí rozbušilo, v ústech jí vyschlo a cítila, jak má vlhké dlaně. Ráda by věděla, zda on cítil něco podobného, když se vracel do hor, které ho krátce předtím téměř zabily.

Strach dokáže člověka paralyzovat.

Obrátila se ke Gabeovi, aby se ho zeptala, přitom proud světla zavadil o stěnu jeskyně. Téměř současně se v podobě ohňostroje jisker odrazil od kamenného převisu pokrytého stříbřitým a zlatavým tekutým závojem. Voda prýštila ze spár a drobných kanálků vysoko ve skále a jako široké, tekuté spletence zahalovala graciezním, průsvitným sárí krápníkový útvar.

Masivní vápencová formace připomínala sedící ženu s hlavou obrácenou k obloze a sukní rozestřenou dokola.

Stříbrné pramínky průzračné vody vyvolávaly dojem rozpuštěných vlasů. Jako by snila omámená tisícihlasou melodií zpívající vody. U nohou se jí nepřetržitě tvořily drobné rybníčky, na jejichž živé hladině se rozvíjely stříbřité, zlaté a nefritové květy lotosu připomínající pomíjivou krásu snů. Voda přetékala z jednoho rybníčku do druhého, každý pramen si zpíval svou píseň, vyvolával jiný sen vznášející se temnotou vzhůru k dalšímu paprsku světla.

Joy si uvědomila, že kužel z její lampy se zdvojil, ozářil tvář snící ženy, kterou už přesně.v duchu pojmenovala. Dreamer. Ucítila kolem ramen Gabeovy paže. Společně sdíleli zázračný prožitek nového objevu. Když zaslechla své jméno, obrátila se. Zůstali tu stát v mlčenlivém objetí, zaposlouchaní do písně zasněné ženy, a v závěru přidali k nekonečné melodii další dvě jména milenců.

Třicet

GABE DRŽEL VYSÍLAČKU V RUCE jako jedovatého hada. Neměl vůbec chuť přijmout jeden z večerních hovorů Geralda Towna, zvlášť když za posledních deset dnů volal dvakrát za večer. Projekt Lost River Cave končí za sedm dnů a redaktor nechápe, proč Gabe nedokončil svůj úkol už před několika týdny.

„Jako bych ti to před hodinou nevysvětloval,“ spustil Gabe netrpělivě.

„Jestli sebou krucinál nehodíš, budeš mi to muset vysvětlovat za hodinu znovu!“

„Vláda nerada slyší v éteru kletby.“

„Ať se jde vláda vycpat. Číňané nabídli časopisu – a tobě – životní šanci, a místo abychom po ní hrábli, ty se plazíš v nějaké zapráskané jeskyni! Jako bys nechápal, jaký má ta nabídka do Tibetu význam. Co se s tebou k čertu děje?“

To nebyla vůbec taktická otázka, protože odpověď se panu redaktorovi nebude líbit. Joy mě nemiluje.

Jsem sobecký bastard, ale ne tak sobecký, abych navrhl Joy sdílet zbytek života s mužem, kterého sice nemiluje, ale může si ho vzít, aby její dcerka měla tátu.

Možná se mu naskytne šance příští týden. Joy zbývá sedm dnů, aby jí došlo, že ode mě chce víc než jen sex.

Bůh ví, že ani mně to nestačí.

„Je mi líto,“ řekl Gabe do sluchátka, „ale ještě nemůžu odjet.

Čeká mě docela hodně práce a mám na to jen sedm dnů –“

„Prokristapána, chlape, ta pitomá jeskyně tam zůstane navěky. Krucifix, můžeme přece časem zveřejnit další reportáž. Teď potřebuju vědět, jestli –“

„Nashromáždil jsem materiál na knihu,“ přerušil ho Gabe. „Získáš autorská práva jako první časopis v Severní Americe a já budu rád, když se jeskyně otevře pro následný průzkum. Zainteresuju tě, jestli“

Gabe nedostal šanci dokončit větu. Gerald Towne ho zaplavil kletbami, za které by mu federálóvé napařili pořádnou pokutu, kdyby to náhodou zachytili.

Redaktorův výbuch vzteku naštěstí přehlušila Kati z obývacího pokoje, kam si Joy odtáhla provizorní psací stůl poté, co ji nakladatelovy ustavičné telefonáty začaly rušit.

„Mami, Gabe zase telefonuje?“

Joy přikývla, aniž zvedla hlavu od hromady papírů. Kati dobře viděla, co Gabe v kuchyni dělá.

„Mami,“ pokračovala Kati zostra.

Joy se obrnila trpělivostí. „Ano, Gabe telefonuje. Jestli otočíš hlavu o deset centimetrů doprava, sama se přesvědčíš.“

„Proč ten člověk Gabea pořád otravuje?“

„Proč myslíš?“ hodila jí Joy návnadu v naději, že dítě se na chvilku zamyslí. Tohle otázkou ji totiž Kati mučila celý týden.

„Protože Gabe odjede,“ konstatovala Kati vyčítavě.

Přestože Joy nechtěla dát najevo emoce, zatvářila se smutně.

„Všichni odjedeme z Cottonwood Wells, to přece dávno víš.“ Kati zajiskřilo v očích novou nadějí. „Všichni společně?“

Joy bodlo u srdce. Zahleděla se na hromadu papírů před sebou.

Tak tohle je úmrtní list pro vládní projekt, pomyslela si hořce.

„Jen my dvě, knoflíčku.“

„A proč nemůžou s námi jet ostatní? Proč ne? Proč ne?“

Joy jen stěží potlačovala podrážděnost, když jí Kati snad posté začala vykládat svou ideu, jak si každý může najít novou jeskyni a všichni budou žít navždy pospolu.

„Proč si myslíš, že nemohou?“ zeptala se Joy pokud možno klidně.

Holčička umíněně sevřela rty, čímž Joy vždycky připomněla Gabea. Předem znala Katiinu odpověď a nelíbila se jí. „Já nechci odjet,“ vystrčila holčička umíněně bradu.

„Nikdo si nepřeje, aby se jeskyně zavřela,“ vysvětlovala Joy trpělivě, „ale to nic nemění na skutečnosti, co se bude dít příští týden. Jeskyně se zavře, Maggie, Davy a Fish mají práci v Novém Mexiku. Náš úkol zde končí, a proto i my dvě si musíme najít nový domov.“

„Já nechci.“

„Já vím.“

„A co Gabe?“ pokračovala Kati umíněně. „Má mě rád. Nemůže

zůstat s námi? Byl bááječný táta.“

Joy zamrkala a hrábla si rukou do vlasů. Bránila se myšlence na Gabeův odjezd, nechtěla myslet na bolest.

Nejhorší na tom bylo, že ještě neotěhotněla. Právě jí skončila perioda.

Jeskyně se brzy zavře a ona s Gabem se vydají každý svou cestou. Není tak bláhová, aby si namlouvala, že časem najde cestu k jinému muži. Naopak. S Gabem se rozplyne poslední naděje pořídit Kati sourozence a uchránit ji před budoucností osamělého jedináčka. Za pár dnů zůstanou jen sny a vzpomínky.

„Není to, mami, dobrý nápad mít Gabea za tátu?“ Kati se dychtivě naklonila dopředu, dětský hlásek nabýval na hněvivé kadenci.

Joy bylo jasné, že Kati se snaží vyprovokovat výstup, zatímco ona, se snaží ovládnout. Nenachází se zrovna v klidném rozpoložení.

„Maminka má zrovna moc práce, knoflíčku. V Maggiině srubu je Laura se Susan. Nepůjdeš jim raději pomoct s přípravou večerního pikniku?“

„Nechci,“ odsekla holčička.

Joy na to nereagovala. Katiin hlas a pohled napovídaly víc než slova. Dcerka mermomocí usilovala o hádku. Potřebovala vybuchnout a uvolnit napětí, které se v ní hromadilo z nešťastného pocitu, že se jeskyně zavře, ony dvě se odstěhují a všechno bude jinak.

„Já nechci!“ opakovala hněvivě.

„Tak dost,“ napomenula ji Joy přísně. „Gabe neslyší muže v telefonu, když tady tak křičíš.“

„Tak ať!“ vybuchla Kati vysokým hláskem. Ve tváři byla už celá rudá a vztekle přivírala oči. „Stejně odjíždí, tak co!“

Gabe nenechal redaktora domluvit a vypnul vysílačku. Tichými kroky vešel rychle do kuchyně a zastavil se až před Joy. Katiin hlas odrážel matčin výraz – zlost a nevýslovnou bolest. Stačil pohled na Joyinu tvář bledou vyčerpáním a nemusel se na nic ptát.

Nekomentoval obšírně obsah redaktorových dotěrných telefonátů. Gerald Towne se domáhal vysvětlení, proč Gabe neodjel z Cottonwood už před deseti dny, když Číňané přišli s tou úžasnou, zcela nečekanou nabídkou umožňující neomezený pohyb v Tibetu a kontakt s jeho obyvateli.

Číňané mohou každou hodinu změnit rozhodnutí! Nebuď idiot a chyť se životní příležitosti, jinak končíš!

„Myslím, že je čas, aby sis sbalila čisté oblečení,“ připomněla Joy Kati, „Susan odjede hned po večeři a –“

„Já nechci! Ne –“

„Kati,“ vložil se Gabe mezi matku a tvrdohlavou dceru, „tvoje máma má práci. Pomůžu ti balit.“

Dívenka na něho upřela vzpurný pohled.

„Poslyš, knoflíčku,“ pokračoval tiše a klidně, „i když mámu zlobíš a nedovolíš jí dokončit práci, nic nezměníš na tom, že Lost River Cave se zavře. Proto buď hodná a snaž se mámě poslední dny trochu pomáhat.“

Byla to pravda, třebaže jen těžko přijatelná.

Kati konečně našla příležitost k výbuchu. „Nenávidím tě! Jsem ráda, že odjedeš! Dobře že nejsi můj táta!“ vřískala.

Otočila se na podpatku a rozběhla se do svého pokoje, než ji

někdo z dospělých stačil zastavit. Vší silou za sebou práskla dveřmi.

Joy vstala a chystala se jít drzou dcerku umravnit, ale Gabe jí zastoupil cestu. Tvářil se sice zasmušile ale promluvil tiše a klidně.

„Nechci, abys ji trestala za upřímnost.“

„To není žádná upřímnost,“ odbyla ho rozzlobeně, „ale obyčejná

dětská pomsta.“

„Za co?“

„Za co myslíš?“ vyhrkla zlostně. Nedokázala se déle ovládat.

„Protože tě Kati miluje a ty jí odjedeš. Touží, aby ses stal jejím tátou.“ Zhluboka se nadechla, aby se ovládla. „Promiň, nechtěla jsem to tak říct.“

„A jak jsi to řekla?“

„Trochu příliš zostra.“ Šla se znovu posadit k práci. „Dávám jí deset minut na uklidnění a pak tam jdu.“ Do té doby se raději snaž sama uklidnit, pomyslela si sarkasticky.

„Je jí smutno,“ řekl Gabe.

„To neznamená, že si k tobě může takhle dovolovat. Za těch pět týdnů ses k ní choval líp než jiní tátové k dětem za celý život.“

Gabe jen zavrtěl hlavou.

Joy odhodila pero. „Hrál jsi s ní hry, vyprávěl jsi jí o horách, korálových útesech, o džunglích, chodil s ní hledat ještěrky, stopovat kojoty, prohlížet kaktusy. Pral jsi jí oblečení, krmil ji sendviči s burákovým máslem, uspával ji pohádkami.“

„To je hodně málo… Zdaleka to nestačí.“

Rozohněné vydechla. „Pro děti je všechno málo. Vítej do nádherného světa rodičovské péče.“

Ztěžka se posadil na pohovku, zaklonil hlavu a zavřel oči.

Joy pozorovala vrásky na Gabeově tváři a vzpomněla si, kolik se s Kati nasmáli. Tolik toho spolu prožili… Zanechá jí spoustu nádherných vzpomínek, a jak se k němu ta nevděčnice malá chová?

Stáleji to je málo.

Jako mně. Nenasytná holčička.

Když Gabe otevřel oči, Joy už zase soustředěně zpracovávala nekonečnou úřední agentu. Každou hodinou, každou minutou a vteřinou strávenou nad těmi papíry krátila čas mezi přítomností a okamžikem, kdy se definitivně uzamkne vstup do podzemí Lost River Cave. Gabe věděl, jak ji to užírá, prožil s ní přece tolik kouzelných dnů, kdy objevovali dosud nepoznané… Místo aby právě teď pokračovala v průzkumu, sedí nad papíry, vyrábí kopie a naslouchá odbíjení času. Není divu, že se jí chce křičet.

Jako Kati… Jako mně.

Nejraději by vstal, přistoupil k ní a hladil ji po ramenou, aby ji zbavil napětí z přepracování, vnímal v dlaních její tělesné teplo a slyšel ji šeptat díky, až se jí uleví. Přál si nějak jí pomoct, ulehčit jí od povinností, podělit se s ní o dobré i zlé. Zatím bohužel mohl jen

poslouchat tikání hodin napovídajících mu, že ztratil víc než čas. Ztratil lásku ženy.

Jen jedenkrát slyšel Joy vyznat mu lásku, a to ve vzpomínkách a snech. Vyznání, kterým ho před sedmi lety zahrnula, se od ní nyní nedočkal.

Nemůže věřit, že mu odpustila.

Před sedmi lety bylo pro tebe příliš brzy na lásku – a dnes je pro

mě příliš pozdě.

Bytostně toužil po její lásce. Potřeboval ji k životu jako dech, jako Joy samotnou. Jak rád by se dozvěděl, že i ona chce od něho víc než fyzickou rozkoš.

Ze všeho nejvíc však toužil opět získat její srdce. Je tak málo času…

Ohlédl se do minulosti před sedmi lety. Dnes věděl, kolik je v sázce. Podobně jak expedice do oblasti Orinoka i čínská nabídka představovala životní šanci. Nejen že dosud nikdy nebyl v Tibetu, ale nabízí se mu jako první osobě za západního světa pohybovat se svobodně po celé zemi. Nebude potřeba vnímat hranice, politická omezení, mohl by se plně věnovat objevování nádherných horských oblastí a vystoupat na nejvyšší místo zeměkoule.

Odmítnout nabídku znamená konec spolupráce s časopisem, konec přátelského vztahu s redaktorem, který tak nezištně podporoval jeho kariéru.

A kvůli čemu?

Pro ženu, která mě nemiluje.

Ve srovnání s minulostí si vyměnili role. On miluje.

Existují také jiné skutečnosti: Joy není těhotná a není jí dvacet. Nemá zájem o společný život. Gabe může svobodně odjet do Tibetu. Příběh Lost River Cave má dávno dokončený a v batohu připravený pro redakci.

Já osobně připravený nejsem. Váhám… Stále váhám. Tak jako Kati chci všechno.

Jako Kati se bojím, že jsem to už ztratil.

Z přemýšlení ho vytrhlo tiché pleskání bosých nohou vycházejících z dětského pokoje. Čekal, že se zastaví u Joy, aby se

Kati omluvila za výstup a ujistila se, že ji máma má pořád stejně ráda, i když ji zlobí.

Pleskání se nezastavilo a směřovalo k němu. Pak se Kati zastavila a pozorovala ho, jak tu sedí s hlavou zvrácenou a očima zavřenýma.

Podíval se na ni.

Ppzorovala ho vážně, pobledlá a unavená.

Otevřel náruč. Rozběhla se k němu a on si ji posadil na klín. Najednou mu přitiskla tvář k hrudi a hlasitě se rozvzlykala, jako by chtěla za pár vteřin vyplakat všechny slzy.

Gabe něžně hladil rudou dětskou hřívu a konejšil chvějící se tělo. Mezi přerývanými omluvami Kati uklidňoval laskavými slůvky. Jsou stále kamarádi. Lidé nepřestávají být kamarádi jen proto, že se občas na sebe rozzlobí.

Po prudkém výbuchu zůstala Kati unavená a zamlklá, jen občas si rozechvěle povzdechla. Když i to přestalo, spočívala Gabeovi mlčky v náruči a jen se na něho dívala.

„Už to přešlo?“ zeptal se tiše. „Jo.“

Najednou ho bez varování prudce objala a láskyplně políbila na tvář. „Miluju tě tak moc jako mámu.“

Než mohl zareagovat, seskočila mu z klína a tanečními poskoky mizela z obývacího pokoje. Vzápětí zařinčely skleněné dveře na verandě.

„Susan!“ volala Kati přes dvůr vesele. „Začneme už připravovat piknik?“

Gabe obrátil hlavu k Joy. V očích se jí třpytily slzy.

Okamžitě sklopila zrak, aby jí neviděl do tváře, a pokračovala v práci.

Rád by k ní přistoupil a ukonejšil ji v náruči. Ze všeho nejvíc si přál vymazat minulost, zastavit čas a nevnímat nic než vzájemné objetí. Žádné Orinoko před sedmi lety, žádný poslední den zítra.

Nic než oni dva… a láska.

Jenže čas se netočí v kruhu a nevrací se, opakoval si Gabe zoufale. Čas jde pouze vpřed a já musím jít s ním.

Nechci! napovídal mu vnitřní hlas jako ozvěna Katiina vzteklého

křiku.

Tak zůstaň.

Se ženou, která mě nemiluje a bez práce? Jak víš, že tě nemiluje? Zradil jsem ji. Jak může milovat zrádce a zbabělce? Odpustila ti.

Opravdu? Tak proč si se mnou odmítá promluvit o budoucnosti, o lásce? Protože mě nemiluje a nemáme společnou budoucnost.

Hlupáku. Proč potom s tebou spí?

Je náruživá. S ní jsem skvělý milenec. A bez ní jsi blázen.

Prudký vnitřní dialog se valil jako lavina Gabeovou myslí všemi směry, připomínal proud Lost River, narážející na překážky, podemílající staré bariéry v naději, že na staré otázky najde nové odpovědi a řešení.

Zítra dopoledne vyprší čas. Pak se bude Towne dožadovat odpovědi.

Nechci! nebude stačit.

Třicet jedna

GABE NECHTĚL ZKAZIT PIKNIK, na který se Kati těšila jako na předčasné Vánoce. Potlačil ponuré myšlenky, seděl s dcerku na klíně a milovanou ženou schoulenou po svém boku u ohně a poslouchal trampské písně. S každou další vzdoroval myšlence, že toto je možná poslední šance vzhlížet s Kati k Jiskřivé řece a přepočítávat životní šance.

Když se poslední tón posledního songu rozplynul v noční poušti, odnesl spící dcerku do Susanina starého stejšnu, který měl zadní část upravenou na spaní. Opatrně uložil Kati vedle spící kamarádky, políbil ji do vlasů, zapnul bezpečnostní pásy a obě dívenky pečlivě přikryl.

Když konečně zvedl hlavu, viděl, jak ho Fish zamyšleně pozoruje pronikavým pohledem.

Gabe se otočil a odcházel k Joyinu domku. Zajde dovnitř a počká na ni. Ani nerozsvěcoval, potmě se díval z okna, jak stejšn odjíždí do noční pouště. Hned nato zahlédl Joy. Přešla přes prašný dvůr a mířila domů. V bledém světle úplňku jí vlasy hrály všemi odstíny zlaté a stříbrné, což celé její bytosti dodávalo ještě víc éteričnosti. Gabeovi v tu chvíli připomínala onu snící ženu mezi křišťálovými jezírky. Zaplavila ho směsice zvláštních emocí, které nedokázal v tu chvíli pojmenovat až na jednu – vášeň. Přítomnost Joy vždy spojoval s vášní.

Jen co se za ní zavřely prosklené dveře verandy, sevřel ji v náruči. Hlas měl zastřený smutkem a touhou. Dnes po ní toužil nejen fyzicky. Dnes od ní chce slyšet to, co sedm let zná pouze ze snů a představ.

Miluju tě, Gabe.

Pak se jí zeptá, zda s ní může sdílet budoucnost. Teprve poté bude s jistotou vědět, že chce jeho i otce pro svou dceru.

Vtiskl jí na rty ohnivý polibek.

„Když tu Kati není, stýská se mi po ní,“ řekl, „ale mnohem smutnější je usínat sám.“ Usmála se a objala ho pevněji.

„Zbožňuju usínání, když se mi choulíš v náruči,“ dodal, „a probouzení, když cítím na kůži tvůj dech. Rád se na tebe dívám, mluvím s tebou, podílím se o zážitky. Ach, bože,“ povzdechl si a něžně se dotkl rty její šíje, Jak já tě rád poznávám. Jsi pokaždé jiná… Jako Voices a ta snící žena zpíváš mé duši, koluješ mi v žilách.“

Cítila Gabeův tep, nedočkavé chvění rukou, když ji začal svlékat. Tušila, že kromě fyzické touhy je to tentokrát něco hlubšího a prudšího.

Pochopila, že ho děsí ubíhající čas, budoucnost, která se na ně řítí jako nekonečná věčnost naplněná pomíjivými sny. Joy měla nutkání vykřičet svůj protest nahlas. Zpočátku žila v přesvědčení, že nedává Gabeovi víc než své tělo a odborné znalosti.

Nyní věděla, že to nebyla pravda.

Nebuď hloupá, napomínala se přísně. Sex a spolupracovník je jediné, co si mohu dovolit, o nic jiného jsem také neusilovala a nic jiného také nechci.

Nedopustí, aby prošla podruhé stejným martyriem jako před sedmi lety. To je naprosto vyloučeno. Uchová si na Gabea jen vzpomínky, nikoli lásku, a ty budou stejně dokonalé jako ona žena snící v kameni, zahalená závojem vodní mlhy.

Joy zašeptala Gabrielovo jméno, oběma rukama mu hrábla do hustých, hedvábných vlasů a přidržela si jeho ústa na pulzující tepně. Rty sklouzly po křivce šíje, krátce se dotkly míst, jichž se před okamžikem dotkl prsty, když ji svlékal.

Špička ňadra vyčnívala ve stříbrném šeru jako tmavý stín na bledé kůži. Když ji Gabe pohladil jazykem, Joy strnula a vzepjala se mu vstříc.

„Jsi tak krásná,“ šeptal a laskal bradavky nestoudně chtivé rozkoše.

Pozorovala Gabeovu snědou tvář a lesklý hrot jazyka. „Ne. Ty jsi krásný,“ řekla.

S úsměvem jen zavrtěl hlavou. Nasával vůni sametové kůže a vychutnával si reakci bradavek na letmé doteky.

Joy přejela konečky prstů linii Gabeova tmavého obočí, pohladila ho po tváři a opsala křivku smyslných rtů.

„Dotýkáš se mě nádherně,“ zašeptala, rozechvělá očekáváním.

„Ano?“ Něžně stiskl zuby jednu bradavku.

V tom okamžiku ucítila Joy v podbřišku žár. „Ano“ vydechla. Když Gabe vklouzl rukou do rozepnutých džínsů, aby se přesvědčil, jak po něm hoří Joyin horký klín, srdce se jí zastavilo a zaplavila ji vlna sladké malátnosti.

„Chci tě cítit v sobě,“ zasténala naléhavě. „Přestaň mě už dráždit. Chci –“ Slova zanikla v prudkém přívalu rozkoše, když ji Gabe začal dráždit hlouběji a dotýkal se nejintimnějších míst. Připadalo jí, že se celé její tělo roztavuje až do kostí. Jako omámená se k němu přitiskla a rytmicky pohybovala boky, aby mu naznačila, jak silně si přeje splynutí.

Přesně tak se chovala před sedmi lety.

I on reagoval podobně – jako samec, který hrdelním zasténáním vítá vstřícnost svého protějšku.

Joy pohybovala boky důvěrně a s jistotou, že očekávání bude splněno, těšila se, až se dočká uvolnění napětí, které cítila v Gabeových napnutých džínsech. Štíhlá ruka se vkradla do míst slibujících ukojení, objala prsty horký úd, zlehka ho tiskla a hladila odměnou za vlastní prožitek rozkoše.

Gabe postřehl, jak se jí výraz stahuje zvyšujícím se napětím. Zorničky se jí rozšířily, rty zrudly a ňadra vystoupla vzrušením. Téměř drsně přitiskl rty k jejím ústům, jednou rukou jí položil na boky a přitiskl ji k sobě, druhou citlivě dráždil vlhký klín.

Náhle se otřásl po celém těle a odstoupil od ní.

„Gabe?“

„Jakmile se tě dotknu, musím si tě vzít,“ řekl ochraptěle.

„Vždycky to tak bylo. Nikdy se tě nenasytím.“

„Já prožívám totéž,“ zašeptala a nepřestávala se provokativně houpat v bocích. „Chci tě. Vezmi si mě. Chci, abys mě naplnil a zůstal ve mně. Zanechej mi vzpomínky na celý zbytek života.“

Zamrazilo ho. Nepřeje si, abych zůstal. Vyžaduje ode mě jen sex a vzpomínky. Přesto nemohl udělat víc, než jí dát, co si přeje v naději, že tentokrát… tentokrát rozpozná jeho lásku.

A bude ji opětovat.

„Ano,“ řekl tónem nasyceným již těžko ovladatelnou fyzickou touhou.

Objal ji, zvedl do náruče a odnesl do ložnice na lůžko zalité proudem měsíčního světla. Pomalými pohyby jeden druhého svlékali, jako by v němém souhlasu co nejdéle prodlužovali chvíli blaženého napětí. Když zůstali oba pouze v transparentním stříbrném závoji, Joy ležela otevřená a dychtivá milence přijmout, on se na ni jen mlčky díval.

Chystala se promluvit, pobídnout ho, když se jí při pohledu na jeho zmučenou tvář slova zadrhla v hrdle. Stejně ji pozoroval před sedmi lety, než se spolu milovali poprvé.

Je to teď naposled? Právě proto se tváří tak zoufale? „Gabrieli, co“

Nedořekla. Vzal si její tělo. Hluboko, drsně do ní vstoupil. Ten pocit naplnění byl tak úžasný, že se zachvěla a jen tlumeně zasténala. Stejně intenzivně i on vnímal sevření jejího úzkého klína, na okamžik měl pocit, že se rozplyne rozkoší, ale věděl, že to ještě

zdaleka není stav nejvyšší extáze.

Pohyboval se zvolna, Joy se přizpůsobila jeho rytmu a po chvilce se zachvěla, Gabe cítil její křečovité stahy. Zrychlil tempo, aby jí dopřál ještě silnější orgasmus bez ohledu na to, že zdržel vlastní vyvrcholení.

Když už nekřičela slastí a jen se pevně tiskla k jeho tělu, znovu se pohnul, ponořil se do ní co nejhlouběji, přerývaně vydechl její jméno a vychutnával pocit božské blízkosti. Ležela pod ním s očima přivřenýma a při každém jeho nepatrném pohybu sebou křečovitě trhla, jak vyvrcholení doznívalo.

Pak ho pevně objala v bocích, aby ho v sobě cítila až po samý kořen penisu a umožnila mu nabažit se jejího rozpáleného klína. Reagovala na dráždění jazykem, špičkami zubů, vpíjela do sebe každé jeho slůvko a žádostivě se vzpínala proti jeho tělu. Doslova labužnicky si vychutnávala na dotek pevné svaly hýždí a oblých, úzkých boků, vyprovokovala ho až k hranici, kdy vůle selhává.

„Ne,“ zamumlal a kousl ji do rtu, „nenechám tě pozadu. Počkám, lásko.“

V následujícím okamžiku oba strnuli a přestal existovat čas, vzpomínky, sny a měsíc jim cudně dovolil vznést se na stříbrném oblaku své záře do výšek slastné beztíže.

Políbil ji na čelo a tvář, na rty, vtiskl polibek do něžné křivky šíje, do vlasů, na chvějící se řasy. Čekal, kdy uslyší slova, která před sedmi lety nevnímal.

Zaslechl spokojené vzdech.

„Joy, lásko, já –“

„Odjíždíš,“ přerušila ho rychle s očima ještě zavřenýma. „Ano, já vím. Vím to odjakživa.“

„To není –“

Teď otevřela oči a pokračovala. „Nějak to s Kati zvládnu.

Důvěřuješ mi snad, ne?“

Zadíval se jí do očí. Zračila se v nich únava a bezútěšnost.

„Miluju Kati. Řekněme jí to společně.“

„Už to ví.“

Smutně se usmál koutkem úst. „Ženská intuice?“ Joy se uchichtla, což si vyložil jako souhlas. „Kdy odjíždíš?“

„Zlato –“

„Kdy? zopakovala důrazně otázku.

„Měl bych odjet zítra, ale pokusím se zůstat, dokud se jeskyně nezavře.“

Ta slova zapůsobila na Joy jako ledová sprcha.

„Vrátím se co nejdřív. Dej mi šanci, Joy. Chci s tebou žít a nezůstat jen vzpomínkou.“

Zítra.

Připadala si jako před sedmi lety, když úpěnlivě prosila, aby zůstal aspoň jediný den, minutu, ještě chvíli. Nemohla se ubránit pocitu, že i nyní prosí, že čas se v bludném kruhu vrací a ona propadá stejné lítosti a strachu, které ji tenkrát málem zničily.

Ne. Tentokrát určitě ne. Nedopustím to, protože teď ho nemiluju. Nemůžu.

Proměnila se v kus ledu, veškerý oheň náhle uhasil jako zásahem zlé moci. Úporně hledala místo, kam by se mohla skrýt, zatáhnout za

sebou černou clonu a nikdy už nespatřit záblesk světla. Minulost se opakuje. Zakousla se do ní a velkými sousty ji začíná požírat.

Jenže tu přece je podstatný rozdíl. Není těhotná, jak si to ve skrytu duše přála.

Zítra.

Je to horší než před sedmi lety.

Gabe si obrátil Joyinu tvář k sobě, aby jí viděl do očí. „Slyšela jsi

mě, lásko?“

Při pohledu do její tváře zaúpěl. Tentam byl úsměv, zmizela radost a jas vyzařující z šedivých očí.

„Nebudu dlouho pryč,“ ujišťoval ji. „Přísahám, že Orinoko se nebude opakovat.“

Neslyšela. Existoval pro ni pouze fakt, že Gabe zítra odjíždí a její život se propadne do prázdna. Už se nedokázala bránit slzám. Usedavě se rozplakala a vyhrkla: „Ale já nejsem těhotná.“

Gabe na chvilku zaraženě pozoroval, jak Joy křečovitě vzlyká. Tak přece čeká dítě! Láskyplněji objal. Záměrně se celou dobu nechránila. Oddala se mi stejně spontánně a bez zábran jako před sedmi lety.

Miluje mě, třebaže to odmítá připustit.

„To je úžasné, lásko,“ přitiskl jí tvář do vlasů. „Neplač, všechno je v pořádku,“ uklidňoval ji horlivě. „Zůstanu u tebe, postarám se o tebe. Miluju tě jako vlastní život. Naše dítě se narodí do mé náruče, ne do cizích rukou. Už tě tu nenechám samotnou.“

Mezi vzlyky zachytila několik Gabeových slov a pochopila, že jí nerozuměl. Zvedla k němu hlavu a promluvila co nejzřetelněji.

„Ale já nejsem těhotná, přestože jsem to chtěla. Přála jsem si zabránit, aby Kati zůstala jedináčkem, a porodit druhé tvé dítě se mi zdálo nejrozumnější řešení. Zůstali bychom přáteli. Bez závazků, dopřála bych ti svobodu, mohl bys jet do světa, kdykoli by se ti naskytla výhodná nabídka. Bohužel přišla moc brzy. Odjíždíš a já jsem nestihla otěhotnět.“

Její slova se mu zabodávala do duše jako ocelové skoby do skály. Je navždy odsouzen k bolesti a výčitkám, že zradil. „Jedině proto jsi se mnou spala? Kvůli druhému dítěti? Neodpustila jsi mi a kromě

toho mě ani nemiluješ. Kristepane, jsem já to ale hlupák! Miloval jsem tě. Obětoval bych cokoli, jen abych mohl s tebou zůstat, a tys mě použila jen jako dárce spermatu.“

Joy přes pláč neslyšela Geabeovy výčitky, viděla jen tvář poznamenanou hlubokou křivdou a smutkem.

Vstal prudce z postele a začal se beze slova oblékat. Doslova to v

něm vřelo vztekem.

Použila mě jako hřebce.

U dveří se obrátil a změřil si Joy chladným, cizím pohledem.

„Jestli ses zmýlila, a jsi opravdu těhotná, zavolej bráchovi. Vy dva si umíte povyprávět o starých časech. Pak kontaktuj mého advokáta a vyjednej si finanční podporu a práva návštěv obou mých dětí.“ Po těch slovech za sebou vztekle práskl dveřmi a byl pryč.

Zastavil se ve svém srubu, jen aby se převlékl a naházel do kabely nejnutnější věci. Zbytek mohou poslat za ním, kamkoli ho osud zanese – do Tibetu nebo Timbuktu, vlastně je úplně fuk, do kterých končin světa. Hodil kabelu do pronajatého džípu, skočil za volant a šlápl na plyn, až kola divoce zahrabala v drobném štěrku parkoviště. Mířil do Cottonwood Wells. Motor několikrát úzkostně zavyl, jak prudce přeřadil ve snaze co nejrychleji se vzdálit přítomnosti, minulosti…, snad i budoucnosti.

Zmizet sám před sebou.

Nejel však dost rychle, aby při každé zatáčce na něho čekal přelud vlastního já… v podobně blázna.

Třicet dva

JOY LEŽELA BEZ POHNUTÍ ještě dlouho poté, co doznělo hučení motoru Gabeova vozu. Připadalo jí, že se propadá do bezedné propasti času a zalyká se pod tíhou ztráty a hořké lítosti.

Už roky se takhle necítila – totálně vyčerpaná, prázdná, neschopna ani plakat. A stejně jako tehdy její tělo toužilo zůstat volné, pohnout se a udělat něco, neležet a čekat, že uslyší starý džíp přijíždět zpátky a Gabe ji sevře v milující náruči, aby ji slíbil, že už ji nikdy neopustí.

Opustil ji.

Opět ji tu nechal samotnou.

Tak jako tenkrát i nyní se ztěžka zvedla z postele a v koupelně na sebe pustila ledovou sprchu. Mechanicky se oblékla, jednu vrstvu pracovního oděvu na druhou, připravena hledat útěchu v podzemní kráse Lost River Cave.

Tiše za sebou zavřela dveře domku. „Jdeš dolů?“ zadíval se na ni Fish zkoumavě. Joy byla příliš pohroužena do vlastního nitra a vylekalo ji, že se jí kolega tak nečekaně připletl do cesty.

„Jo,“ odpověděla stručně prázdným, nepřítomným, cizím hlasem, ale bylo jí to jedno. Sama sobě byla cizinkou, její pravé já zemřelo před sedmi lety.

„To Gabe měl tak naspěch?“ zeptal se Fish.

„Jo,“ odpověděla.

Mlčky jí vzal z ruky klíčky od džípu a pronikavě hvízdl do noci.

„Hej, Davy! Zvedni zadek, jdeme dolů.“

Davy se celý zrůžovělý objevil na prahu svého srubu, za zády mu vykukovala Maggie. Zdálo se, že je nějaká zadýchaná. „Doktorka říkala, že ne –“

„Hned“ nenechal ji Fish domluvit.

„No dobrá, dobrá. Krucinál…“ Ozvalo se bouchnutí dveří.

„Ne, Fishi. Není třeba, aby –“ začala Joy.

„Za pět minut jsem zpátky,“ přerušil ji Fish a galantně jí otevřel dveře vozu. „Hezky se posaď, než se mi tady složíš.“

S těmi slovy se pustil v poklusu ke srubu, kde ukládali pracovní pomůcky. Klíčky od džípu si odnášel s sebou.

Joy se posadila a bezmyšlenkovitě zírala do prázdna. Ten trik se naučila před sedmi lety… Nebo se aspoň domnívala, že ho ovládá. Před očima se jí přes veškeré odmítání neustále zjevovala Gabeova rozzlobená tvář s ublíženým, bezradným pohledem. Nepomohlo zavírat oči. Stál tu před ní jako neodbytný fantom.

Davy s Fishem přicházeli společně.

„Tak jsem tady,“ hlásil Davy. „No, co se…“ Při pohledu na Joy mu slova ztuhla na rtech. Obrátil se na Fishe.

Ten zavrtěl hlavou a palcem mu pokynul k zadnímu sedadlu.

Davy nebyl natvrdlý a Fishův vážný výraz a Joyina bledost mu napověděly, že mlčení je v té chvíli nejlepším řešením.

Beze slova pak všichni tři zamířili krkolomným terénem pouštní cesty k vchodu do Lost River Cave. Joy vstoupila do podzemí jako druhá. Zamlklou sestavu uzavíral Davy a v duchu uvažoval, co se tu k čertu vlastně seběhlo.

„Dneska večer tě jistím, doktorko Andersonová,“ konstatoval Fish a už si navlékal jističi popruh.

Neprotestovala. Připnula se k lanu a začala se spouštět do neposkvrněné, přívětivé tmy. Slaňovala rychle a se sobě vlastní rutinou – nebo aspoň se to zdálo. Jakmile došlápla na dno, vyrazila dál, aniž počkala, až se k ní kolega přidá.

„Lano volné!“ hlásila bez zájmu a tak tiše, že ji nahoře asi ani neslyšeli. Davy se hned chystal lano vytáhnout, ale Fish ho gestem ruky zarazil. „Ne,“ řekl. Sundal si jističi popruh. „Jdu dolů, ty zůstaň, abys mohl jistit Gabea.“

„Cože? A kdy dorazí?“

„Možná nikdy,“ pokrčil Fish rameny, „ale v každém případě by byla škoda, kdyby se mu něco stalo, když se k ní vrátí. V životě jsem nepoznal větší tvrdohlavce, než jsou tihle dva.“

„Tak už vyklop, co se děje,“ vyzvídal Davy, zatímco si ověřoval bezpečnou jističi pozici. „Proč mám čekat na Gabea, když ani nevíš, jestli se vůbec objeví? A proč se doktorka tváří, jako by jí někdo umřel?“

„Gabe ji zase opustil.“

„Zase?“

„Je Katiin táta.“

S těmi slovy Fish zmizel ve tmě chodby. Věděl, že Joy dole na nikoho nečeká, a bude si muset pospíšit, aby ji dostihl.

Přesto mu v kuželu unikala vstříc nekonečné noci. Zastavila se, jen když se potřebovala jistit při sestupu po příkrém srázu do Gotcha. Ani jeden z nich cestou dolů nepromluvili, jako by soustředěně naslouchali šumění Voices.

Joy dokonce nevnímala ani sametové tóny v Maze, naslouchala jen vlastnímu bušení srdce. Konečně se vynořila ze Small Favors a spustila se do kouzelného zámku nesoucího její jméno. Rychlými kroky míjela třpytící se krasové útvary a ani se po nich neohlédla. Hlavou jí jako zmatená ozvěna vířila jediná věta: Gabe je pryč.

Je to naprosto v pořádku, protože tentokrát do něho nejsem zamilovaná. Nemůžu ho milovat.

Fish ji následoval v diskrétní vzdálenosti. Pozoroval, jak se zastavila před útvarem, který nazvala Dreamer. Podle její strnulé pózy pochopil, že mířila právě sem, a chvíli tu zůstane. Neslyšnými kroky se vrátil k místu, kde se ve vzduchu houpalo volné lano, a čekal, jak se budou události dál vyvíjet.

Joy částečně zaregistrovala, že Fish odešel. Je sama a může se přestat ovládat. Samota jí stejně jako před sedmi lety umožní otevřít se konejšivé noci.

Hlasy Voices pronikly závojem strachu, zlosti a zármutku, šeptaly její duši.

Miluju ho.

Nikdy jsem ho nepřestala a nepřestanu milovat.

Je součástí mého já, tak jako voda sní ve skrytých zákoutích Lost River Cave. Ať jsem zde nebo ne, vidím nebo zavřu oči, jeskyně dál žije, proměňuje se a s každou další kapkou, každým okamžikem nabývá na kráse.

Tak jako láska.

Roste a prohlubuje se, ať chci nebo ne, proniká mnou, ničí mě i

mění, to vše současně v čase, který nahání strach i přináší radost.

Miluju ho.

Pomalu klesala k zemi do pózy kamenné snící ženy a vnímala jen šumění tisíce melodií. Po dlouhé chvíli si sundala přílbu i rukavice, zhasla lampu. Nepotřebovala zrak, aby viděla. Poddala se snům, živeným kapkami vody stékajícími po chladné skále, kapkám, z nichž se rodila krása na místech dávné prázdnoty.

Nějak tě najdu, Gabrieli, i kdyby to mělo trvat dalších sedm let. Láska v nás zůstane. Poroste jako tenhle chladný kámen a bude k nám zpívat tisíci tóny. I kdybys mě znovu a znovu opouštěl, láska zůstane. Bude čekat skryta v nás jako tahle nádhera ve věčné noci a čekat na své objevení. Naše láska. Protože i ty mě miluješ, Gabrieli.

Lásku jsem vyčetla z tvého zlostného a zoufalého výrazu, když jsi mě opouštěl. Cítil ses podvedený stejně jako kdysi já. Než okusíš drsný pocit zrady, můj hořkosladký milence, musíš se nejprve odevzdat lásce… a ztratit ji.

S očima zavřenýma a myslí ponořenou v kajícném rozjímání nevnímala nic než tlumenou hudbu rodící se krásy. Šumění tajemného vodopádu pohltilo blížící se kroky. Nepostřehla, že ji v jednom okamžiku zalil kužel světla, který okamžitě zhasl.

Gabeovi stačil jediný pohled. Nikdy nezapomene na tu scénu: Joy před kamennou postavou snící ženy. Po tváři jí stékaly slzy jako pramínky vody po navždy spícím, lesklém kameni.

Opatrně si sundal přílbu a poklekl do sametové tmy vedle Joy. Rozhodnými, ale současně klidnými pohyby si stáhl z rukou rukavice a vzal ji za ruce.

„Nehodlám být dvojnásobný blázen,“ promluvil tiše.

Jeho zastřený šepot přerušil nekonečnou píseň skal a pronikl hluboko do Joyiny duše. Jediný hlas, jediná píseň…

„Bez tebe bych stejně žil jako v kleci, protože bych tě stále hledal uvězněný za mřížemi osamění.“ Přitiskl si její ruku na tvář a lehce ji políbil do dlaně. „Dám ti dítě, po kterém tak toužíš, ale nejprve si mě musíš vzít, žít se mnou, dovolit mi, abych se o tebe a Kati staral, jak jsem to měl udělat hned poprvé.“

Ruka na jeho tváři se pohnula, jako by si chtěla dotekem ověřit, že nejde o přelud. Pak Joy pomalu propletla své prsty s jeho.

Znovu začal volně dýchat.

„A co Tibet?“ zeptala se šeptem. Cítila, jak pokrčil rameny.

„Přijdou jiné raportáže,“ řekl, jiné knihy. Teď jsem tu pro tebe, Joy, a pro Kati.“

„Ale –“

„Dospělý člověk se někdy dostane do situace, kdy se musí rozhodnout,“ pokračoval. „To jsem před čtyřmi lety ještě nechápal. Rozhodl jsem se pro vás dvě, Joy. Z nabídek si vyberu místa, kam budete moci jet se mnou. Vím, že to nerada slyšíš,“ dodal a rty ji něžně šimral po dlani, „ale miluju tě. Trvalo mi dlouho, než jsem pochopil, že láska k tobě mi dává odpověď na spoustu otázek. Teď to vím a miluju tě, i když ty mé city neopětuješ. Prostě to jinak nejde.“

Joy s hrdlem sevřeným dojetím vnímala mezi prsty Gabeovy horké slzy. Vztáhla k němu ruce.

Znovu slyšel slůvka, která ho pronásledovala ve vzpomínkách a snech, skryté odpovědi na své otázky.

„Miluju tě,“ zašeptala mezi polibkem. V tu chvíli nevěděla, čí slzy cítí na rtech. „Půjdeme s tebou, kam si budeš přát, nebo zůstaneme doma, když to bude nutné. Ale –“ Zaváhala a pak řekla téměř nedočkavě: „Kati i já bychom velice rády poznaly Tibet. Naše dcerka dychtí poznat aspoň kousek Jiskřivé řeky, tak jako její rodiče. Jestli to není možné teď, tak možná někdy jindy. Jsi ve své práci dobrý, Gabrieli, a já ti ve tvých cestách nikdy nebudu bránit. Jen se k nám vrať a miluj nás, protože i my tě velice milujeme.“

„Myslíš to vážně?“ zeptal se. Stále ji přitom držel, jako by se bál, že se mu rozplyne mezi prsty a zmizí spolu s kapkami ve vodopádu Lost River Cave. „Skutečně byste se mnou rády cestovaly?“

„Kamkoli. –“

Vtiskl tvář do křivky její šíje a najednou se před ním otevřela brána širokých možností. „Můžeme přece mít všechno, ne?“ zeptal se rozechvěle. „Lásku, děti, a přitom prozkoumávat svět.“

„Za pokus to stojí, ale nebude to snadné.“

„Volili jsme někdy snadné cesty?“ zažertoval.

„Ne,“ rozesmála se Joy tiše, „nikdy.“

Smích obou i slova vyznání se vznášely v Joy’s Castle a někde nahoře splynuly s tisíci tóny chimérických pěvců… Láska šeptala v kameni, tvořila nekonečně se proměňujících svět, nečekanou a věčnou krásu samotné Lost River Cave.

Třicet tři

STAROBYLÉ MĚSTO SVÍTILO a snilo v řídkém, chladné vzduchu vlastní sen bez ohledu na čas. Na pohled působilo jako sousoší vytesané z krémově bílého kamene, zdobeného perleťovou šedí a rezavě hnědou barvou drobnějších prvků. Výšiny kolem svatého města Lhasa se pravidelně stávaly oblíbeným tábořištěm nomádů, kteří zde mohli svobodně provozovat svůj odvěký způsob života. S tmavými stany ostře kontrastovaly jasné barvy všelijakých praporků, symbolů modliteb, uvázaných u vysokých tyčí a na šňůrách. Každý pohyb praporku představoval modlitbu k tibetským bohům. Vybledlé i nové praporky křiklavých barev visely na každém keři a vyjadřovaly oddanost bohu.

Kati tyhle kousky hadříků třepotajících se ve větru fascinovaly, ale nikdy se jich nedotkla. Nezapomněla, co jí táta vysvětlil: To jsou modlitby, knoflíčku. Svět potřebuje co nejvíce modliteb.

Za sebou slyšela veselý křik svých nových kamarádů, s nimiž si hrála na honěnou mezi stany. Jen s nasazením všech sil stačila dětem pastevců, jakkoli vypadaly nemotorně v neforemném oblečení, které běžně nosily, aby jim nebyla zima. Při hrách se Kati učila jejich slova a ony pochytily pár anglických výrazů. Společně se pouštěli do každé lumpárny, když se děti pastevců zrovna nemusely učit psát nebo nepomáhaly rodičům shánět stáda.

Kati si ve společnosti domorodých vrstevníků užila legrace téměř jako s vlastními sourozenci. Nyní však přišel čas odjet na jiné místo, do jiného tábora nebo města, o kterém má táta psát. Bylo jí smutno, že se musí s těmi báječnými kamarády rozloučit, ale na druhé straně dychtila po nových zážitcích.

„Kati?“

Obrátila se po hlase. „Tady jsem!“

Joy s Gabem kráčeli ruku v ruce dcerce naproti. Kati se uculila a hned nato se rozpustile rozesmála nahlas. Mít tátu je báječná věc. Má si koho dobírat a máma vůbec není tak unavená jako předtím. Taky se mnohem častěji směje a je s ní víc legrace.

„Rozloučila ses se všemi?“ zeptala se Joy.

Kati přikyvovala, až jí rusé lokny rozpustile poskakovaly. Právě vlasy si Kati získávala tak rychlé nové kamarády v každém táboře. Tibeťané považovali zrzavou barvu za velmi exotickou.

„Darovala jsem jim ty tvoje peprmintové bonbony a oni mi dali něco, co neumím vyslovit, ale chutnalo to odporně. No, vsadím se, že jim ty bonbony taky chutnaly hnusně.“

Gabe se smíchem zvedl Kati do náruče. Objala ho nohama kolem boků a přitulila se k němu.

„Máme pro tebe radostnou novinu, knoflíčku.“

„Bratříčka nebo sestřičku?“ vyhrkla holčička okamžitě.

„Něco trochu jiného,“ vyvedla ji Joy z omylu, „vzpomínáš si přece, že jsem ti vysvětlovala, jak dlouho trvá, než vyroste tak kouzelné miminko jako ty.“

„Tak co to je za novinu?“ pištěla Kati netrpělivě.

„Tatínkova reportáž o Lost River Cave vzbudila velký zájem. Budeme moci jeskyni znovu otevřít a pokračovat ve výzkumu přinejmenším dalších pět let. Nějaký čas potrvá, než se vše připraví, ale –“

„Přijede Fish, Maggie a Gravybear?“ přerušila ji dcerka a vzrušeně poskakovala Gabeovi v náruči.

„Fish s Maggií určitě,“ přikývla Joy. „Davy musí nejprve dokončit pro svého zaměstnavatele nějaké mapy a to mu potrvá rok. Jeskyni otevřeme asi za šest měsíců, hned po návratu z Tibetu.“

„Davy přijede brzy za Maggií,“ políbil Gabe Kati na čelo.

„Zasnoubili se, proto si nemyslím, že jí dovolí zůstat někde dlouho bez něj.“

„Zasnoubili? To znamená, že dělají miminka?“ Gabe s Joy se snažili tvářit vážně.

„Chvíli asi ještě ne,“ odpověděla Joy se špatně skrývaným úsměvem.

Gabe s Kati zamířil k oprýskanému landroveru, jedinému svému dopravnímu prostředku, někdy dokonce v roli ložnice.

„Počkej,“ zarazila Kati tátu. „Ještě musím něco udělat.“

Jakmile ji Gabe postavil na zem, pelášila ke šňůře s praporky, napjaté mezi dvěma tyčemi. Vytáhla se na špičky a pečlivě uvázala na prázdné místo svou vlastní modlitbu. Praporek se vesele zatřepotal ve větru a poslal k nebesům zvláštní prosbu. Kati se šťastným úsměvem chvilku pozorovala pestrou látku a pak se vrátila k rodičům.

Teď si byla jista, že už to nepotrvá dlouho a bude mít konečně sourozence.

Nemýlila se.