Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Středověk 1 - Nevěsta z Blackthornu

1

Jaro za vlády Jindřicha I., severní Anglie

Zvuk válečného rohu proťal ticho dne a oznámil, že na Blackthorne Keep přijíždí nový pán.

Jako by uposlechly této výzvy, vylouply se z mlhy temné obrysy… Rytíř v plné zbroji na hřbetě mohutného hřebce. Kůň a jezdec jako by tvořili jedinou bytost, nerozdělitelnou, pulzující vášnivou mužnou silou, jež jim v krvi zpívala jako bouře.

„Říká se, že to je sám ďábel, má paní,“ zamumlala vdova Eadith.

„Tohle se vykládá o všech normanských rytířích,“ sdělila Meg své komorné s klidem zoufalce, „a přitom jistě i mezi nimi lze najít muže laskavého a ušlechtilého srdce.“

Eadith ze sebe vyrazila zvuk, jenž připomínal potlačené zasmání.

„Kdepak, má paní. A jinak se hodí, že váš ženich nosí drátěnou košili a sedí na ohnivém hřebci. Šeptá se cosi o válce.“

„Žádná válka nebude!“ prohlásila Meg rozhodně. „To proto se vdám – abych ukončila krveprolití.“

„Jen abyste se nemýlila. Válka je určitě výnosnější než svatba,“ prohlásila Eadith s pochmurným uspokojením. „Smrt normanským dobyvatelům!“

„Mlč!“ napomenula ji Meg tiše. „O válce nechci slyšet ani slovo!“

Eadith stiskla nesouhlasně rty, ale skutečně zmlkla.

Meg stála u vysokého okna hradu, pohledu zvenčí zakrytá přivřenou okenicí, a hleděla do kraje v naději, že zahlédne ujíždějící družinu, jež jistě doprovází toho válečníka, co se má v dohlednu stát jejím manželem.

Ale za válečným ořem se nepohnulo už nic, jen stříbřité kotouče mlhy válející se po polích. Na válečný roh zatroubil kdosi ukrytý v lese, jenž ležel až za obdělanými lány, které patřily k hradu.

Pádící kůň a rytíř oděný do drátěné košile se každým okamžikem zvětšovali, mířili tryskem k hradu a očividně nepociťovali sebemenší strach. Za rytířem však nespěchali žádní sluhové, žádná pážata nevedla další válečné hřebce či valachy obtížené zavazadly či třpytnými kovovými symboly války.

Proti všem zvyklostem se Dominic le Sabre blížil k saskému hradu bez ničeho, pokud se nepočítá hluboký tón válečného rohu.

„Tenhle je namouduši ďábel v lidském těle,“ poznamenala Eadith a pokřižovala se. „V životě bych se za něho neprovdala!“

„Svatá pravda. On totiž dostane mou ruku, ne tu tvoji.“

„Kéž vás Bůh ochrání,“ zabručela Eadith. „Chvěju se o vás strachy, má paní, protože nemáte dost rozumu, abyste se strachy třásla sama.“

„Jsem poslední z prastarého a hrdého rodu!“ pravila Meg zastřeným hlasem. „Proč by se dcera Glendruidů měla třást před bezejmenným normanským parchantem?“

Ale už během těchto slov přejel Meg po zádech ledový strach. Čím více se Dominic le Sabre blížil, tím více se obávala, že její komorná má pravdu.

„Bůh buď s vámi, má milá paní, protože najisto je to ďábel sám!“

Eadith se při tom povzdechu opět pokřižovala.

S vnějším klidem sledovala Meg rytíře, který se rychle blížil. Tak tohle je muž, jenž ji vyhlásí za svou nevěstu a spolu s tím si bude činit nárok i na rozlehlé panství, jež má Meg zdědit po blížící se smrti svého otce.

A právě tohle byla ta vějička, jež přilákala slavného normanského rytíře z Jeruzaléma až k severním hranicím říše krále Jindřicha. Panství jejího otce vždy přitahovalo skotskou šlechtu, jež často žádala o Meginu ruku pro své syny. Ale nejprve Vilém II. a nyní i Jindřich I. odmítli povolit sňatek lady Margaret z Blackthornu. Ale teď ano.

Rytíř na válečném oři se přiblížil natolik, že Meg dokázala rozeznat, že její budoucí manžel je neobvyklý ve více směrech než pouze v tom, že přijíždí bez doprovodu.

Je jako psanec, nenese žádné barvy svého pána, ale přesto se očividně těší přízni anglického krále. Až se stane mým manželem, bude vládnout nad rozsáhlejším panstvím, než má většina králových baronů.

Zmatená Meg pozorovala normanského rytíře, jenž se měl stát význačným anglickým šlechticem. Nejel pod žádnou vlajkou a na svém kapkovitě tvarovaném štítu neměl namalovaný žádný erb. Přilbu měl ukutou ze zvláštního zčernalého kovu ve stejné barvě, jakou měl jeho válečný kůň. Dlouhý plášť, jenž mu halil tělo v drátěné košili, i čabraka koně byly temné, bohatě řasené a vlály za jezdcem jako černá oblaka.

Pyšní jako Lucifer, oba dva. A stejně silní.

Meg nespouštěla z jezdce oči a v duchu se modlila, aby na ní nebyl znát strach.

„Je neobvykle vysoký,“ ozvala se trochu bázlivě Eadith.

Meg neodpověděla.

„Nepřipadá vám hrůzostrašný?“ vyzvídala komorná.

Temný rytíř skutečně působil zlověstným dojmem, ale nebylo by dobře, kdyby všechno služebnictvo v hradu klevetilo o tom, jak se jejich paní při příjezdu svého budoucího manžela třásla strachy.

„Ne, mně se hrůzostrašný vůbec nezdá,“ namítla Meg. „Vypadá přesně jako to, co je, jako rytíř v drátěné košili na hřbetě válečného oře. To je dnes jistě velmi běžný pohled.“

„Když si jen pomyslím,“ brblala Eadith zatrpkle, „že teď to je pouhý rytíř levoboček, ale že co nevidět se z něho stane jeden z hlavních královských oblíbenců! I když

Meč nemá žádné vlastní pozemky, muži o něm hovoří jako o vlivném šlechtici.“

„Lord Dominic, zvaný le Sabre, Meč,“ opakovala si Meg polohlasem. „Levoboček nebo šlechtic, zachránil před Saracény syna mocného barona. Tvrdí se, že bez něho by Robertova křížová výprava skončila velmi neslavně. Moudrý král tak skvělé válečníky nezapomíná odměnit.“

„Saskou půdou!“ odsekla Eadith.

„Na to má král právo.“

„Tváříte se, má paní, jako by vám na tom nezáleželo.“

„Záleží mi jen na tom, aby to zabíjení skončilo.“

Jestlipak ses ve Svaté zemi naučil soucitu, Dominiku le Sabre? Najde naděje v mém srdci odpověď ve tvé velkodušnosti?

Nebo jsi jako ta tvoje drátěná košile, lesknoucí se spíše výhružně než nadějně?

Eadith si úkosem prohlédla jemné rysy své paní. Nedalo se z nich ani náznakem vyčíst, co se Meg honí hlavou. Komorná se opět zadívala na normanského rytíře, jenž se blížil k bráně hradu, který dobyl příslibem sňatku s dědičkou, a nikoli v čestné bitvě.

„Říká se o něm, že v boji si vede s ledovou chladnokrevností a se zběsilostí severských barbarů,“ prohodila Eadith do ticha.

„Se mnou mu to nebude nic platné, nejsem ani led, ani válečník.“

„Glendruid,“ zašeptala Eadith tak tiše, že ji paní nemohla slyšet.

Ale Meg ji slyšela.

„Myslíte, že ví?“ otázala se Eadith po chvilce. „Co?“

„Že od vás nikdy nedostane dědice.“

Meginy průzračné zelené oči se pověsily na saskou vdovu, kterou si na otcovo naléhání vzala za komornou.

„Hodně často klevetíš s chalupníky a pastýři, co?“ udeřila na ni stroze.

„Tak dostane?“ vyzvídala Eadith. „Dáte mu syny?“

„To je mi ale divná otázka.“ Meg se přinutila k úsměvu. „Cožpak jsem věštec, abych znala pohlaví svých nenarozených dětí?“

„Podle pověsti jsou Glendruidové čarodějníci,“ namítla Eadith směle.

„Glendruidové mají do čarodějníků daleko.“

„Kdepak, vykládá se něco úplně jiného.“

„Lidi napovídají spoustu pohádek,“ odsekla Meg. „Jsi na blackthornském hradě už rok, mohla bys to vědět.“

Eadith nespouštěla ze své velitelky zkoumavý pohled. „Ale lidi mívají kolikrát pravdu.“

„Vážně? Zatím jsem nepřiměla skálu, aby rozkvetla, stromy se nade mnou nesklánějí, aby mi šeptaly do ucha. Takový nesmysl!“

„Ale umíte hotová kouzla se sokoly a bylinkami,“ připomněla Eadith.

„Nejsem o nic větší čarodějnice než ty. A radši přede mnou o podobných věcech ani nemluv, nějaký hlupák by to mohl považovat za pravdu.“

„Ale ona to je pravda ažaž,“ pokrčila Eadith rameny. „A prostí lidé mají z vaší matky strach, o tom nemůže být pochyb.“

Meg se hryzla do rtu, aby Eadith rázně neusadila, protože komorná ji s narážkami na lady Annu začala značně unavovat. Báchorky pojící se k Annině smrti komornou doslova fascinovaly.

„Moje matka je mrtvá!“ připomněla Meg.

„Jenže vdova po ovčákovi říká něco jiného. Viděla přízrak lady Anne za východu měsíce, jak míří k tomu pohanskému pohřebišti.“

„Ta dobrá vdova si příliš potrpí na pivo,“ odsekla Meg. „Dočista si v něm utopila zdravý rozum. Nebyla to snad ona, kdo se zapřísáhl, že v jejím vědru na mléko tančí skřítci a že duchové vypili všechno pivo, kterým měla zaplatit za selata?“

Eadith začala cosi podrážděně namítat.

Meg rázně mávla rukou a umlčela ji. Potřebovala se soustředit na válečníka, jenž zcela sám přijížděl k blackthornskému hradu.

Dominic le Sabre vypadal tak sebejistě, až ji to dráždilo. Byl teď od lesa příliš daleko, než aby mu jeho doprovod, pokud se tam vůbec jaký skrýval, mohl v případě útoku poskytnout sebemenší pomoc. Ne snad že by představa nějaké léčky byla zcela nemyslitelná. Sotva se Megin otec doslechl, že má své jediné dítě provdat za normanského parchanta, rozzuřil se tak strašně, div mu nepuklo srdce v těle – v těle kdysi proslulém svou mohutností a zdatností.

Ale dokonce i v dobách své největší síly byl John dobře o hlavu menší než normanský rytíř, jenž tak pohrdavě vjížděl na hradní nádvoří.

Pyšný válečník, pomyslela si Meg. Ale pokud legenda nelže, ani sebevětší svádění ti z těla tvé glendruidské nevěsty nevynese víc než ženského potomka.

Meg si pozorně měřila muže v drátěné košili, kterou měl navlečenou přes černou koženou halenu, s vlasy skrytými pod ocelovou přilbicí, sedícího v sedle hřebce temného a zběsilého jako Satanovy sny.

Pokud jde o syny, můj černý lorde…

Nikdy.

Tohle je prokletí Glendruidů. Ani po tisíci let se nenašel nikdo, kdo by tu kletbu zažehnal.

A při pohledu na tebe mám strach, že ji nezažehnáš ani ty.

Jako kdyby rytíř Megin upřený pohled vytušil, prudkým škubnutím uzdy zastavil hřebce. Zvíře se zpola vzepjalo, jako by se děsilo blížícího se útoku, balancovalo na svalnatých zadních nohách a předními hrabalo do vzduchu. Kdyby před ním stál pěší voják, stačil by jediný úder hřebcovy podkovy, aby mu roztříštil lebku.

Dominic le Sabre však dále pokračoval v jízdě na vzpínajícím se oři a přitom nespouštěl oči z okénka vysoko nad sebou, kde byly zčásti otevřené okenice. Ačkoli v otvoru nikoho neviděl, bylo mu jasné, že v těch kamenných zdech stojí lady Margaret z Blackthornu a pozorně sleduje příjezd svého budoucího manžela.

Pokládal si v duchu otázku, zda připomíná svého otce, jenž dodnes nepřestal bojovat prohranou bitvu z roku jeden tisíc šestašedesát, kdy Vilém Dobyvatel vzal saské šlechtě celou Anglii.

Saska paní, jestlipak přijmete mé sémě bez boje? Darujete mi syny, po nichž lačním jako žíznivý na poušti po doušku čerstvé vody?

Tu se z mlhy za hradem vynořila Dominikova družina. Odtrhl se od ní jeden rytíř a cvalem se blížil k hradu za prvním jezdcem. Dominikův kůň se opět vzepjal, ale jezdec ho zkrotil stejně snadno jako tažného valacha.

I druhý rytíř seděl na válečném oři a v plné zbroji. Používat cenné válečné koně k běžnému cestování se vymykalo slušnosti i zdravému rozumu, ale v tomhle případě se to dalo pochopit: nikdo nevěděl, zda John z Cumbrilandu, pán blackthornského hradu, chystá svatbu nebo válku.

„Upokoj se, Křižáku!“ napomenul Dominic tiše svého hřebce. „Nevidím tady ani náznak zrady.“

„Zatím,“ dodal neomaleně druhý rytíř, jenž zrovna zastavil po jeho boku.

Dominic se po bratrovi ohlédl. Šimonovy průzračné černé oči sledovaly každý detail, neušlo jim sebemenší šustnutí. Simon, zvaný Věrný, byl nejcennějším rytířem v celé Dominikově družině. Dominic si upřímně přiznával, že bez něho by jen těžko dosáhl takových úspěchů v bitvě, které mu jako odměnu vynesly saskou dědičku, jejíž pozemkové bohatství mohlo vzbudit závist i v anglickém králi.

Ale ne chamtivost. Normanští králové se na vlastní kůži poučili, že rozdrobená saská panstvíčka kolem severních hranic nejde jen tak lehce pokořit v přímém boji. Nakonec tedy častokrát místo vyhlášení války raději vystrojili svatbu.

„Viděls něco nepatřičného?“ vyzvídal Dominic.

„V lese se ke mně připojil Sven,“ hlásil Simon.

„A?“

„A udělal, jak jsi poručil.“

„Skutečný rytíř bez bázně a hany,“ poznamenal Dominic jízlivě, protože Svenovi poručil, aby šel na blackthornský hrad napřed v přestrojení za poutníka a svedl jednu z místních služek.

„To děvče se moc nezdráhalo,“ pokrčil Simon rameny.

Dominic jen něco zavrčel.

„Sven zjistil, že na hradě je Duncan z Maxwellu,“ dodal Simon věcně.

Dominikův hřebec se opět vzepjal, jako by se v něm odrážel výbuch vzteku jeho pána.

„A lady Margaret?“ otázal se Dominic chladně.

„Taje rovněž na hradě.“

„Scházejí se?“

„Nikdo je spolu nechytil.“

Dominic si odfrkl. „To může znamenat jediné, a sice že jsou chytří, nikoli ctnostní. A co Reeverové? Jsou tady taky?“

„Kdepak. Jsou u Duncanova bratrance na sever odtud, v Carlysle, v jednom z panských sídel lorda Johna. Či spíše v jednom ze tvých panských sídel.“

„Ještě ne mých. Ne, dokud se neožením s dcerou a dokud otec nezemře.“

„Do svatby zbývají jen dva dny. Moc bych se divil, kdyby John přežil následující oslavy.“

Dominic se od bratra odvrátil k blackthornskému hradu, jenž čněl nad zeleným kopcem jako zlověstná dominanta okolní krajiny. Lord John se téměř, ožebračil, jen aby vybudoval tři patra vysoký hrad s mocnými kamennými zdmi a tupými rohovými vížkami.

Nešetřil žádných výdajů, aby hrad přetvořil ve vojenskou pevnost, jež by odolala všem venkovním útokům. Ve vzdálenosti deseti metrů obkružovala hrad nedostavěná kamenná zeď. Po dokončení by dvojnásobně převyšovala jezdce na koni, ale kámen poté doplnila hráz z neohlazených klád, jejíž slabé stránky dokázal Dominikův pohled odhalit již během první vteřiny.

Aspoň že měl John tolik rozumu, že dal vykopat široký a hluboký příkop, jímž by postup útočníků aspoň zčásti zbrzdil. I přesto je hrad příliš zranitelný. Stačí vychrstnout několik věder řeckého ohně na trámový val a vnější zeď padne beze zbytku. A pevnost sama vydrží odolávat jen tak dlouho, než obléhané přestane bavit strádání žízní.

Pokud tam uvnitř ovšem není studna… A pokud není, postarám se, aby ten nedostatek okamžitě napravili.

Dominik se opět zahleděl na vysokou kamennou stavbu na vrcholu kopce, jenž se pilně snažil po zimě zazelenat. Do nedokončené vnější hradby byla zasazená brána. Příkop zatím nepřetínal žádný padací most.

„Jak to, že nikdo není u brány?“ dožadoval se Simon. „Copak chtějí, abychom je začali obléhat?“

„Jen trpělivost, bratříčku,“ klidnil ho Dominik jízlivě. „John si z naší strany zaslouží víc soucitu než hněvu.“

„Nejradši bych mu do té saské tváře vbodl meč!“

„Třeba k tomu dostaneš ještě příležitost.“

„Dáš mi na to své slovo, můj pane?“ otázal se Simon.

Dominikův smích zněl stejně kovově jako zařinčení jeho štítu.

„Nebohý John z Cumbrilandu!“ ušklíbl se Dominik. „Jeho otec ani děd nedokázali zarazit příval Normanů a nedokázal to ani on. A nyní umírá na stravující chorobu a jako dědice má pouze dceru. To je žalostná situace. Člověk by málem věřil, že je prokletý.“

„To je.“

„Cože?“

Než stačil Simon odpovědět, pomalý skřípot řetězů a kol ohlásil, že se spouští padací most.

„A vida!“ prohlásil Dominic s ďábelským uspokojením. „Naši nevlídní Sašové se rozhodli sklonit se před svým normanským pánem. Vyřiď zbytku družiny, ať sem rychle přijede.“

„Na válečných koních?“

„Jistě. Když je zastrašíme teď, ušetříme si pozdější krveprolití.“

Dominikova chladná taktika a bleskové zhodnocení situace Simona nijak nepřekvapily. Navzdory své odvaze a válečnickým schopnostem nebažil vášnivě po krvi stůj co stůj jako někteří jiní rytíři. Dominic byl v boji spíše chladný jako severní vichr. V tom také spočívalo tajemství jeho úspěchu. Navíc svým klidem vyváděl z míry rytíře, zdaleka nenavyklé podobně ukázněnému chování.

Zrovna když Simon otáčel koně směrem k lesu, Dominik za ním zavolal.

„Cos myslel tím, že John nepřežije svatební hostinu?“ vyzvídal.

„Je na tom mnohem hůř, než tušíme.“

Následovalo ticho ukončené úderem pěsti v kovové rukavici o kovový kryt stehna.

„V tom případě si pospěš, bratře,“ vybídl ho Dominic ostře. „Nerad bych, aby mi svatbu pokazil pohřeb.“

„Tak by mě zajímalo, zda se lady Margaret těší na svatbu stejně dychtivě jako ty?“

„Dychtivě nebo vůbec ne, na tom přece nezáleží, bratře. Za rok o Velikonocích přijde na svět můj první dědic.“

2

Meg v samotě svého pokoje ve třetím patře hradu si rozvázala sluhy u šatů a odhodila obnošenou, narezle hnědou látku na postel. Hned za ní letěla i spodní košile sahající až po kotníky. Křížek, jenž nosila na krku, se ve světle svíček leskl jako tekuté stříbro. S každým krokem jí pod chodidly chrastilo suché rákosí, bylinky a květy z loňského léta. Chvatně si natáhla prostou košili a suknici rolnické dcerky.

Z velké síně, jež se nacházela o patro níž, k ní doletí ženský smích. Meg zatajila dech a v duchu doufala, že se Eadith natolik zabrala do flirtování s Duncanem, než aby se starala o to, zda její paní náhodou něco nepotřebuje. Eadithino věčné žvanění o živočišné síle a chladné zpupnosti lezlo Meg na nervy.

A ona už o tom víc slyšet nechtěla. Dokonce se nemůže budoucímu manželovi představit až do zítřejší svatby, protože otec prohlásil, že je příliš slabý, aby vstal z postele. Meg netušila, zda to je pravda. Věděla pouze to, že zítra se provdá za muže, jehož poprvé spatřila teprve včera.

Svatbu se snažili příliš uspěchat, než aby Meg mohla mít v duši mír. Představa Dominika le Sabre, nořícího se z mlhy na ohnivém válečném oři, jí nedávala spát. V nejmenším netoužila ležet v bolestech pod chladným válečníkem, aby mohl vpustit semeno do jejího neplodného těla.

Neměla žádných pochyb, že půjde o neplodný a bolestivý styk. Upřít tomu strohému rytíři děti byla jediná malá pomsta za ty dlouhé roky, jež bude muset strávit pod krutým normanským jhem.

Při tom pomyšlení přeběhl Meg po zádech mráz. Už po mnoho let věděla, co vyšívalo její glendruidskou matku do lesa, odkud se nikdy nevrátila, a nechala svou dcerušku přísné výchově svého manžela Johna. Meg litovala, že to ví, jelikož to bylo jako nahlédnout do její vlastní budoucnosti.

Možná že legendy mají pravdu. Možná že přímo pod tím naším světem leží svět jiný, něžnější, a jeho vchod se nachází kdesi v hlubinách pohřebního pahorku. A možná je tam i matka, tichounce hvízdá na sokola usazeného na jejím zápěstí, zatímco v klíně jí podřimuje obrovská pruhovaná kočka a celou ji zalévá sluneční zář…

Zdola sem zalétla další spirála ženského smíchu a vytrhla Meg z rozjímání. Zamračila se. Ten smích neznala, zněl sytě a žhavě, připomínal letní vítr. Určitě patří té normanské ženě, kterou Meg zahlédla z okna svého pokoje. Dokonce i z dálky poznala, že ženiny černé vlasy a rudé rty dokážou pobláznit hlavu každičkého muže.

Proč by mi mělo vadit, že žena z družiny lorda Dominika je taková kráska? říkala si Meg podrážděně. Mnohem důležitější pro mě je, abych unikla z hradu dřív, než ke mně Eadith přikluše s nejnovější historkou o normanské krutosti. Ať už to je či není pravda – kolikrát o tom pochybuju – Eadithiny povídačky mě zbavují klidu.

Meg chvatně vytáhla vyšívané stužky, zapletené do jejích dlouhých vrkočů, netrpělivě si vlasy opět zapletla a konečky copů svázala koženým řemínkem. Svůj úbor doplnila prostou plátěnou rouškou na vlasy, kterou zdobil proplétaný kožený copánek.

Meg vyběhla z pokoje a spěšně se pustila po schodech dolů. Než se dostala do přízemí, jeden z copů se jí zpola rozvázal. Jako ohnivý plamen se jí zářivě rudozlaté vlasy rozlily po jednotvárné šedi krátkého pláštíku.

Když Meg téměř během mířila k budově předsunuté v hradbách, v níž byla zasazená brána, služebnictvo se rychle klanělo. Její prosté odění nepřipadalo nikomu divné, jelikož takhle utíkala z hradu už od svých třinácti, kdy jí král nepovolil manželství s Duncanem z Maxwellu. V devatenácti, ve věku, kdy většina žen jejího postavení má už dávno manžela a houfek dětí, byla Meg stále jen stará panna, jejíž otec si zoufal, že nemá dědice.

Pokývla na sluhu, jenž jí pootevřel postranní branku, a vyšla na strmé kamenné schodiště, které se táhlo až na kamením dlážděný zadní dvorek. Měkké kožené střevíce došlapovaly na mlhou kluzké schody zcela neslyšně. Sebejistě jako kočka se Meg dostala až na dláždění, kde vítr profukoval sýpkou a zadními dveřmi až do kuchyně, kolem jejíchž dveří ležela svázaná drůbež a čekala na úder sekerou.

Šedá obloha nad Meginou hlavou byla pruhovaná světle modrým oparem. Mdlý kotouč slunce se bíle propaloval závoji mlhy. Křehké stříbřité světlo jarního dne zahalilo Meg jako boží požehnání a vylepšilo jí náladu. Zleva k ní doléhalo zurčivé vrkání holubů v holubníku. Zprava znělo teskné teninké mečení kůzlete odváděného z chlévů do kouta dvora, kde mu měli podříznout krk.

Než Meg stačila doběhnout k bráně, vstříc se jí přiřítila obrovská černá kočka s třemi bílými punčoškami a zářivě modrýma očima a nadšeně mňoukala, přičemž hrdě zvedala k obloze huňatý načepýřený ocas. Meg se shýbla a nastavila náruč, do níž šelmička zlehka a sebevědomě skočila a vášnivě se k mladé ženě přitulila.

„Taky ti přeju dobré ráno, Černý Tome,“ pošeptala Meg kocourovi s úsměvem.

Kocour předl a třel se jí hlavou o rameno a bradu. Bílé vousy a obočí mu oslnivě svítily z černé tvářičky.

„Ty máš tak hebounký kožíšek! Vsadím se, že jemnější než královský hermelín.“

Černý Tom souhlasně předl a upíral na svou paní nemrkající modré oči. Meg mu šeptala láskyplná slůvka a nesla ho ke dveřím vrátného.

„Krásný den vám přeju, má paní,“ pozdravil vrátný a uctivě se dotkl čela.

„Tobě zrovna tak, Harry. Tvému synkovi se už daří líp?“

„Ba ano, díky Bohu a vaší medicíně. Už zase je čilý jako štěně a zvědavý jako koťátko.“ Meg se usmála. „To je nádhera.“

„Až se podíváte na své bylinky, zastavíte se opět u sokola?“

Meg si smaragdovýma očima zkoumavě prohlédla Harryho výraz. Zeptala se: „Ta knězova malá lovkyně stále ještě odmítá potravu?“

„Ba ano.“

„Podívám se na ni.“

Harry odkulhal směrem k obrovským dvojkřídlým vratům, jež se otvírala do vnějšího nádvoří hradu, kdykoli spustili most přes příkop. Do mohutného trámového křídla brány byla zasazená malá branka. Harry ji otevřel a do temného nádvoří jí vpadl obdélník zamlžené sluneční záře. Než Meg brankou prošla, Harry se předklonil a tiše ji oslovil.

„Ptal se po vás sir Duncan.“

Meg se chvatně ohlédla po vrátném. „Je nemocný?“

„Ten?“ odfrkl si Harry pohrdavě. „Je silný jako doubek. Spíš by ho zajímalo, zda nemocná nejste vy. Dnes ráno jste nebyla v kapli.“

„Drahý Duncan. Je hezké, že si toho všiml.“

Harry si odkašlal. Duncana z Maxwellu by jen málokdo označil za laskavého člověka. Ale co, však paní byla glendruidská čarodějnice. Měla v sobě cosi, čím zkrotila i ta nejdivočejší stvoření.

„Ale jak se mi doneslo, nebyl jediný, kdo si toho povšiml,“ dodal Harry. „Normanský pán bez vytáček prohlásil, že vás neviděl.“

„Vyřiď Duncanovi, že jsem v pořádku,“ vyhrkla Meg a proběhla brankou.

„Jsem si jistý, že ho uvidíte dřív než já.“

Meg jen zavrtěla hlavou. Ten rozpletený cop se jí při každém chvatném kroku zhoupl na rameni a vysílal třpytivé vlny rudozlaté záře.

„Můj otec požádal, abych nechodila k jeho loži, jelikož Duncan poslední dobou otcovu komnatu téměř neopouští…“ Pokrčila rameny.

„A co mám říct lordu Dominikovi, pokud se po vás bude ptát?“ vyzvídal Harry a střihl po své paní mazaným pohledem.

„Kdyby se ptal – o čemž pochybuju – pak mu pověz pravdu. Dnes ráno jsi neviděl odcházet tudy žádnou bohatě oblečenou dámu.“

Vrátný si prohlédl prostý Megin oděv a bouřlivě se rozesmál. Pak ale zvážněl a smutně zavrtěl hlavou.

„Jste pravá dcera své matky, pořád jen toužíte utéct za kamenné zdi hradu. Byla jak sokol, pořád křičela touhou po svobodě.“

„Ale teď je svobodná.“

„Prosím Boha, abyste měla pravdu, paní. Bůh dopřej klid její nebohé duši.“

Meg uhnula pohledem před Harryho moudrýma vybledlýma modrýma očima. Z tváře mu čišel hluboký soucit s jeho paní. Byla Glendruidka, dcera ženy z rodu Glendruidů, a stejně jako její matka pozná svobodu až po smrti.

Na opačném břehu chovného rybníka stál čáp a s nadějí vyčkával, kdy nehybnou hladinu rybníka naruší pohyb potravy. V rákosí o kus dál postávala přízračně šedá volavka, nehybná jako socha. Z cimbuří na vrcholku hradu křičeli chraptivě havrani. A jako by odpovídal jejich zlobným skřekům, začal jeden ze zahradníků peskovat svého nešikovného pomocníka za to, že zašlápl křehký mladý stromek.

Na okamžik jako by se vůbec nic nezměnilo, jako kdyby Meg byla pořád ještě ta malá holčička, které matka něžně zpívá o ztracené lásce, zatímco stará Gwyn vyšívala runy na Meginu spodní košili, kde nebyly vidět, ale byly cítit přímo na těle. Jako kdyby do hradu nepřijel žádný zpupný normanský rytíř a nedomáhal se manželky, panství a dědiců v budoucnosti, do níž nikdo neviděl.

Meg se hluboce nadechla, naplnila si celé tělo čistým svěžím vzduchem a vychutnávala chladivé jarní vůně. Sukně jí zavířily v poryvu větru. Štiplavý závan na holých nohou ji varoval před nejistým jarním počasím, doposud zmítaným smrtelnými křečemi odcházející zimy.

Nad loukou, kde loňským strništěm vyrážela první stébla trávy, se rozlehl výkřik divokého jestřába. O kus dál kroužilo nad polem káně a pátralo po první kořisti toho dne. Ještě před pár dny takhle kroužila i knězova sokolice a vrhla se k zemi, aby zabila vyhlédnutou kořist. Na tu však dostal zálusk i divoký jestřáb, nejméně trojnásobně větší než ona. Než stačil kněz zasáhnout, drobný elegantní pták utrpěl vážné zranění.

Meg se rázně otočila na patě a vrátila se zpět k brance, vedoucí na malé dlážděné nádvoří. Její sazeničky mohou počkat, ale sokol nepočká.

Jako by už na ni čekal, otevřel Harry ještě dřív, než Meg stačila k brance dojít, a dovolil jí proběhnout dovnitř úplně bez zastavení. Když postavila Černého Torna na vlhké dláždění, vrhl po ní modrý pohled plný úžasu.

„Ne, teď se mnou nemůžeš. Nejdřív se zastavím ve stájích,“ vysvětlila mu.

Kocour zamžikal a pak si začal pokojně mýt kožíšek, jako by nikdy nečekal, že ho paní vezme proskotačit se ve své bylinkové zahrádce.

Jakmile se Meg přiblížila k dřevěné budově připomínající stáje, rozdělené do jednotlivých kotců, v níž sídlili hradní ptáci sloužící k lovu, vyběhl ven mistr sokolník a nijak nezastíral svou úlevu.

„Děkuju, paní,“ vyhrkl William a dotkl se rukou čela. „Měl jsem strach, že máte moc práce s přípravami na svatbu, než abyste se zašla podívat na knězova malého sokola.“

„Jak bych mohla zapomenout!“ odvětila tiše Meg. „Bez těchto nespoutaných stvořeníček by byl život mnohem chudší. Neviděls mou rukavici?“

William jí podal koženou sokolnickou rukavici, kterou před lety vyrobil pro Meginu matku, dceři však padla stejně dokonale. Podrápaná a rozsápaná dlouhým užíváním představovala němé svědectví o drápech loveckých ptáků, jež si ostrostí nezadaly s břitvou.

Meg vešla do kotce, kde byl zraněný pták. Ve dveřích se musela trochu předklonit, ale hned za prahem se mohla pohodlně narovnat. Po chvilce si zvykla na přítmí a v nejtmavším koutě kotce spatřila hřadující drobnou sokolici.

Když k ní Meg přistoupila a nabídla jí předloktí jako náhradu za bidélko, pták nejprve odmítl. Meg téměř neslyšně hvízdla. Sokolice zvolna stoupla na předloktí jednou a po chvilce i druhou nohou. Pohybovala se prkenně a ztěžka za sebou vlekla zplihlé křídlo.

Meg došla ke dveřím stájí a přidržela ptáka v proudu denního světla. Jindy průzračné bystré oči byly zakalené. Peří, jež by správně mělo jiskřit všemožnými jemnými odstíny šedé a modré, připomínalo matný sedavý prach. Pták se držel na rukavici velmi nejisté.

„Ach maličká,“ zašeptala Meg smutně, „co nevidět se budeš vznášet oblohou, kterou ještě lidské oko nespatřilo. Bůh tě vysvobodí od bolesti.“

Meg ptáka něžně vrátila na původní bidýlko, dlouho vedle něho stála a tiše mu hvízdala a šeptala. Zakalená očka se pomalu zavřela. Jakmile měla Meg jistotu, že sokolici pohyb nevyleká, obrátila se k odchodu.

Sotva vyšla ze stájí, zjistila, že za sokolníkem stojí Dominic le Sabre.

Sotva vzhlédla k pochmurným šedým očím a obličeji tesanému do čistých strohých rysů, jako by vrostla do země. Zatímco ostatní muži nosili dlouhý plnovous nebo si vyholovali celé tváře, měl tento muž krátce ostříhaný knír a bradku. Kolem obličeje mu nevlály dlouhé kadeře, jež by zjemnily drsnost válečnické tváře – vlasy měl ostříhané nakrátko, aby se mu pohodlně vešly pod přilbici brnění.

Urostlý, statný a nehybný Dominic le Sabre na dvě tři vteřiny ochromil všechny Meginy smysly. A pak, se stejnou jistotou, s jakou vycítila blížící se smrt drobného sokola, Meg vycítila Dominikovo zarputilé sebeovládání, to zběsilé ovládnutí sebe sama, jímž si nedovoloval žádný cit, žádnou měkkost, nic než ledově chladnou směsici síly a zpupnosti.

Zpočátku Meg považovala Dominikovo sebeovládání za jednolité a ledové jako sama zima. Pak si však uvědomila, že hluboko pod mrazivou slupkou válečníkovy zdrženlivosti číhá drsně potlačené utrpení. Tenhle objev byl stejně nečekaný a dojemný jako první skřivaní zpěv po dlouhých měsících zimy.

Dobrý Bože, co toho člověka potkalo, že v sobě zapřel téměř všechen lidský cit?

A vzápětí za touto myšlenkou přišla další, ještě znepokojivější. Navzdory všemu plál v Dominikovi sžíravý divošský žár, jenž Meg zasáhl v hlubinách její bytosti, 0 nichž doposud neměla ani tušení.

Cosi v ní se vzdouvalo, napínalo – odpovídalo.

Děsilo ji to. Ji, která před ničím ve strachu neutekla, ani před tou nejdivočejší šelmou v lese.

„Pa…,“ začal bojácně sokolník William, popletený jejím nehybným klidem.

Meg mu skočila do řeči, dřív než stačil prozradit její totožnost.

„Dobrý den vám přeju, pane,“ oslovila Dominika.

A před Williamovým užaslým pohledem se pokorně dotkla čela, jako by Dominika zdravila prostá služebná dívka místo paní hradu.

„Knězova malá sokolice bude co nevidět svobodná,“ sdělila pak Williamovi tiše.

„Ach,“ povzdechl si. „Ten dobrý otec po ní bude hluboce truchlit. Rád s ní chodíval na lov. Tvrdil, že nic mu nepovznese duši tolik, kromě boží mše, samozřejmě.“

„Jeden z vašich ptáků onemocněl?“ zapojil se do hovoru Dominic.

„Sokolice otce Millersona,“ vysvětlil William.

„Nemoc?“ pokračoval Dominic ostře.

William se ohlédl po Meg.

„Nikoli,“ odvětila zastřeným hlasem. „Jde o zranění ze souboje s divokým jestřábem, a ne o mor, jehož vinou bychom přišli o všechny lovecké ptáky a holoubata.“

Když se Meg opět dotkla čela a obrátila se k odchodu, Dominic ji zarazil: „Postůj.“

Ta mladá žena s očima jako sluncem rozjiskřené smaragdy, jež se vynořila ze stájí jako plamen z temnoty, v něm probudila mocnou zvědavost. Ty nádherné oči prozrazovaly z jejích myšlenek mnohé: smutek nad umírajícím ptákem, překvapení nad tím, že u stájí narazila na Dominika, a… strach? Ano, strach. Polekal ji.

A tu náhle zjistil, že dívčiny oči ztmavly, jako když se nad mořem den změní v noc. Nyní se jí z nich nedala vyčíst jediná myšlenka.

Tohle je ale zvláštní dívka.

Dominic si zamyšleně hladil krátce zastřižené vousy na bradě.

Ty vlasy. Rudé a zlaté a narezlé. Vedle nich vypadá její bílá pleť hebce jako smetana. Zajímalo by mě, komu bych musel zaplatit, abych ji dostal do postele. Otci, bratru, strýci?

Nebo manželovi…

Dominic se zamračil. Představa, že to děvče je vdané, se mu kdoví proč příčila. Pokud o něco nestál, pak to byla stížnost majitele blackthornského hradu, že králem vnucený ženich překračuje meze dobrých mravů. Skotští náčelníci a nižší saská šlechta si směli užívat se všemi děvčaty v okolí, ať vdanými či svobodnými, ale stačí, aby se Norman dotkl místní ženy bez manželova souhlasu, a už si stížnosti najdou cestičku až do Londýna.

Tak je to děvče vdané? To je otázka.

Přesto se dívky nezeptal na její stav. Místo toho se začal vyptávat, zda už dorazila královna sokolů, jinak osobní dar krále Jindřicha jeho nejnovějšímu baronovi.

„Dorazila moje sokolice bezpečně?“

„Ano, můj pane,“ potvrdil William chvatně.

„A jak je na tom?“

Tentokrát však odpovědělo děvče, nikoli sokolník. „Zuří,“ pravila Meg.

Pak se usmála, protože si uvědomila, že Dominic ji považuje skutečně za to, nač vypadá – za prostou služebnou. Úleva, pobavení a zvědavost, což všechno v ní snědý rytíř vyvolával, přiměly Meg zůstat a neutéci, i když v první chvíli po tom toužila.

„Život v ní proudí jako ohnivá lavina,“ pokračovala Meg. „Vrchovatou měrou splatí člověku, jenž si dá práci s jejím zkrocením.“

Dominika proklál šíp touhy a upřímně ho zděsil. Nebyl přece už žádný chlapec, aby se zahltil vzrušením při každém dívčím úsměvu a dvojsmyslném slůvku. A přesto právě k lomu teď zcela nepopiratelně došlo. Kdyby na sobě neměl volně řasený plášť, jeho reakce by byla téhle dvojici okamžitě zřejmá.

„Pojď se na ni podívat spolu se mnou!“ zavelel Dominic.

Z hlasu mu čišel neskrývaný rozkaz, do zdvořilé žádosti to mělo daleko. Meg musela sebrat všechny síly, aby potlačila podráždění a neklid, jež narůstaly každou minutou strávenou v Dominikově přítomnosti.

Dominikovi samozřejmě její rozporuplné pocity neušly, což v něm podnítilo další zájem. Většina dívek jejího postavení by se při sebemenší známce pánovy přízně cítila polichocena, ale u ní jednoznačně vycítil, že by od stájí nejraději utekla.

„První okamžiky v sokolově přítomnosti jsou nejdůležitější,“ objasnil Dominic. „Přál bych si, aby mě přijala, aniž by se zbytečně poranila při pokusech ulétnout, když útěk není nezbytný.“

„Ani možný,“ zamumlala Meg neslyšně.

„Přesně tak.“

Dominic si povšiml nepatrného napětí kolem Meginých úst. Z jejích široce rozevřených očí vyčetl úžas nad tím, že ji zaslechl. Četl v lidech kolem sebe stejně snadno jako rolník v přírodě či jako kněz z bible. Vyslal k ní úsměv, jenž by si většina lidí vyložila jako chlácholivý.

Ovšem Meg prohlédla zdánlivou mírnost Dominikova úsměvu a pod ním spatřila vypočítavost.

„Nemějte strach,“ usekla rázně. „Sokolice má kápi. A nevidomý pták nikam neodletí. Hezky si počká, až ho zkrotíte.“

„Pomůžeš mi, vážená sokolnice?“

„Jsem… Meg.“

„Lord Dominic le Sabre,“ představil se. „To už jsem si domyslela.“

Dominic se opět pousmál. Strohá výmluvnost služebné dívky se mu zamlouvala.

Meg se snažila ten úsměv neoplatit, ale neuspěla. Bylo vyloučeno nezjihnout, jelikož záblesk jeho pobavenosti byl skutečný, nikoli vypočítavý.

Dominikův úsměv se ještě prohloubil, protože mu neušlo, že Megino ostražitě napjaté tělo se konečně uvolnilo. Teď už nebyla připravená na bezprostřední útěk.

„V tom případě pojď se mnou, panno Meg. Tady William ohlídá tvou čest. Nebo máš snad manžela, jenž by tě ochránil?“

Sokolník dostal záchvat dusivého kašle. Meg ho rázně plácla mezi lopatky a v duchu se modlila, aby nepokazil hru. Tušila, že její budoucí manžel se bude chovat mnohem přirozeněji ve společnosti prosté dívky než své odmítavé saské nevěsty.

„No tak, Williame. Už je ti líp, nebo ti mám vrazit ještě jednu?“ Když se Meg starostlivě naklonila k sokolníkovi, tiše sykla: „Tak dost, Williame! Pokud mě nedokážeš neprozradit, půjdu k sokolici bez tebe!“

Sokolník si hlučně odkašlal a sevřel rty do úzké čáry, jako by se už nikdy v životě neměl usmát. Vmžiku se však začal dávit smíchem. Přiklopil si dlaň na ústa a škytal.

„Mám dojem, že toho bracha radši necháme tady,“ rozhodl Dominic bez dalšího rozmýšlení. „Počkej na nás, sokolníku. Tvůj kašel by vyděsil balvan, natožpak nový přírůstek do tvých kotců.“

Meg honem uhnula pohledem do strany. Srdce jí udělalo kotrmelec, když si všimla, jak ji Dominik pozoruje. V očích mu číhala samčí vypočítavost, jež neměla pranic společného s jeho předchozím sebeovládáním. Sálal z ní žár, nikoli chlad.

Toužil ocitnout se s ní o samotě.

„Kde to je?“ otázal se Dominic.

„Já – ech. Támhle!“ ukázala prstem. „Ukaž mi cestu.“

Zdravý rozum velel Meg, aby odmítla. Zvědavost ji nutila vyhovět. Ze způsobu, jakým ten muž bude zvládat nezkroceného lapeného sokola, se mohla dozvědět mnohé.

Meg ledy ostražitě vedla Dominika ke vchodu do kotce, kde hřadovala nová sokolice. Místnost byla trojnásob velká než ta, kterou měl knězův malý poraněný sokol. Vysoko ve stěně byla řada otvorů, jimiž dovnitř dopadalo světlo a vnikal čerstvý vzduch. Sokolice ze světla moc neměla, jelikož přes hlavu měla přetaženou koženou kápi. Tímto způsobem se ptákovi zamezilo v tom, aby se bezcílně a marně vrhal proti zdem ve snaze prodrat se na svobodu, či aby se k smrti vyčerpal tím, jak se bude zmítat na konci dlouhého koženého provazu.

Jak se sokolice neklidně vrtěla na bidélku, ozýval se jemný cinkot drobných zvonečků. Vycítila přítomnost lidí. Jakmile Dominic s Meg vkročili do kotce, pták roztáhl mohutná křídla, obracel hlavu ze strany na stranu a pozorně naslouchal. Navzdory kápi měl dokonalý sluch.

Meg tiše zahvízdala krátkou melodii složenou z pěti tónů, kterou užívala výhradně pro tohoto ptáka. Sokolice signál poznala, zklidnila se a složila křídla. Zvonečky umlkly.

„Je nádherná,“ pronesl Dominic tlumeně. „Pták pro prince nebo mocného šlechtice,“ souhlasila Meg.

„Už se dokáže posadit na zápěstí?“

„Na moje ano, ale z mužů má zatím strach.“

„To je moudré,“ poznamenal Dominic. „V téhle chvíli nás vnímá pouze jako své žalářníky, a ne jako lovecké druhy, jimiž se časem staneme.“

Sokolice při zvuku Dominikova hlasu neklidně přešlápla. Na konci kožených řemínků připoutaných k jejím nohám se opět rozcinkaly drobounké zvonečky. Zobák vykukující zpod kápě se otevřel a široká křídla se roztáhla jakoby k obraně či k útoku.

Dominic zahvízdal, přesně napodobil pětitónovou melodii, kterou předtím předvedla Meg. Ta se polekaně obrátila ke svému průvodci. Dokonce i sokolník měl co dělat, aby její hvízdání zopakoval.

Sokol okamžitě naklonil hlavu k rameni a snažil se otočit okem po známém signálu. Tichá melodie se opakovala znovu a znovu, nakonec zněla už bez přestání a tvořila konejšivou písničku. Po chvíli se sokolice začala blížit po bidýlku ke zdroji známé melodie. Když jí o pařát zavadil okraj kožené rukavice, stoupla na Dominikovo zápěstí.

„Dotýkej se jí, jako to děláš normálně,“ vyzval Dominic Meg tiše.

K tomu ovšem bylo zapotřebí, aby si Meg stoupla těsně vedle něho, jinak by na sokola nedosáhla. Chvíli váhala, bojovala se zvědavostí a naopak s obavami, že by se ocitla tomu muži na dosah stejně jako pták, že by dýchala jeho pach a slyšela tichý sykot jeho dechu.

Zacinkaly zvonky, důkaz sokolova rostoucího neklidu. „No tak,“ vybídl ji Dominic, „začíná jí vadit, že tě neslyší.“

Meg tedy přistoupila blíž, tichounce začala sokolici vykládat, jaká je krásná a silná, přičemž ji špičkou prstu hladila po hlavě, křídlech, hrudi a nohách a něžněji foukala na hlavu.

„Jsi opravdu ten nejkrásnější sokol v celém království,“ šeptala Meg divokému ptákovi. „Křídla máš rychlá jako bouře, biješ jimi rychlostí blesku a tvoje odvaha zahanbí i hrom otřásající zemí. Nikdy se nezalekneš žádné kořisti a zabiješ ji rychle a čistě.“

Dočasná slepota způsobená koženou kápí pomohla sokolici soustředit se na tichý lidský hlas, vnímat lidský pach, dotek a zvuky, jež na ni postupně v tomto neznámém kotci začínaly působit uklidňujícím dojmem. Sokolice si zvolna navykala na ženu, jež se jí tak něžně dotýkala a tak láskyplně k ní promlouvala.

Meg se obrátila k Dominikovi s němou otázkou v očích. Odpověděl jí tím, že začal hladit sokola stejně jako ona, po hlavě, hrudi a křídlech, něžnými a jistými doteky. Beze spěchu, jako kdyby nestál o nic víc než ukonejšit toho skvostného zajatého sokola, hladil lesklé peří a tichounce pohvizdoval kratičkou melodii.

Mcg fascinovaně přihlížela. Když pták na chvíli zpanikařil, protože ucítil proud cizího dechu, Dominic neprojevil sebemenší známku netrpělivosti. Byl ochotný vyčkat dlouhé minuty, než opět začal s tím rituálem, hladil sokolici stejně neuspěchaně jako Meg. Pták se zvolna upokojil a smířil se s ním.

Až poté Dominic sokolici oslovil, velebil její ladný silný zobák a pyšnou křivku její šíje. Rozcinkaly se zvonky, protože pták sebou vylekaně trhl, nenavyklý na rytířův hlas. Dominic opět zvítězil trpělivostí. Začal s tím vším prostě zcela od začátku, opakoval ten konejšivý rituál tak dlouho, až si pták navykl na jeho hlas, dech i doteky.

Meg si dlouze vydechla. Vůbec si neuvědomila, že zatajila dech. S potěšeným úsměvem sledovala, jak Dominic dělá pokroky v uklidňování sokola. Měl jemné prsty, lehký a přitom pevný dotek. Dokonce i když natočil sokolici ke světlu, aby na ni lépe viděl, dokázal to bez toho, aby ji vyděsil.

„Jste na ni velmi mírný,“ poznamenala Meg tlumeně.

„Sokoli reagují nejlépe právě na mírnost.“

„A co kdyby reagovali nejlépe na krutost?“

„Pak bych byl krutý,“ odvětil Dominic věcně.

Následovalo ticho, v němž Meg opět zhodnotila nezměrný dosah Dominikova sebeovládání. Kdyby nevycítila tu bolest pohřbenou v nejtajnějších hlubinách jeho duše, považovala by ho za veskrze chladného muže.

„Tak znovu, Meg,“ zašeptal Dominic, „ukaž mi, jak ji krotíš.“

Tentokrát to však nebyla sokolice na jeho zápěstí, nač Dominic upíral zrak. Sledoval Meginy půvabné ruce, pootevřené rty a ňadra zvedající se pod rozhaleným pláštíkem. S lehce rozšířenými nozdrami do sebe vpíjel vůni koření, jež stoupala z Megina těla jako žár z plamene svíčky.

Dominika zahltila mocná touha a vyvedla ho z míry.

Válečník, jenž se dokonale neovládá, se často dopouští chyb. Osudných chyb.

Se zkušeností získanou dlouhým cvikem rázně zdusil svou netrpělivost co nejdříve s tou dívkou obcovat. Nemohl sice potlačit tělesné projevy touhy, ale mohl ovládnout všechno, k čemu by rády vedly.

„Za ty tvoje něžné doteky by možná stálo i zajetí,“ pronesl Dominic tlumeně. „Jestlipak takhle svým dechem a konečky prstů laskáš i své milence, milá Meg?“

Polekaně se k němu obrátila tváří. Stál těsně u ní a upíral na ni zrak s jestřábí pronikavostí. V přítmí kotce se mu oči leskly jako tekuté stříbro.

„Jájá o takových věcech nic nevím,“ zajíkla se Meg.

„Že by tvůj manžel byl tak sobecký?“

„Nejsem vdaná.“

„Výborně!“ prohodil Dominic a něžně foukl sokolici do zobáku. „Nerad bych přeťal pouto ukuté božím požehnáním, ale přesto po tobě toužím jako po souložnici. Máš tedy otce či strýce, jenž by stanovil tvou cenu?“

S hrdě vzpřímenými zády a s bradou zdviženou pyšně ke stropu Meg prohlásila: „Tentokrát jste trefil vedle, můj pane.“

Nepopiratelná zuřivost v jejím hlase ho pobavila. „A pročpak?“ zajímal se. „Zítra se přece máte ženit!“

„Ach, tohle.“

Dominic se od ní odvrátil jen na tak dlouho, aby posadil sokolici zpátky na bidýlko.

„Manželství slouží jen k získání pozemků a dědiců,“ poznamenal.

Bez náznaku varování se Dominic náhle obrátil a přivinul si Meg těsně k tělu, aby si ozkoušel její reakci na přímý útok. Když sklonil hlavu, jako by ji chtěl políbit, vycítil Meginu odmítavost nejenom z jejího strnulého těla a ze vzteklého zajiskření v jejích očích. To děvče bylo hrdé a uzavřené jako sokolice. A stejně jako u toho divokého ptáka bude zapotřebí využít lsti, nikoli síly, jinak se ho nezmocní.

U božích bran, proč mi do slabin nevehnala krev nějaká ochotná dívčina?

Ale tahle ochotná nebyla. Ještě ne.

Dominic v duchu zaklel, že se bude muset zdržovat zdlouhavým obřadem tělesného svádění u prosté dcerky poddaného, a pozvedl Meginu vzpurnou bradičku výš, aby mu dívka pohlédla do obličeje. Pokud se chovala takhle ledově, nemělo smysl pokračovat v dobývání. Mohl s ním ale přinejmenším začít.

„Ty malá sokolice,“ usmál se Dominic, „manželství nemá s tímhle pranic společného!“

Ně žná smyslnost Dominikova jazyka, jenž jí přejel po celé délce spodního rtu, Meg svou nečekaností nesmírně zaskočila. Zkameněla, zatímco tělem jí proběhl příval dosud nepoznaných pocitů. Náhle sama sobě připadala křehká jako plamen a drahocenná jako splněný sen.

Jak je možné, že tak nelítostný muž se. ke mně dokáže chovat tak něžně? divila se Meg s úžasem.

V hloubi Meginy duše, stejně hluboko jako ten Dominikův potlačený výkřik bolesti, opatrně pozvedla hlavu naděje. Možná že nyní, po tisíci let, možná že nyní to čekání konečně skončí…

Tu Meg spatřila chladnou vyčkávavost v Dominikových očích a vzpomněla si, co jí říkal o sokolici: pokud by ji důvěře naučila krutost, pak by neváhal po ní sáhnout.

Používá na mě něhu stejně cílevědomě jako na toho ptáka. Ale oči glendruidské dívky jsou ještě bystřejší než sokolí!

Meg se vytrhla z Dominikova sevření tak prudce, že sokolice rozpřáhla křídla a v náhlém úleku ze sebe vyrazila ostrý skřek.

„Pomalu!“ zavelel Dominic. „Polekalas mou sokolici.“

V jeho tichém hlase zazněl mrazivý rozkaz stejně jasně jako cinkot zvonečků na pařátech dravého ptáka.

„Upokoj ji!“ přikázal Dominic.

„Upokojte si ji sám!“ namítla Meg tiše, ale důrazně. „Ona je vaší zajatkyní, pane, ale já ne!“

3

Simon stál na prahu lázně ve třetím poschodí hradu a ostražitě pozoroval svého staršího bratra. Od chvíle, kdy se Dominic vrátil z ranní návštěvy ptačích kotců, choval se podrážděně a nevypočitatelně. A zjištění, že jeho budoucí manželka se s ním odmítá setkat ještě před zítřejší svatební hostinou, jeho náladu nikterak nevylepšilo.

„Ženská lázeň,“ oznámil Dominic znechuceně. Černý plášť shrnutý dozadu, pěsti zapřené v bok, obhlížel Dominic holou kamennou místnost. Vanul tam nepříjemný průvan z odtoku ústícího ven do hradního příkopu. Chyběly tu čalouny na stěnách a dřevěné okenice, jež by mohly místnost zateplit. I koupací káď velikostí odpovídala spíše rozměrům ženského než mužského těla.

Aspoň že voda byla horká. Vydechovala do mrazivého vzduchu oblaka kouřící páry.

„Ve jménu všech andělů Posledního soudu, proč ten člověk umístil jedinou koupací káď v celém hradu zrovna do ženských komnat?“ vybuchl navztekaně Dominic.

„John v životě nevytáhl paty z Cumbrilandu,“ vysvětloval Simon poklidně. „Nikdy nedostal příležitost poznat – a vychutnat – zvyky Saracénů. Zřejmě se obává, aby koupele neohrozily jeho mužnou sílu.“

„U božího oka, copak ten chlap se nehodil k ničemu jinému, než aby rozséval řady parchantů po celém kraji, zatímco jeho žena byla dosud naživu?“

Simon to moudře nechal bez komentáře.

„Zeď vnějšího opevnění má v sobě víc dřeva než kamene,“ vrčel Dominic. „Zbrojnice je skládka rzivých krámů, pole nejsou ani zorána, nádrže na vodu jsou jak řešeta, pastviny jsou spasené až na skálu, v chovných rybnících je víc plevele než vody, holubníky se rozpadají a na celém hradě není ani jediný králičí kotec, aby se v zimě dostal kus masa na stůl!“

„Ale zahrady jsou nádherné,“ připomněl Simon.

Dominic jen zafrkal.

„A stáje i ptačí kotce jsou v čistotě,“ pokračoval Simon.

Zmínka o ptačích kotcích byla chyba. Dominikův výraz se zaťal zuřivostí.

„Čert aby zdejšího líného pána vzal!“ vztekal se. „Mít takový majetek a starat se o něj tak nezodpovědně!“

Simon kradmo mžikl po Dominikově pážeti, jež se tvářilo nesmírně nešťastně. Neměl to tomu chlapci za zlé. Rozzuřeného Dominika zažil jen málokdo, ale nikdo nestál o to, aby si onu zkušenost zopakoval.

„Je pro pánovu koupel všechno připraveno?“ otázal se Simon pážete.

Páže chvatně přikývlo.

„Tak běž dohlédnout na večeři tvého pána. Sežeň korbel piva. Radši hned celou řádku. Studené maso. Sýr. Umějí v kuchyni obstojný nákyp?“

„To nevím, pane.“

„Tak to zjisti.“

„A když už budeš v tom zjišťování,“ dodal jízlivě Dominic, „tak zkus zjistit, kde se schovává moje nevěsta!“

Chlapec zmizel z komnaty s nápadnou rychlostí a dočista zapomněl zatáhnout za sebou závěs, jenž měl zarazit průvan ode dveří.

„To i Turci v něm vzbouzeli méně strachu než ty,“ prohodil vyčítavě Simon a závěs pečlivě zatáhl. „Vyděsils toho hocha k smrti.“

Dominic ze sebe vyrazil spíš zavrčení než srozumitelnou odpověď.

„Je snad tvoje sokolice nemocná?“ vyzvídal Simon.

„Není!“

„Nebo že by ptačí kotce špatně spravovali?“

„Ne.“

„Mám ti sehnat komornou, aby ti pomohla při koupeli?“

„U božího hněvu, to ne!“ odsekl zuřivě Dominic. „Nestojím o to, aby nějaká choulostivá děvenka pokňourávala nad mými jizvami.“

Když Simon opět promluvil, měl obličej stejně kamenný jako jeho starší bratr.

„V tom případě bys možná uvítal trochu cvičení s mečem a štítem?“ navrhl Simon polohlasem. „S nesmírným potěšením ti budu k službám.“

Dominic se rázně obrátil k bratrovi a změřil si ho zkoumavým pohledem.

Po několik napjatých okamžiků Simon věřil, že tomu souboji neunikne.

Náhle Dominic prudce vydechl.

„Hovoříš velmi podrážděně, Simone.“

„Jen se řídím tvým příkladem.“

„Uchm. Chápu.“ Bylo znát, že pod vousy vyjel Dominikovi koutek úst nahoru. „Pomůžeš mi s koupelí, bratře? V tomhle hradu svá záda jinému nesvěřím.“

„Beztak jsem se ti právě tohle chystal navrhnout, jelikož tvoje vyvolená se ti vyhýbá a tvůj hostitel je ‚příliš chorý‘, než aby se ti mohl věnovat, jak si slušnost žádá.“

„Pravda,“ přisvědčil Dominic ponuře. Rozepnul si mohutnou norskou sponu, jež mu přidržovala plášť s kápí, a odhodil kožešinou podšitou látku přes trnožový stůl stojící poblíž dveří.

Plášť cípem zahalil truhličku, kterou Simon donesl do komnaty, a rozechvěl plameny svíček ve svícnech na stěnách. Na stole ležela miska jemného mýdla.

Simon zvedl víko truhličky a přičichl.

„Koření. A zřejmě i trochu růže.“ S nevinným výrazem se ohlédl po Dominikovi a poctivě se snažil nedat najevo své pobavení.

„Bůh mě chraň!“ ucedil Dominic otráveně. „Budu páchnout jako sultánův harém.“

Simonovi zajiskřilo v černých očích. I když se za plavým plnovousem ušklíbal, dával si pozor, aby se nerozesmál nahlas.

Dominic ze sebe rázně shodil zbytek oblečení a naházel je na malou truhlu. V kmitajícím světle se dlouhá jizva, příčně mu přetínající svalnatou paži i hruď, leskla přízračným perleťovým leskem.

Dominic vkročil do koupací kádě a posadil se. Voda jen taktak že nepřetekla na podlahu. Sotva se ponořil až po bradu, slastně zafrkal, protože ve vodě polevila bolest ze staré rány, jež se hlásila pokaždé, kdykoli ho příliš zmohla únava.

„Mýdlo?“ otázal se Simon úslužně.

Dominic nastavil ruku. Do dlaně mu pleskl cákanec mýdla. Do nosu mu zavanula vůně, jež mu připadala podivně známá. Podmračeně se snažil rozpomenout, kde tu vůni už ucítil, a přitom si mýdlo vtíral do vlasů a vousů.

„A teď,“ sykl na Simona přes vrstvu mýdlové pěny, „mi vysvětli ten nesmysl, že prý pán blackthornského hradu je prokletý.“

„Jeho manželka byla čarodějnice.“

„To se dá říct o mnoha manželkách.“

Simon se krátce zasmál. „Nu ba, ale lady Anna pocházela z Glendruidů.“

Dominic si na okamžik přestal mnout vousy a vlasy. „Glendruid… Už jsem to jméno slyšel?“

„To je keltský klan,“ vysvětloval Simon. „A podle toho, co se mi zatím podařilo zjistit, vládne v něm něco jako matriarchát.“

„U ďáblových zubů, taková pošetilost!“ zamumlal Dominic.

Po těch slovech se celý ponořil pod vodu a spláchl ze sebe voňavou pěnu. O chviličku později se vynořil tak prudce, až voda vyšplíchla z kádě na zem. Simon se zaklením jen taktak že uskočil.

„Pokračuj!“ poručil Dominic bratrovi.

Simon si jednou dlaní setřepl krůpěje z haleny a druhou pleskl Dominikovi do ruky další kus mýdla tak prudce, až si vysloužil káravý pohled.

„Muž, jenž získá glendruidskou manželku, bude mít úrodná pole,“ vykládal Simon, „bohaté pastviny, ovce, jež budou rodit jehňata po dvou, pracovité a poslušné vazaly, rybníky přetékající rybami a…“

„A mužnost jako plemenný hřebec a navrch nesmrtelnost,“ přerušil ho Dominic, jemuž ty pověrčivé nesmysly začínaly lézt krkem.

„Ale, tak Sven už s tebou mluvil?“

Dominic střihl po mladším bratrovi varovným pohledem.

Simon se zeširoka zazubil a v černých očích mu pobaveně zajiskřilo.

„A kdepak ti proslavení Glendruidové žijou?“ vyzvídal Dominic jízlivě. „Na jihu, tam, kde se Kelti rvou sami mezi sebou?“

„Podle některých ano,“ pokrčil Simon rameny. „Jiní však sázejí na sever. A hrstka dalších mluví o východu.“

„A co západ? Že by žili v moři?“

„Jsou to lidi, ne ryby!“ připomněl vlídně Simon.

„Ach, to se mi vskutku ulevilo. Líhat v jednom loži s dcerou tresky by byla dost potíž. Jeden by nevěděl, jak to stvoření uchopit. Či kde přesně.“

Simon se rozesmál a přidržel bratrovi velkou osušku. Dominic se postavil a voda mu z mohutného těla stékala v celých vodopádech, šplíchala a řinula se k odtoku, kterým neslyšně mizela do vodního příkopu hluboko pod hradem.

„Tenhle glendruidský nesmysl vezme za své do roka!“ prohlásil Dominic. „Současně s narozením mého syna.“

Simon se tiše pousmál. Dobře věděl, že jeho bratr je odhodlaný založit vlastní slavný rod. I on sám měl podobné ambice.

„Ovšem dokud se tvůj dědic nenarodí,“ poučil Simon bratra, „dávej si pozor na každé slovo, jež na veřejnosti proneseš o Glendruidech a jejich pověstech. Tyhle pověry jsou místnímu lidu velmi drahé.“

„Na veřejnosti si pozor nejspíš dávat budu, ale v ložnici mám nárok na soukromí. Své dědice si upřít nedám!“

„Je dobře, že ses po zranění uzdravoval zrovna v sultánově harému,“ poznamenal Simon. „Až přijde čas na dědice, tvoje manželka nebude mít důvod ke stížnostem. Zeny v harému byly obdivuhodně vycvičené.“

Na okamžik dostal Dominic chuť nechat si přivést Meg do komnaty, představil si její vlasy rozhozené na polštáři jako hebký oheň, její rozevřená stehna, mezi něž by vklouzl jako plamen. Už při té představě se mu krev žhavě vznítila jako suchá tráva.

„Potíž je v tom, že nemůžu děvče dostat do lože,“ zabručel Dominic podrážděně a silou vůle se snažil zchladit si žár v krvi.

„Moc bych se divil, kdyby na tomhle hradě byla dívka, které by nepolichotila tvoje milostná přízeň.“

„Je tu taková,“ usekl Dominic suše.

„Vyhýbavá Margaret.“

Lady Margaret nebyla tou ženou, kterou měl Dominic zrovna na mysli, přesto bratra neopravil. Místo toho se začal zuřivě otírat osuškou.

„Ta paní se ve tvé komnatě objeví co nevidět,“ pravil Simon po chvilce přemýšlení. „Je ušlechtilého rodu. Možná se jí její povinnost nebude zamlouvat, nicméně ji splní. A pokud jde o to ostatní, na hradě vždycky bude dost dívek. Nebo ta talentovaná Marie.“

„Hezká děvka, nicméně pouhá děvka. Ji a jí podobné jsem přivezl pro své rytíře, ne pro sebe. Nerad bych se dostal do sporu se svými nevolníky kvůli jejich dcerám.“

„Já vím, ale přesto jsem jediný, kdo tomu věří.“

Dominic něco zabručel a drhl si tělo osuškou zbytečně ráznými pohyby. Napadlo ho, že některý z jeho rytířů by mohl dívku z ptačích kotců chytit o samotě, a kdoví proč se mu v útrobách rozlil ledový vztek.

„Radši bych měl své rytíře ještě jednou a důrazně varovat!“ prohlásil zuřivě. „Nebudou znásilňovat ani obtěžovat děvčata, jež jim odmítnou být po vůli. Obzvlášť žádnou s vlasy jako oheň, s pletí jako smetana a s očima v barvě nejdražších sultánových smaragdů.“

Simon užasle vzhlédl. „Ale já myslel, že děvečky s tvarohovou pletí tě nezajímají.“

„Mezi tvarohem a smetanou je proklatě velký rozdíl!“ odsekl Dominic.

„Jak se zdá, to děvče tě úplně pobláznilo. To se ti nepodobá.“

Dominic pokrčil rameny. „Je to velmi neobyčejné děvče. Mnohem čistší než obyčejná venkovská dívka, ladných pohybů a s jemnýma rukama.“

„Odjakživa jsi však dával přednost vstřícným dívčinám zralých tvarů, které nejlépe dokážou ocenit osten lásky.“

„Pravda.“

„A je vstřícná a ochotná?“

Dominic se usmál a Simon se neubránil smíchu.

„Bude taková,“ ujistil ho Dominic. „Zaujal jsem ji, i když ji to zneklidnilo. Ach Bože, svádět ji, to bude hotová slast. Byla stvořena pro jaro, období touhy. Pro muže, jenž usne vedle jejího vřelého těla, nikdy nenastane zima. Ta dívka bude.

Náhle se Dominic odmlčel a obrátil se ke dveřím, od nichž sem dolehl zvuk spěšných kroků.

„Lorde Dominiku!“ ozval se za závěsem hlas pážete.

„Co se děje?“ obořil se na něho Dominic netrpělivě. „Našels ji?“

„Komorná lady Margaret by s vámi ráda mluvila. Je to nesmírně naléhavé, pane.“

„U boží krve!“ zamumlal Dominik.

Ovinul si osušku kolem boků, popadl plášť s kápí a přehodil si ho přes ramena, aby se ochránil před ledovým průvanem.

„Proč nedokážeš najít jiné ženy než ty, o které já nemám sebemenší zájem?“ brblal nespokojeně.

Simon otevřel ústa k odpovědi, ale Dominic ještě neskončil.

„Ta místní děvka s tvarohovou tváří…,“ stěžoval si polohlasem. „U božích očí, to je ale otravná bába.“

„Znamená to, že Eadith přijmeš, či odmítneš?“ vyzvídal Simon.

„Pošli tu dobrou vdovu dál,“ odvětil Dominic normálním hlasem.

Eadith zřejmě poslouchala přímo za závěsem. Látka se zavlnila a vdova překročila práh. Sotva si uvědomila, jak nedostatečně je Dominic přioděný, oči se jí rozšířily úlekem.

„Mluv!“ vybídl ji Dominic podrážděně. „Kde je tvá paní?“

„Lady Margaret vás prosí za odpuštění, ale trápí ji nevolnost,“ vyhrkla Eadith chvatně.

Simonovi neušlo, že navzdory očividným rozpakům vdoviny světle modré oči doslova hltají každičký kousek těla jeho bratra, jenž stál před ní polonahý, ještě celý rozpálený z lázně.

Dominic hleděl na bledé rysy, světle žluté vlasy a tenké rty komorné a posté zalitoval, že není zpátky mezi saracénskými ženami. Jejich temně zlatavá pleť působila stejně svůdně jako kradmé pohledy jejich třpytných černých očí. V porovnání s nimi mu všechny ženy ze severních krajin připadaly vybledlé a nezajímavé jako tvarohový sýr.

Všechny zdejší ženy, s výjimkou zelenooké dívky, a ta mu uprchla tak rychle, jak jen jí to ladné nožky dovolily. Vzpomínka na její útěk Dominika nepřestala vztekat.

U boží krve! Od kdy něžné polaskání zažene venkovskou dívku na útěk?

„Nevolnost, říkáš?“ opakoval Dominic se zlověstnou vlídností. „Doufám, že nejde o nic vážného.“

„Její otec je těžce nemocný. Troufám si tvrdit, že dcera má právo prožívat bolestné trápení.“

„Jsem její budoucí manžel!“ zablýskl Dominic bělostnými zuby v černém vousu. „Troufám si tvrdit, že mám také jisté právo.“

Ten záblesk dravcích zubů způsobil, že Eadith nepokojně přešlápla z nohy na nohu. Ten pohyb jí rozvlnil širokou starou suknici.

„Samozřejmě, můj pane.“

„Vyřiď lady Margaret mé pozdravy a mé co nejsnažnější přání poznat mou budoucí manželku!“ pronesl Dominic důrazně. „Simone, dárek.“

Jeho bratr zaváhal.

Dominic v němém varování povytáhl levé obočí.

Simon krátce přikývl, odhrnul stranou Dominikovy kusy šatstva odhozené přes truhličku a zvedl její víko. Vytáhl šperk ležící na třpytivé hromádce. Ten Dominic předtím vybral jako dárek pro svou zdráhající se nevěstu.

„Odnes jí to!“ zavelel Dominic. „Malý projev úcty vůči mé vyvolené.“

Pokynul a Simon přistoupil k Eadith a vpustil jí brož do nastavené dlaně. Sotva vdova pocítila tíhu zlata a spatřila skvostný zelený drahokam větší než nehet na jejím palci, hlasitě vyjekla úžasem.

„Propáníčka, ten kámen má přesně stejnou barvu jako oči lady Margaret!“

Dominic vmžiku pomyslel na služebnou dívku u ptačích kotců. Náhle přimhouřil oči, protože zvažoval jistou možnost. Meg se projevovala příliš hrdě a výmluvně, než aby mohla být rolnická dcerka. Jistě by mu to došlo dřív, kdyby se nedal omámit smyslnými křivkami jejích ňader a rtů.

„Je tento rys mezi blackthornskými vazaly běžný?“ zeptal se pro jistotu.

„To není, pane. Takhle zelené oči jsem viděla jen u ní a u její matky. Je to známka glendruidského původu.“

Dominic přimhouřil oči ještě víc.

Simon pozoroval bratra se sílícím neklidem. Tenhle výraz chladné vypočítavosti u něho spatřil už mnohokrát, v okamžicích, než se Dominic zapojil do bitevní vřavy. Přesto tu nebyli žádní ozbrojení nepřátelé, žádné válečné rohy nevyzývaly rytíře k obraně Božího města.

„Ten šperk je tak těžký, můj pane,“ žasla Eadith. „Tak krásný dar by hrdě nosila každá paní, věřte mi.“

Komorná laskala brož doteky, z nichž doslova sálala neskrývaná závist.

Dominic pohlédl na Simona a lehce pokývl.

Simon se beze slova obrátil a opět přistoupil k truhličce. Minutu dvě lovil v jejím obsahu. Do ticha se ozývalo melodické a líbezné cinkání zlatých mincí a řetězů, jež se třely o sebe navzájem.

Simon dal zabručením najevo, že konečně našel, co hledal. Otočil se k bratrovi a ukázal mu druhou brož.

Dominic netrpělivě přikývl.

Simon se vrátil ke komorné, uchopil její druhou dlaň, tu prázdnou, a vpustil na ni druhý šperk. V této broži sice nebyl zasazen žádný kámen, ale její tíha svědčila o hodnotě zlata, z něhož byla vyrobena. Eadith polekaně vzhlédla k Dominikovým chladným stříbřitým očím.

„Pro tebe,“ usekl Dominic.

Eadith úžasem otevřela ústa.

„Hned na první pohled je znát, že hrad a jeho obyvatelé nejsou v poslední době požehnáni hojností,“ pravil Dominic tak laskavě, jak jen dokázal vůči děvčeti, jehož bledé oči a tenké rty v něm hned od začátku budily nechuť. „Vdova po statečném rytíři si zaslouží pár lesklých šperků, jež by zalichotily její marnivosti.“

Eadith stiskla svou brož v dlani ták zuřivě, až se jí okraj kovu viditelně zařízl do masa.

„Děkuji, lorde Dominiku.“

„Rádo se stalo.“

Když se mu Eadith klaněla, dobře si povšiml jejího kosého pohledu. Ty vybledle modré oči přitahovala truhlička stejně neodvolatelně jako mořské dno kotvu. A neušlo to ani Simonovi. Zabouchl víko truhličky a přitom po bratrovi střelil nenápadným, nicméně nesouhlasným pohledem.

„Budete si žádat ještě něčeho jiného?“ vyhrkla Eadith.

„Ne. Odnes tu brož lady Margaret a vyřiď jí mé pozdravy. A pošli sem moje páže s večeří!“

Simon sledoval, jak komorná zbrkle vybíhá přes práh jakoby v obavách, že pán ji zase zavolá zpátky a tu brož jí vezme. Jakmile si byl jistý, že se žena dostala z doslechu, obrátil se Simon k bratrovi.

„A teď bude celý kraj vědět, co je v těch truhlicích, které jsme přivezli do hradu,“ prohodil opatrně.

„Je dobře, aby poddaní věděli, že jejich nový pán není tak chudý, že by z nich musil ždímat krev, aby uživil a ošatil své rytíře.“

„A co budoucí manželky?“ vyzvídal Simon. „Je rovněž dobře, aby to věděly?“

„Ano, pro budoucí manželky to platí především,“ potvrdil Dominic s chmurným uspokojením. „Svět ještě neviděl dívku, které by při pohledu na zlaté cetky nezajiskřily oči.“

„Odjakživa jsi byl taktik.“

Dominic se ponuře pousmál při vzpomínce na zelenookou dívku, jež ho tak chytře přelstila v ptačích kotcích. „Vždycky ne, Simone. Ale umím se učit i z chyb.“

4

Lezavý vítr svištěl mezi zdmi opevnění a nadzvedal ženám sukně a krátké pláštíky a po našedlé obloze rozháněl kouř z kuchyně do ztracena. Ačkoli Meg obvykle milovala svěží jarní vánky provoněné o překot rostoucí první jarní zelení, zrovna teď byla příliš podrážděná, než aby stačila vzít na vědomí něco víc než hajného, jenž rozpačitě přešlapoval před ní.

„Co tím chceš říct, že nebude žádná zvěřina?“ vyptávala se ho nezvykle strohým tónem.

Hajný se nešťastně díval do strany a nervózně si ždímal ruce. „Může za to plot, má paní. Místy se pobořil, takže zajíci ho dokázali přeskočit, natožpak srny. Vysoká… všechna utekla.“

„Jak dlouho už je obora v takovém stavu?“ Hajný si civěl na špičky vysokých bot a mumlal cosi nesrozumitelného.

„Tak mluv!“ poručila mu. „A při odpovědi se mi dívej do tváře!“

Meg podobný tón používala při řeči s poddanými jenom zřídka, ale na druhou stranu jen zřídka ji takhle vodili za nos.

To však nebyl tenhle případ. Hajného prolhanost bila do očí a lži se mu vzpříčily v hrdle jako kuřecí kosti.

„Já… To vichřice…,“ koktal.

Světle modré oči vysílaly k Meg zoufalou prosbu a proti její vůli v ní probudily soucit.

„Dobrý muži, kdo ti přikázal, abys mi lhal?“ otázala se ho mírně.

Ruce zhrublé od tětivy luku, kladení nástrah a stahování kůže němě žadonily o Meginu shovívavost. „Pán,“ zašeptal hajný posléze.

„Je příliš slabý, než aby opustil lože. Byl jsi snad za ním v jeho komnatě a dostal jsi rozkaz obelhat paní hradu?“

Hajný zavrtěl hlavou tak důrazně, až se mu mastné vlasy rozlétly do stran. „Sir Duncan, paní. To on mi příkaz vyřídil.“

Meg zkameněla. „Co přesně ti Duncan řekl?“

„Žádnou zvěřinu pro Normany.“

„Chápu.“

A chápala.

Meg zamrazilo v zádech. Byla z hloubi srdce ráda, že se Duncan vrátil z křižácké výpravy, protože její bratranec Rufus nestál o zachování míru s králem Jindřichem. Bez ohledu na to, že se jí zdaleka nezamlouvala představa, že ji prodají normanskému rytíři, aby se kolem severních hranic rozhostil mír, představa krveprolití se jí zamlouvala ještě mnohem méně. Neustálé výpady a vzpoury vůči anglickému králi – a dokonce i třenice mezi samotnými Sasy, jejichž vůdcové odjeli do Svaté země stejně jako Duncan – vyčerpávaly poddané a pole blackthornského hradu a zbavovaly ho naděje na lepší budoucnost.

Poddaní za své strádání dávali vinu pánovi a pomstě glendruidské čarodějnice provdané za nesprávného muže. Meg ta zanedbaná pole připisovala pro změnu lhostejnosti svého otce, člověka posedlého touhou zarazit rozpínavost Angličanů tím, že provdá svou dceru za šlechtice jménem Duncan z Maxwellu, známého pod přezdívkou Kladivo.

Ach Duncane. Nenech se omámit vábničkami mého otce. Povedou jen k strádání a hladomoru, k loukám zalévaným krví a nekonečným řadám čerstvých hrobů.

„Má paní?“

Hajnému se třásl hlas strachy. Pánova dcera vypadala tak unaveně a ustaraně, příliš staře na devatenáctiletou neprovdanou dívku.

„Můžeš jít,“ poručila mu Meg stísněným hrdlem. „A děkuju ti za pravdomluvnost, třebaže přišla málem pozdě. Počítej s tím, že zastřelíš jelena. Na svatební hostině se bude podávat zvěřina, i když nebude proleželá.“

Hajný se špinavými prsty dotkl uctivě čela, ale z místa se ani nepohnul.

„Ještě něco?“ zeptala se.

„Duncan,“ připomněl pouze.

„Není pánem blackthornského hradu. A ani nebude, zatímco já tu jsem paní. A také jí zůstanu!“

Hajnému stačil jediný pohled na přísně přimhouřené zelené oči, aby se rozhodl neplést se do sporů svých pánů a paní. On půjde na lov podle rozkazu.

„Jak si přejete, má paní.“

Meg se zamyšleně dívala, jak hajný s úlevou kluše k bráně ve vnější zdi opevnění. Bylo jí jasné, co všechno se mu honí hlavou.

Tyhle boje musejí ustat, zapřísahala se Meg v duchu. Nakonec by tu nezbyl nikdo, kdo by pohřbil mrtvé, a pro živé by se nenašlo ani sousto. Ještě jeden neúrodný rok znamená konec blackthornského hradu.

O kotníky se jí otřelo cosi hřejivého a hebkého. Pohlédla dolů a spatřila naléhavý pohled Černého Torna.

„Ještě ne, kocourku. Nejdřív musím zajít za Duncanem.“

Černý Tom se ještě jednou přitulil a pak odkráčel směrem k sýpce. Meg mu v duchu popřála hodně štěstí. Pochybovala, že v budově je dost obilí, aby přilákalo myšky z pastvin, kde byla hojnost potravy.

Přidržela si prostou roušku u hlavy, aby jí neodletěla v silném větru, a zamířila zpátky do hradu.

„Církev tvůj sňatek schválí,“ vykládal lord John chraptivě. „Ty nemáš jiný úkol než sebrat Normanovi jeho zlato. A s tím samozřejmě i jeho život!“

Duncan zkřivil tvář krutým úsměškem, jenž odhalil jeho vikingské dědictví, proplétající se jeho skotskou krví jako blesk bouřlivou oblohou.

„Jako by se už stalo!“ prohlásil.

A potom se hlučně rozřehtal.

Bledé rty lorda Johna se stáhly v úsměvu, jenž si chladem nezadal s kamennými stěnami hradu. Jeho nemanželský syn se mu podobal v mnoha směrech, nejenom těma oříškově hnědýma očima a vlasy v barvě čerstvě zrytého jílu. Oba muži byli válečníci, kteří nepřítele nešetřili a sami nežádali o slitování.

„Pošli vzkaz Reeverům,“ radil John. „Ať se v kapli zamíchají mezi svatební hosty. Potom…“

Slova se náhle utopila v záchvatu prudkého kašle, jenž rozezmítal celé Johnovo křehké tělo.

Duncan přistoupil k lůžku, objal otce kolem ramen a přidržel ho vsedě tak dlouho, dokud kašel neodezněl. Potom u suchých rozpraskaných rtů přidržel pohár s pivem a počkal, až nemocný většinu vypije. Věděl, že pokud otec přivolá na pomoc Reevery, loupeživý klan od severních hranic, strhne se krvavá bitka, možná i válka.

„Měl byste odpočívat,“ radil Duncan.

„Ne! Ty bys mě měl vyslechnout. Ať už budu naživu či po smrti, musíš dovolit svatbu teď hned, než sem přijdou další Normani! Musíš! Jen tak se ti podaří…“

Kašel Johnovi opět znemožnil dopovědět větu. Když se konečně utišil, Duncan mu dal znovu napít, ale tentokrát do piva přidal dvě kapky léku, který připravila Meg, aby ztišila Johnovy bolesti.

„Jen klid,“ konejšil Duncan otce. „Poslouchám. Jaký plán jste vymyslel?“

Překvapivě něžným pohybem odhrnul Duncan chorému z čela kadeř, jež vinou stravující nemoci zešedla během jediné zimy.

„Přiveď Meg,“ zasípal John. „Dokážu to říct pouze jednou.“

„Hned pro ni…,“ začal slibovat Duncan.

„Není třeba!“ ozvala se Meg ode dveří. „Jsem tady.“

Teď už nebyla oblečená jako dcerka prostého poddaného. Měla na sobě dlouhou spodní suknici z měkké růžové vlny a přes ni jemnou svrchní sukni v barvě lesní zeleně, lemovanou bohatě vyšívaným širokým pruhem sukna. Na rozdíl od jiných žen nosila Meg šaty těsně přiléhající k tělu, protože neměla dost trpělivosti zdržovat se při chůzi rozevlátými sukněmi. Kolem úzkého pasu měla převázanou a vzadu překříženou zdobenou šerpu, jež přidržovala sklady sukní na jednom místě, rukávy byly dlouhé a úzké, rovněž zdobené jemnou výšivkou.

„Co jste si přál?“ zeptala se Meg.

Pronikavýma zelenýma očima sklouzla z Duncanovy svalnaté a zdravím kypící postavy na seschlý stín svého otce. Povšimla si, že lahvička s lékem je otevřená, a chvatně mžikla zpátky po Duncanovi.

„Jen dvě kapky,“ vyhrkl spěšně, protože věděl, co jí dělá starosti.

Všichni tři věděli, že tekutina je nesmírně silná. Šest kapek dokázalo přivodit pacientovi tvrdý bezesný spánek. Trojnásobek této dávky dokázal průměrného člověka zabít. Člověk tak chorý jako Megin otec musel brát lék s nejvyšší opatrností.

„Nevadí,“ chrčel namáhavě John. „Pokud mám zemřít dříve, nic se nezmění. Poslouchej dobře, dcero Anny z Glendruidu. Provdáš se zítra ráno, ještě před svatební hostinou.“

„Před jakou hostinou?“ podivila se Meg jízlivě. „Duncan hajnému zakázal zastřelit…“

„Ticho!“ John zakašlal, ale velmi slabě. „Až se tě kněz zeptá, zda souhlasíš se sňatkem, řekneš, že ne.“

„Ale…“

John nenechal Meg domluvit, pokračoval dál hlasem suchým a svrasklým jako jeho tělo. Stejně jako z očí i z hlasu mu sálal mocný plamen posedlosti, jež neměla daleko k šílenství.

„Až ženicha odmítneš, vypukne mezi přítomnými Normany zmatek,“ sípal John. „Pak zaútočí Duncan a Normani zahynou. A ještě než na kostelních dlaždicích oschne krev, provdáš se za Duncana.“

„To jistě nemyslíte vážně,“ zašeptala Meg.

Ohromeně se obrátila k Duncanovi. Ořechově hnědé oči měl tvrdé jako acháty. Tak z téhle strany nemůže čekat žádnou pomoc.

„Církev náš sňatek zamítla už před šesti lety!“ připomněla naléhavě. „A měla k tomu dobrý důvod, Duncane. Vždyť jsi můj poloviční bratr!“

V komnatě se na předlouhou dobu rozhostilo ticho, téměř nerušené ani rychlým mělkým oddechováním muže, jenž z posledních sil lpěl na životě.

Duncan se tázavě podíval na Johna.

„Pověz jí to,“ vybídl ho stařec.

Duncan se zdráhavě obrátil k těm pronikavě zeleným očím ženy, jež ve skutečnosti neměla s muži v místnosti žádnou pokrevní vazbu.

„Pokud vůbec něco, milá Meg, pak jsem tvůj nevlastní bratranec.“

„Nesmysl!“ odsekla. „Jsi levoboček Johna z Blackthornu. To pozná každý, kdo není padlý na hlavu!“

„Jistě, já jsem jeho syn. Ale ty nejsi jeho dcera.“

Meg o krok ucouvla, jako by pod tím šokem zavrávorala. Pak se hrdě napřímila v zádech.

„Co to říkáš?“ otázala se přísně.

Než stačil Duncan odpovědět, vzal si slovo John.

„Když jsme se vzali, byla tvá matka už v očekávání!“ prohlásil bez vytáček. „Možná jsi parchant mého nevlastního bratra, ale co já vím, jsi třeba sémě stájového čeledína. Ta mrcha je po smrti a mně už na tom nezáleží, protože sám brzy zemřu.“

„Nevěřím vám!“ pronesla Meg povýšeně. „Můžete obalamutit kněze lží a zlatem, můžete omámit Duncana sliby, které nemůžete dodržet, ale ne mě. Já jsem dcera blackthornského hradu! Vím to stejně jistě, jako vím, jakou léčivou moc má která bylina!“

John se pokusil vytáhnout se do sedu, ale nakonec se musel spokojit s tím, že se obrátil na bok, aby aspoň zčásti viděl na děvče, jehož zrození představovalo tu nejhorší urážku v celém jeho životě.

„Podívej se na mě, ty glendruidská čarodějnice!“ sykl neomaleně. „A poslyš pravdivá slova umírajícího! Nejsi mé krve! Duncan ano. A navzdory piklům anglických králů a proradnosti žen z rodu Glendruidů to bude můj syn, kdo zdědí mou půdu!“

Meg vycítila, že lord John nelže.

Na okamžik jí to poznání vyrazilo dech. Snažila se zahnat ten ledový krunýř, jenž se jí vytvořil těsně pod kůží a mrazil ji, až se celá roztřásla. Odjakživa věděla, že otci vadil už pouhý pohled na ni.

Nyní tedy znala důvod.

„Tvůj syn zdědí nanejvýš smrt,“ pronesla Meg tiše a zřetelně.

„Nebudu poslouchat tvoje prokletí, čarodějnice!“ zasyčel John.

„Prokletí? Ale to je nesmysl!“ odsekla Meg. „Mluví ze mě pouze zdravý rozum.“

Obrátila se k Duncanovi, jenž na ni upíral nešťastný pohled.

„Je mi to líto, milá moje,“ omlouval se. „Nechtěl jsem, aby ses to dozvěděla takhle.“

„Ať už jsem či nejsem levoboček, to teď nehraje žádnou roli. Teď mě poslouchej ty, protože John se už dostal příliš daleko do objetí smrti, než aby mu záleželo na osudu živých!“

„Meggie…“

Meg si opřela ruce v bok a rázně mu skočila do řeči.

„Nezkoušej na mě žádné lichotky, Duncane z Maxwellu! Přísahám, že navzdory všemu musíme být pokrevně příbuzní, protože tvoje skotské kouzlo osobnosti na mě vůbec nezabírá!“

Přes Duncanovu tvář přeletěl křivý úsměšek. „To skutečně jsme. A taky proto se mi tolik zamlouváš. Jako manželé spolu budeme báječně vycházet.“

„Bůh mi podej pomocnou ruku!“ procedila Meg skrze zuby tak vášnivě, až oba muže vyděsila. „John může ztrátu svého rozumu omlouvat smrtelnou chorobou, ale nač se vymluvíš ty, Duncane? Že by ti ctižádost zatemnila mozek stejně jako jemu smrt?“

Duncan otevřel ústa k odpovědi, ale Meg pokračovala tónem plným vzteku a prosby zároveň.

„Král Jindřich se nesmíří se zákeřnou vraždou jednoho ze svých rytířů,“ vysvětlovala naléhavě. „A rovněž i vysoká šlechta.

„Ti mají plné ruce práce s Kelty na jihu!“ přerušil ji Duncan stroze. „Pokud se ovšem nervou sami mezi sebou nebo nekujou pikle proti králi. Pokusili se zmocnit severního území, ale selhali.“

„Neměli důvod se zvlášť snažit. Na jihu se nesetkali s lakovým odporem.“

„Přesně tak. Proto nebudou…“

„Ale budou!“ vybuchla Meg vášnivě. „Právě ty jim k tomu poskytneš záminku!“

„Ne větší, než měli předtím. A ta nestačila.“

„Pověz mi, Duncane,“ pravila Meg sžíravě, „kdyby ti potulný lupič usekl pravou paži, povšiml by sis její ztráty a toužil by ses pomstít?“

„Jistě, ale já nejsem anglický král.“

„Ach, vida, tak ono ti to neušlo! Tak bys na to neměl zapomínat ani ve chvílích, kdy plánuješ smrt normanských šlechticů.“

„Meggie…“

„Normanská šlechta se sváří mezi sebou, protože nemá nic lepšího na práci!“ pokračovala Meg téměř bez oddechu. „Zavraždění Dominika le Sabre jí poskytne nejlepší zábavu ze všech. Válku.“

Duncan pokrčil rameny. „To je hra, v níž dokážeme zvítězit.“

„Ne, tady zvítězit nemůžeš! Když je to jasné mně, jak to, že ty to nevidíš?“

„Jsi útlocitná dívka a nerozumíš válce,“ usmíval se Duncan. „To je další z tvých četných půvabů, Meggie.“

„Šetři si ty sladké lichotky pro služebné děvečky, ano?“ utrhla se na něho Meg kysele. „Mně tak lehce neobloudíš! A krále Anglie zrovna tak. Až se zpráva o tom masakru donese do Londýna, král a jeho šlechtici se spojí a vyšlou sem na sever lak početnou a nelítostnou armádu, že se o tom bude vyprávět ještě za tisíc let! A ty nemáš víc než dvanáct rytířů..,“

„Šestnáct.“

„… a bandu rabijáků dobrých leda k masakrování bezbranných žen a dětí.“

„Tak dost!“ okřikl ji Duncan.

„Ne! Nebude toho dost, dokud konečně nepochopíš, že v tomhle boji zkrátka nemůžeš zvítězit!“

Duncan pevně sevřel Megina ramena prsty a přidržel ji těsně u sebe, zatímco jeho slova zněla jako údery kamenem.

„Vtluč si do hlavy jedno!“ pronesl důrazně. „Pokud se provdáš za toho normanského parchanta, budu se brát za svoje dědičné právo…“

„Ne!“ rozzuřila se Meg. „Levoboček žádné dědičné právo nemá!“

„Nestrpím, aby přešlo do rukou cizího člověka!“ pokračoval Duncan nenávistně. „A spolu s ním i zelenooká glendruidská čarodějnice, kterou poddaní blackthornského hradu milují skoro jako Boha. Tohle je ten důvod, stejně jako vůle anglického krále, proč tě John nevydědil. Poddaní by zapomněli na své závazky a utekli by z panství, jako by bylo prokleté.“

Zbledlá a viditelně se třesoucí Meg se pokoušela vyprostit z Duncanova stisku, ale bez úspěchu.

„Zapamatuj si tohle, lady Margaret! Já získám půdu a urozenou manželku, jež mi bude rodit děti. A i kdybych měl místo deseti normanských rytířů zabít rovných deset tisíc, tu půdu dostanu.“

Otřesená Meg se Duncanovi konečně vytrhla. Na jednu stranu sice chápala touhu svého druha z dětství po uznávaném postavení ve společnosti, jež zavrhovala levobočky, na druhou stranu nepochybovala, že jeho plán přinese zkázu panství i poddaným, které milovala. Uslzenýma očima se zadívala na Duncana.

„Ty po mně žádáš, abych uvrhla blackthornský hrad do války,“ zašeptala.

„Žádám tě pouze, aby ses neprovdala za toho surového Normana. Chci snad po tobě příliš velkou laskavost?“

Meg dokázala odpovědět pouze slzami.

„Od glendruidské čarodějnice nemůžeš žádat žádnou laskavost,“ zachraptěl John namáhavě. „Poroučím ti to, Margaret. Já jsem pánem tohoto hradu a tys můj majetek stejně jako kanec ryjící zem v mých lesích. Poslechneš mě, jinak budeš oplakávat den svého narození stejně zoufale jako já!“

„Nemusíš se bát, Meggie,“ pravil Duncan tiše a láskyplně ji potáhl za dlouhý cop. „Dohlédnu na to, aby se ti v kostele nic nestalo.“

Meg zavřela oči a snažila se najít sebekontrolu, hlasitě nevykřičet svůj hněv nad hloupou ctižádostí těchto zabedněnců. Skutečnost, že její tělo a život slouží jako pěšec na královské šachovnici při mírové partii, patřila k povinnostem urozené dámy – i když k bolestným povinnostem.

Ale nechat své tělo a svůj život zneužít k rozpoutání války, to nedovolí!

„Nemůžu!“ prohlásila.

„Uděláš to!“ zasyčel nenávistně John. „Buď budeš Duncanovou manželkou, nebo se staneš děvkou jeho rytířů. Mně na tom nesejde.“

„Lorde Johne…,“ začal Duncan nešťastně.

„Ticho! Bude pro tebe mnohem lepší, když dostaneš jinou manželku než to zelenooké glendruidské sémě! Na tvoje naléhání jsem souhlasil, že požádáme tu čarodějnici o pomoc. Odmítla. Tak teď běž nařídit svým Reeverům, aby povstali a zabili…“

„Ne!“ prosila Meg. „Otče…“

„Nejsem tvůj otec!“

Meg mlčky sykavě vtáhla vzduch do plic a zběsile hledala cestičku ven z pasti, kterou tu pro ni nastražili Duncan s Johnem.

Žádná cesta neexistovala. Meg si propletla prsty na rukou a stiskla je tak bolestivě, až jí zbělely a ztratily všechen cit.

„Já…,“ zajíkla se, ale hlas jí narazil do ticha jako do stěny.

Oba muži ji pozorovali ořechově hnědýma očima, stejnýma a přitom od základu odlišnýma. V Johnově pohledu číhala nenávist stejně stará jako zrada její matky. V Duncanových očích ležela naděje stejně stará jako jeho poznání, kdo je ve skutečnosti jeho otcem.

„Meggie?“ otázal se Duncan přidušeně.

Sklopila hlavu.

„Udělám, co udělat musím,“ zašeptala Meg.

5

Meg vyběhla z otcovy komnaty tak spěšně, až za ní vlněný pláštík povlával. Před útěkem z hradu potřebovala stihnout spoustu věcí. Tak za prvé, musela přichystat množství léků pro poddané, kteří jsou závislí na její pomoci. Potom musí z hradu tajně pronést přikrývku a dost jídla, aby jí vystačilo na čtrnáct dní. A co potom? ptala se sama sebe.

Na to neexistovala žádná odpověď kromě té očividné: cokoli bude lepší než se stát skálou, o niž se roztříští její milovaný Blackthorne.

Když se Meg řítila chodbami a po strmém točitém schodišti dolů, plameny svíček se skláněly a šlehaly v průvanu. Sotva doběhla do hlavní síně, zahlédla ji Eadith a přesto, že paní tolik spěchala, zkusila ji oslovit.

„Má paní…“

„Teď ne!“ přerušila ji Meg rázně. „Ale lord Dominic chce…“

„Později. Musím připravit lék.“

Eadith, polekaná Meginou strohostí, už beze slova sledovala úprk své paní po chodbě.

Jakoby v obavě, že Eadith se pustí za ní, Meg svůj běh ještě zrychlila. Seběhla dolů a v přízemí už potkávala pouze služebnictvo. Zpomalila, aby nepůsobila tak nápadně, ale pláštík za ní nepřestával povlávat.

Meg spěchala úzkou chodbou, z níž se po obou stranách vcházelo do malých temných místností, připomínajících spíše malé chlévy než komnaty. V šeru páchla uskladněná zelenina a soudky s pivem, nasolené a uzené ryby a úhoři v kádích, bažanti pověšení za studené šupinaté pařáty. Do pachu potravin se přimísila výrazná sytá vůně sušených bylin z bylinné lékárny, kde už lady Anna sušila léčivé rostliny a vyráběla z nich léky.

Meg si na matku živě vzpomínala. Mnohé z těch vzpomínek se jí vázaly k téhle bylinné lékárně či zahradě, kde stávala po Annině boku a poslouchala její melodický hlas, popisující každičkou rostlinku a její účinky při léčení nebo zahánění větších či menších bolestí a chorob doprovázejících životy jejich poddaných. Bylinná lékárna, zahrada a lázeň byly zařízeny a udržovány podle Anniných přesných požadavků, protože jich bylo zapotřebí k rituálům a prospívání člověka, vychovaného v tradicích rodu Glendruidů.

Poblíž dveří do lékárny stály dva stoly sloužící k sekání, drcení a mletí listí, stonků, květů, kořenů a kůry – to všechno Meg při výrobě léků používala. Při zadní hraně stolů byly úhledně vyrovnané malé hmoždíře, džbánky, misky, truhličky, nože a lžíce.

Místnost za stoly byla asi dvanáct kroků hluboká, téměř celá vytesaná do skály, a stály v ní dlouhé řady stojanů se síty, kde se mimo dosah slunečního svitu sušily nebo skladovaly byliny. Velké mísy tu čekaly, až je Meg naplní čerstvou pramenitou vodou ze studny ukryté v samém srdci hradu, protože právě voda tvořila základ většiny glendruidských rituálů.

Meg se zhluboka nadechla a naplnila si plíce důvěrně známou směsicí vůní, aby zaplašila vzpomínku na zatuchlý vzduch v komnatě nemocného. Po několika dalších nadechnutích se jí ruce přestaly třást a led v útrobách postupně roztával. Meg milovala důstojnou a štědrou atmosféru bylinné lékárny s jejím němým příslibem vyléčených strastí a utlumených bolestí.

Ale v téhle komnatě není lék, jenž by mohl vyléčit válku či hladomor a krveprolití s ní spojené.

Po téhle děsivé představě se jí v těle opět rozlil mráz.

„Nemůžu poslat své lidi do krvavé řeže,“ zašeptala a rozhlížela se po lékárně očima, před nimiž se rozvíjely obrazy zkázy. „Navíc, kvůli čemu? Kvůli ničemu! Duncan nikdy nemůže vyhrát. Nejdražší Bože, kéž si to konečně uvědomí!“

Ale současně s tím, jak jí ze rtů splývala tichá modlitba, Meg věděla, že plán těch dvou mužů nezmění. Duncan buď získá blackthornský hrad, nebo skončí v předčasném hrobě.

„Ach Duncane!“ šeptla a zabořila si tvář do dlaní. „Nechci, abys zemřel. Ze všech lidí na světě na mě v dětství záleželo pouze tobě, matce a staré Gwyn.“

„Co si počnu?“

A jako by Anna byla stále ještě naživu, vytanula Meg v mysli její odpověď: Udělej, co je v tvých silách, dceruško, a to ostatnípřenech Bohu.

Po chvíli se Meg napřímila, otřela si slzy a snažila se soustředit na úkoly, jež ji dříve vždy upokojily a přinesly jí pocit štěstí. Mezi její nejoblíbenější činnosti patřilo vázání kytic z vonných bylin, jež jednak potěšily smysly, jednak odháněly obtížnou havěť z matrací a slámy určené ke spaní. Harryho manželka byla upoutaná na lože potížemi v těhotenství a zoufale potřebovala všechno, čím by se jí dalo ulevit.

Meg měla všechny potřebné byliny po ruce, protože připravovala bylinné sáčky pro svatební matraci, kterou zrovna teď čeledíni vycpávali čerstvou slámou, pro matraci, na niž večer ulehne jako panna a druhý den ráno vstane jako žena.

Kdovíproč se jí náhle před očima vynořily konečky Dominikových prstů, jež sokolici konejšily tak něžně, že i ten divoký pták se po chvíli upokojil. Meg by ráda věděla, jaké to je, cítit tak opatrné a lehké doteky. Od muže, jenž byl jejím otcem pouze podle jména, nikdy mnoho něžnosti nepoznala.

A přestože vycítila, že Dominikovo sebeovládání představovalo chladnou a vypočítavou taktiku, jak dosáhnout co nejrychlejšího vítězství, jeho laskání probudilo v Meg hlad po stejně něžných dotecích.

Kdyby se z nás stali manželé, zacházel by Dominic se mnou jako s tím sokolem, nebo jako se soupeřem, jehož musí rozdrtit silou?

Meg si vzpomněla, jak jí špička Dominikova jazyka horce a rychle jako blesk přejela po spodním rtu. To sladké polaskání přišlo tak nečekaně, že se rozechvěla už při pouhé vzpomínce na ně. Tělem jí projely mrazivě horké vlny. Za celý svůj život nepoznala nic podobného. A nikdy o ničem podobném ani nesnila.

Pokud tohle nabízí každé manželství, není divu, že ženy se s ním po čase smíří.

Tu si však vybavila Dominikova slova, kterými se tak nedbale pokoušel koupit tělo služebné dívky.

Ty malá sokolice, manželství nemá s tímhle pranic společného!

Manželství je pro Dominika chladně uzavřeným obchodem. Nemá co dělat s nadějí Glendruidů, a už vůbec ne se vzájemným citem mezi mužem a ženou.

Váza se naklonila a z Meginých náhle zneobratnělých rukou se rozletělo suché listí do všech stran. Bylinná kytice se rozpadla, jako se rozprchne hejno kačen před stínem letícího sokola.

„Ještě chvíli to takhle motej, holka, a pošlu tě za trest plít zahrádku, jako když ti bylo šest let.“

Při zaslechnutí Gwynina důvěrně známého hlasu sebou Meg škubla a rozházela ty suché byliny ještě víc.

„Jsi nemocná?“ otázala se stařena. Hlas jí zněl náhle spíše vážně než jízlivě.

„To ne. Jenom…“ Meg nedořekla.

„Jenom co?“

„Neobratná.“

„Pah! To spíš můžu blackthornským kočkám vyčíst, že štěkají, než tobě, žes nešika.“

Meg se s úsměvem obrátila a objala stařenu tak láskyplně, že ten cit se nedal slovy vyjádřit. Vrásčitou

Gwyninu tvář, bělostné vlasy a vybledlé zelené oči Meg znala stejně důvěrně jako kresbu svých vlastních dlaní.

„Copak se děje, dítě?“ otázala se Gwyn po chvilce. „Můj otec…“

Meg opět zmlkla, protože si vzpomněla, jak důrazně popřel John své otcovství.

Při zmínce o Johnovi a v následném tichu zabloudila stará Gwyn pohledem k polici, kde stávala druhá láhev léku, schovaná pro případ potřeby. Police byla prázdná.

„Přitížilo se mu?“ zajímala se Gwyn. „Vlastně ne.“

„Ach. Usoudila jsem, že mu je hůř, protože tady nevidím jeho lék.“

„Říkáš lék?“ Meg se ohlédla přes rameno. Užasle vyjekla: „Je pryč!“

„Tys mu ho neodnesla?“

„Ne!“

Zneklidněná Meg přistoupila ke stolu a začala se prohrabovat mezi nádobkami. Objevila však jen listy a suché květy. Na policích nenašla nic neobvyklého, i když je chvatně důkladně prohledala a hledala ztracenou lahvičku s lékem.

„To je zvláštní,“ vydechla posléze.

Zachmuřeně vyšla do vnější uličky, ze stojanu tam vzala tlustou svíci a vrátila se do lékárny. Gwyn přimhouřenýma očima mlčky sledovala, jak Meg podrobně prohledává stoly, police i síta, mísy i velké nádoby.

Když Meg pátrání konečně vzdala, cítila, že strach, jejž předtím pociťovala v komnatě lorda Johna, na ni dolehl dvojnásob silně.

„Lék zmizel?“

„Ano. Spolu s tím i protilék. Možná že obojí vyzvedl Duncan. John byl vyčerpaný kašlem a já byla ve stájích.“

Stará žena cosi pronesla starodávným jazykem. Zda to byla kletba nebo modlitba, to Meg nepoznala, protože nestačila pochytit všechna slova.

„To se mi nelíbí,“ zamumlala Gwyn konečně. Podívala se na Meg. „Nikomu se o tom radši nezmiňuj. Není třeba přivolávat si další starosti.“

Meg přikývla. „Jistě.“

„Mohla bys to nahradit?“ vyzvídala Gwyn.

„Ten lék sám ano, samozřejmě. Mám dostatečnou zásobu semen. Ale vyrobit protijed bude mnohem složitější. Tu rostlinu totiž nenajdu jinde než na místech, kam lidi nevkročí, jenže letos jsme v naději na dobrou úrodu zorali úplně všechno.“

Gwyn něco zabručela a promnula si revmatické prsty.

„Ten vlhký vítr ti nedělá dobře, viď?“ poznamenala Meg tiše. „Jestlipak sis vzala ty kapky, co jsem ti přichystala?“

Stařena jako by neslyšela.

„Gwyn?“

„Měla jsem neklidné sny, ale nemohlo za to zažívání,“ šeptla.

Meg sjel po zádech mráz zlověstného tušení. Mlčky vyčkávala na sdělení, co glendruidská stará žena zahlédla ze světa, jejž navštěvujeme pouze ve spánku.

Co bylo napsáno v minulosti, přihodí se v budoucnosti. Nikdo, ani poddaný, ani pán, neuniknou svému osudu. Vane vítr změny a přináší volání válečného rohu a vytí vlků.

Gwyn zamžikala, jak se vidění rozplynulo, všimla si výrazu v Megině obličeji a ztěžka si povzdechla.

„Vyprávěj mi o svém otci,“ vybídla Gwyn dívku tiše. „Popřel, že by byl mým otcem.“

Kupodivu se Gwyn pousmála. V křivce jejích rtů však nebylo po vřelosti či veselí ani stopy. Dokonce i ve svém pokročilém věku měla stará Glendruidka bělostnou řádku zdravých zubů. Zaleskly se jako vlčí tesáky, zle a varovně.

„Vyhrožoval ti snad, že tě zavrhne a na tvé místo dosadí Duncana?“ naléhala Gwyn.

„Jen když se za Duncana neprovdám.“

„A co Dominic le Sabre?“

„Toho chtějí zavraždit ve chvíli, kdy se spolu postavíme před kněze!“ prozradila Meg.

Stará Gwyn sykavě zalapala po dechu. „Církev tohle neodsouhlasí.“

„Církev za to dostane opatství.“

„Malá cena za velkou zradu.“

„Ne tak docela,“ pravila Meg ponuře. „Církev hledá způsoby, jak oslabit Jindřichovu moc. Duncan se hodlá opírat spíše o církev než o krále. Nikdo nebude volat po jeho exkomunikaci. Když je tohle jasné mně, pak Johnovi dvojnásob.“

„U propastí pekelných, ten John je ale nějaký chytrák!“ brblala Gwyn. „Kdyby tak ještě měl s lidmi aspoň kapku soucitu.“

„Teď má v sobě jen stravující touhu po jistotě, že panství zdědí jeho syn.“

Gwyn opět jen sykla a zavrtěla hlavou. „A co ty, dcero rodu Glendruidů? Vezmeš si Duncana za manžela?“

„Odmítla jsem.“

„Výborně.“

„Jenže pak John poručil Duncanovi, ať s tím vražděním začne okamžitě…“

Stařena naklonila hlavu k rameni, jako by naslouchala do dálky. „Neslyším od vnějších hradeb nic, jen děvčata na sebe volají něco o mládencích.“

Meg si nešťastně povzdechla a rozhodila rukama. „Slíbila jsem, že udělám, co musím udělat.“

Následovalo ticho tak hluboké, že bylo slyšet i syčení, jímž se plamínek svíčky zakusoval do vosku. Po nekonečně dlouhé době si Gwyn povzdechla.

„Je to pravda?“ optala se Meg.

„Že nejsi Johnova dcera?“

„Ano.“

„To pravda je,“ potvrdila Gwyn jen tak mimochodem. „Není tvým otcem. Jeho nevlastní bratr byl člověk samý úsměv, samý smích. Anna za ním zašla čtyři týdny před svatbou.“

„Proč?“ naléhala zděšená Meg.

„K Johnovi nechovala ani stopu lásky, na druhou stranu si však uvědomila, že dědic Glendruidského vlka nějakým způsobem musí přijít na svět.“

„Dědic Glendruidského vlka?“ nechápala Meg. „O kom to proboha mluvíš?“

„O muži, jenž bude natolik moudrý, aby do naší země přinesl mír.“

„Áááách, ten legendární glendruidský hrdina! A místo něho jsem se narodila já. Žena. Zklamání pro každého.“

Stará Gwyn se usmála a pohladila Meg po tváři rukou hebkou a praskající jako plamen svíce.

„Pro svou matku jsi znamenala nesmírnou útěchu, Meg. Johnova nevlastního bratra měla ráda, ale nemilovala ho. A vůči Johnovi nepociťovala vášeň ani lásku. Tebe však milovala. Kvůli tobě snášela Johna tak dlouho, dokud se tě poddaní nenaučili také milovat.“

„A pak odešla na to přízračné místo a už nikdy se nevrátila.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Gwyn prostě. „Bylo to pro ni požehnání, Meg. Po soužití s Johnem ji už peklo nemohlo nic nového naučit.“

Gwyn se odvrátila a zadívala se na kytice suchých bylin, aniž by je skutečně viděla.

„Kéž by to požehnání přišlo na naše hlavy nyní,“ zašeptala stařena pohnutě. „Bojím se však, že než se narodí muž, jenž bude smět nosit Glendruidského vlka, nebude tu co dědit, leda vítr.“

„Co je to Glendruidský vlk?“ vyptávala se Meg udiveně. „Tu a tam jsem zaslechla poddané, jak si o něm šeptají, ale jakmile zjistili, že poslouchám, honem umlkli.“

„Je to spona. Spona stará tisíc let.“

„A jak vypadá?“

„Jako vlčí hlava odlitá ze stříbra, s očima vyrobenýma z bezbarvých drahokamů tak tvrdých, že ani ocel je nepoškrábe,“ vysvětlovala Gwyn. „Spona je velká jako mužská pěst.“

„Nikdy ses mi o tom ještě nezmínila.“

„Nebyl důvod. Nedalo se s tím nic dělat.“

„A nyní?“ vyzvídala Meg.

„Blíží se změna. Moudrá žena doufá v to nejlepší a připravuje se na nejhorší.“

„A co je to nejhorší?“

„Válka. Hladomor. Nemoc. Smrt.“

Meg se téměř rozechvěla, když zaslechla, jak stará Gwyn vyslovuje nahlas její nejhorší obavy.

„A to nejlepší?“ zeptala se šeptem.

„Že muž, jenž nosí Glendruidského vlka, přinese s sebou mír.“

Při představě, že zemi by už nadále nesužovaly válečné půtky, proklálo Meg radostné vzrušení. Ten pocit se velmi podobal tomu, jenž ji zahltil při pohledu na Dominikovy zručné a něžné prsty, jež laskaly a konejšily divokou sokolici.

„Pověz mi všechno, co o té bájné sponě víš,“ poručila staré Gwyn.

„Toho je pramálo.“

„Pořád lepší než nic,“ nedala se odbýt Meg.

Gwyn se pousmála, ale hned na začátku vyprávění jí úsměv opět pohasl.

„Glendruidského vlka nosívali naši náčelníci už od nepaměti. A dokud ho nosili, vládl kolem mír a náš kmen prospíval.“

„A co se stalo?“

„Závist mezi bratry. Svedená žena. Zrazená láska.“ Meg se ponuře usmála. „Ten příběh je nějaký povědomý.“

„I Glendruidové jsou jen lidi. Vlákali náčelníka do léčky a zabili ho. A z pláště mu sebrali sponu.“ Meg mlčky čekala, co bude dál. Gwyn však nepokračovala. „A jak to dopadlo?“ naléhala Meg. „Od toho dne vládne mezi námi násilí a bída. A od toho

dne počalo jen málo glendruidských žen, protože poznaly jen málo radosti, a bez radosti je mužské sémě neoplodní.“

„A copak naši lidé nepátrali po té sponě, když pro ně tolik znamená?“

Stará žena jen nešťastně pokrčila rameny. „Pátrali. Našli však jen vlastní chamtivost. Sponu už nikdy nikdo nespatřil. Vypráví se, že je ukrytá v jedné z těch starodávných mohyl mezi zdejším hradem a pohořím, strážená duchem nevěrné ženy.“

Meg měla podivné tušení, že ten příběh není celý. Užuž se začala ptát, ale pak pohlédla Gwyn do očí a pochopila, že víc se od ní nedozví.

„Přála bych si mít tu sponu teď v ruce,“ povzdechla si Meg nakonec.

„Nepřej si to, děvenko.“

„A proč ne?“

„Ať už bys ten amulet dala Dominiku le Sabre nebo Duncanovi z Maxwellu, krev by stejně tekla po blackthornských lukách hojněji než voda v potoce.“

Meg tichounce zanaříkala zoufalstvím. „Bojím se, že máš pravdu. Nebozí poddaní! Kdykoli je zem ve válce, šlechta zvítězí či prohraje, ale prostí lidé prohrajou bez výjimky.“

„Ba ano,“ přisvědčila Gwyn šeptem. „Bez výjimky.“

„Proč ti válečníci nevidí, že země potřebuje spíš se zhojit než zraňovat?“ trápila se Meg.

„Nejsou to Glendruidové, a proto nechápou cesty vody a všeho, co roste. Znají jen cesty ohně.“

„Johnův plán přinese zkázu blackthornskému hradu i všemu zdejšímu lidu,“ prohlásila Meg. „Pokud letos na jaře zašijeme místo zrna krev, ti, kdo přežijí, beztak zemřou hned příští zimu na hladomor.“

„Ba ano. Pokud je král Jindřich ještě předtím nepovraždí. Jestli si John prosadí svůj plán, nenechá král a jeho šlechta v našem panství kámen na kameni.“

Meg zavřela oči. Na to, aby zachránila panství a lidi, jež milovala mnohem víc než. všechno na světě, měla čas jenom do zítřka.

„Co si tedy počneš, Meg?“

Meg vytřeštila na Gwyn oči. Měla pocit, že stařena jí čte myšlenky.

„Chceš snad varovat toho normanského rytíře?“ vyzvídala Gwyn.

„K čemu by to vedlo? Bylo by milosrdnější – a rychlejší – Duncana otrávit. Nesnesu pomyšlení, že skončí na šibenici. Nebo ještě hůř. Ne. To nedovolím.“

Meg stiskla rty a tiše pokračovala. „Ale v každém případě Duncanova smrt nic nevyřeší. Reeverové by na oplátku vyvraždili Normany a blackthornské panství neujde zkáze tak jako tak.“

Gwyn přikývla. „Jsi dcera své matky, Margaret. Chytrá a laskavá současně. Tak co uděláš? Utečeš do lesů a na místo, jež patří duchům?“

„Jak to víš?“

„Přesně tohle udělala tvoje matka. Ale tohle ti nepomůže. Duncan je chytrý stejně jako ty.“

„Co tím chceš říct?“ vyděsila se Meg.

„Postavil jednoho ze svých lidí k bráně. Jsi vězeň a tvým vězením je tvůj vlastní hrad.“

6

Dominie zvedl hlavu hned v tu vteřinu, jak Simon překročil práh komnaty, kde mu páže Jameson pomáhalo s oblékáním. V téhle chvíli však měl Dominic na sobě pouze plášť, aby ho ochránil před chladem během zápasu s břitvou. Vlasy měl úhledně sestříhané, aby mu pod přilbicí přilehly těsně k hlavě, vousy zmizely. Nyní Dominic vypadal ještě zlověstněji, ne mírněji. Bez zjemňujícího účinku vousu nic netlumilo jeho hranaté rysy a ostře narýsovaná obrácená véčka černého obočí.

„Přípravy jsou už u konce?“ otázal se Dominic a osušil si tváře.

„Kaple je připravená,“ odvětil Simon. „Tvoji rytíři čekají, aby se v řadě postavili mezi tebe a saskou lůzu. Zbrojnoši se těší na pitku a děvčata.“

„A co nevěsta?“ vyptával se Dominic. „Zahlédl ji už někdo z vás?“

„Přímo ji ne, ale o její komornou zakopáváme na každém kroku, pobíhá jako kuře s useknutou hlavou a v prádelně se vřeštivě dožaduje ještě vlhkých šatů, případně ječí na švadleny kvůli ledabyle sešitému švu, pokud zrovna neláteří na koželuha, že ty střevíce jsou příliš tvrdé pro urozenou nožku.“

Dominic něco zabručel a otíral si mokrý svalnatý krk.

„Jak to vypadá, tak nakonec nebudu muset lady Margaret vytáhnout z jejích komnat násilím,“ poznamenal.

„Doufám, že se nevěsta vystrojí co nejnádherněji,“ prohodil Simon.

„Na tom nezáleží. Přece se nezením s jejími šaty.“

„To ne, ale nevěsta by měla být nejlépe oblečená dívka na celé svatbě, nemám pravdu?“

Dominic tázavě povytáhl černé obočí a mlčky čekal, až bratr bude pokračovat.

„Marie si oblékne ty šaty z nachového hedvábí, co jsi jí daroval,“ vysvětloval Simon poťouchle, „a na čele bude mít tu zlatou čelenku posázenou rubíny, kterou od tebe dostala po pádu Jeruzaléma.“

„Kdyby si lady Margaret přála ozdobit se podobnými šperky, musela by se ke svému budoucímu manželovi chovat zdvořileji,“ zahučel Dominic tlumeně. Navztekaně mrštil osuškou na podlahu. „Nu ano, mnohem zdvořileji!“

Simon se ušklíbl. „Možná bys ji měl poslat za Marií pro radu.“

Dominic však svou pozornost věnoval pážeti.

„Ne,“ sdělil chlapci, „potřebuju jiné oblečení. Obléknu se jako do boje!“

Páže vykulilo užasle oči. „Pane?“

„Drátěnou košili!“ přikázal Dominic netrpělivě.

Jameson se zatvářil otřeseně. „Na svou vlastní svatbu?“

Dominikův výraz byl dostatečně výmluvný, aby vehnal pážeti krvavý ruměnec do hladkých tváří. Chlapec spěšně vyndal z truhly spodní oděv z měkké kůže. Poté donesl i nohavice, jejichž kovové kroužky měly ochránit Dominikovy holeně proti zákeřným úderům mečem.

Dominic rázným pohybem naznačil, že kroužkové nohavice nechce. Páže s úlevou zamířilo pro dlouhou drátěnou košili. Oděv měl na předním i na zadním díle zdola prostřih pro usnadnění jízdy na koni. S každým pohybem zpívaly kovové kroužky tichou válečnou píseň o smrti.

„U božích zubů,“ zamumlal Simon, zatímco sledoval, jak páže pomáhá Dominikovi obléknout pružnou drátěnou halenu. „V životě jsem neviděl ženicha, jenž by k oltáři mířil v drátěné košili!“

„Možná tím zahájím novou módu.“

„Nebo pohrbíš starou?“ zeptal se jízlivě jeho bratr.

Dominikův úsměv připomínal tasený meč. „Radši se zařiď podle mého vzoru, bratříčku.“

„Půjdeš v té košili i do svatebního lože?“

„Když máš co do činění s nezkroceným sokolem, pak opatrnost tě uchrání mnoha nepříjemností,“ prohodil Dominic suše.

Simon se hlasitě rozesmál, protože Dominikovo přirovnání nevěsty k mladičkému, právě polapenému sokolovi, jenž nikdy nepoznal dotek lidské ruky, ho upřímně pobavilo.

„Podle mě není sotva opeřené mládě,“ prohodil Simon. „Nemůže být o moc mladší než ty.“

„Pravda. Ale neměl bys zapomínat, proč dáváme sokolicím přednost před sokoly. Sokolice jsou nejen statnější, ale rovněž zuřivější.“

Mohutným a zkušeným trhnutím ramen usadil Dominic drátěnou košili na místo. Po zádech i prsou mu splývaly lesklé a klouzavé kroužky kovového oděvu.

„Sven o lady Margaret nezaslechl nic, co by svědčilo o zákeřnosti,“ připomněl Simon. „Spíše naopak. Poddaní ji pro její laskavost hluboce milují.“

„Sokolové jsou ke svým lidem vždy laskaví.“

„Vaše přilbice, pane,“ ozval se chlapec tiše.

„Radši ne,“ rozhodl Dominic. „Drátěná košile mi musí stačit.“

Páže odložilo zčernalou kovovou přilbu s viditelným ulehčením.

„Zúčastní se John obřadu?“ otázal se Simon.

„Zaslechl jsem něco o tom, že v kapli chystají lůžko,“ odvětil Dominic lhostejně.

„Váš meč, pane,“ ozval se Jameson a oběma rukama mu podával těžkou zbraň.

Z výrazu pážete bylo zřejmé, že doufá, že jeho pán odmítne meč, stejně jako předtím odmítl přilbici a kroužkové nohavice.

Chudáka Jamesona však čekalo zklamání. Dominic si několika chvatnými pohyby připevnil pochvu s mečem k pasu. Ta zlověstná tíha po levém boku mu připadala důvěrně známá jako tma v noci. „Můj plášť!“ zavelel.

Za okamžik se Jameson objevil po Dominikově boku s bohatě vyšívaným damaškovým pláštěm, na němž v umně zvlněných vzorech pomrkávaly a třpytily se drahokamy a perly. Jako by z bohatě řasených skladů čišel rozverný smích. Byl to plášť hodný samotného sultána, a vskutku to byl sultánův dar rytíři, jenž zachránil sultánových pět nejoblíbenějších manželek před znásilněním, poté co byl palác dobyt.

„Tenhle ne,“ odmítl Dominic. „Ten černý. Mnohem líp přilehne k drátěné košili i meči a skryje je.“

Jameson si povzdechl a vyměnil nádherný plášť za mnohem prostší, z černé vlny. Svým nenápadným způsobem byl však i tento plášť stejně drahý, jelikož široký lem byl ze soboliny, dovezené z lesů vzdálených tisíce kilometrů.

Dominic mrštně vklouzl do pláště. Vlna i kožešina měkce přilehly k drátěné košili a jen výjimečně prozradily záblesk kovu na rytířově těle. Jameson plášť vpředu sepnul obyčejnou železnou sponou, kterou Dominic nosíval do boje.

Přihlížející Simon potřásal hlavou pobaveně i žalostně zároveň. I nahý působil Dominic hrozivě, ale takhle oblečený zosobňoval jasné varování pro zdejší lid: Pozor, nový pán přichází!

Nový pán, jenž vyžaduje poslušnost!

„Při pohledu na tebe omdlí ta panna strachy,“ poznamenal Simon.

„To by byla příjemná změna,“ zahučel Dominic pro sebe.

Nahlas to však neřekl. Zatím se ještě nikomu nezmínil, že se v ptačích kotcích setkal s paní hradu převlečenou za prostou rolnickou dcerku. Přelstila ho tak snadno, že se v něm dosud nezhojila raněná pýcha.

Z kostelíka za loukou sem dolehlo vyzvánění a lidem v blackthornském hradu oznámilo, aby se shromáždili k svatebnímu obřadu. Než zvon stačil utichnout, sešel Dominic ze svých komnat a na nádvoří se vyhoupl na svého koně.

To nevěsta nebyla na začátek svatby ani zdaleka tak dychtivá.

„Eadith, přestaň tu číhat jako káně na kořist!“ napomenula Meg komornou.

Navzdory vyčítavým slovům hovořila mírně, protože pro jednou byla za Eadithino brebentění a neustálé pobíhání vděčná – odvádělo jí myšlenky od blížících se událostí.

Duncane, buď stejně chytrý jako statečný. Pochop, že tohle je nevyhnutelné. Smiř se s tím. Odpusť mi.

„Slyšela jste zvony,“ naléhala Eadith. „Je čas. Pospěšte si, paní!“

Meg se ohlédla po matčiných vodních hodinách. Tepaná stříbrná miska na ebenovém stojánku a s dolní nádržkou přecházela z matky na dceru už po bezpočet staletí. K misce se vázala znalost, jak označovat správný čas pro podávání léků, aby působily co nejúčinněji.

Meg měla dojem, že uplynula sotva minutka od chvíle, kdy nádržku naplnila až po okraj vodou, takže v zšeřelé komnatě se její hladina třpytila jako úplněk. Přesto však v horní misce zůstala loužička sotva na šířku prstu.

„Ještě ne,“ namítla Meg. „Ještě zbývá voda, vidíš?“

„Vy s těmi svými glendruidskými zvyky!“ broukla Eadith a vrtěla nesouhlasně hlavou. „To já měřím běh času právě pomocí kostelních zvonů.“

A jako na dotvrzení Eadithiných slov se zvony opět rozezněly. Meg sklopila hlavu a dotkla se stříbrného křížku, jenž jí spočíval mezi nahými ňadry.

„Má paní?“

Eadith netrpělivě vyčkávala, až jí Meg věnuje pozornost. Náruč jí přetékala nevídaným stříbřitým oděvem, jejž stará Gwyn donesla hned toho dne, kdy král vyhlásil, že lady Margaret z Blackthornu se provdá za Dominika le Sabre. Šaty nebyly ani zdaleka nové. Vdávala se v nich lady Anna a také Annina matka. Šat se jemně třpytil jako zbývající voda ve stříbrné glendruidské misce, jako by se v komnatě rozzářilo světlo vzdáleného měsíce.

Meg pohlédla na šaty a vzpomněla si, že Gwyn vyjádřila přání, aby její paní porodila syna.

Nyní se Meg v duchu ptala, zda i ty svatební šaty, Stejně jako vodní hodiny, přecházejí z matky na dceru už celé věky a zda každá z těch dcer byla prodchnutá nadějí, že to bude právě ona, kdo porodí syna.

Nejdražší Bože, daruj nám mír.

„Lady Margaret, opravdu si musíme pospíšit.“

Meg se zdráhavě odvrátila od pravidelného rytmu kapek kanoucích ze stříbrné misky do ebenové nádržky.

„Kněz mívá pravidelně zdržení,“ prohodila duchem nepřítomná. „Obléká se pečlivěji než každá nevěsta.“

„Pečlivěji a pomaleji než vy, to je jednou jisté, má paní!“

„Dominic le Sabre se žení s blackthornským hradem, ne se mnou. Oženil by se se mnou, i kdybych k oltáři přišla v pytli uváleném od popela!“

„Ale i tak, musíte přece vypadat líp než ta normanská děvka!“

Meg odtrhla svou pozornost od nelítostného klouzání vody ze stříbra do ebenu, od krůpějí kanoucích do černi stejně neodvratně jako blackthornský hrad do války.

„Cože?“ podivila se.

„La Marie,“ zamumlala Eadith, která pojmenovala ženu přezdívkou, vyslouženou od služebnictva, jež jí muselo být ustavičně k ruce. „Muži od ní nedokážou odtrhnout zrak, ať už jde o normanská prasata, nebo o saskou šlechtu.“

„Pokud jsou muži jako straky, že je upoutá všechno, co se leskne, tak proč by nechodili za děvkou?“

„Jsou to psi, ne straky,“ poznamenala Eadith zahořkle. „Stačí jim úsměv červení natřených rtů, zamrkání, navoněný dech, na vteřinku nožka odhalená při stoupání do schodů… a táhnou se za ní jako psi za hárající čubkou. A v čele toho hejna běží Duncan.“

„Pokud chytne z toho hojně používaného pramene nějakou nemoc,“ odvětila Meg nevzrušeně, „mám vodičku, jež ho opět vyléčí.“ Eadith neodpověděla.

Když si Meg povšimla nešťastného výrazu v obličeji komorné, uvědomila si, jak nesmírně Eadith spoléhala, že sama upoutá Duncanovu pozornost.

„Nakonec je to tak dobře,“ konejšila komornou a stiskla jí paži. „Tvůj otec byl urozený a tvůj manžel také. Zasloužíš si lepší osud než se stát Duncanovou milostnicí.“

Kyselá křivka Eadithiných úst prozrazovala nesouhlas. Komorná rychle a zručně roztřásla stříbřitou látku.

„Kdyby nebylo Duncanovy ctižádostivosti, stala bych se jeho manželkou“ svěřila se Eadith hořce. „Jenže on odjakživa toužil po půdě a já nemám zlato ani pozemky, které bych mu mohla nabídnout. Nakonec skončím jako manželka nějakého chuďase. Pcha! To už je stokrát lepší být milenkou boháče!“

„Nejlepší je být jako nepolapený sokol, bez okovů i bohatství!“

„Vám se to snadno řekne,“ nepřestávala brblat Eadith. „Támhle v kapli stojí rytíř, jenž má tolik zlata a drahých kamenů, že by vás jimi dokázal třikrát vyvážit. Než zvony dnes naposledy zazvoní, stane se z vás jedna z nejbohatších manželek v celé Anglii.“

„Tohle je první laskavost, kterou jsi přede mnou o Dominiku le Sabre kdy pronesla.“

„Když už to musí být normanská svině, ať je to aspoň bohatá normanská svině. Pak kněz, co bude odříkávat lži nad jeho mršinou, za ně dostane dobře zaplaceno. Kéž skončí co nevidět v hrobě hlubokém jako samo peklo!“

Meg sebou nad tou nezastřenou nenávistí v Eadithině hlase až škubla. Eadith nikdy neodpustí Normanům, kteří zavraždili jejího manžela, otce, bratry a strýce a ukradli jejich pozemky.

Do rozpačitého ticha znělo jen tichounké pleskání krůpějí vody. Při tom zvuku naskočila Meg husí kůže na pažích. Se zatajeným dechem odpočítávala kapky a toužila je zastavit – aby horní stříbrná miska nikdy nevyschla.

Rozhostilo se ticho. Stříbrná miska vyschla.

„Honem!“ prohlásila rázně Meg a nastavila paže. „Ať to máme za sebou.“

Během pár okamžiků byla Meg od krku dolů zahalená do stříbřitých záhybů, jež šálily zrak jako měsíční světlo na hladině řeky. Eadith stáhla a zavázala vzadu krajkové stuhy, takže látka měkce obepnula Megino tělo. Lehýnce jako mlha se šaty při každém pohybu rozvířily a dráždivě naznačovaly, jak něžné křivky se pod nimi skrývají.

Když Eadith zavázala poslední stuhu, zatočila se Meg kolem dokola. Látka se rozvířila a pak jí opět splynula po těle, jako by jí šaty byly šité na míru.

„A doopravdy si nechcete vzít tu brož, kterou vám poslal lord Dominic?“ naléhala Eadith.

„Před vstupem do manželství nosí glendruidská dívka výhradně stříbro. Po svatbě nosí pouze zlato. Tu brož začnu nosit co nevidět.“ Pokud přežiju.

„Taková hloupost,“ vrčela Eadith. „Vedle té normanská coury budete vypadat jako chudá příbuzná!“

Eadith zvedla předlouhý, umně tepaný stříbrný řetěz s čirým křišťálem. Stejně jako hodiny i řetěz se dědil už po mnoho generací. Nebyl širší než Megin malíček a byl ohebný skoro jako proud vody. Obkroužil Meg kolem pasu, vzadu se překřížil a vpředu se zapínal na sponu.

Konce řetězu dosahovaly k lemu šatů jako teninký lesklý vodopád. A stejně jako voda i ty křišťály v řetězu tříštily denní světlo do ohnivých plamenů, do střípků duhy, střídajících se během zlomků vteřiny.

Meg zvedla ruce bez prstenů a z vlasů vyčesaných nahoru si vytáhla sadu hřebenů. Vlasy se jí rozsypaly po ramenou, ňadrech, spadaly přes boky a ještě níž. Na přízračném stříbře šatů planuly Meginy vlasy se vší vášnivostí, jakou sama nikdy nepocítila.

„No,“ zabručela Eadith neochotně, „ty vlasy vám na šatech namouduši září!“

Komorná pak paní podala prostou stříbrnou čelenku, kterou si měla Meg přidržovat záplavu kadeří mimo obličej. Uvnitř čelenky byly vyryté starodávné runy.

„Tu brož byste si mohla připnout k…,“ zkusila opět Eadith, ale Meg ji zarazila.

„Ne!“

Meg si vlasy shrnula na záda do mohutného předlouhého vodopádu. Beze slova nastavila paže a vklouzla do stříbřitého pláště s kápí, jenž se připevnil dvěma stříbrnými sponami na ramena šatů. Ladná stříbrná látka splývala vzadu až k podlaze a tvořila vlnivou blýskající se vlečku.

Meg jediným pohybem zvedla kápi a skryla si kadeře. Eadith jí na ně nasadila čelenku a nespokojeně si prohlížela výsledek.

„Tu děvku nezastíníte!“ prohlásila neomaleně.

„Drž jazyk za zuby, hloupá!“ okřikla ji stará Gwyn ode dveří. „Nemáš ponětí, co je dnes v sázce.“

Když se Meg chvatně obrátila ke dveřím, po celé délce šatů se rozvlnily jemné vlnky stříbra a křišťály vyšlehly duhovou tříští, ovšem pozornost Gwyn upoutaly dívčiny oči. Pod stříbřitým oblakem kápě hořely Meginy oči jako zelené plameny.

Gwyn vydechla s hlasitým zasyknutím. V němé úctě se dotkla čela na počest glendruidské dívky, jež před ní žhnula jako stříbrný plamen, zahalená do rituálů a nadějí starých jako sám čas.

Než se Gwyn vzmohla na slovo, opět se rozezněly kostelní zvony a volaly Meg ke svatebnímu obřadu.

A vstříc válce.

7

Posvátné ticho v dřevěné kapli provonělo hořící kadidlo a další líbezné vůně. Lavice se leskly čerstvou vrstvou včelího vosku. Z nesčetného množství hořících svíček stoupala oslňující zář. Drahé brože, náhrdelníky, čelenky, pásy a prsteny vystřelovaly třpytné hvězdy po celém kostele a odrážely tanec plamínků svíček.

Skotští náčelníci, saská šlechta, normanská aristokracie a rytíři všeho druhu se pod střechou kostela smísili s ostražitostí divé zvěře, kterou do vzájemné blízkosti zahnaly jarní záplavy.

Dominikovy zimně šedé oči se chladně probíraly shromážděním. Přesně jak čekal, pod plášti se většině přítomných mužů ježily meče. Některé jílce byly osázeny drahokamy na znamení, že zbraň je určena spíše pro ozdobné a obřadní účely než pro ty vojenské. Další meče však byly stejné jako Dominikovy, leskly se ruměncem kalené oceli namísto stříbrem.

Navzdory návalu v kostele nikdo z přítomných nestál v Dominikově blízkosti, což platilo i pro černovlasou ženu, jejíž rozevlátý šarlatový šat a vzácné šperky přitahovaly nejeden pohled. Dokonce ani ta černooká svůdnice se nyní nepokusila Dominikovi přiblížit. Měl vzezření číhajícího orla a dravci ostražitost z něho sálala stejně nezpochybnitelně jako žár z ohně.

Pouze Simon v sobě našel dost odvahy a připojil se k bratrovi. Pouze Simon věděl, že tu Dominikovu nespoutanou sílu a vášeň drží na uzdě pronikavá inteligence.

„Všechno je připraveno, s výjimkou nevěsty,“ pošeptal Simon bratrovi tak zblízka, aby ho nikdo jiný neslyšel.

Dominic přikývl. „Měl kněz nějaké námitky?“

„Stěžoval si, že na kůru je tlačenice. Připomněl jsem mu, že s tím jen těžko mohu něco dělat. Copak své lidi můžu usadit mezi šlechtou, no považ!“

Simonová jízlivost přiměla Dominika k úsměvu.

„Duncanovi lidé jsou ozbrojení po zuby,“ upozornil Simon.

„To jsou.“

„A víc mi k tomu nepovíš?“

„Ti Reeverové jsou drsná cháska.“

„A skvěle pečují o svoje zbraně,“ doplnil Simon.

Dominic zavrčel: „Až se objeví Duncan, drž se těsně u něho. Jako jeho stín. Nalep se k němu.“

„A co John?“ namítal Simon a ohlédl se směrem k první lavici, kde lord Blackthorne ležel zabalený do přepychových plášťů. „Všechny potíže vzejdou zaručeně od něho.“

„Má moc mi dát srazit hlavu, ale sílu už ne,“ odvětil Dominic suše. „Duncan má obojí. Kdysi byl s lady Margaret zasnoubený.“

Simon přimhouřil tmavé oči a zamumlal cosi, nad čím by kněz ztratil vědomí, jen kdyby to nebožák slyšel.

„Za tohle se budeš muset kát,“ poznamenal Dominic s náznakem úsměvu. „Ale pokud jde o tvoje názory na člověka, jenž by klidně provdal svou dceru za svého levobočka, jsem s tebou zajedno.“

„A co když není jeho dcera?“

„Proč by ji v tom případě nezavrhl a nejmenoval Duncana dědicem místo ní?“ nedal se Dominic. „Žádný muž nestojí o to, aby jeho půda přešla na dceřina manžela, zatímco jeho vlastní jméno i rod vymřou vinou toho, že nezplodil jediného syna.“

Kostelem projela vlna vzrušení, protože v širokých dveřích se právě objevila nevěsta. V kmitavé záři svíček se zdálo, že Meg je od hlavy k patě zahalená do stříbřité mlhy, dívka přízračná jak měsíční svit. Za ní se tyčila mohutná mužská postava a téměř zastínila světlo podiu ráčeného dne.

„Běž,“ pronesl Simon tiše.

Simon beze slova ucouvl k davu obklopujícímu první řadu kostelních lavic.

Protože dědička Blackthornu neměla žádného mužského příbuzného, jenž by ji přivedl k oltáři a předal Dominikovi její střevíček jako symbol dívčina přechodu z poručnictví otce do poručnictví manžela, místo Johna doprovázel lady Margaret Duncan z Maxwellu.

Pohled na skotského šlechtice kráčejícího uličkou s Meg přimknutou k jeho lokti probudil hluboko v Dominikovi hněv. Jeho síla Dominika překvapila, protože k ženám se nikdy nechoval majetnicky. V hloubi duše však věděl, že pouze on smí stát takhle blízko Meg, vdechovat kořennou vůni jejího dechu a pleti, vychutnávat její hřejivou blízkost, dotýkat se jí a být jí dotýkán.

Pak Dominic pohlédl Meg do očí a naráz zapomněl na Duncanovu přítomnost, na čekajícího kněze, zapomněl na meče skryté v pochvách, čekající jen na povel k útoku. Dominic nedokázal víc než sledovat svou přicházející nevěstu. Začínal chápat, proč prostí lidé z blackthornského panství vzhlížejí ke své paní s výrazem mučivé naděje, jež jim větrem ošlehané tváře rozjasnila nečekanou září.

Kdyby jaro mělo dívčí tělo a na konci zimy se procházelo mezi smrtelníky, pak by mělo oči stejné barvy jako ona, stejně žhnoucí, dva zelené plameny sálající nadějí, kterou k nohám jara skládají všichni lidé.

Meg kráčela kostelní uličkou za hlubokého mlčení všech shromážděných. Nevšímala si toho. Pohledem ulpěla na cizince, jejíž kypré tělo a přepychový oděv prozrazovaly, že Dominic za její lože musel platit velmi dobře. Marie si však Megina pohledu vůbec nevšimla, protože sama lačnýma očima hltala Dominika.

Nevěsta sledovala směr pohledu krásné milostnice a náhle nemohla popadnout dech. Dominic se díval na ni, pozoroval, jak se blíží, celé tělo uvolněné, ale přesto neskrývaně mocné. Nehybně čekal před oltářem a upíral na ni pronikavý pohled číhajícího orla či boha. Oděv měl temný jako noc a stejně jako z noční tmy z něj místo hvězd tu a tam zablýskl třpyt kovu.

S náznakem šoku si Meg uvědomila, že Dominic má pod černým pláštěm drátěnou košili. A napětí, vyzařující z Duncanovy levé paže, které se zlehka přidržovala prsty, jí prozradilo, že i její společník si povšiml Dominikova neobvyklého svatebního úboru.

Svatba, nebo válka, pomyslela si Meg. Co z toho se stane?

Ta otázka ji zaměstnala natolik, že téměř nedokázala sledovat svatební obřad. Jako ve snu klekala a zase vstávala a opět klekala, nechala se omývat tóny chorálů neviditelného kůru, když tu konečně na ni kněz upřel přísný pohled.

„Sděluji ti opět, lady Margaret,“ odříkával kněz, „že máš právo odmítnout toto manželství, jeli to tvým přáním, jelikož stav manželský je stavem posvátným a nelze do něho vstoupit jinak než ze svobodné vůle. Bereš si Dominika le Sabre před očima Boha i lidí za svého právoplatného manžela?“

Meg suše polkla a sevřeným hrdlem se snažila vymáčknout ze sebe odpověď.

Za ní se mezi diváky rozvlnilo vzrušení, jež se valilo davem jako přílivová vlna. Jemu v patách se šířil přidušený šepot, jako by šustilo vzrostlé obilí. Meg se obrátila a pohlédla na temného normanského rytíře, jenž na ni hleděl tak soustředěně, jako by souhlas z jejích rtů hodlal vypáčit silou své vlastní vůle.

Ale k tomu ji přinutit nemohl. To nedokázal nikdo.

Dominic to věděl stejně dobře jako Meg. Tohle byl jediný okamžik v životě ženy, kdy její vlastní touha mohla uskutečnit či zničit plány válečníků.

Manželství, nebo válka?

Náhle se odpověď sama drala Meg z úst.

„Ano,“ pronesla zastřeným hlasem. „Přijímám tohoto muže za svého manžela v očích Boha i lidí.“

Duncan svůj užaslý výkřik překousl v půli.

Její otec však nikoli. Než ale stačil pronést sebemenší námitku, ocitl se po Johnové boku jeden ze Simonových zbrojnošů. Nůž v rytířově dlani spatřil pouze jediný člověk, a tím člověkem byl právě John. Dalšímu průběhu svatebního obřadu už nebránil.

A stejně tak i Duncan. Pocítil, že zadním rozparkem drátěné košile mu projela tenká chladná ocel a zůstala mu ležet mezi stehny, kde se v němé vyhrůžce tiskla k nejzranitelnější části mužského těla. Po celém těle mu vyrazil lepkavý pot. Zahynout v čestné bitvě byla jedna věc, ale skončit vykastrovaný jako kapoun, to byla věc dočista jiná.

„Ani hnout,“ šeptl Simon Duncanovi téměř neslyšně. Duncan se ani nehnul.

„Pokud nechceš dnes večer Marii zklamat,“ pokračoval Simon, „a zrovna tak i po všechny následující večery, neřekneš ani slovo. Rozumíšli mi, skloň hlavu na prsa.“

Duncan pokorně sklonil hlavu.

„Podej střevíček lady Margaret mému bratrovi, jak si to žádá obyčej,“ přikázal Simon. „A zvolna!“

Nesmírně opatrně Duncan podal Dominikovi jemný střevíček vyšívaný stříbrnou nití. Poté se už Duncan ani nepohnul, dokonce ani aby zjistil, jaké podivné zvuky se ozývají z davu za jeho zády. Měl podezření, že jeho muži se ocitli ve stejných nesnázích jako on, a to ze stejného důvodu – jímž byl nůž mezi stehny.

Mezi kněze s dvojicí novomanželů a přihlížející dav vkročila řada zbrojnošů s kušemi a vytvořila tak živou zeď. I když ani jeden z nich kuši nezvedl, bylo zřejmé, že zbraně jsou natažené a připravené ke střelbě.

Meg se ohlédla po Dominikových mužích a vycítila potlačený vztek a strach, vznášející se nad hlavami shromážděných. Pochopila, že Dominic předvídal možnost vražedné léčky v kostele.

Předvídal a předešel jí.

Krev jí zmrzla v žilách hrůzným očekáváním chvíle, kdy po takové zradě bude nevyhnutelně následovat krveprolití. Rozechvělá strachem o své lidi upírala na Dominika pohled štvané laně.

Dominikovy chladné oči klouzaly kaplí jako ledový zimní vichr. Nikdo se ani nepohnul. Všichni Sašové a Skotové stáli jako zkamenělí, jako by měli strach, že sebemenší pohyb by mohl být jejich pohybem posledním. A to by jistě byl, protože normanská ocel se tiskla k té nejzranitelnější části jejich těla.

„Skvělá práce, Simone,“ pochválil Dominic bratra.

„Bylo mi potěšením.“

„O tom nepochybuji.“

Poté se Dominic obrátil ke všem zády a zadíval se pouze na Meg.

„Protože můj svatební dar ze zlata tě nepotěšil,“ pronesl chladně, „nabízím ti dnes zcela jiný dar: za účast na tomto zrádném spiknutí nikoho nepotrestám smrtí. Přijímáš tento dar?“

Meg, neschopná slova, pouze přikývla.

„Moudrý člověk pochopí, že jeho pán je spíše milosrdný než slabý,“ pokračoval Dominic. „Jen pošetilec bude mou trpělivost pokoušet nanovo. Pak zemře.“

Třebaže Dominic v nejmenším nezdvihl hlas, jeho slova zřetelně dolétla do všech koutů prostorné kaple. Naráz se v ní rozezněl úlevný šepot, to když si Duncanovi muži uvědomili, že je hromadně nevyvedou ven a nepověsí za nezdařený pokus o přepadení.

Meg toužila Dominikovi za tuto nečekanou milost poděkovat, ale její vlastní pocit úlevy nad obrácením téměř nevyhnutelného krveprolití byl tak hluboký, až se jí z něho zatočila hlava. Kaple se s ní začala zvolna otáčet a světlo svíček se zakalilo, jako by jí přes oči přetáhli šedivý závoj. Podlaha jí ujela pod nohama.

S tichým stenem zoufalství vztáhla Meg ruku po Dominikovi, aby našla oporu.

Dominic zaslechl Megin přidušený výkřik a všiml si, jak jí z tváří vyprchala všechna barva. Zachytil ji do náruče, dřív než se zhroutila k zemi. Stříbrná zavířila a znehybněla na černé, měkká glendruidská látka se vlila do všech záhybů Dominikova válečnického pláště, jako by do něho doslova vrostla.

Pravidelný tep na Megině zápěstí Dominikovi prozradil, že jeho nevěstu zbavila síly spíše radostná úleva než zlověstná nevolnost ohlašující nebezpečnou chorobu. Ohlédl se po knězi.

Kněz byl zsinalý jako půlnoční lilie a z vrstvy potu na jeho čele sálalo přiznání jeho vlastní viny.

„Dokonči obřad!“ vybídl ho Dominic mrazivě.

„Nenemůžu.“

„Lady Margaret svou roli splnila. Teď splň ty svou, nebo zemřeš!“

Kněz začal hovořit, ale hlas se mu třásl tak příšerně, že mu nebylo skoro rozumět. Svatební obřad dokončil v až nevhodném spěchu.

Meg slyšela jeho slova jakoby z nesmírné dálky. Nic jí nepřipadalo skutečné, s výjimkou vědomí, že zradila Johna i Duncana, a tím že zachránila blackthornský hrad a jeho poddané před neodvratnou zkázou.

Postupně si uvědomila silné paže, jež ji objímaly a držely nad zemí a připomínaly kotvu, k níž se v tomhle nejistém a rozvířeném světě s klidem může přimknout. Vzhlédla do Dominikovy tváře a snažila se odhadnout osud, s nímž vyslovila souhlas, osud manželky snědého normanského rytíře.

Záře svíčky nepomohla zjemnit Dominikovy rysy, naopak je vykreslovala v smělém reliéfu, vrhala temné stíny pod lícní kosti a podél linie hranaté brady. Oči měl průzračné a bezbarvé jako ten legendární Glendruidský vlk. Pod půlnočně černým rozevlátým pláštěm tichounce cinkaly a skřípaly kroužky drátěné košile.

Kostel se s Meg opět roztočil, ale tentokrát nikoli vinou její vlastní rozbouřené krve. Svatební obřad byl u konce. Dominic se obrátil a odcházel uličkou se svou novomanželkou v náruči, jako by nevážila víc než obláček mlhy, který ve svých šatech připomínala.

Těsně předtím než vyšel z kostelních dveří, Dominic se zastavil, aby posoudil reakci prostých lidí z blackthornského panství. Netušil, zda si stejně jako kněz nepřejí za svého nového pána Duncana z Maxwellu.

Při pohledu na jejich paní, kterou v kapli držel v náruči zachmuřený normanský válečník jako svou válečnou kořist, se mezi poddanými ozval neurčitý šum. Vzhledem k přísnému výrazu Dominikovy stroze hranaté tváře Meg váhání svého lidu plně chápala. Sama ještě plně neuvěřila tomu, že Dominic nepotrestal Duncana a jejího otce smrtí, i když si to zasloužili.

Přesto se Dominic zachoval milosrdně. Duncan a její otec byli stále ještě naživu. Dominic využil okamžiku překvapení, jenž zavládl po Megině souhlasu se sňatkem, a využil ty drahocenné vteřiny nikoli k rozpoutání masakru, nýbrž k nastolení míru.

Meg, ukrytá ve stínu dveří, se jemně dotkla Dominikovy čelisti, aby sama sebe ujistila, že ten člověk je z masa a kostí, nikoli z ocele, a ona sama že je naživu a cítí jeho tělesné teplo.

Dominic se zahleděl do těch očí, připomínajících čirou a stravující jarní zeleň.

„Děkuji, že jste je nezabil, můj pane,“ šeptla Meg.

„Neudělal jsem to z dobroty srdce,“ upozornil ji Dominic rázně. „I když bych s chutí pověsil ty darebáky, kteří nutili mě do války a vás do krvesmilstva, netoužím vládnout zničenému panství.“

Meg zamrazilo v zádech. Uškubla prsty z Dominikovy brady. „John není můj otec.“

„Tak proč vás nevydědil?“

Při téhle otázce popošel Dominic kupředu a vynesl Meg do kalného, stříbřitě bílého světla podmračeného dne. A mezi poddanými opět přeběhla vlna rozpačitého mručení.

„Kvůli poddaným,“ odvětila Meg prostě. „To je ten důvod.“

„Jaký?“

„Takový.“

Meg se opět dotkla Dominikovy tváře.

Tentokrát poddaní blackthornského panství dobře viděli, jak prsty jejich paní jemně spočinuly na rozhraní rytířovy šíje a čelisti. Byl to důvěrný dotek, dobrovolný dotek věnovaný jejich paní jejímu novomanželovi.

Pokud byla jeho zajatkyní, pak pouze dobrovolnou.

Jakmile lidé pochopili, že letos na jaře budou osívat pole, místo aby kopali nové hroby pro zabité, vyrazili ze sebe hlasitý jásot. A ve své bezbřehé radosti volali Megino jméno, nikoli jméno svého nového pána.

Když vlny toho nadšení zalily i Dominika, bez dalšího vysvětlování si uvědomil, proč si John nedovolil vydědit dívku, která nebyla jeho dcerou.

8

Svatební hostina, pořádaná pro poddané blackthornského panství v prostoru mezi vnější a vnitřní zdí opevnění, se svou hojností a rozmanitostí vymykala představivosti. Svěží vzduch naplnily vůně důvěrně známých i cizokrajných jídel. Silné pivo a ještě opojnější medovina čekaly v právě otevřených sudech. Byly tam čerstvé i nasolené ryby, čerstvá i uzená drůbež, celá pečená selata, pečení holubi uložení na zelných listech, pecny chleba domácího i ochuceného cizokrajným kořením tak drahým, že hradní služebnictvo ho ještě nikdy nemělo možnost okusit. Byla to hostina hodná těch nejvzácnějších šlechticů – a přitom hosty byli poddaní a sloužící blackthornského hradu.

Jak hosté postupně přicházeli ke stolům na trnožích, každý z nich dostal mělkou misku, v níž ležela stříbrná mince a kus kandovaného pomeranče. Davem se ozývaly výkřiky úžasu a nadšení. Těžko hádat, z čeho měli lidé větší radost – zda z peněz, nebo z cukroví. Většina prostých rolníků žila a zemřela bez toho, že by na něco z toho vůbec kdy sáhla.

Duncan zachmuřeně sledoval, jak Meg s Dominikem procházejí mezi prostými lidmi a přijímají od nich přání všeho nejlepšího. Pro každého z poddaných měla Meg dobré slovo nebo pochvalu. K Dominikovi se lidé chovali s úctou a odstupem, ale k Meg s láskou a uznáním. Pokud snad Skotské kladivo doufal, že vazalové odmítnou sloužit novému pánu, všechny jeho naděje pohasly v okamžiku, kdy Duncan zjistil, že na Dominika dopadá odlesk záře té nezměrné lásky, kterou poddaní chovali vůči Meg. Navíc se Duncan neubránil obdivu nad inteligencí nového hradního pána a nad jeho nelítostností, kterou zatím nechával skrytou stejně hluboko jako meč v pochvě, ale byl připravený ji – právě jako ten meč – kdykoli vytasit.

„Tak už ses rozloučil se svou ctižádostí?“ ozvalo se vedle něho jízlivě.

Duncan se ani nemusel obrátit, aby zjistil, kdo jitří jeho poraněnou pýchu. Simon stál od něho sotva na půl kroku – na dosah nože – už od samého zahájení svatební hostiny.

„Tvůj bratr je chytrý muž,“ prohlásil Duncan poklidným tónem. „Udělal přesně tu správnou věc, která mu pomůže získat blackthornský lid na jeho stranu.“

„Že ušetřil Johnův život?“

Duncan zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Že uspořádal hostinu?“

S náznakem úsměvu Duncan opět zavrtěl hlavou. „To bylo sice chytré, ale samo o sobě to nestačí.“

„Ze rozdal peníze?“

„Ne.“

„Tak co tedy?“

„Tvému bratrovi se kdovíjak podařilo přesvědčit Meg, že pouze on je zárukou míru pro její lid. Kdy ti přišla prozradit Johnův plán? Včera večer?“

Simon věnoval Duncanovi prazvláštní pohled. „Lady Margaret za námi nepřišla.“

„U boží krve, vždyť já nejsem úplný hlupák! Tak kdy nás Meggie zradila?“

„Víš to stejně dobře jako já,“ odvětil Simon. „A pokud jde o zradu, té se dnes dopustil výhradně John. A ty, samozřejmě.“

„Jsem skotský šlechtic!“ pronesl Duncan zpupně. „Neskláním hřbet před nikým, s výjimkou mého krále. A Jindřich mým králem není!“

„Copak nejsi vděčný, že jsi za zradu nezaplatil životem?“

„Jsem ušetřen pro záměry lorda Dominika, pro nic jiného.“

Simon pokrčil rameny. „Pochopitelně. Doufám, že své velkorysosti nebude muset litovat.“

Duncan si chvíli měřil bratra rytíře, jenž ho tak tvrdě porazil. Duncan poznal válečníky podobné Dominikovi a Simonovi na své výpravě do Svaté země. Byli to rytíři, kteří od osudu nedostali do vínku víc než vlastní chytrost a odvahu.

Duncan sám patřil mezi ně.

Příště užívej radši rozum než svaly, poradil Duncan jedovatě sám sobě. Dominic to udělal a vidíš, co mu to vyneslo – Meginu ruku a celé blackthornské panství i s hradem.

„Smím navštívit lorda Johna?“ otázal se.

„Dominic by nikdy nebránil synově návštěvě u umírajícího otce.“

Duncan střihl po Simonovi pohledem přimhouřených očí. „Hodně často posloucháš kuchyňské klevety?“

„Ba ano,“ ujistil ho Simon zvesela. „Tak se aspoň člověk vyhne lecjakému nepříjemnému překvapení. Měl bys být vděčný, že je poslouchá i Dominic.“

„Proč?“ ušklíbl se Duncan. „Stálo mě to celé panství.“

„Ale kdepak. Dominic průběh celé svatby naplánoval dávno předtím, než vůbec přijel do hradu.“

Duncan vytřeštil oči úžasem, který se ani nepokoušel skrývat. „Jak se o tom dozvěděl?“

„Nedozvěděl. Prostě si spočítal, že kdyby mělo k něčemu nepěknému dojít, pak nejméně pravděpodobné místo bude právě kostel. Nechal si tedy podrobně zjistit, kdo je kněz, kdo byli jeho rodiče, zda jeho bratři patří mezi Johnovy vazaly, zda jeho sestry se provdaly za Sasy či Normany, zda knězovo vzdělání platil lord John. Velmi rychle jsme zjistili, že kněz je mnohem více zavázán Sasům a Skotům než králi Jindřichovi.“ Duncan se obrátil a beze slova zíral na Simona. „Nu a potom,“ pokračoval Simon, jenž se očividně bavil, „se nám donesly zvěsti o Johnové levobočkovi, statečném rytíři bystrého úsudku, známém jako Skotské kladivo, o muži zasnoubeném s Johnovou vlastní dcerou lak dlouho, dokud král nepřiměl církev tohle krvesmilné manželství zakázat. Církvi se ovšem do zákazu dvakrát nechtělo. Hrůza, čeho jsou někteří sluhové boží schopni ve jménu Boha!“

„Amen,“ doložil Duncan.

Myslel to vážně. Některé činy, které jedni sluhové boží prováděli jiným sluhům božím ve Svaté válce, ho budou ve snách strašit až do smrti.

„Mám podezření,“ vykládal Simon rozvážně, „že právě tehdy se Dominic rozhodl zabít Johna. Představa, že ten člověk nutil svého levobočka oženil se s jeho vlastní dcerou, mého bratra hluboce pobouřila. A lepší mínění neměl Dominic ani o tom ctižádostivém darebákovi, co se neštítil svatby se svou nevlastní sestrou. Jakmile by celá tahle pravda vyšla najevo, král Jindřich by pověšení těch dvou lotrů zaručeně schválil.“

Duncan tichounce hvízdnul mezi zuby. Teprve nyní pochopil, jak blízko je i nyní smrti.

„Meggie není moje sestra.“

Teď byla s úžasem řada na Simonovi. A vlastně i s úlevou. Obdivoval odvahu a chladnokrevnost Johnova levobočka a uměl si představit, že za jiných okolností by se mohli i přátelit.

„To rád slyším,“ pravil Simon prostě.

„Tak se postarej, ať se to doslechne i tvůj bratr.“

Simon zabodl do Duncana zkoumavý pohled a nepatrně se pousmál.

„Začínáš tomu rozumět,“ přikývl pochvalně. „V boji je Dominic ten nejzběsilejší válečník, jakého jsi kdy viděl, protože válku považuje za selhání lidského rozumu, s nímž je třeba co nejrychleji skoncovat. Zít v míru je přece mnohem užitečnější, to jistě chápeš.“

„Ne, nechápu.“

„Já také ne,“ přiznal Simon.

Oba muži se na sebe podívali a vybuchli smíchy.

Při zaslechnutí mužského řehotu se Dominic obrátil, povšiml si Duncana se Simonem a potřásl hlavou. „Co se děje?“ zajímala se Meg. „Můj bratr a Skotské kladivo.“ Meg se zatvářila zmateně.

„Smějí se spolu jako staří kamarádi,“ vysvětloval Dominic, „a přitom v kostele stačil vlásek a navzájem by se pozabíjeli.“

„Možná že právě proto se teď smějí. Jsou naživu a je jaro a v hlavní síni hradu čeká hostina. Co víc by v téhle chvíli mohli od života chtít?“

Šedé oči se upřely na Meg, jako by se do ní snažily nahlédnout. Po chvíli Dominic pokýval hlavou.

„Na dívku jsi velmi moudrá.“

Střihla po něm zelenýma očima a suše ho upozornila: „Moudřejší než mnohý muž, věř mi.“

Dominic povytáhl koutek úst v úsměvu. „Zkusím si to pamatovat.“

Dominic a Meg se dále pomalým krokem procházeli mezi houfy poddaných. Zdálo se, že každičký nevolník, každý svobodný statkář, každý rybář, pastýř i sluha, a všichni s manželkami a dětmi, chtějí osobně Meg popřát hodně štěstí. Eadith zatím netrpělivě postávala na okraji davu a nijak neskrývala své přání promluvit s nevěstou.

„Co je Eadith?“ povšimla si jí Meg konečně. „Pojď přece ke mně.“

Poddaní se rozestoupili, aby komorná mohla projít až k paní. Denní světlo nebylo k Eadithinu oblečení tak milosrdné jako k Meginu. Eadithina chudoba – a vlastně chudoba celého panství a hradu – jasně čišela z pláště, častým nošením téměř prodřeného naskrz.

„Na lorda Johna těžce dolehlo vypětí celého dne!“ ohlásila Eadith. „Rád by svůj přípitek novomanželům přednesl co nejdříve.“

Meg na vteřinku zavřela oči. Děsila se střetu s Johnovým hněvem.

Dominic si jejího strachu okamžitě všiml a objal ji pod pláštěm kolem pasu. Teplo a pružnost těla pod stříbřitou látkou mu v útrobách zažehly oheň.

„Vyřiď Johnovi,“ požádal Dominic Eadith, „že se k němu co nevidět připojíme.“

Polekaná Eadith mžikla po novém hradním pánovi. Jeho výraz jí nesmlouvavě naznačil, že by si měla zvyknout přijímat rozkazy i od něho. Chvatně přikývla a odcouvala do davu. Světle oranžová barva jejího pláště a lesk dlouhých plavých vlasů se zřetelně odrážely od vlhkých kamenných zdí hradu, když stoupala po schodech do hlavní budovy.

Dominic se zadíval do Meginých zachmuřených očí a naráz uhodl příčinu jejích obav.

„Jste moje manželka. Co mi patří, tomu zaručím ochranu. Plány vašeho otce vás už nemusí trápit.“

Meg na chvíli skryla oči pod oponou dlouhých rudohnědých řas. Zajímalo by ji, zda by se Dominic cítil povinován ochránit svou nevěstu i tehdy, kdyby věděl, že byl vlákán do manželského svazku s glendruidskou dívkou pochybné plodnosti.

„Ale nesnažte se na mě znovu vyzrát tak, jak se vám povedlo v ptačích kotcích,“ dodal přísně. „Stejné triky na mě už neplatí.“

„Polekal jste mě. Na seznámení s budoucím manželem jsem nebyla vhodně oblečená. A navíc, můj otec zakázal, abych se s vámi před svatbou setkala třeba jen jedinkrát.“

Ačkoli Meg nehleděla přímo na Dominika, vycítila, že váží její slova stejně pečlivě, jako zlatník převažuje zlatá zrnka. Zalil ji nepokoj. Byl to neobyčejně silný muž, kdyby se rozhodl ji zbít, nemohla by se nijak bránit, neměla by kam utéct. Byla na tom jako její matka.

V pasti.

Po chvilce Meg položila dlaň na Dominikovu paži a vzhlédla k němu. Už se opět ovládala. Svého nejdůležitějšího cíle už dosáhla. Blackthornské panství zachránila před válečnou zkázou. A pokud jde o to ostatní, bude svůj osud prostě brát, jaký je, a modlit se, aby Dominic ukázal i v rodinném životě tolik kázně jako v boji.

Dominic s Meg společně vystoupili po strmých kamenných schodech do hradu. Nahoře se ještě otočili, aby přijali sborové přání do šťastného manželství od shromážděných poddaných. Jakmile však vkročili do temné chodby, Meg se váhavě podívala na Dominika.

„Půjdete v drátěné košili i na naši svatební hostinu?“ otázala se.

„Jistě.“

Meg začala hovořit, ale Dominic jí zlehka přitiskl ukazováček na rty. Vylekala se, znehybněla a upírala na něho oči jiskřící dokonce i v přítmí chodby. Šaty jí vydávaly chvějivou zář měsíce a hvězd za mlžnou oponou kouřících se lesů. Hvězdy vetkané do vílích závojů.

„Nestrachujte se, novomanželko,“ pravil Dominic zastřeným hlasem, ,,do svatební komnaty přijdu bez drátěné košile a meče.“

Meg prudce vydechla a Dominic pocítil na prstě proud žáru. Na obličeji se mu objevil prazvláštní úsměv, náhle vypadal téměř krásně a jednoznačně vyzývavě.

„Nu, meč si možná nechám,“ zašeptal chraptivě. „Bude tvrdý, ale nebude mít nebezpečné ostří, hlaďounce do vás vklouzne a polaská vás.“

Meg byla tak zaskočená tou změnou, kterou smyslný úsměv provedl na Dominikově tváři, že jí chvíli trvalo, než si uvědomila význam jeho slov. A když je pochopila, do obličeje jí vtrhl krvavý ruměnec. Dominic si ho všiml a tichounce se rozesmál.

„Bude nám spolu dobře!“ prohlásil s uspokojením. „Od manželky jsem očekával, že vůči mně splní svou povinnost, ale netušil jsem, že mi to přinese tolik potěšení. Jak vidím, mýlil jsem se. Obtěžkat vás bude nesmírně příjemná povinnost.“

„Příjemná pro koho, můj pane?“

„Pro nás oba.“

„Ach, vy samozřejmě chcete dědice.“

„To se rozumí, že chci dědice,“ přisvědčil Dominic. „Jiný důvod pro manželství nevidím.“

„A co panství a hrad?“ podivila se Meg s chladným úsměvem. „Copak ty za manželství nestojí?“

„Bez dědiců znamená panství jen náročné břemeno a manželství kruté jho,“ prohlásil Dominic bez vytáček.

Než Meg stačila odpovědět, do chodby vkročil Simon s Duncanem. Sotva Duncan zahlédl Meg, jako by vrostl do podlahy. Dominic naznačil Simonovi, aby v cestě pokračoval sám. Duncan se chystal oslovit Meg, ale Dominic ho zarazil.

„Než začneš lát mé manželce,“ pronesl mrazivě, „věz, že za život vděčíš pouze jejímu přání.“

Duncan na nového pána dlouho, předlouho upíral zkoumavý pohled, zhluboka se nadechl, aby se zklidnil, a pravil: „Meggie neměla s našimi plány vůbec nic společného.“

„Nejvýš jako loutka,“ dodala Meg, dřív než stačil Dominic otevřít ústa.

Oba muži se na Meg překvapeně ohlédli, protože z hlasu jí čišela neobvyklá podrážděnost. Hovořila dál stejně jízlivým tónem. „Můj otec – čije to můj nevlastní otec nebo vůbec to není můj příbuzný? – strávil hodně času vymýšlením způsobů, jak mě zneužít. Proč by se měl Duncan omlouvat za to, že dělal totéž?“

Duncan rozpačitě přešlápl. Meg říkala čistou pravdu, ale ta pravda zněla velmi nepříjemně.

„Meggie,“ zaprosil tiše, „nedovolil bych, aby ti ublížili. To jsi přece věděla?“

„Tak proto jsi měl v plánu začít boj, když stála uprostřed bitevního pole?“ zeptal se Dominic jedovatě.

„Moji muži měli přesné rozkazy!“ odsekl Duncan. „Kdyby se některý o Meg třeba jen otřel, zabil bych ho!“

„A co moji lidé? Jaké těm jsi dal rozkazy?“ vybuchl Dominic vášnivě. „Jak bys jim zabránil v zabití zrádkyně, která přispěla k mé vraždě?“

Duncan viditelně zesinal.

„Meggie,“ hájil se před dívkou, „takhle by to vůbec nedopadlo. Ochránil bych tě!“

„Ale proč? Smrt by pro mě byla požehnáním!“

Chvíli trvalo, než navztekaným mužům došel smysl Meginy zatrpklé námitky. Oba na ni vytřeštili oči.

„Co to říkáš, děvče?“ zašeptal s hrůzou Duncan.

„John se mě k rozpoutání války s Normany snažil zneužít od mých osmi let,“ připomněla mu Meg. „Kdyby uspěl, nikdy bych se nesmířila s představou, že zrovna já jsem příčinou utrpení mého lidu. Uvítala bych ránu, jež by ukončila můj život.“

„To jistě nemyslíš vážně, Meggie!“

„Myslím. Úplně vážně.“

Dominic nepochyboval, že Meg říká stoprocentní pravdu. Viděl, jak jí z očí šlehají ohnivé zelené plameny, a před hradem poznal, jak mocnou naději v tuhle dívku skládají zdejší lidé. Kdyby zklamala takové očekávání, to by jistě nepřežila.

Duncan, vyvedený Meginými slovy z míry, si nešťastně prsty pročísl tmavě hnědé kadeře. Zoufale pátral po vhodné odpovědi. Při pohledu na jeho rozpaky si Meg povzdechla a jemně mu položila prsty na loket.

„Věřím, že sis nepřál, abych přišla k úhoně,“ řekla.

„Děkuju,“ odvětil Duncan tiše a napjatě. „Já,“ zavrtěl hlavou a dlaní přiklopil její ruku. „Nechtěl bych tě ztratit, Meggie. Nikdy jsem tě netoužil záměrně vystavit nebezpečí.“

„Nemám ti vůbec nic za zlé,“ pousmála se na něho. „Jsi muž a děláš jen to, co muži dělali odjakživa.“

„A co vlastně dělali muži odjakživa?“ zeptal se Dominic mrazivě a odtáhl Meginu ruku z Duncanova lokte.

„Bažili po půdě a po synech,“ vysvětlila.

Dominic pokrčil rameny. „To je totéž jako říkat, že slunce vychází a zapadá.“

„Ano.“

Kupodivu, Megina odpověď Dominika nepotěšila. Nelíbilo se mu, že ho zařadila ke stejnému druhu mužů jako

Johna, člověka, jenž si stejnou měrou rozhněval církev i krále ve své snaze zajistit levobočkovi dědictví.

„Jisté kroky jsou pod úroveň dokonce i hodně ctižádostivých mužů!“ namítl Dominic.

„Vážně?“ podivila se ironicky Meg. „Jmenujte mi aspoň jeden z nich!“

„Ušetřete mě svého ostrého jazyka, manželko. Neudělal jsem nic, čím bych si jeho šlehy zasloužil, pokud se nepočítá udělení milosti člověku, který měl v úmyslu mě zavraždit.“

Meg sklopila oči a skryla je pod rudozlaté řasy před Dominikovým ledově šedým pohledem.

„Omlouvám se vám, manželi. Obávám se, že události celého dne mě poněkud rozrušily. Nikdy bych se o vás nezmínila stejně jako o ostatních smrtelnících.“

„Vaše omluva je ještě štiplavější než vaše urážka.“

Duncan se ušklíbl a vychutnával Dominikovy rozpaky. Bylo znát, že Meg jen s námahou tají úsměv.

„Pokud mě omluvíš,“ oslovil Duncan Dominika, „nechám tě tady, aby ses v klidu mohl poznávat se svou manželkou.“

„To ti neradím!“ utrhl se na něho Dominik okamžitě. Duncan se polekaně zastavil.

„Doprovodíš nás do hlavní síně,“ pokračoval Dominic. „Dohlédnu na všechny své rytíře, aby tě už neomezoval nůž mezi nohama.“

Meg zděšeně vyjekla a vytřeštila na Duncana oči. Zrudnul jako rak. Ta vzpomínka mu byla očividně velmi trapná.

„Zavěs se do něho,“ zavelel Dominic Meg. „A potom se ho v mém dohledu už nikdy nedotkneš/“

Z Dominikových slov čišelo tolik potlačované zuřivosti, až Meg k němu poplašeně vzhlédla. Jeho zavilý výraz ji upřímně vyděsil. Beze slova položila konečky prstů na Duncanovo předloktí.

Nepronesli už ani slovo, dokud všichni tři nevkročili do hlavní síně, kde hořely ohně a na stěnách zářily čalouny pestrými barvami. Dlouhé tabule byly do posledního místečka pokryté třpytnými stříbrnými talíři a poháry. Sašové a Normani byli pečlivě promícháni po celé délce dolních stolů. Hlídali je zbrojnoši rozestavení kolem stěn spolu s obsluhujícími sluhy, ale zbrojnoši neobsluhovali, naopak, drželi nabité a natažené kuše.

Za těchto podmínek samozřejmě neprobíhala hostina dvakrát rozjařeně.

Na Meg a Dominika tu už netrpělivě čekal John. Chabým, nicméně pánovitým gestem je pozval na vyvýšené pódium, kde stála prostřená tabule pro hradního pána. Na desce stolu se leskly tři talíře tepané ze zlata. Na jeho znamení přiskočil sluha a nalil víno do drahokamy zdobeného poháru.

„Přípitek nevěstě a ženichovi!“ oznámil John.

Navzdory své očividné tělesné slabosti dokázal John pozvednout hlas natolik, aby se rozezněl celou síní. Hovor mezi přítomnými rytíři a dámami naráz utichl a všichni se vyčkávavě obrátili k pánově tabuli.

„Vizte mocného normanského vládce!“ zvolal John hlasem, z něhož čišelo pohrdání. „Vizte hlupáka, jenž důvěřoval králi Jindřichovi a dočkal se od něho pouze zrady.“

Od dolních tabulí zazněly vylekané vzdechy a rozpačité šeptání.

Dominic předvedl dravci úsměv. „Pokud jde o zradu, máte v tom směru značné zkušenosti, vlastně celoživotní. Prozraďte mi, prosím, jak král Jindřich zradil Dominika le Sabre!“

„Ale to je přece prosté, hlupáku! Tvůj král tě nemá rád natolik, aby ti za nevěstu vybral urozenou normanskou pannu!“

Dominic se úkosem podíval na Meg. Rty měla zsinalé a pevně stisknuté. Jemněji podložil bradu prsty a pozvedl její tvář k sobě.

„Nikoli, můj král mě nesmírně miluje!“ prohlásil zvučně. „Za nevěstu mi vybral to nejkrásnější děvče ve svém království.“

„Dal ti peklo na zemi!“ zasípal John nenávistně.

„Jsi těžce nemocný, starce. Prones svůj přípitek a nech nás zasednout k hostině.“

John se rozřehtal. Náznak šílenství v jeho smíchu přiměl Meg, aby sebou odmítavě trhla.

„Však se dočkáš!“ usápl se John. „Připiju na krále, který tě nenávidí tak silně, že ti za manželku vybral dceru z rodu Glendruidů.“

„To mi však nepřipadá jako velký trest,“ poznamenal Dominic suše.

„Pcha! Jsi tupý jako balvan! Je to ta nejhorší kletba, jaká kdy muže potkala! Stejně jako já, ani ty nebudeš mít žádné dědice!“

Z Dominikovy tváře zmizel jízlivý úsměv naráz, jakoby mávnutím kouzelného proutku. „Co mi to vykládáš? Copak je tvoje dcera neplodná?“

„Je to glendruidská čarodějnice!“ vyplivl zuřivě John. „Pokud si ji vezmeš proti její vůli, nečekej od jejího lůna žádné plody!“

Dominic ulehčené pokrčil rameny. „Totéž se ale říká o každém děvčeti.“

„Jenže v případě rodu Glendruidů to je pravda!“ Dominika proti jeho vůli fascinovala ta kombinace šílenství, zoufalství a vítězoslávy, jež při řeči jiskřila Johnovi v ořechově hnědých očích.

„Kam až lidská paměť sahá, žádná z dcer Glendruidů neporadila syna!“ syčel John.

I zběžný pohled na Duncana a Meg Dominikovi prozradil, že Johnovo běsnění berou jako ryzí pravdu. Totéž ostatně platilo i pro všechny přítomné. Seděli mlčky a se zájmem sledovali Dominika. Zajímalo je, jak se manžel lady Margaret zachová, až si uvědomí, že byl vlákán do manželství s dívkou, jejíž cena zdaleka neodpovídala zdání.

„Všechny manželské svazky s Glendruidkami plodí výhradně dcery, a i těch je pomalu,“ pokračoval zlověstně John.

„Pokud je to pravda, proč jsi tolik stál o to, abys s lady Margaret oženil vlastního syna?“ opáčil Dominic.

„Byl to jediný způsob, jak Duncanovi předat blackthornský hrad. A…“ John se odmlčel. Dominic vyčkával.

John střihl pohledem po Meg a Duncanovi. „Mezi těmi dvěma vládne hluboký cit!“ prohlásil John posléze. „Už odedávna.“

Ta představa Dominika nikterak nepotěšila. „Takže?“ usekl.

„Takže tu byla naděje na dědice,“ vysvětlil John zkrátka. „A i kdyby ne, v podhradí by se vždycky našla spousta děvčat ochotných zplodit levobočka hradního pána. Tak či onak, moje sémě by nakonec zdědilo moji půdu!“

Dominic přimhouřil oči. Vadilo mu, že tenhle jeho nepřítel vyslovuje jeho vlastní sen.

„Ovšem,“ pokračoval John, „žádný člověk nemůže svést čarodějnici, protože ta má v sobě pramálo vášně, a pokud by čarodějnice vzácně přece jen vášeň pocítila, pak vůči jinému muži, než je její manžel. Plod jejího lůna pak bude ženského pohlaví, a navíc nebude ze semena jejího manžela!“

V síni se ozvalo mnohohlasné povzdechnutí a všichni přítomní se zadívali na Meg.

„Je to pravda,“ dodal John zatrpkle. „Čarodějnice Margaret nepochází z mého semene.“

Obrátil se a namířil ukazováček na stříbrovlasou ženu, jež ho pozorovala od postranního stolu.

„Pověz tomu normanskému levobočkovi, co ho čeká!“ poručil John. „Pověz mu to teď hned!“

Stará Gwyn vystoupila na pódium ladnými pohyby, u stařeny jejího věku nečekanými. Obrátila se k Dominikovi a navzdory jeho zuřivému výrazu na něho pohlédla s neotřesitelným klidem.

„John říká ryzí pravdu,“ potvrdila Gwyn pokojně. „Když se má bývalá paní vdávala, nosila pod srdcem dítě jiného muže.“ Odmlčela se.

„Pověz mu to!“ zahulákal John. „Pověz mu, co ho čeká, pokud se glendruidské čarodějnice v touze po dědici zmocní násilím!“ Gwyn mlčela.

„Stařeno,“ pravil Dominic s obrovským přemáháním, „bude nejlepší, když mi to prozradíš dobrovolně.“

„Pokud znásilníš Meg ve své nedočkavosti po dědici, tvoje pole a stáda přestanou prospívat a poddaní budou trpět chorobami,“ odvětila Gwyn. Dominic povytáhl nedůvěřivě obočí. „Pokud však budeš v manželském loži dost obratný, abys svou manželku potěšil, pak můžeš čekat dceru.“

„Pokračuj,“ vybídl stařenu Dominic, když se ticho prodlužovalo.

„Pokud mezi vámi zavládne hluboká láska, pak by byla naděje i na mužského dědice.“

Shromáždění hosté si začali navzájem cosi šeptat – a opakovali stále dokola tatáž dvě slova.

Glendruidský vlk. Glendruidský vlk. Glendruidský vlk. „Boží hněv na hlavu všech glendruidských čarodějnic!“ rozkřikl se John náhle. „Jsou studené jako půlnoční hrob! Nedokážou milovat!“

Silou vybičovanou šílenstvím se John vytáhl na nohy a pozvedl zlatý pohár do výše.

„Tak teď pronesu přípitek, nepříteli!“ pronesl s nenávistným uspokojením.

„Připíjím na tvůj život bez synů. Připíjím na tvůj život, v němž nebudeš smět vtlouct do své chladné manželky poslušnost ze strachu o úrodu a stáda.

Připíjím na tvůj život, v němž nebudeš smět vyhnat neplodnou manželku ze strachu, aby spolu s ní neodešli z panství i poddaní.

Připíjím na tvůj život, v němž si budeš každou minutu bolestně vědom toho, že tvůj rod vymře spolu s tebou.

Připíjím na tvoji lady Margaret, glendruidskou čarodějnici!“

John se hltavě napil, dopil pohár až do dna a třískl jím zpátky o desku stolu. Náhle prudce lapl po dechu, zavrávoral a zhroutil se dopředu.Zlaté talíře se rozlétly na podlahu.

Než k němu Dominic stačil přiskočit, byl John z Cumbrilandu, pan blackthornského hradu, už po smrti A na rtech mu seděl úsměv.

9

Co teď chceš udělat?“ otázal se Simon svého bratra. Dominic lhostejně civěl na čalouny pokrývající stěny malé komnaty, do níž se vcházelo z hlavní síně. V měděné pánvi žhnul oheň a vyhříval kamenné zdi, doposud prochladlé po zimních mrazech. Z hlavní síně sem tu a tam dolétl zvuk hovoru, ne však bujarého veselí. Hosté se už před nějakou dobou rozešli od stolů.

Nyní se prázdnou síní pohybovalo pouze služebnictvo a odklízelo lavice a stoly sestavené z desek položených přes dřevěné kozy. Zůstal tam pouze panský stůl, jenž měl v síni své trvalé místo. Zbytky hostiny rozdali mezi nejchudší z poddaných, odřezky zhltali Dominikovi štíhlí šedí lovečtí psi.

V duchu jim popřál dobré chutnání. Snad jen oni si na svatební hostině pochutnali.

Přinejmenším však nikdo neměl námitky vůči Dominikovu rozhodnutí, že se na hradě nebude držet smutek po celých deset dní, jež zbývají do pohřbu, protože potěšení ze sňatku má přednost před smrtí muže už dlouho sužovaného krutými bolestmi.

„Dominiku?“ nedal se odbýt Simon. „Dopřeju tomu ďáblovu spřeženci křesťanský pohřeb, co jiného?“ utrhl se bratr podrážděně. „Tohle jsem nemyslel.“

Rozhostilo se ticho. Pak Dominic zvolna zaťal pěst a rukou v kovové rukavici udeřil do stolu tak silně, až se dřevěná deska otřásla.

„Mrzí mě, že jsem Skotské kladivo nezabil, dokud jsem k tomu měl příležitost!“ procedil vztekle mezi zuby.

„Ale proč?“ vyzvídal Simon polekaně. „Odešel bez námitek a všechny Reevery vzal s sebou.“

„Obyčej i lidská slušnost mi velí, abych mu dovolil přijít na pohřeb.“

Dominic to vyštěkl stejně zuřivě, jako když jeho lovečtí psi hlásí kořist.

„Ale mezitím sem přijedou tví ostatní rytíři a žoldáci,“ připomínal Simon. „Hrad bude v bezpečí před každým, snad jen s výjimkou krále.“

Dominic se netrpělivě obrátil k bratrovi.

„Přece jsi slyšel Johna!“ upozornil Simona mrazivě. „Mezi mou manželkou a tím potomkem ďábla prý vládne hluboký cit. Kriste na nebesích, co když už teď nosí jeho dítě?“

„Nu ano,“ přikývl Simon neochotně. „A proto se tě znovu ptám: Co chceš udělat?“

„Ještě nějakou dobu počkám, než do mé líbezné glendruidské manželky vložím své semeno.“

„Já bych spíš myslel, že bys neměl otálet,“ zabručel Simon. „Obtěžkat ženu prý někdy bývá zdlouhavá dřina.“

„Až – či pokud vůbec – dostane moje žena měsíční krvácení,“ pokračoval Dominic důrazně, „budu přesně vědět, kdo je otcem dítěte, jež posléze porodí.“

Simon široce rozevřel oči. Pochopil.

„A dokud to první krvácení nepřejde,“ vysvětloval Dominic, „budu tu proslavenou nedobytnou pevnost, jíž je moje glendruidská manželka, pouze obléhat. Zjistím si všechny její pravdy i lži, odhalím všechna její tajemství a její slabé stránky a poté ji začnu dobývat, jak jsem v minulosti dobýval už mnohokrát.“

„Úspěšně.“

„V to doufám a věřím!“ přisvědčil Dominic rázně. „Až bude glendruidská čarodějnice klečet přede mnou, přinese mi to hluboké potěšení. Hluboký cit mezi nimi! Pro Kristovy drahé rány!“

Simon se spokojeně usmál. Od chvíle, kdy umírající John vyřkl svou kletbu, se mu poprvé trochu ulevilo.

„To děvče skoro až lituju,“ poznamenal.

Dominic nepronesl ani slovo, pouze tázavě povytáhl černé, ostře lomené obočí.

„Netuší, jakého démona probudila k životu, když tě vyzvala na souboj,“ vysvětlil Simon.

Dominic pokrčil rameny a otevřenými dveřmi se zadíval do hlavní síně, kde každý rytíř v hradu zaslechl starého hradního pána proklínat svého nástupce.

Kletba umírajícího. Takovou věc nemůže brát na lehkou váhu nikdo, dokonce ani tak statečný a hrozivý válečník, jakým je Dominic le Sabre.

„Dominiku?“

Pohlédl úkosem na Simona.

„A co kdyby skutečně čekala Duncanova levobočka?“ otázal se Simon bez obalu.

Dominic se zatvářil neurčitě. „Dítě bych dal na vychování do Normandie. A pak…“

Simon čekal, upíral na bratra pozorné černé oči.

„A potom svou manželku naučím, že – ať už je glendruidská čarodějnice nebo ne – mi bude už nadosmrti věrná. Pokud zjistím opak, bude prosit Boha, aby ji vysvobodil z toho pekla, které jí přichystám ještě zaživa.“

„Ale co glendruidské prokletí?“

„Co s ním má být?“ odsekl Dominic trpce.

„Lidé v něj věří bez ohledu na to, zda ty mu přikládáš nějakou víru. Pokud ho budeš otevřeně zesměšňovat…“ Simon ani nemusel dopovědět.

„Pokud mi ta čarodějnice skutečně nedá syna, spálím svá pole a vybiju svá stáda vlastníma rukama!“ oznámil Dominik stroze. „Půda a bohatství jsou jen jako výsměch člověku, jenž nemá dědice, kteří by převzali výsledek jeho celoživotního snažení.“

Dominikova pěst opět dopadla na stůl s takovou silou, až těžké dřevo nadskočilo.

„U boží krve, takhle sprostě mě zneužít! Tak blízko být splnění svého snu a pak muset přihlížet, jak se mění v popel!“

V napjatém tichu, jež se rozhostilo po tomhle výkřiku, se běžné zvuky hradního života zdály nepřirozeně hlasité. Skřípání okovu vytahovaného ze studny pod základy hradu, volání sluhů, kam nejlépe uskladnit lavice či zbylé potraviny, láteření, kdo zapomněl hlídat oheň v krbu a vyměnit dohořelé louče a svíce v komnatách. A nad tím vším znělo tiché šumění deště, vzdechy tisíců kapek letících vstříc zemi, šepot tak důvěrně známý, že si ho člověk uvědomil až ve chvíli, kdy ustal.

Ta šeptající vláha připomněla Dominikovi Megin dech, jenž mu ovanul ruku.

Rázně se napřímil a vyšel z komnaty. Pustil se po točitém, doprava se stáčejícím schodišti, bral schody po dvou ve spěchu, s jakým se řítil do Meginých komnat. Přitom se snažil v duchu upokojit, připomínal si, že mnoho jiných mužů prošlo malými bitkami a velkými válkami života a vyšli z nich vítězně, s trofejí zmoudření.

Přesto seberozumnější úvahy nedokázaly zdusit hněv, jenž v něm nepřestával bouřlivě vřít. Sebekázni se naučil za krutou cenu, když byl sultánovým vězněm. A právě sebekázeň byla to jediné, co ho tehdy udrželo při zdravém rozumu. Naučil se využívat spíše chladných příkazů svého rozumu než násilnické výbušnosti vikingské krve, jež mu protékala žilami stejně hojně jako Duncanovi z Maxwellu.

Ale dnes večer Dominikovo podráždění a netrpělivost nedokázala ztlumit sebecvičenější síla vůle ani příkazy rozumu. Pod vnějším klidným vzezřením v něm hořela zběsilá zuřivost, a to stejně neuhasitelná a živočišná, jako byla ta, kterou předtím spatřil v glendruidských očích své novomanželky Meg.

Vybavil si opět Meginu postavu, jež se k němu blížila zahalená do stříbřité mlhy. Zahltilo ho ohnivé vzrušení a bezmála mu vyrazilo dech. Ještě nikdy si neuvědomil, jak tenký krunýř má jeho sebeovládání!

A stejně tak netušil, jak mocně touží po té čarodějnici! Kdyby Dominic neviděl němý zuřivý plamen v Meginých očích, možná by se ji pokusil zastrašit vyhrůžkami – a dostat ji co nejrychleji do postele. Jenže na Meg strach platil stejně málo jako na něho. Stála statečně po jeho boku a prohlásila, že se stane jeho manželkou, a celou tu dobu čekala, kdy jí do těla vjede ocel bez ohledu na to, koho zradí a koho podpoří.

Existovalo jen málo mužů, kteří by dokázali udělat totéž co Meg, aniž by se třásli hrůzou. Dominic tak odvážné děvče ještě nepoznal.

To vědomí ho přinutilo zastavit přímo přede dveřmi

manželčiny komnaty.

Mysli! poručil si Dominic stroze. Co na ni bude platit víc? Nečekaně ji zaskočit, nebo trpělivě vyčkávat?

Ani jedno! odpověděl sám sobě krutě. Má příliš dobré zbraně, než. aby se moje chvilkové poblouznění nezměnilo v celoživotní prohru.

Tak co? Mysli!

Nejlepší je dobýt pevnost zradou zevnitř.

Ta myšlenka vířila Dominikovi hlavou jako bouře. Když se mu v hlavě konečně vyjasnilo, obruč, jež mu svírala hrudník jako v kleštích, náhle povolila. Kletba umírajícího hradního pána ztratila na své zlověstnosti.

Zrada.

Zevnitř.

Ba ano!

Cítil jsem její polekaný dech a viděl, jak jí do tváří vhrkla červeň. V té čarodějnici dříme vášeň. A já ji využiju k vlastním cílům.

Když Dominic vystoupil po zbývajících schodech do Meginých komnat, už se opět ovládal. Šel do boje a plně si to uvědomoval. Zkrocení a následné svedení jeho glendruidské čarodějnice bude nejvýznamnějším a nejobtížněji dosaženým vítězstvím v celém jeho životě. Nejprve se však musí dostat za tyhle dveře. Na rozdíl od většiny místností, jež byly otevřeny přímo do chodby, měla Megina komnata pevné dveře a před nimi ještě závěs, jenž se dal zatáhnout, aby dovnitř netáhl průvan. Dveře byly pevně zavřené. Už při zběžném pohledu na silné mosazné panty bylo Dominikovi jasné, že bez mohutné sekery a silného zbrojnoše se za dveře dostane výhradně s manželčiným svolením.

Buchot Dominikovy pěsti v kovové rukavici dunící o silné dřevo se rozlehl prázdnou chodbou jako výbuch. Dominic se ušklíbl, ale podruhé už zabušil mnohem tišeji.

„Kdo je?“ ozvala se Eadith.

„Manžel hledající svou novomanželku!“ ohlásil zvučně Dominic.

V komnatě sebou Meg viditelně trhla, protože z Dominikova hlasu zaslechla ozvuky potlačovaného hněvu.

„Otevři dveře,“ poručila komorné, „a potom nás nech o samotě.“

Eadith se zatvářila nerozhodně.

„Manžel má právo být se svou manželkou,“ připomněla jí Meg s klidem, který ani zdaleka necítila. „Běž!“

Komorná ještě chvíli váhala, ale pak se konečně odvrátila. Otevřela dveře, pokývla na Dominika a protáhla se kolem něho. Rychlost, s jakou se vzdalovala na konec chodby, Dominikovi prozradila, že se na ni nepodíval tím nejchlácholivějším pohledem.

„Vylekal jsem snad vaši komornou?“ otázal se jen tak mimochodem, když překračoval práh.

„Ano.“

„Ale vás ne.“

Meg se nejisté pousmála. Navlečený v drátěné košili, s mečem a kovovými rukavicemi pod černým pláštěm připomínal vysoký a statný Dominic skutečného ďábla. Nenápadně se podívala na své ruce. S klamným klidem jí spočívaly v klíně. Vzrušené události dne ji téměř zbavily schopnosti cokoli cítit.

Téměř, ale ne úplně. Stále si připomínala Dominikovo dokonalé sebeovládání při krocení sokolice i vřelost jeho kouřově šedých očí, když jí šeptal, jak si do ložnice vezme svůj meč bez ostří.

Meg, zmítaná strachem z Johnova prokletí a nadějí na zlomení kletby rodu Glendruidů, upřímně doufala, že v Dominikovi najde lidskou vřelost. Toužila po tom, aby stejnou vřelost hledal i on v ní, aby se k ní přiblížil bez vypočítavosti a chladného taktizování před bitvou.

„O vaše hosty bylo postaráno,“ pravila Meg.

Hovořila upjatě a zdvořile, oznamovala novému hradnímu pánovi stav věcí na hradě podobně, jako to dříve hlásívala Johnovi.

„O mé hosty?“ otázal se Dominic jízlivě. „Ale já Reevery na svatbu nepozval!“

„Pokladník vám ráno předloží účty ke kontrole,“ pokračovala Meg, „pokud si ovšem nebudete přát, abych to za vás vyřídila, jako jsem to dělávala pro svého ot… pro Johna.“

Dominic si odfrkl: „Koukám, že jste svůj žal nad jeho smrtí dokázala skvěle potlačit.“

„Není proč truchlit. Už od žní trpěl krutými bolestmi. Nyní jim navždy unikl.“

„Jak se zdá, lidé z celého panství se k pánově smrti staví podobně jako vy. Snad jen Duncan je upřímně smutný.“

„Ba ano. Otec – John se k Duncanovi vždycky choval jinak než ke mně. Laskavěji.“ Meg nešťastně pokrčila rameny. „Nyní vím proč.“

Dominic mlčel. Několik minut svou manželku nehnuté pozoroval číhavým orlím pohledem.

Ačkoli Meg už nepronesla ani slovo, bylo vyloučeno, aby při tom manželově chladném zkoumání zachovala klid. Aniž si to uvědomila, sáhla po jednom z hladce omletých říčních oblázků, jež měla v misce vedle stolu. Tvar, hladkost a příjemná tíha kamene ji uklidňovaly.

Potom už mlčky vyčkávala, kdy Dominic opět promluví. Během čekání si nechala kámen pomalu klouzat po dlani až ke špičkám prstů a zase zpátky a připomínala si ty dlouhé hodiny, jež strávila nasloucháním toku říčky Blackthorne, jež vyvěrala z jezera vysoko v kopcích. Odtud se pak proud se zpěvem hnal lesem a přes blackthornská pole až daleko, k tajuplnému moři.

„Jak vypadá moře, můj pane?“ zeptala se Meg zasněně. Ta nečekaná otázka – a dojemnost Megina úsměvu – Dominika zaskočily.

„Je bouřlivé,“ vyhrkl bez přemýšlení. Poté dodal: „Divoké. Krásné. Nebezpečné.“

Meg unikl ze rtů předlouhý zasněný povzdech. A vůbec poprvé od okamžiku, co Dominic překročil práh, mu pohlédla zpříma do očí.

A Dominic si vůbec poprvé uvědomil, že navzdory své vnější odvaze se ho Meg bojí. Nechápal proč, vždyť neexistovalo nic, co by jí mohl udělat, aby se mu to hned dvojnásobně nevymstilo na jeho snech, na jeho nadějích. Byl jako vlk polapený do smyčky – bez ohledu na to, kterým směrem se pokusí rozběhnout, smyčka se nepřestává utahovat.

„Bojíte se, že glendruidská kletba vás neochrání?“ otázal se Dominic.

Podrážděný tón v jeho hlase se nedal přeslechnout. „Před čím?“

„Před znásilněním,“ ušklíbl se Dominic neomaleně. „Ode mě.“

Meg sevřela oblázek pevně v hrsti. Už nebyl chladivý a uklidňující. Pomaloučku se přiměla uvolnit prsty.

„Znám svou povinnost manželky,“ prohlásila tiše. „Nebude nutné mě zbít, abych vám byla po vůli.“

„A to jste očekávala?“

Meg opět nervózně pokrčila rameny. „Ano.“

„A tohle John udělal vaší matce?“

„Jednou.“

„Ale víckrát ne.“

„Přesně tak. Jen jednou.“

„Co se stalo?“ vyzvídal Dominic vlídně. „Rozťal snad blesk zdejší hrad vedví?“

„Odešla do lesa. Brzy nato se rozpoutala bouře. Krupobití zničilo úrodu na polích a suchou píci na pastvinách. Ovce trpěly hladem, spásly jedovatý plevel, onemocněly a všechny pošly.“

Dominic se ušklíbl. „A to všechno jenom proto, že

vaše matka dostala pořádný výprask za to, že udělala z manžela paroháče?“

Megin obličej se zahalil do neproniknutelného výrazu. „Kněz nenašel na panství jedinou stopu po ďáblovi. Ani jedinkrát, i když mu otec donekonečna platil za vymítání zlého!“

„V tom případě byla ta bouře pouhá shoda náhod.“

„Někteří jsou o tom přesvědčeni.“

„Ale prostí poddaní a sluhové z hradu a panství… Ti věří, že jejich osud je spjatý s jejich paní, glendruidskou čarodějnicí!“

„Ano,“ potvrdila Meg.

„A vy tomu věříte?“ naléhal Dominic ve snaze poznat svou manželku blíž.

Zatvářila se neurčitě a shrnula si dozadu kápi stříbřitého pláště. Dusila ji minulost, dusila ji přítomnost i budoucnost, ale ze všeho nejvíc ji spoutával muž, jenž se nad ní tyčil jako bouře v tom bezdechém okamžiku těsně před jejím propuknutím.

„Copak sejde na tom, v co věřím?“ prohodila nezvučně.

Dominic se díval na planoucí vodopád Meginých kadeří na stříbrné látce oděvu. Aniž by o tom přemýšlel, natáhl ruku, aby jeden z těch hedvábných pramenů pohladil.

Než se Meg stačila ovládnout, podvědomě ucukla.

„Vás také bil?“ zašeptal Dominic.

Neodpověděla. Nemusela. Stačil mu pohled na její hrůzou napjaté tělo, očekávající ránu.

„U božích zubů!“ zabručel Dominic. „Ten chlap má štěstí, že je po smrti. Ušetřil mi tím námahu, protože ho nemusím poslat do pekla vlastníma rukama.“

V komnatě se rozhostilo ticho. Dominic si zkoumavě prohlížel dívku, jež se zdála tak křehká, a přesto…

A přesto se v tomhle útlém těle skrývaly naděje mocného normanského šlechtice. I když sebou při Dominikově nečekaném pohybu trhla, okamžitě se ovládla. Ta čarodějnice nebyla ani zdaleka zlomená. Seděla tu se vzpřímenou páteří a hlavou vysoko zdviženou a upírala na něho stejně pevný pohled jako on na ni.

Dominic si zdráhavě přiznal, že Meginu odvahu a nezdolnost obdivuje, i když mu jako jejímu manželovi jistě způsobí spoustu potíží.

Tahle ke mně přijde buď dobrovolně – nebo vůbec ne. U božích zubů, takové trápení pro muže, který touží pouze po klidu a míru!

A potom, téměř potajmu, se mu vynořila další myšlenka. To krocení se mi bude zamlouvat ještě víc než v případě sokolice. Až budu každičkou část jejího těla koupat svým dechem, svými doteky, kéž bych slyšel tichounké výkřiky rozkoše…

A kéž by mi každý tento výkřik zajistil od čarodějnice syna…

Dominic si zvolna stáhl jednu rukavici z kovových kroužků a hned poté i druhou. Odhodil je na stůl. Ztěžka žuchly mezi misku s říčními oblázky a krabici s lesklými křehkými kovovými vlákny, užívanými k vyšívání. Kratičký pohled po místnosti mu prozradil, že v komnatě není další pořádné křeslo než to, v němž zrovna seděla Meg.

„To se musí napravit,“ zamumlal.

„Prosím?“

Dominic se zadíval do ostražitých zelených očí, jež ho zkoumavě pozorovaly.

„Není tu jediné místo, kam by se mohl posadit muž,“ vysvětlil.

Meg se ihned ladně zvedla a pokynula mu směrem k prázdnému křeslu.

„Nejsem takový neotesanec, abych sebral dámě její místo,“ namítl Dominic.

„Ale já budu radši stát než sedět a mít vás nad sebou s rukama v bok.“

Dominic zkřivil rty, jelikož si uvědomil, že Meg má naprostou pravdu. Měl ruce zaťaté do pěstí a zapřené o boky, jako by se chystal pokárat rytíře za týrání koně nebo páže za špatně vyleštěné brnění.

„Dnešek byl…“ Dominic zaváhal.

„Únavný?“ napověděla Meg.

„Ano. Únavný a ještě hůř. Jako by člověk musel do bitvy ve chvíli, kdy už věřil, že vítězství je jeho.“

Meg pod krunýřem Dominikova sebeovládání spatřila únavu sahající až na samé dno jeho duše. Srdce se jí vůči němu zachvělo stejným soucitem, jaký pociťovala vůči lidem blackthornského panství, protože nyní byl jedním z nich.

„Ta drátěná košile vás musí tížit, manželi. Smím vám z ní pomoci?“

Dominic se na ni polekaně podíval a přikývl.

Zapínání této části zbroje nebylo Meg známé. Zatímco za něj tahala a zápolila s ním, Dominic pozoroval její skloněnou hlavu. Z jejích vlasů stoupala vůně koření a růží a připomínala mu mýdlo, které dostával při koupeli právě tady na hradě.

„Voníte jako zahrada,“ pravil Dominic.

Změna v jeho hlase – od únavy k sametové hebkosti – Meg vyplašila. Vzhlédla tak rychle, až se jí vlasy sesunuly k rameni a zableskly se jako plamen ve větru.

„To je mýdlem.“

„Ano. Jestlipak i já voním jako zahrada?“ usmál se.

To pobavení v Dominikově hlase bylo stejně nečekané jako jeho otázka. Meg s úsměvem naklonila hlavu k rameni.

„Vy voníte bojem,“ odpověděla. „Drátěnou košilí a kůží a naléhavostí. A silou. Tou nejvíc.“

„Příště tedy použiju více vašeho mýdla, ano?“

V Meginých zelených očích zajiskřila dětská zvědavost. „Kdy příště, můj pane?“

Tiše se rozesmál. „Až se budu koupat.“

„Ach tak, to jste vy, kdo udělal v lázni takový nepořádek! A já z toho vinila chudáka Duncana.“

Cítila, jak se Dominic celý napjal, až mu pod drátěnou košilí ztvrdly svaly jako ocel. Cítila a tušila, že se do něho opět vlil ten předchozí vztek – a stačilo k tomu pouhé pronesení Duncanova jména.

„Koupete se s Duncanem hodně často?“ zeptal se jízlivě.

Sametová svůdnost se mu nenávratně vytratila z hlasu, jako by tam nikdy nebyla. Meg zaťala pěsti a škubla rukama, takže si odřela kotníky o zatvrzelou sponu. Ta nečekaně povolila.

„Tak!“ prohlásila Meg. „Hotovo.“

Vytáhla se na špičky, aby pomohla Dominikovi stáhnout drátěnou košili z těla. Prudce se obrátil a vyklouzl z kovového oděvu, jenž zůstal Meg v rukou. Pod jeho tíhou až zavrávorala, ale Dominic se vmžiku natáhl a jednou rukou jí drátěnou košili sebral z náruče.

Meg vzhlédla od košile k muži, jenž tu hromadu kovu držel s takovou lehkostí. Samozřejmě věděla, že Dominic je statný a nepochybně silný, ale až do tohoto okamžiku si pořádně neuvědomila, o kolik je silnější než ona. Svalnatý obrys jeho těla se zřetelně rýsoval pod spodním oděvem z jemně vydělané kůže, což teď bylo vše, co měl na sobě.

Pocítila touhu ozkoušet jeho sílu konečky prstů, nehty… i zuby. Ta představa ji polekala a současněji podivně rozechvěla až do morku kostí.

„Tak ano?“ otázal se Dominic stroze.

„Co ano?“ opakovala Meg a s námahou se opět soustředila na jeho slova.

„Jestli se koupete s tím skotským hajzlem.“

Zamračila se. „Proč bych to dělala? Oba máme své služebnictvo.“

Teď byla se zamračením řada na Dominikovi. „Proč?“ vybuchl. „Pro potěšení, proto přece!“

Meg vtrhl do tváří krvavý ruměnec.

„Nejsem ani komorná, ani hradní milostnice, abych pomáhala při Duncanově koupeli!“ prohlásila důrazně.

„Takhle jsem to neslyšel.“

„V tom případě jste poslouchal u nesprávných klíčových dírek.“

Dominic zavrčel: „Jsou to stejné klíčové dírky, ze kterých se ozývají řeči o glendruidských čarodějnicích.“

„Máme za sebou předlouhou zimu. Nedalo se dělat nic jiného než klevetit a čekat, až přestanou vánice.“

„Lehávala jste s Duncanem z Maxwellu?“ udeřil na Meg zostra Dominic.

„Vy máte o své manželce ale vskutku nízké mínění.“

„Vaše matka se vdávala už jako těhotná. Vy sama jste

kdysi byla s Duncanem zasnoubená. Věděla jste o jeho

zrádcovském plánu a nijak jste mě nevarovala. Jake jiné mínění o vás můžu mít, manželko?“

10

Meg zděšeně zalapala po dechu, takže její stříbrný řetěz z glendruidskými křišťály se v záři svíc duhově blýskl a oslepivě zajiskřil.

„Kdybyste měl glendruidské oči, nemohl byste mě soudit tak špatně!“ vydechla.

„Mám oči, které mi dal Bůh, a ty vidí naprosto dobře.“

„Pokud máte o mně tak nízké mínění, proč jste souhlasil se sňatkem?“ Sotva však Meg tu otázku vypustila z úst, už znala odpověď.

„Půda a hrad!“ vyhrkla dřív než Dominic. „A dědicové.“

„Ach ano. Málem bych zapomněla. A dědicové.“

„Jenže já na rozdíl od Johna,“ prohlásil Dominic úsečně, „ani v nejmenším netoužím vychovávat cizího levobočka ani trousit své semeno po širém kraji stejně marně jako zrno ve větru.“

Meg se odvrátila tak prudce, až se lem jejích šatů nadzdvihl a rozvířil se kolem ní jako mlha. Dominic ji však stačil popadnout za loket, takže už nestačila uprchnout mimo jeho dosah.

„Táži se vás potřetí, manželko! Nosíte pod srdcem Duncanova levobočka?“

Meg otevřela ústa k odpovědi, ale nevydala ze sebe ani slůvko. Kdyby byla ona na Dominikově místě a postrádala glendruidský zrak, chovala by se stejně podezřívavě jako on. Ale to samozřejmě neznamenalo, že by se v ní vzteky nebouřila žluč.

„Ne,“ zamumlala s odvrácenou tváří.

Hlas měla tichý a roztřesený. Celá se chvěla potlačovaným napětím.

Dominic si vzpomněl na to hrubé zacházení, jehož se Meg tak dlouho dostávalo z Johnových rukou, a vmžiku svůj stisk povolil – jeho prsty Meginu paži náhle jemně konejšily, téměř laskaly.

„Nebojte se mě, vy malá sokolice,“ zašeptal. „Nikdy jsem neublížil koni, pážeti ani ženě.“

Meg bleskově pozvedla hlavu. Jediný pohled do zeleně rozhořelých očí Dominikovi prozradil, že to není strach, co ji rozechvělo.

Byla to zuřivost.

„Nejsem milostnice s načervenělými rty, která si lehne na příkaz každého muže!“ procedila Meg mezi zaťatými zuby. „Stála jsem po vašem boku před oltářem čistá jako padlý sníh, ale přesto jsem se od vás nedočkala ničeho lepšího než urážek.“

Jedno černé obočí se nepatrně nadzvedlo. S nedbalou silou, jež byla sama o sobě výmluvná ažaž, přehodil Dominic drátěnou košili přes malou stoličku. Kovové kroužky se chvíli blýskaly a chrastily, ale nakonec na dřevěné konstrukci znehybněly.

Následovalo dlouhé ticho, během něhož si Dominic zkoumavě prohlížel svou vzpurnou novomanželku, dívku, jež stála těsně před ním jedině z toho důvodu, že ji svíral pevným stiskem své pravice. Té ruky, v níž obvykle držel meč.

„Z mých rtů jste neslyšela nic než pravdu, má paní, žádné urážky!“ pronesl Dominic úsečně. „Nebyla snad vaše matka těhotná, když se vdávala?“

„Byla, ale…“

„Nebyla jste vy snad kdysi zasnoubená s Duncanem z Maxwellu?“

„Byla, ale…“

Dominic nemilosrdně přeťal Meginu odpověď. „A varovala jste mě snad před nastraženou léčkou v kostele?“

Útlým tělem projelo prudké zachvění.

„Nevarovala,“ potvrdila Meg šeptem.

„Ale proč? Copak je to citové pouto mezi vámi a Johnovým levobočkem skutečně tak silné, že jste se nedokázala přimět varovat svého budoucího manžela před plánovaným vražedným útokem?“

Meg trhla svou uvězněnou rukou v bezmocném úsilí vysvobodit se. Hned ale ten marný pokus vzdala.

„Protože byste dal Duncana pověsit,“ zašeptala.

„Jistě, madam, a na tom nejvyšším dubu v okolí!“

„Nesmířila bych se s vědomím, že zrovna já jsem zavinila jeho smrt.“

Dominic přísně stiskl rty, protože Meg mu právě potvrdila jeho nejhorší obavy: vůči Duncanovi z Maxwellu skutečně chová náklonnost.

„Duncanova poprava by nutně vedla k válce,“ vysvětlovala Meg. „A tu válku by poddaní z blackthornského panství nepřežili!“

Dominic něco zavrčel.

„Moji lidé…,“ začala Meg, ale nedořekla.

Chvěla se jako květina ve větru. Dominikovi připomínala tětivu napjatou k výstřelu, chvějící se těsně před prasknutím.

„Moji lidé potřebují mír, aby mohli vychovávat děti a pěstovat úrodu!“ prohlásila náhle Meg důrazně a opět pohlédla Dominikovi zpříma do tváře. „Zkrátka musejí dostat mír! Dokážete to vůbec pochopit?“

Dominic se mlčky díval do neuhýbavých zelených očí dívky, jež před ním stála s hrdě zdviženou hlavou a prosila o život svých poddaných. Nikoli o svůj vlastní život. Nikoli o život Duncanův.

Prosila za své poddané.

„Dokážu,“ přikývl Dominic nakonec. „Tak tohle pochopit dokážu. Každý, kdo zažil skutečné hrůzy války, dokáže ocenit a pochopit balzám míru. To proto jsem se vrátil do Anglie – abych obdělával pole a vychovával děti. Chci mír, nikoli válku.“

Meg si tiše a předlouze povzdechla.

„Buď Bohu chvála!“ vyhrkla. „Když jste tak jemně hladil sokola, doufala jsem…“

Zmlkla a v komnatě bylo slyšet jen tiché praskání ohně v krbu. Mozolnatými prsty Dominic pozvedl Megin obličej k sobě.

„V co jste doufala?“ vyzvídal mírně.

„Že nejste ten krvežíznivý ďábel, jak se o vás vykládalo. Že ve vás dříme laskavost. Že…“

Meg se zajíkla, protože Dominikův palec jí zlehka přejel přes spodní ret.

„Že co?“ pobídl ji.

„Nemůžu přemýšlet…, když vy…“

„Když co? Dělám tohle?“

Dominic to polaskání zopakoval.

Meg téměř neznatelně přikývla. Dokonce i ten malý pohyb stačil, aby mu prst zavadil i o její horní ret. Vytřeštila oči, protože ji zahltil nečekaný pocit. Bezmyšlenkovitě se odtáhla, ale zjistila, že Dominic ji druhou rukou objal kolem pasu a přitáhl ji zpátky k sobě.

„Nevzpouzejte se mi, malá sokolice. Jsem váš manžel. Nebo vám je můj dotek tolik nepříjemný?“

„To nne. Jen jsem od vás nečekala tak laskavé zacházení.“

„Proč?“

„Máte o mně nepěkné mínění,“ připomněla mu Meg.

„Smýšlím jako manžel, jenž svou novomanželku nezná. Pokud mám svůj názor změnit, musím vás nejdřív dobře poznat, nemyslíte?“

Meg užasle rozevřela oči. Dominic téměř viděl, jak jeho odpověď převrací v mysli, jak zkoumá, zdaje pravdivá či prolhaná… Jak ji váží téměř stejně pozorně, jako on zvažoval každičký svůj čin.

„Ano, na to máte právo,“ uznala Meg po chvíli. „Musíte mě poznat mnohem líp. Pak pochopíte, že mě můžete poctít svou důvěrou.“

Dominic souhlasně zamručel a znovu pohladil Meg po rtech a znovu ji rozechvěl vzrušením, zneklidnil ji. Netušila, že v těle se jí skrývá tolik hedvábných vláken ohně.

„Tak měkoučká!“ zašeptal Dominic.

„Vy ne.“

Povytáhl levé obočí a koutky úst, zřejmě na důkaz pobaveného souhlasu. Právě v té chvíli neexistovala jediná část jeho těla, jež by byla měkká. Blízkost jeho zdráhavé manželky na něho měla výrazný účinek.

„Vaše ruka,“ vysvětlovala Meg, která to Dominikovo žalostné pobavení nepochopila. „Máte ji ztvrdlou z bojů, a přesto citlivou. Připadám si jako ta sokolice.“

„To už mě také napadlo,“ připustil Dominic a zvolna se usmál.

Meg mu kradmo pohlédla do těch šedých očí, sálajících ryzím mužným plamenem. Ten pohled byl tak vábivý, že se jí nechtělo hledět hlouběji, nechtěla dohlédnout až na chladnou válečnickou vypočítavost skrytou uvnitř. Hlava se jí zatočila úlevou. Ať už od své svatební noci očekávala cokoli, rozhodně k tomu nepatřilo laskání Dominikovými doteky, jako by byla nezkrocený sokol právě donesený do kotců.

„Ještě pořád ze mě máte strach?“ zašeptal Dominic.

„Mám,“ přiznala rovněž šeptem.

„Potřebujete si zvyknout na svou novou situaci,“ uklidňoval ji. „Měl bych vás držet ve tmě, s očima zakrytýma, abyste ze mě neznala nic než můj hlas, můj dotek a můj dech?“

Když Meg neodpovídala, přejel jí Dominic hřbetem ruky přes rty lehýnce jako povzdech a rozehnal jí všechny myšlenky dřív, než stačila něco pronést.

„Ne,“ odpověděl sám na svou vlastní otázku. „Nikdy a za nic na světě bych nezakryl tu zelenou nádheru vašich jiskřivých očí.“

Sklouzl jí prsty na hrdlo. Meg polekaně vyjekla.

„Neublížím vám,“ konejšil ji. „Stejně jako moje sokolice, i vy jste příliš krásná a křehká a odvážná, než abych vás zničil nedbalým zacházením. Zavřete prosím svoje glendruidské oči a prostě mě jen vnímejte, manželko. Dovolte mi dotýkat se vás, dokud vás strach z mé ruky konečně nepřejde.“

Zatímco Dominic hovořil, pokračoval v laskání, jež na Meg působilo konejšivě i vzrušivě zároveň a probouzelo v ní třpytivé vlnky vzrušení.

Pozvolna zavřela oči a přestala tomu muži nahlížet do duše. Předlouho bylo v komnatě slyšet jen šepot plamenů a tiché ševelení dechu mezi úžasem pootevřenými rty. Meg nikdy v životě nepoznala nic podobného, ale přesto měla pocit, že tohle laskání jí je důvěrně známé. Tohle vědomí jí nedopřávalo klidu.

„Ach Bože, vždyť to je jako sluneční záře!“ zašeptala Meg konečně, když si přece jen vzpomněla, kdy předtím pocítila takovou hřejivou a nesobeckou něhu.

„Co myslíte?“

„Váš dotek.“

Dominikův úsměv měl do něhy jeho laskajících prstů daleko, ale Meg měla pevně stisknutá víčka, proto nemohla ten rozdíl posoudit.

„Je jenom dobře, že můj dotek vám připomíná něhu slunečních paprsků,“ šeptal, „protože pleť máte jemnou jako okvětní plátky té nejlíbeznější růže.“

Meg se na rtech objevil úsměv, ale hned nato tiše vsrkla dech do plic, protože Dominikovy prsty sklouzly od jejího útlého hrdla níž a obkreslily cestičku podél řetězu s glendruidskými křišťály, jenž jí ovíjel tělo těsně pod ňadry.

„Jen klid, sokoličko,“ konejšil ji Dominic tichounce. „Co nevidět mi budete důvěřovat natolik, že se usadíte na mém zápěstí.“

Dominic se rozesmál a vrhl se kupředu jako orel, aby jednou paží zvedl Meg do vzduchu. Vylekaně otevřela oči.

„Že bych vám musel nasadit kápi?“ pokáral ji Dominic. „Okamžitě ty oči zavřete, abyste neviděla nic stejně jako právě chycený sokol.“

Nato se Dominic předklonil a dotkl se Meginých očních víček špičkou jazyka a něžně je stlačil níž.

To nečekané a důvěrné polaskání vyrazilo Meg dech. Než se stačila vzpamatovat, Dominic už seděl v rozložitém křesle, jež kdysi patřívalo Johnovu dědečkovi, a ona sama mu zpola ležela na klíně, nohy přehozené přes postranní opěrku. Neklidně se zavrtěla, ale manželovy ruce ji vmžiku přidržely.

„Jste sokolice, copak jste zapomněla?“ podivil se. „A takhle se učíme poznávat jeden druhého.“

Z Megina těla začalo zvolna vyprchávat napětí. Dominic jí vyprostil vlasy z čelenky a nechal je v bujných vodopádech splývat přes opěradlo křesla až k podlaze, kde se rozsypaly jako žhnoucí uhlíky, čekající, až je někdo rozdmýchá do plamenů.

Meg unikl chvějivý povzdech, ale možná v tom bylo i trochu přidušeného zasmání. Dominikovy tiché důvěrnosti a nečekané laskání a něha ji zaskočily. Tělo měla současně napjaté i vláčné, zahlcené žárem. Během pouhých pár minut jí Dominic poskytl více potěšení, než doufala od muže dostat za celý svůj život.

A přesto Meg zjistila, že chce ještě víc. Stejně jako vycítila Dominikovu přísnou vnitřní sebekázeň, nyní sama v sobě ucítila vřící, svíjející se a lačný oheň, jenž ji stravoval až v nejtajnějších hlubinách její bytosti. Netušila, že něco podobného v ní vůbec existuje. Jako kdyby pohlédla do zrcadla a místo sebe tam spatřila cizího člověka – právě tak ji to zneklidňovalo a rozjařovalo zároveň.

Aniž by si to uvědomila, Meg se ještě hlouběji zavrtala do Dominikova objetí a spokojeně si povzdechla. Nápadná poddajnost jejího těla, které bylo přitisknuté k tomu jeho, v něm probudila pocit chladné vítězoslávy i žhavé touhy. Prožíval bolestné vzrušení, pulzující s každičkým chvatným úderem jeho srdce.

Meg se usmála, jako by i se zavřenýma očima mohla vidět důkaz jeho touhy, vzpínající se pod měkkým koženým oděvem.

„Nedíváte se?“ napomenul ji Dominic chraptivě.

„Ne, ale podívala bych se moc ráda.“

Ta představa jen přilila olej na plameny jeho touhy.

Pomalu, krotil sám sebe v duchu. Nesmím si ji vzít dřív než po měsíčním krvácení, i když tak vášnivě popírá milostné styky s mým nepřítelem.

Ale bylo by krásné ležet s ní, úplně vysvlečenou, a nechat se od ní laskat, jako laskala toho sokola.

Pomyšlení na Meginy bílé štíhlé ruce, jak mu něžně přejíždějí po těle, vyrazilo z Dominika chraptivý sten lačné nedočkavosti.

„Vy se smějete?“ podivila se.

„Kdepak. Kdo by se smál divokému sokolíkovi, omámenému hlazením jeho pána?“

Potěšení, jež zabarvilo Dominikův hlas, udělalo Meg radost, okouzlilo ji. S úsměvem se mu položila na prsa. Z těla mu sálal žár a vábil ji stejně jako rozkoš jeho doteků, protože v kamenech hradu dosud přetrvával zimní chlad. Aniž by pochopila důvod, Meg se důvěřivě přitulila k muži, jenž ji ovíjel chladně vypočítavou sítí slastí.

„A ještě něčím mi připomínáte slunce,“ zabroukala

spokojeně.

Dominic se zahleděl na Meginy dlouhé, temně rudohnědé řasy, hebkou smetanovou pleť a lehce rozevřené, jahodově rudé rty. Děvče se mu poddalo s líbeznou smyslností, nečekanou stejně jako zběsilá touha, kterou v něm pro změnu vybičovala zase ona. Chtíč ho drásal jako břitva a hrozil, že prorazí i obranným valem jeho sebeovládání.

Potřeboval ji stejně neodvolatelně, jako oheň potřebuje hořet.

Dominic se nemilosrdně pokoušel potlačit tu prudkou vášeň, kterou v něm Meg nečekaně rozdmýchala.

„Čím vám to slunce připomínám?“ otázal se Dominic, když měl konečně jistotu, že mu z hlasu nebude sálat příliš nezastřená touha.

„Žárem, můj pane. Jste jako oheň.“

„Pálím vás?“

„Ne bolestivě. Zahříváte mě jako sluneční svit po dlouhé nadvládě zimy.“

„V tom případě pojďte ke mně ještě blíž, má malá sokolice. Položte si na mě hlavu a zvykejte si na můj pach a chuť a svaly.“

Po krátkém zaváhání se Meg poddala jemnému tlaku Dominikových prstů na svůj spánek. Mlčky si přitiskla tvář na jeho hruď oděnou měkounkou kůží, hebkou a pružnou jako rukavice z kozlečiny. Když si uvědomila, že na tváři cítí sval a prohlubeň jeho prsou, zachvěla se nečekaným vzrušením.

„Vám je zima!“ ozval se starostlivě Dominic. „Dovolte, abych vás zahřál!“

Vinou vášně, jež mu vřela v krvi, mu hlas zněl chraptivě a tiše, téměř nemocně. Bál se, aby Meg nevyděsil. O to nestál. Ne teď, když se k němu přivinula už po chvilce smyslného dobývání a bez boje, polapená v osidlech zkušeného laskání od muže, od něhož čekala spíše rány.

Jemný dotek Dominikových úst na jejích vlastních rtech znamenal pro Meg nečekaný šok. Polekaně rozevřela oči, ale on jí je okamžitě zavřel drobnými chvatnými polibky. V hlubokém tichu jí rty i konečky prstů zlehka bloudil po obličeji.

„Chutnáte tak čistě,“ zašeptal, „jako teplý déšť.“

„Gwyn říkala, že jsem stvoření vody a všeho živého.“

Glendruidská čarodějnice.

Meg se zajíkla, protože Dominic uchopil její spodní ret mezi zuby a přejel po něm jazykem. Hned nato však hlavu opět odtáhl a nechal po sobě jen náznak své chuti. Meg si špičkou jazyka objela místečko, kde se jí dotýkal vlastním jazykem a zuby.

Vášeň sevřela Dominika jakoby do drtivé pěsti. Věděl, že co nevidět se přestane ovládat. Čekal od své manželky ledacos, ale nikoli ten naivní oheň, jímž ho rozpálila jako ještě žádná žena před ní.

„Bolelo vás to?“ zeptal se.

„Nebolelo.“

„Donutila jste mě k tomu.“

„Působíte mi neustálá překvapení,“ přiznala se mu Meg bez vytáček. „Nevím, co od vás očekávat příště.“

Dominic se vítězoslavně usmál: soka, jenž se nechá snadno překvapit, lze rovněž snadno porazit.

„Je vám to nepříjemné?“ vyzvídal.

Zavrtěla hlavou a přitom si zvolna znovu přelízla spodní ret.

„Chutnáte po Svaté zemi,“ prozradila mu Meg. „Vážně?“ podivil se chraptivě. „Jak to?“

„Citron smíchaný s cukrovím.“

„To je jen turecký med.“

„Moje cukroví nemělo tak dobrou chuť,“ postěžovala si. „Příště si vyberte ten kousek žlutý jako slunce,“ poradil jí Dominic.

„Příště vás požádám, abyste ho nejprve ochutnal za mě.“

„A vy pak ochutnáte mě?“ popíchl ji. Ta představa Meg lekala i vábila zároveň. Otevřela oči. V matném přítmí komnaty jejich zeleň téměř zčernala. Z Dominika mnoho neviděla, snad jen obrys čelisti na pozadí dohasínajícího ohně, zato cítila sílu jeho svalnatého ramene.

„Je to… slušné?“ otázala se plaše. Dominic užuž odsekl, že dvoření Duncana z Maxwellu muselo připomínat medvědí tanec, ale na poslední chvíli se hryzl do jazyka. Pokud v téhle chvíli o něco nestál, bylo to rozhněvání té pečlivě zkonejšené a trpělivě uklidněné sokolice. Nebyl si však jistý, jestli by jeho sebekázeň snesla toho večera další něžné krocení.

U božích zubů, to je ale trýzeň! Takhle jsem netrpěl od dob, kdy jsem byl ještě nezkušený chlapec!

„Nejenom že to je slušné,“ odvětil Dominic a nenápadně si přesunul Meg na klíně, „ale skrývá se v tom i mnoho slasti.“

„Jak je to možné?“

„Přejeďte si jazykem rty.“

Meg poslechla. Dominic ji pozoroval s naléhavostí, jež těžko mohla zmírnit zběsilý var jeho krve. „Co jste cítila?“ vyzvídal.

„Ach…“ Meg se zamračila a přiznala: „Po pravdě řečeno, nic. Rty jsem měla suché a po přelíznutí vlhké.“

Dominic se zlověstně usmál a naklonil se k ní.

„A teď dávejte pozor, co ucítíte teď“ zašeptal.

S nekonečnou pozorností jí špičkou jazyka obkreslil obrys rtů. Původně chtěl u toho skončit, ale Megin vylekaný sten, pootevřené rty a teplý náraz jejího dechu představovaly příliš velké pokušení, než aby odolal.

Vklouzl jí do úst jazykem, sice mnohem jemněji, než sám chtěl, ale zdaleka ne tak něžně, jak by v tomto stadiu krocení divokého sokola bylo moudré.

Útok Dominikova jazyka Meg na okamžik poplašil. Hned si však uvědomila, že tohle laskání je sice nečekané, ale rozhodně příjemné. Chutnal po cizokrajném cukroví, a přesto to byla důvěrně známá chuť, žár a slabá příchuť soli a k tomu směsice chutí, které nedokázala určit. Ve snaze ochutnat ho co nejvíc opětovala pohyb jeho jazyka tím, že se ho dotkla vlastním jazykem.

Dominic prsty pročísl Meginy kadeře, zaklonil jí hlavu a rozevřel jí ústa, aby jeho polibek mohla přijmout hluboce a opakovaně.

Zpočátku byla Meg Dominikovým útokem natolik překvapená, že znehybněla jako socha, ale ten svůdný rytmus polibku, smyslný tanec Dominikova jazyka a prudké vlny oslepujícího vzrušení v jejím těle ji bezvýhradně omámily. Žár v ní vyšlehl plameny dosahujícími až k nebi, plameny ohně zároveň něžného i zběsilého, rozdmýchávaného sladkým třením jazyka o jazyk.

Dominic přidušeně zasténal, jakoby bolestí. Toužil vklouznout dlaněmi pod ten stříbřitý šat a vychutnávat, jak Megina ňadra procházejí pod jeho doteky kouzelnou proměnou, ale řetěz v jejím pase byl stažený příliš pevně, než aby ho mohl překonat bez přerušení polibku – a to prostě nedokázal.

Dominic sklouzl rukou od toho nepřátelského řetízku a vyhledal lem Meginých šatů, kde ho nečekala žádná překážka. Vyhrnul teninkou poloprůsvitnou látku a pod dlaní ucítil žhnoucí pokožku mladého těla.

Se stejnou trpělivostí, jakou Dominic projevoval vůči mladé sokolici, opatrně a pozvolna laskal svou novomanželku, dotýkal se jí a opět ustával, aby měla čas se zklidnit, a pokračoval ve svém laskání stále výš a výš, zatímco na ni upíral oči, z nichž nemizela pozorná zkoumavost, třebaže jejich žár se Meg zakusoval až do morku kostí.

A poté Dominic sklonil hlavu a opět začal svádět Meginy užaslé rty pomaloučkým a přitom jistým hlazením jazyka, jež zrcadlilo laskání jeho ruky. Nakonec se Meg pod těmi hlubokými polibky a žhavým hlazením začala chvět zcela neznámým nepokojem. Pomalé záchvěvy, jež jí rozdíraly tělo, neměly nic společného se strachem, ale naopak všechno se smyslností Dominikových doteků.

I když Dominic sám sebe v duchu přesvědčoval, že s tím sváděním musí ihned přestat, že už měl dávno přestat, že svůdce se bleskově dostává do role svedeného, nedokázal si upřít další hlazení Megina hřejivého lýtka, skrytého důlku v podkolení a pozvolné prozkoumávání hedvábné pokožky vnitřní strany jejích stehen.

Až příliš dobře věděl, že je nejvyšší čas tady přestat, ale pokušení pokračovat, pronikat dál, bylo příliš silné. Když se dostal k soutoku stehen, přiklopil její hebký střed širokou dlaní a současně s tím prozkoumal to tajné hnízdečko palcem.

Šokovaná tou neslýchanou důvěrností Dominikova doteku mezi jejími stehny se Meg prudce napjala a odtrhla ústa od jeho polibku. Téměř si jejího úniku nevšiml, protože byl uchvácený kalným žárem pod svou dlaní. Opojná vítězosláva mu rozjitřila tělo a ze rtů mu unikl tichý sten mučivé touhy.

Příliš brzy. Ještě si ji nesmím vzít.

Jen s vypětím všech sil Dominic odtrhl ruku od toho živého ohně, který směl bohužel vychutnávat jen tak krátce, a zadíval se na svou překvapivě smyslnou manželku.

Meg na něho nevidomě třeštila pohled široce rozevřených zelených očí, planoucích čerstvě zažehnutou vášní. Rty měla rudé a lesklé, pootevřené šokem i slastí. S každým přerývaným nadechnutím se jí ňadra bouřlivě zvedala a zase poklesala.

Dominic toužil svírat Meg donekonečna v náručí jako v téhle chvíli, ale úplně nahou, bez šatů, aby si mohl prohlédnout i její lačné pohlaví dychtící po jeho semeni. Už i ta pouhá představa jejího obnaženého těla ho téměř zbavila sebeovládání. Pomaloučku jí začal vyhrnovat stříbřité záhyby šatů, aby prozkoumal místečko slzící touhou po jeho doteku, to její zardělé a lesklé těžiště ženství, vonící po vášni.

„Dominiku…“

„Jsem váš manžel!“ připomněl jí tiše. „Těžko si zvyknete na roli mé manželky, když se budete stále zakrývat a tisknout stehna k sobě jako čelisti zavřené pasti. Ublížil jsem vám nějak?“

„To… ne.“

„A věříte, že vám chci dnes večer ublížit?“

„Nevěřím,“ zašeptala.

„V tom případě mi sama poskytněte, co by si jiný manžel vzal prostě násilím.“

Meg zvolna uvolnila stehna, ale jejich chvění zarazit nedokázala.

A Dominic opět začal vyhrnovat stříbrnou látku po Megině těle co nejvýš. Zasmál se v sladké předtuše vítězství. Pohledem hltal ladnou klenbu Megina chodidla, ženskou křivku jejího lýtka, oblého kolena vykukujícího zpod stříbřitého obláčku jejích šatů, smetanově bílá stehna a huňatou houštinku v barvě ohně.

Ležela před ním, ležela mu na dosah. Všechny jeho sny ležely před ním na dosah, panství, dědicové a sen o životě, který mu během krutostí Svaté války pomáhal zůstat při zdravém rozumu.

„Johnova kletba byla jen prázdným vyhrožováním,“ pronesl Dominic chraptivě. „Přece jen od vás dostanu syny.“

Syny.

Třebaže rozum Meg napovídal, že její povinností je plodit manželovi dědice, její hrdost se vzbouřila při představě, že není víc než prostředkem k dosažení Dominikových ctižádostivých cílů.

V její duši planul zběsilý sladký oheň vášně, a v jeho planul pouze oheň vítězství nad vědomím, že ji svede.

„Ne!“

Meg si sama neuvědomila, že se brání, dokud nespatřila svoje vlastní ruce, jak jí přetahují šaty přes obnažené tělo a zápolí s bohatými záhyby jemné látky, aby jí co nejrychleji sklouzly až ke špičkám nohou.

„Nestyďte se!“ napomínal ji s tichým smíchem Dominic. „Dovolte mi, ať si prohlédnu vaši zahrádku lásky, zkypřenou vášní a prosící, aby ji zahradník co nejdříve obdělal a osil.“

„Nepočítejte s vítězstvím, dokud se nedostanete za brány obléhaného města!“ odsekla Meg.

Mrazivý tón jejího hlasu přiměl Dominika, aby jí pohlédl do očí. Na zlomek vteřiny se manžel s rozhněvanou manželkou měřili pohledem.

Vlastně to je dobře. Nesmím se jí zmocnit, připomněl si Dominic. Ještě ne. Je nepravděpodobné, že by tak vášnivá dívka byla dosud nedotčená.

Jedna věc je ale jistá. Do té její hebké branky se zatím nevstupovalo často. Je tak uzoučká a sevřená…

Ach, u božích zubů, proniknutí do toho hedvábného úkrytu bude připomínat vstup do ráje!

Dominikovými žilami bouřila krev jako bušící kladivo a hrozila, že ho zbaví sebeovládání. Vědomí, že je tak blízko konci vlastních sil, ho vyděsilo mnohem víc, než to kdy dokázal lítý nepřítel. Pustil stříbrnou látku, jako by ho spálila do prstů.

„Nyní to víte,“ vybuchl zuřivě.

„Že po mém těle toužíte jen kvůli tomu, aby vám zplodilo dědice? Nu ano, můj chladný normanský pane, to vím velmi dobře!“

Dominic pohlédl na Megin rozběsněný obličej a měl co dělat, aby ji nesrazil k zemi a násilím si nevzal, co mu před chvílí byla ochotna poskytnout dobrovolně.

„Nikoli, moje vášnivá čarodějnice,“ procedil s přemáháním. „Nyní víte, jakou kouzelnou moc má jistý druh polibku.“

„A jakou?“ zeptala se ho jízlivě

Dominic jí opět vklouzl rukou pod šaty, přičemž její odpor přemohl až okázale snadno.

„Takovou,“ usykl s pochmurnou vítězoslávou, že dokáže zvlhčit i to nejsušší místečko!“

11.

Co dalšího Sven říkal?“ naléhal Dominic, aniž se zvedl z postele. „Myslím kromě těch samozřejmostí.“

Simon střihl po bratrovi pohledem a měl co dělat, aby spolkl ostré odseknutí. Ať už Dominika dostalo do tohoto rozpoložení cokoli, muselo to souviset s jeho svatební nocí, kterou ženich strávil v Johnových narychlo upravených komnatách… Sám. Jeho glendruidská nevěsta pravděpodobně spala o samotě ve svých panenských komnatách na vzdáleném konci blackthornského hradu.

Pravděpodobně. Simon však nebyl tak pošetilý, aby tohle téma záměrně načínal. V noci ho probudila těžká chůze jeho bratra vracejícího se do pánových komnat. Z pravidelného rytmu jeho kroků dunících po prkenné podlaze čišelo hluboké zoufalství.

Nebylo pochyb, že svatební noc nebyla ani zdaleka úspěšná. Nejenom že skončila předčasně, ale navíc Dominikovi zkazila náladu a navztekala ho. Simon poslouchal, jak jeho bratr dlouho přechází po své komnatě sem a tam. Pak následovalo dlouhé ticho, zakončené hlučným kovovým úderem nějakého předmětu o stěnu.

Jelikož Simon už nedokázal znovu usnout, zašel Dominikovi ohlásit náladu lidí na hradě a chování Duncana a jeho Reeverů.

„Zatímco po Duncanovi a některých jeho mužích se bude poddaným stýskat,“ řekl Simon, „většina Reeverů nebude nikomu chybět. Jsou jen o málo lepší než darebáci a banditi.“

„Na tohle se dá přijít bez velkého přemýšlení,“ zavrčel nerudně Dominic.

„Duncan a celá jeho družina dorazí do rána na panství Carlysle.“

Dominic však ani tuto druhou zprávu nepřijal laskavěji než tu první.

„U božích zubů!“ utrhl se podrážděně. „Tohle by mi prozradil každý vesnický idiot.“

„Tvoje milostnice začíná být neklidná,“ pravil Simon vlídně. „Nechtěl bys ji upokojit?“

Dominic zvedl nasupeně hlavu.

„To je to na mně tolik vidět, Simone?“ zeptal se žalostně.

Simon se tiše zasmál a ukázal na přikrývku, jež Dominika přikrývala jen zčásti.

„Viděl jsem méně obdařené hřebce a méně připravené obskočit klisnu,“ poznamenal Simon. „Musel jsi ji vyděsit k smrti. Běž za milostnicí. Pak budeš mít více trpělivosti s…“

„Nemám nejmenší chuti obdělávat další z Duncanových políček!“ přerušil ho Dominic stroze.

„Další?“ Simona rázem přešel smích. „Takže to je pravda? Lady Margaret je Duncanovou milenkou?“

Jedinou odpověď představovala Dominikova vztekle zaťatá pěst.

„Neexistuje způsob, jak se přesvědčit,“ sykl po chvíli. „Ona mi přísahá, že nikoli.“

Simon jen cosi nepřesvědčivého zabručel.

„Nu ano,“ souhlasil Dominic jízlivě. „Těžko můžu čekat, že moje urozená manželka mě bude bavit historkami o svých minulých milencích.“

„Takže jsi jí dovolil spát o samotě?“

„Dokud nedostane měsíční krvácení. Tak se můžu přesvědčit, že nedopadnu jako John a nebudu vychovávat sémě jiného muže.“

Simon se ušklíbl. „Prosím o dovolení přerušit načas službu u tebe, bratře.“

Dominic se na bratra zadíval v němé otázce.

„Pošli mě do lesů, abych holýma rukama chytil divokou kočku,“ požádal ho zcela vážně Simon.

„Cože?“

„To bude jednodušší a snesitelnější než se ti čtrnáct dní vyhýbat jako rozzuřené šelmě, než se konečně dočkáš,“ vysvětlil Simon.

Dominic se zaškaredil.

„A nejlepší by bylo,“ pokračoval Simon, „kdybys jel za Duncanem a jeho Reevery. Ti by ti jistě umožnili bitku, po které toužíš.“

„Radši bych byl se svou manželkou.“

„Ale milostnice by ti nedělala takové problémy.“

Jediným pokrčením širokých ramen Dominic zavrhl útěchu od Marie.

„Tak si vyber některou z místních dívek,“ nedal se odbýt Simon.

„Nepotřebuju léčitelku.“

„Pravda, vždycky ses bez ní obešel,“ souhlasil Simon. „Ale…“

„Tak dost!“

Nikdo, dokonce ani muž, jenž mu byl současně přítelem i bratrem, si netroufl Dominikovi oponovat, kdykoli použil tento tón. Simon tedy moudře zavřel ústa a vyčkával. „Je Sven s Reevery?“ otázal se Dominic po chvíli. „Ještě ne. Nějakou dobu potrvá, než se s nimi sblíží. Ta cháska drží proklatě při sobě.“

„Tak ať se ale nedá odradit. Ať má uši nastražené a číhá na sebemenší známku nepokojů mezi Johnovými rytíři.“

„Moc bych se divil, kdyby dělali nějaké problémy. Jsou příliš staří, než aby činili někomu potíže, dokonce ani svým manželkám ne.“

„Nicméně dohlédni, aby každý rytíř dostal svobodný statek dostatečně velký, aby na něm mohl i se svou rodinou vést život způsobem odpovídajícím jeho stavu a dlouholeté službě.“

„Jak si přeješ. Půdy máš dost, a ještě něco navíc.“

„Jistě. Postarej se, aby každý dostal vola a pluh, dřevo z mých lesů na stavbu domu, čtyři ovce, krávu, zrno, drůbež a taky králíky, jen co z Normandie dovezeme kvalitní plemeno. Je nesmysl nemít dost masa na stole.“

Simon poslouchal, jak bratr vypočítává seznam nezbytností pro zařízení malého hospodářství. Jako vždy ho bratr fascinoval smyslem pro sebemenší detail. Ať už šlo o hospodaření nebo o válku, Dominic celou záležitost vždy dokonale prostudoval, zhodnotil, co je nezbytné pro úspěch, a potom to s bleskurychlou pohotovostí všechno uskutečnil.

„A nezapomeň na kuchyňské hrnce. Ty jsou tady cennější než zlato,“ uzavřel nový hradní pán svůj výčet.

„Všechno, co pomůže k manželčině spokojenosti, je nad zlato.“

Dominic střelil po bratrovi pronikavým pohledem. Ze Simonových černých očí hledělo pochopení i pečlivě skryté pobavení.

„Přeješ si ještě něco?“ zeptal se.

„Jistě. Nařiď Svenovi, ať dohlédne na mou manželku. Chci mít stoprocentní jistotu, že se nesetká s žádným člověkem mimo hrad.“

„Vážně si myslíš, že by se pokusila sejít se s Duncanem i po vaší svatbě?“

„Představuje klíč ke všemu, po čem jsem kdy v životě toužil,“ prohlásil Dominic důrazně. „Dokud nebudu mít jistotu, že pod srdcem nosí mého dědice, přeji si, abyste ji hlídali pečlivěji, než orel sleduje pošetilého zajíce.“

Sen se vytvářel zvolna, nelítostně a zaplašil mír Megina těžce vymodleného spánku.

Nebezpečí.

Meg ze spaní zanaříkala a obrátila se na druhý bok, jako by se snažila utéct před něčím, co vidí pouze ona. Nebylo však úniku, protože sen byl polapený v její mysli a ona byla polapená ve snu.

Zahltila ji ponurá, bezbarvá a studená noční můra.

Smrt.

V hrdle jí zamrzl němý výkřik a rozdíral ji ledovými pařáty. Neštěstí.

Meg beze slov zápasila s tichem a bezmocně se tázala, co má udělat.

Odpověď byla stejně bezeslovná. V prázdnotě, jež ji obklopovala, se vzedmula zeleň. Z nicoty se náhle zhmotnily obrysy. Rostliny rostoucí na tajném místě vpíjely dešťové krůpěje, rozvíraly listí vstříc neviditelnému slunci. Všechny rostliny měly stejnou barvu, stejný tvar, stejné listy, vydechovaly stejným pocitem ticha a prastaré, lidskou rukou netknuté půdy.

S očima stále zavřenýma se Meg s bušícím srdcem prudce posadila. Hlava jí po tom děsivém snu doslova třeštila. Hlavou i tělem jí pulzovala jediná jistota.

Nebezpečí.

S tlumeným výkřikem otevřela Meg oči, rozběhla se k oknu a prudce rozrazila okenice.

Nepřivítalo ji tam však nic jiného než přízračné ticho, jež pravidelně přicházívá těsně před rozedněním. V následujících okamžicích zakokrhá kohout a potom si bude vykračovat před slepicemi, povýšený ve své pestré kráse a jistotě, že zplodí bezpočet dalších drůbežích generací. A chvíli po zakokrhání kohouta se začnou probouzet poddaní a pastýři a hajní, honem přihodí dříví na oheň, aby si uvařili něco k snědku, a muži začnou pokřikovat jeden na druhého, co je toho dne čeká za povinnosti, a mládenci budou škádlivě zdravit děvčata.

V následujících okamžicích…

Ale teď ještě ne. Nyní tu vládlo pouze bezdeché ticho, v němž země očekávala východ slunce.

Se zatajeným dechem vyhlížela Meg z úzkého okénka a snažila se dohlédnout ke kotoučům podivné mlhy zvedající se z mlýnského rybníka a z chovných rybníků, pastvin a jezera. Nikde se nic nepohnulo. Ticho neprolomilo cinknutí zbroje ani koňské zaržání, údery podkov ani přitlumené rozkazy čeledínům mátožně se ploužícím úsvitem.

Ale nebezpečí přesto existovalo. Meg to věděla s takovou jistotou, jako věděla, že její glendruidské oči mají zelenou barvu.

Ta jistota nebezpečí ji bodala do srdce jako nůž. Původně si slibovala, že její sňatek ukončí hrozbu války. Usoudila, že zajistí bezpečí jejím lidem a budoucnost blackthornskému panství.

A nyní si byla stoprocentně jistá, že někde se stala příšerná chyba. Smrt.

Meg zamrazilo po celém těle. Neštěstí.

Takhle živý sen se jí nezdál už od toho dne, kdy její matka odešla do lesů a nevrátila se. Nikdy.

Voláš mě snad, matko? Dozvím se konečně tajemství prastaré mohyly?

Jakmile Meg pomyslela na to pohřebiště, kde podle pověstí strašilo, naráz pochopila, že právě tam musí jít. Tam, kde je zem ještě neporušená lidskou rukou, kde rostou rostliny v hlíně prodchnuté starodávným tajemstvím. Tam sklidí byliny, jež jako jediné mohou odvrátit blackthornské panství od zkázy. Sama nevěděla, jak na to přišla. Věděla pouze, že to je jisté jako sama smrt. S potlačeným povzdechem ze sebe shodila noční košili a navlékla si prostý oděv rolnické dcerky, jenž nosívala při práci v bylinkové zahradě nebo v ptačích kotcích a stájích. Prsty ztuhlými strachem a chladem si chvatně zapletla vlasy do volných copů a na konci je svázala tenkým řemínkem.

Přehodila si přes ně prostou roušku, natáhla si vlněné punčochy a se střevíci v rukou neslyšně proběhla hradními chodbami. Zdržela se jen po tu chvilku, aby si ze špižírny vzala kus chleba a sýra, před venkovním vchodem se obula a chvatně se pustila k brance do prostoru za vnější zdí opevnění.

Hlídku tam držel neznámý plavovlasý zbrojnoš, jenž nechával služebnictvo při vykonávání jejich pracovních povinností procházet ven a zase zpátky na nádvoří. Když kolem něho proběhla Meg, nevěnoval jí téměř ani pohled.

Do prostoru mezi oběma valy opevnění se valil kouř z kuchyně a mísil se s ranní mlhou. Dohladka ošlapané oblázky na cestě byly kluzké a studené od ranní rosy. Meg se nad nimi lehounce vznášela, jako by měla křídla. Ve strážní komnatě vedle brány vládla tma a chlad, jen vedle židle hlídače hořela pochodeň.

„Dobré ráno přeju, paní!“ zaradoval se Harry a ztěžka se zvedl na nohy. Zimou byl celý ztuhlý. „Dneska jste vstala nějak časně.“

„Poslední dobou zanedbávám lékárnu i zahradu,“ usmála se Meg.

„No ba,“ přisvědčil Harry vážně. „Však už jsem včera slyšel ty rostlinky, jak snažně žadoní o starostlivou ruku své paní. Poslal jsem za nimi Černého Torna se vzkazem, že máte své povinnosti jako manželka nového hradního pána, ale ten darebák se jen vyválel v trávě a nebohé květinky nijak neutěšil.“

I v příšeří vrátnice bylo znát, jak Harrymu škádlivě jiskří v očích. Navzdory svému naléhavému spěchu se na něho Meg přátelsky usmála. Než se rozběhla k východu, pohladila hlídače po ruce.

„Rozjasnil jsi mi den,“ zamumlala.

„Kdepak, paní. To jste vy, kdo rozjasnil můj den. Z našich pánů jen vy znáte pro našince laskavé slůvko.“

Meg s úsměvem zavrtěla hlavou. „Však také od nikoho z vás neznám nic než laskavost.“

„A jste…“

Harry svou otázku nedořekl. Rudou barvu jeho tváří rozhodně neměla na svědomí zář pochodně. Chraptivě si odkašlal.

„A s vámi je jinak všechno v pořádku, má paní?“

Jakmile si Meg uvědomila, že Harry se táže na její nové postavení manželky, jež měla ztratit panenství, zarděla se až ke kořínkům vlasů.

„Víte, lidi…,“ odkašlal si Harry podruhé a zkusil to znovu: „Když sem přišla vaše matka, byla pro nás cizí. Viděli jsme… Chci říct, že váš otec byl krutý člověk, i když nebyl zrovna opilý. A když byl…“

„Já vím,“ přisvědčila Meg šeptem.

Harry rozpačitě zašoupal nohama.

„Vy ale pro nás cizí nejste, má paní,“ vyhrkl zoufale. „A pokud ten normanský parch… Ech, kdyby vám nový hradní pán ubližoval, tak to nedopustíme. Kdybyste potřebovala, stačí jen křiknout a my vmžiku přiběhneme a pověsíme toho ďábla za nohy na dub. Nedopustíme, abyste jako vaše matka musela utéct do lesů, protože jinde byste nenašla klid. Můžete mi věřit, že i hodně mocné pány může na lovu potkat neštěstí.“

Meg se v očích zatřpytily horké slzy. Zbrkle vlepila Harry mu polibek na ošlehanou tvář, čímž jeho ruměnec ještě prohloubila.

„Vyřiď všem lidem, ať se nestrachujou,“ řekla vděčně Meg. „Lord Dominic se ke mně nechoval nelaskavě, i když se toho báli.“

Než Harry stačil něco říct, byla už Meg pryč. Vyběhla z brány a přes padací most přeletěla zlehýnka jako motýl. Ten mráz, jenž ji rozechvíval po celém těle a krátil jí dech, neměl s ranním chladem nic společného. Jistě, Dominic se své glendruidské manželky nezmocnil násilím. Nechal ji prostě jen okusit ráj ze svých rtů a pak jí oznámil, že v tom ráji je úplně sama, on že v jejím těle hledá pouze dědice.

Jsi v pekle, Johne? Směješ se tam peklu, které jsi připravil živým na zemi? Dominic stojí pouze o syna, o dědice.

Marný, nesplnitelný sen. Dominic v sobě nechová špetku lásky, pouze stravující touhu založit mocný rod. A pak si ještě jako zkušený válečník připravil taktiku nadcházejícího boje.

Cestička vedla mezi nízkými zídkami z navršených kamenů neslepených ani pískem, jež lemovaly pole a pastviny. Sytá hněď čerstvých brázd se leskla vláhou. Na vzdálených polích vyrážela první křehounká zeleň budoucí úrody. Po hroudách hopsali ptáci a pátral, po hmyzu či semenech. Vysoko na pastvinách se vzniky světlé obláčky ovci, jež obratnými černými pysky patlaly v loňské suché trávě po prvních zelených stéblech

Tichem se rozezněl kostelní zvon a ohlásil poddaným, že je čas vyjít do polí. Velebné zvonění jindy Meg těšilo, ale dnes ráno ji popohánělo jako bič a přispívalo k děsivé naléhavosti, jenž vzrůstala s každým krokem, kterým se vzdalovala od hradu. Nebezpečí.

12.

Zmizela!“ ohlásil Simon důrazně. Dominic vzhlédl od tupého a otřískaného kopí, jež zrovna našel v hradní zbrojnici. „Kdo?“ zeptal se roztržitě. „Lady Margaret.“

„U božích svatých zubů!“ vypěnil Dominic.

Vztekle se obrátil k nebohému sluhovi, jemuž ke kráse dne ani zdaleka nepřispěly Dominikovy jedovaté poznámky o hanebném stavu, v němž se tu v hradě nacházelo všechno – a zbrojnice na tom byla jednoznačně nejhůř.

„Postarej se, ať služebnictvo ihned zamete a vydrhne všechny podlahy v celém hradě!“ poručil Dominic nebožákovi stroze. „A potom je poházejte vonnými bylinami a suchým rákosím, aby tu bylo stejně čisto jako v komnatách lady Margaret. Rozuměls?“

„Ano, můj pane!“

„Tak nač ještě čekáš?“

Sluha zmizel obdivuhodnou rychlostí. Dusot jeho kroků se vzdaloval chodbou a po točitém schodišti jako stále slábnoucí víření bubnu.

„Kdy?“ zasykl Dominic a probodl bratra ledovýma šedýma očima.

„To netuším.“

„Kde je její komorná?“

„Flirtuje s tvými rytíři.“

Dominic zamyšleně přimhouřil oči a přitom si pohrával se zrezivělým kopím.

„Kdo viděl Meg jako úplně poslední?“ prohodil.

„Harry. Pouštěl ji hradní bránou těsně po rozednění.“

Skutečnost, že Meg stejně jako on nespala dobře, byla pro Dominika pramalou útěchou. On sám se celou noc mučil nad plamenem své nevybité vášně.

„Kdo ji doprovázel?“ pokračoval ve výslechu Dominic.

„Nikdo.“

Dominikova poslední nepatrná naděje pohasla.

„Odešla úplně sama?“ vybuchl nedůvěřivě.

„Ano,“ přisvědčil zachmuřený Simon.

„A jak ti to Sven všechno vysvětlil?“

„Řekl mi:.Prosím za odpuštění, pane, ale člověk musí někdy taky spát.‘ Prostě ho zrovna dnes napadlo, že si kapku přileží.“

Simonová imitace Svenova pokorného hlasu vyvolala u Dominika náznak úsměvu.

„Harry,“ pokračoval Simon, „se domnívá, že paní se šla podívat na svoje zahrádky, jak to často dělává.“

„Jaké zahrádky?“ vybuchl rozzuřeně Dominic. „Pole jsou ještě holá.“

„Prý měla své zahrádky osázené dávno předtím, než John vyhnal rolníky s voly a pluhy na panská pole.“

Dominic zavrčel: „Pošli někoho, ať přivede Meg z jejích zahrádek. Všude kolem se motají ti vyhnaní Reeverové, pro samotnou ženu tam není bezpečno.“

Simon se po bratrovi navztekaně podíval. „Vážně si myslíš, že jsem tak slaboduchý, abych za ní hned neposlal sluhu? Ale povídám ti, je pryč! Zmizela!“

„A co poddaní? Nešla snad některého léčit nebo pomoct rodící ženě?“

„Ne. Žádný z poddaných ji neviděl od okamžiku, kdy se dnes ráno ztratila v mlze. A neviděli ji ani lidé pracující na polích.“

Dominic mrštil kopím do kouta zbrojnice tak zuřivou silou, až se kolem rozletěly vločky rzi a odštěpky kamene.

„Běž pro psy!“ poručil stroze. „A přikaž Harrymu, ať otevře bránu dokořán.“

Ještě než Dominic ten rozkaz dopověděl, vzrušený štěkot a vytí jeho loveckých psů mu dokázaly, že Simon bratrovy kroky předvídal. Dychtivé psy držel na nádvoří psovod a čekal na další příkazy.

„Křižák je už osedlaný a čeká na tebe,“ pravil Simon ještě dřív, než o to stačil Dominic požádat.

„Běž si pro svého válečného oře!“ poručil mu bratr.

„A co hrad? Kdo tady zůstane na stráži?“

„Silák Thomas ho za nás ohlídá. Nařiď mu, ať hned po našem odjezdu svolá lidi z polí a zvedne padací most. Taky je možné, že jde jen o léčku, jak dobýt nechráněný hrad.“

„Snad bys nevěřil, že tvoje vlastní manželka…“

„Věřím,“ přerušil Dominic Simona zuřivě, „že moji vlastní manželku mohli unést, aby si jako výkupné vyžádali cenu, jež by mohla zničit mé naděje na přebudování blackthornského hradu na pevnost, která jedině má naději přežít nepřátelské útoky.“

Simon přimhouřil černé oči.

„A přesně tuhle povídačku rozšíříš mezi poddanými a hradním služebnictvem,“ dořekl Dominic. „Rozumíš mi? Ani náznakem nesmí padnout zmínka o mém skutečném podezření.“

„A to je co?“

„Že moje proklatá glendruidská manželka odešla za Duncanem z Maxwellu!“

Simon velmi dobře pochopil i to, co Dominic nedořekl: zradu, podvod a konec všech snů.

„Přeješ si, aby nás doprovázel ještě někdo?“ zeptal se Simon po chvíli mlčení.

„Nepřeju. Rozhodně ne moje páže, ani tvoje. A psovod tu také zůstane. Všechno, co se dnes stane, nesmí vědět nikdo kromě nás.“

„Já ale nevěřím…“

„Ve válečné taktice se vyznám, Simone. Hrad se nejlépe dobývá zradou zevnitř. A když to vím já, zaručeně to ví i Skotské kladivo.“

Simon pohlédl bratrovi do očí a zlověstným tušením ho zamrazilo po celém těle.

Bůh tomu děvčeti pomáhej, pokud ji Dominic skutečně najde spolu s Duncanem, pomyslel si Simon nešťastně.

Bůh pomáhej nám všem.

O pár minut později vyšel Dominic na nádvoří v kroužkových nohavicích, drátěné košili, přilbici a s mečem po boku. V jedné ruce navlečené do kovové rukavice svíral kuši, v druhé noční košili, v níž Meg spala a ve spěchu ji odhodila na podlahu své komnaty.

Lovečtí psi skákali a vyli touhou, aby je pán pustil z vodítek. Dlouhonozí, štíhlí, s vyplazenými jazyky se pohybovali neslyšně jako zubaté přízraky, překypující dychtivostí pustit se po stopě, kterou jim naznačí jejich pán.

Dominikovo páže drželo Křižáka za uzdu a snažilo se bujného hřebce uklidnit. Simon už čekal v sedle svého vlastního oře. Pokud měl ještě nějaké pochyby o bratrově vražedně nebezpečné náladě, zmizely v okamžiku, kdy Dominic navzdory své těžké zbroji vyskočil do sedla bez pomoci svého pážete. Bylo jasné, že ho pohání cosi horšího než pouhý vztek.

Černý hřebec se zpola vzepjal a přitiskl uši k lebce, protože vytušil jezdcovu náladu. Dominic si však Křižákova vyvádění zřejmě vůbec nevšiml a rovnou ho pobídl směrem k hradní bráně.

„Hlídku tam drží Harry,“ upozornil Simon. Dominic krátce přikývl a tryskem se pustil k bráně ve vnějším opevnění. Mohutný svalnatý hřebec frkal a vyhazoval a snažil se stavět na zadní, protože do něho jednak vjela Dominikova zuřivost, jednak ho dráždila pevně utažená uzda. Obrovské podkovy bušily do země v rytmu potlačované zuřivosti, které zvíře bude smět dát průchod až na volné cestě pod hradem.

Před bránou stál Harry. Uctivě se dotkl prsty čela a mlčky vyčkával.

„Kdys naposledy viděl svou paní?“ udeřil na něho Dominic zostra.

„Než se nad lesy vyhouplo slunce.“

„Hovořila s tebou?“

„Ba ano, můj pane. Zdálo se, že míří ke svým bylinkovým zahrádkám.“

„Zdálo se?“ opakoval Dominic přísně.

„Tak, pane. Ale na rozcestí se pustila doprava.“

„A k zahradám se jde levou cestou,“ doplnil Simon tiše.

Dominic zavrčel: „A proč sis vlastně myslel, že míří k těm zahradám?“

Harry se zatvářil rozpačitě.

„Odpověz svému pánu!“ poručil mu Simon výhružně. „Tvé paní možná hrozí nebezpečí!“

„Meg – lady Margaret – často chodívala do zahrádek hledat útěchu, když měla nějaké trápení.“

Pohled, který Dominic vrátnému uštědřil, by na klidu nemohl přidat nikomu.

„Trápení?“ opakoval Dominic záměrně vlídně. „A copak by ji asi mohlo trápit?“

Harry se zatvářil ještě rozpačitěji. Než se však stačil rozhodnout, jak se vyjádřit co nejopatrněji, vyšla z brány stařena. V zářivém slunci pozdního dopoledne se její bílé vlasy zdály téměř průsvitné.

Dominic se ke Gwyn obrátil. Vůbec poprvé si všiml, že stará žena má oči sice vybledlé stářím, ale jinak ve stejném odstínu jarní zeleně jako Meg.

„Kdykoli se John opil,“ pronesla Gwyn bez úvodu, „míval těžkou ruku. Meg se naučila držet se mu z cesty.“

„Podle toho, jak je ten hrad zaneřáděný a neudržovaný,“ usekl Dominic, „bych hádal, že býval opilý po většinu doby.“

„To byl, můj pane.

„Ale já nejsem John.“

„To nejste, můj pane,“ přikývla stařena. „Kdybyste byl, boky vašeho koně by byly zjizvené od ostruh a tlama ztvrdlá od krutého tlaku surově přitažené uzdy.“

„Máš bystré oči, ženo.“

„Však vy zrovna tak, Dominiku le Sabre, pane blackthornského hradu. Až odtud vyjedete, nezapomeňte je používat. Zjistíte, že Meg pouze sbírá bylinky, jak má ve zvyku.“

„Bez společnosti své komorné?“

Gwyn si povzdechla. „Eadith umí být velmi únavná.“

„Takže lady Margaret je zvyklá pobíhat po krajině bez doprovodu?“ vyzvídal Dominic ostře.

„To ne,“ připustila neochotně Gwyn. „Chodívám s ní já nebo Eadith, případně některý ze zbrojnošů.“

Dominic se ohlédl po Harrym. „Vyšla z brány sama,“ potvrdil muž nešťastně.

„Odveď psy na rozcestí!“ poručil Dominic psovodovi.

Muž chvatně přešel padací most a měl co dělat, aby svou vzpínající se smečku zvládl. Když se Dominic rozjel za ním, Gwyn ho ještě zarazila.

„Nemějte strach. Glendruidskému děvčeti neublíží žádný člověk ani zvíře.“

Dominikovy šedé oči přejely po stařeně jako dva střípky ledu.

„Jenže lady Margaret už není svobodná dívka, aby volně pobíhala po loukách jako dcerka poddaného!“ usekl studeným a důrazným tónem. „Teď je manželkou mocného pána a paní velkého hradu. Takovou kořist by rád uchvátil leckterý z mých nepřátel.“

„Je tu jisté nebezpečí,“ připustila Gwyn. A potom dodala tak tiše, že ji zaslechl pouze Dominic: „Ale nehrozí jí. Ne zcela.“

„Jak to myslíš?“

Stařena se na Dominika dlouze a mlčky zadívala.

„Cítím nebezpečí,“ dodala nakonec zdráhavě. „A Meg to zaručeně vycítila také. To nebezpečí však nehrozí jí, nýbrž celému hradu. Čekají nás nebezpečné časy, můj pane. Ta znamení…“

Gwyn se prudce odmlčela, protože Křižák se zpola vzepjal a zběsile se zahryzl do udidla. Třebaže Dominic zuřil, zkrotil hřebce bez náznaku krutosti. Křižák pak jen tančil na místě, napínal mocnou šíji a podrážděně ržál.

„Ušetři mě těch glendruidských nesmyslů!“ vyštěkl na stařenu jedovatě. „Nebezpečné časy prožívá člověk neustále! Vždycky nám hrozí nějaká zrada. Hlavní je, jak se člověk vůči tomu postaví!“

Po těch slovech povolil Dominic hřebci uzdu. Kůň se rozletěl kupředu jako kámen vystřelený z praku. Simon bratra ve zlomku vteřiny následoval. Dusot podkov po dláždění se změnil v duté dunění, když se oba hřebci vřítili na padací most. Od třpytivých hrotů kopí, od drátěných košil a přilbic se oslepivě odráželo slunce a házelo do dálky studené odlesky.

Když Dominic dojel na rozcestí, čekala tam na něho psí smečka s takovou netrpělivostí, že se plně vyrovnala té jeho. Stejně jako rytíři však byli psi dokonale vycvičení, a třebaže vyli, poslušně čekali na pánův rozkaz.

„Dej tohle Lovkyni!“ poručil Dominic a podal psovodu Meginu noční košili.

Psovod oděv vzal a nechal ho očichat stříbrošedé feně. Pes zavětřil, tiše zakňučel a ještě chvíli látku očichával. Po pár vteřinách zvedl hlavu a táhle zavyl.

„Už má pach, můj pane.“

„Pusť ji tedy, ale jenom ji!“ nakázal Dominic. „Pokud se bude stopy držet, nemá smysl pouštět ostatní. Nerad bych v kraji vyvolal hotové pozdvižení.“

Psovod odepnul Lovkyni z obojku kožený řemínek. Na jeho písknutí začala fena pobíhat sem a tam a hledala stopu. Trvalo jí to pouze chvilku, po cestách mnoho lidí nechodilo a stopa byla ještě čerstvá. Za pár minut se fena rozběhla po stopě.

Dominic se Simonem následovali psa rychlým klusem. Jejich zbroj i zbraně se leskly jako dračí šupiny. Za nimi vyla zklamaná smečka zbylých psů.

Meg se pomalu postavila a protáhla si ztuhlá a rozbolavělá záda. Celou řadu hodin strávila v pokleku a pátrala mezi kameny a kolem úpatí skal, lemujících to místo opředené legendami. Malý sáček u pasu, do něhož vkládala natrhané bylinky, byl konečně plný plodů její usilovné práce. Přátelsky ji pleskal do boku, když zamířila pryč z posvátného dubového hájku.

Sklidit čerstvé lístky a stonky a pár kousků hořkého kořene rostliny zvané vílin pantoflíček trvalo Meg mnohem déle, než původně očekávala. Navíc objevila i několik dalších užitečných bylin a několik sazeniček, které hodlala přesadit do své zahrádky. Mohla toho sice nasbírat víc, ale kdyby rostlinky připravila o všechny jejich lístky, zahubila by je. Jaro bylo ještě příliš mladé, než aby stačilo všechno vyrašit a obrůst hustým listím. Zatím tu bujně vyrážel pouze podběl, žlutými tvářičkami se stáčel ke slunci na každém kousku trávy i podél břehů potoka.

Než slunce rozehnalo dopolední mlhu, měla už Meg to tajemné místo dávno za sebou. Světle zlatavá sluneční zář se lila dolů jako boží úsměv a zahřívala dosud prořídlé koruny stromů a mechem porostlé balvany. Skály a holé větve se černě leskly, jako by byly čerstvě ukuté z tmavého kovu. Na konečcích vztažených větví začínalo vyrážet něžně zelené listí, dosud připomínající spíše chmýří.

Tichý příslib probuzení přírody a teplé sluneční paprsky vlily do Meg konečně pokoj. Vztáhla paži a tichounce hvízdla, jako kdyby proud slunečního světla byl divoký sokol, jehož je třeba teprve zkrotit. Se zavřenýma očima se koupala ve sprše zářivých paprsků.

Z hřebene nejbližšího kopce se ozvalo navlas stejné zahvízdnutí.

Okamžik poté se k Meg neuvěřitelnou rychlostí přiřítil šedý lovecký pes. Plavnými skoky se hnal přímo k ní. Užuž se zdálo, že do dívky v plném trysku narazí, když tu ticho prořízlo břeskné zatroubení loveckého rohu. Pes se zastavil, jako by vrostl do země, obrátil se a odklusal zpátky po svých stopách.

Se srdcem bušícím leknutím si Meg zastínila oči a zadívala se do mlhou vykoupaného údolí, kde v slunci jiskřily kapky rosy. Na hřebeni kopce čněly obrysy dvou válečných ořů. Jednomu seděl na hřbetě jezdec, druhému nikoli.

Zrovna když si Meg uvědomila, že ten druhý hřebec patří Dominikovi, ozval se za ní manželův hlas. „Kde jste byla, paní?“

Honem se otočila. „Polekal jste mě.“

„A udělám vám toho ještě mnohem víc, pokud mi ihned neodpovíte na moji otázku. Kde jste byla?“

„Sbírala jsem bylinky.“

Dominic si prohlédl Megino prosté oblečení. Bylo potřísněné, zmuchlané a na dálku na něm bylo znát, že jeho majitelka s ním nezacházela příliš ohleduplně. Po pravdě, ty šaty vypadaly přesně tak, jako by se v nich s někým Meg narychlo pomilovala v trávě.

„Sbírala jste bylinky,“ opakoval nezvučně. „Zvláštní. Ale váš oděv spíš nasvědčuje tomu, že jste se v něm válela po zemi.“

Meg se na sebe podívala, pokrčila rameny a opět vzhlédla k Dominikovi. Navzdory jeho dokonale ovládanému hlasu dobře vycítila, že v něm běsní potlačovaná zuřivost. Bylo to jako záplava, číhající na sebemenší skulinku, kudy by se jí mohla vylít na hlavu.

„Právě proto jsem si vyšla v takových hadrech!“ prohlásila rázně. „Nemá smysl ničit si slušné šaty, když v nich musím lézt po všech čtyřech.“

Dominic ze sebe vyrazil další neurčité zabručení. Rozhlédl se kolem sebe. Kromě zářivě žluťoučkého podbělu nerostlo v okolní kamenité půdě vůbec nic. Opět se zadíval na Meg a výhružně přimhouřil oči.

„Ty bylinky jste sbírala tady?“

„Ne.“

„Tak kde tedy?“

Meg se rozhodně nechtělo ukázat mu posvátný hájek. Věděla, že dokonce i poddaní, kteří ji milovali, pevně věřili, že tam přinejmenším straší – a přinejhorším že to místo je prokleté.

„Záleží snad na tom?“ odpověděla tedy. „Hlavní věc, že mám, co jsem potřebovala.“

Vztek, který Dominic jen silou vůle držel na uzdě, se náhle uvolnil. Měl co dělat, aby ho aspoň zčásti opět ovládl.

„Vážně?“ protáhl jedovatě. „A copak jste tolik potřebovala, smímli se ptát?“

Ani teď se Meg do vysvětlování nechtělo. Jakmile by jednou začala vysvětlovat, proč na hradě nesmí chybět právě ten jistý lék, musela by vysvětlit i příčinu. Slíbila Gwyn, že si to všechno nechá pro sebe.

Do ticha se rozezněly vzdálené trylky ptačí písně a blížící se dusot koňských kopyt, to jak přijížděl Simon a vedl za uzdu i Dominikova koně. V patách mu poskakoval lovecký pes a z tlamy mu vlál dlouhý úzký jazyk.

„Má paní!“ pronesl Dominic úsečně, „znovu se vás ptám: co jste potřebovala tak naléhavě, že jste se musela tajně vytratit z hradu, aniž byste to někomu řekla?“

„Sazeničky,“ odpověděla Meg a uhnula před ním pohledem. „Pro svou bylinnou zahrádku.“

„Lžete dost naivně, má paní.“

„Nelžu! Byla jsem nasbírat sazeničky vzácných bylinek!“

„Ukažte mi je.“

„Ne dřív, dokud je nezasázím. Kdybychom je pomuchlali, nemusely by…“

Megina námitka skončila polekaným vyjeknutím, protože Dominic jí sáček s její sklizní vytrhl z ruky, otevřel ho, obrátil dnem nahoru a zatřepal s ním. Na zem se vysypaly celé rostlinky i hlína z kořenů. Kolem se rozlétly zelené lístky jako zelený déšť.

„Ne!“ vykřikla Meg zděšeně.

Vyškubla z Dominikových prstů sáček, padla na kolena a začala z hlíny a kamení sbírat drobounké lístky se stejnou pečlivostí, jako by sbírala maličké zlaťáky.

Dominic ji zachmuřeně pozoroval. Původně o Meginých slovech pochyboval, ale teď mu bylo jasné, že před ním nic nepředstírá. Obsah váčku si očividně cenila nadevše.

„Simone!“

„Ano, pane?“

„Běž s Lovkyní po jejích stopách až k místu, kde tohle údajně natrhala.“

„Ano.“

„Nic se z toho nedozvíte,“ zamumlala Meg, aniž by zvedla hlavu.

„Co neuvidí Simon, to vyčenichá pes.“

„Ale ne na tom starodávném pohřebišti. Tam nepůjde pes ani kůň.“

„Proč ne?“

„Nejsem pes ani kůň, abych vám na tu otázku mohla odpovědět!“ odsekla Meg a nepřestávala opatrně vracet lístečky do váčku. „Prostě jen vím, že je to tak. Zvířata vycítí mnoho věcí zřetelněji než člověk.“

„Starověké pohřebiště,“ opakoval Dominic a znělo to jako otázka.

Meg jen něco odbroukla a nepřestávala zachraňovat vzácné lístečky.

Vteřinu poté ji za bradu uchopila ruka v kovové rukavici, pozvedla jí tvář nahoru a přiměla ji pohlédnout do manželových zachmuřených očí.

„Ale vy se toho místa nebojíte!“ udeřil na ni Dominic zostra.

„Proč bych měla? Nejsem přece kůň ani nerozumná lovecká fena.“

Za jejich zády si odkašlal Simon – nebo se spíš přidušeně zasmál.

Dominic ani na vteřinku neodtrhl pohled od Meginých rozhněvaných zelených očí, pouze netrpělivým mávnutím bratrovi naznačil, ať se vydá za svým úkolem.

„Pravda, nejste ani pes, ani kůň,“ potvrdil Dominic důrazně. „Zato jste glendruidská čarodějnice. Jakou neplechu jste tam prováděla?“

„Z rodu Glendruidů vskutku jsem, ale do čarodějnice mám daleko.“

„Ale přesto jste se vypravila na místo, které prostí poddaní považují za prokleté.“

„Na krku nosím křížek a zřejmě to tam nevadí,“ vysvětlila Meg. „Kdyby na tom pohřebišti vládlo zlo, křížek by začal pálit. Nestalo se tak. Chladný a nehybný mi dál spočíval mezi ňadry.“

Dominic se na manželku zamyšleně zahleděl. V dálce zněl vzdalující se dusot koňských podkov, ptačí zpěv a šumění sílícího větru. Když pustil Meginu bradu, zůstaly na smetanové pleti drobné rudé otisky. Cítil by se kvůli tomu mnohem hůř, kdyby ho v útrobách jako ledový nestravitelný kámen netížila jistota, že Meg byla na schůzce se svým milencem.

Není divu, že moje nevěsta reagovala na včerejší svádění tak pohotově a vstřícně. Není to žádné čerstvě polapené ptáče, ale sokol už dávno navyklý na lidský dotyk.

Dostanu od ní dědice, o tom nemůže být sebemenších pochybností. Nebude se mi snažit odlétnout, stejně jako zkrocený sokol zůstává sokolníkovi poslušně sedět na paži. Ale ať už. v minulosti patřila komukoli, nyní je výhradně moje.

A moje také zůstane.

Dominic se zachmuřeně zahleděl na zelené rostlinky poházené po hlíně. Meg už konečky prstů sesbírala téměř všechny jemné lístečky a nechala ležet jen několik sazeniček, jež rychle vadly. On sám nebyl žádný bylinkář či zahradník, ale rostlinky mu připadaly povědomé. Byl si jistý, že podobné viděl rašit v těsné blízkosti hradu.

I když počítal s Meginými námitkami, Dominic několik z těch sazeniček zvedl.

Neozvala se však jediným slůvkem, ani když sazeničky ledabyle nacpal do cestovního vaku přivázaného k sedlu. Když se však shýbl, aby pomohl Meg sesbírat zbývající rozsypané lístky, stonky a drobounké kořínky, rázně mu odstrčila ruce stranou.

„Ne!“ prohlásila. „V těch rukavicích jste příliš neohrabaný. Kdybyste lístky pomačkal, ještě předtím než z nich připravím odvar, byl by lék příliš slabý a ztratil by účinnost.“

„To proto jste s sebou nevzala Eadith ani žádného ze zbrojnošů?“ zeptal se Dominic jízlivě. „Že jsou příliš neohrabaní?“

Meg se skloněnou hlavou mlčela.

„Odpovězte mi, manželko. Vysvětlete mi, proč jste si do lesa vyšla úplně sama.“

Meg na okamžik znehybněly ruce. „Já…“ Dominic čekal se stále sílící jistotou, že ať uslyší cokoli, bude to lež.

Uslyšel však pouze ticho.

„Jak daleko odtud leží Carlysle Manor?“ otázal se záměrně ledabylým tónem.

Meg si nad změnou tématu úlevou vydechla. Zatímco odpovídala, ruce se jí kmitaly nad posledním zbytečkem rozsypaných lístků.

„Je to víc než den usilovné chůze,“ vysvětlila. „Než by člověk spatřil sídlo z hřebene kopců, měsíc by už dávno svítil na obloze.“

„A kdyby člověk místo chůze jel na koni?“

„Pak by to samozřejmě bylo rychlejší, ale to dělá beztak málokdo. Ta cesta sice tvoří zkratku mezi hlavními cestami pro povozy,“ chrlila ze sebe Meg plná radosti, že se dostali k bezpečnějšímu předmětu hovoru, „ale zkratka je místy velmi strmá a nebezpečná. Většina lidí dává přednost vyježděné hlavní cestě. Než John příliš zeslábl, několikrát do roka jsme ostatní sídla navštěvovali, proto to tak dobře znám, můj pane.“

„A ty hlavní cesty pro povozy jsou ve špatném stavu? To proto jste šla tudy?“

„Ne. Hned po svém návratu Duncan svým lidem přikázal, aby začali s opravou cest.“

Dominic zamyšleně přimhouřil víčka. Kdyby mu Meg zrovna hleděla do tváře, jistě by naráz pustila z hlavy několik zbývajících lístečků mezi kameny a vzala by nohy na ramena, jenže ona veškerou svou pozornost soustředila na záchranu každičké drahocenné částečky vzácné byliny.

„A to všichni poddaní raději obcházejí kopce a jdou tu dálku po vozové cestě navíc?“ vyzvídal Dominic. „Jistě. Vyhýbají se místu, kde straší.“

„Ale to je úžasně vhodné, ne?“

Zuřivost v jeho hlase připomínala tnutí mečem. Meg se zatřásly ruce. Vzhlédla.

„Vhodné?“ podivila se. „A k čemu?“

„K milostným hrátkám!“ vyplivl Dominic nenávistně. Meg se pevně a neuhýbavě zahleděla Dominikovi do očí.

„Tak takhle to je,“ řekla. „Vy jste si představoval, že jsem se válela na louce s nějakým mužem.“

„Ne s nějakým mužem,“ opravil ji Dominic úsečně, „ale s Duncancm z Maxwellu. Jen se na sebe podívejte – tváře máte zardělé a oči rozzářené a z šatů vám visí kousky jehličí a lesního mechu.“

„Tváře mám zardělé a šaty zamazané z jediného důvodu – a sice že jsem se kolik hodin plazila po zemi a sbírala svoje bylinky!“

„Možné to je. A taky je možné, že jste se zrovna před chvílí s někým pomilovala!“

„To není pravda!“

„Copak si Duncan myslí, že jakmile se vás zmocním já, už těžko zjistím, že on si s vámi užívá také? Copak doufá, že mě obdaří parchantem stejně jako vaše matka Johna?“ pokračoval Dominic nelítostně.

Meg pyšně zvedla hlavu. „Složila jsem vám slib manželské věrnosti, manželi. Nebyla jsem s žádným mužem!“

„To tvrdíte vy, manželko.“

„Tak mě pomilujte!“ vyštěkla na něho rozzlobeně. „Hned tady a teď, Dominiku le Sabre! Přesvědčíte se, že jste můj první!“

„To jste zahrála dokonale, lady Margaret,“ pravil tiše.

„Nic nehraju!“

„Však já také ne. Kdybych vás pomiloval a zjistil, že nejste panna, a vy jste otěhotněla, jak bych se dozvěděl, kdo je otec dítěte? Mohla byste mi to vysvětlit, manželko?“

Meg byla tak šokovaná, že se nevzmohla na odpověď.

„Kdepak, vy moje chytrá malá choti, nepomiluju vás dřív, než dostanete měsíční krvácení. A potom vás už nikdy nespustím z očí. Až budete čekat dědice, pak nebude pochyb, čí syn to přijde na svět.“

Meg pochopila a zavrávorala, jako by ji tvrdě udeřil do tváře.

„Takže vám je upřímně jedno, jestli jsem panna nebo courá,“ zašeptala zděšeně. „Vám záleží jen na tom, abyste ode mě dostal syna!“

„Jistě. A pokud jste byla coura předtím, můžete se spolehnout, že to skončilo.“

„Mohla bych být lhářka, podvodnice, vražedkyně… nic z toho by vám nevadilo. Jedno lůno poslouží stejně dobře jako druhé, hlavně když k němu patří blackthornské panství!“

Z Dominikových očí zasršela ledová tříšť. „Věřte mi, má paní, že bez ohledu na to, jaká jste bývala v minulosti, jako moje manželka budete výhradně vzorem všech ctností. Tohle od vás očekávám jako samozřejmost. A pokud moje jméno jakýmkoli způsobem znectíte, budete toho trpce litovat.“

Ten poslední nezdolný vlásek naděje, jenž dosud přežíval v Megině duši, se rozpadl tváří v tvář mrazivé krutosti Dominika le Sabre. Nebyl to ten normanský ďábel, jak tvrdila Eadith, nebyl to muž, jenž pod drátěnou košilí ukrývá šlechetné srdce, jak o něm snila Meg. Nestál o její smích a nestál o její něhu. Nezajímaly ho její naděje a její sny a její touha vybudovat lepší život pro poddané – i pro sebe, aby nemusela pít ze stejného poháru manželské hořkosti jako kdysi její matka.

Dominic le Sabre je stejný jako býval John z Cumbrilandu. A až v něm zhasne všechna naděje na dědice, zahořkne právě tak jako John.

Ty černé stíny v Dominikově duši byly stejně skutečné jako zimní noc – ale mnohem, mnohem stálejší. Zmrazí jí celý život stejnou nenávistí, jaká stravuje jeho.

Meg v hrudi zabolel výkřik zármutku nad tím, co všechno by mohlo být a nebude, ale z úst jí nevyšel ani hlásek.

Když ji Dominic znovu oslovil jménem, pronikavé glendruidské oči jako by prohlédly přímo skrze něho. Meg si mlčky přiznávala kruté poznání, že to jaro, jež se zvolna začínalo ujímat vlády nad krajinou, do její duše nikdy nepronikne – nesmí proniknout.

„Tak nepřátelský výraz na tak mladičké tváři!“ vybuchl

Dominic hněvivě. „To je skutečně tak těžké vzdát se svých nepočestných zvyků, paní?“

Meg mlčela. Neměla odvahu promluvit, aby se jí ten necitelný člověk nevysmál kvůli tomu, že ona vůbec má nějaké city.

„Nabídnu vám obchod, ano?“ pronesl povýšeně. „Dejte mi dva syny a já vás pošlu žít do Londýna. Tam si jistě najdete spoustu zábavy, jež bude vyhovovat vašim nevázaným choutkám.“

Meginy oči se pod potlačovanými slzami zdály obrovské. „Nemáte tušení, co mi vyhovuje nebo nevyhovuje.“

„Vím jen tolik, že včera večer jste odmítla manželovi dát, nač má právo!“ odsekl Dominic navztekaně.

„Už od narození jsem věděla, že bude mou povinností provdat se za toho, koho mi vyberou,“ zašeptala Meg, jako by Dominika vůbec neslyšela. „Věděla jsem, že se budu muset stát oddanou a poslušnou manželkou. A věděla jsem, že bych dokázala věnovat mnohem víc, jen kdybych měla manžela, který by za to stál. Ale takhle…“ Hlas jí odumřel do trýznivého ticha. „Ale takhle?“ pobízel ji Dominik. „Mluvte!“

„Teď vím, že se tak nikdy nestane,“ vydechla Meg. „Přišlo jaro, ale pro mě a rod Glendruidů jako by vládla věčná zima.“

„Okamžitě zapomeňte na Duncana!“ poručil jí Dominic výhružně.

„Na Duncana? A co…“

„Provdala jste se za mě!“ pokračoval Dominic krutě, nenechal ji ani dopovědět otázku. „Jsem jediný manžel, kterého kdy budete mít.“

„Máte pravdu, pane: A já jsem vaše jediná manželka. Dokud nás smrt nerozdělí. Uštvete mě k předčasné smrti, abyste se mohl znovu oženit, dokud jste ještě plodný? Má mě tohle nebezpečí probouzet za nocí ledovým děsem?“

„Co to proboha plácáte za nesmysly?“ vybuchl.

Meg se náhle zachvěla, jako by ji udeřil. Krev jí vyprchala z tváří, zsinalých a prochladlých. Jako by se nečekaně vrátily mrazy.

„Slyšel jste?“ otázala se bojácným šeptem. „Co?“

„Smích.“

Dominic se na chvíli zaposlouchal. „Nic neslyším.“

„To je John.“

„Cože?“

„Johnův smích. Dobře ví, že jeho kletba bude ještě silnější, než vůbec doufal.“ Zachmuřené zelené oči se zabodly do Dominika. „Zemřete bez synů.“

Dominic zuřivě popadl Meg za ramena a zalomcoval jí, načež ji pevně stiskl jakoby ze strachu, aby mu neutekla.

„Ne, já budu mít syny!“

„Nebudete,“ zašeptala Meg a nechala si po tvářích volně stékat chladivou stříbřitou stružku slz. „Ke zplození syna s glendruidskou ženou je zapotřebí lásky. A ve vás žádná láska není, Dominiku le Sabre.“

13

Než se Simon vrátil zpět do hradu, stačil se Dominic vysvléknout ze zbroje a nyní si hověl v bývalé Johnové přepychové komnatě za hlavní síní. Původní lůžko chorého hradního pána právě dnes ráno nahradila nová postel a křesla pro Dominika. Mohl tu hovořit v soukromí, které mu hlavní síň nenabízela.

A projednávaná záležitost – co Simon objevil při stopování Meg – takové soukromí bezpodmínečně vyžadovala. Megina zbledlá a ztrhaná tvář, utrápené oči a zaryté mlčení, když ji vezl v sedle před sebou zpět do hradu, zneklidnily Dominika mnohem víc, než by dokázal popsat, natožpak pochopit.

K soukromí tato komnata nabízela navíc ještě teplo, jímž se snažil zahnat zimu z těla i z duše. V mohutném krbu tu plápolal jasný oheň a zaháněl ledový dech jarního deště venku a kamenných stěn tady uvnitř. Ačkoli na úzkých vysokých oknech byly před odpoledním deštěm zavřené všechny okenice, přesto v téhle komnatě bylo kupodivu vzdušněji a útulněji než v jiných prostorách hradu.

„Vypadáš jako zmoklý pes,“ poznamenal Dominic, když jeho bratr překročil práh a trousil za sebou potůčky vody.

„Taky si tak připadám.“

Zatímco si Simon sundával jezdecké rukavice a promočený plášť, Dominic se obrátil ke sluhovi, jenž čekal u dveří na pánovy rozkazy.

„Dones pro mého bratra pivo,“ poručil Dominic, „a chléb s kusem sýra. Snad ještě něco horkého – polévku?“

„Moc rád,“ souhlasil Simon.

„A až to vyřídíš, zjisti mi, co zdrželo starou Gwyn. Vzkázal jsem pro ni už před pořádně dlouhou dobou.“

„Jistě, pane!“

Dominic se posadil zpříma a chvíli naslouchal vzdalujícím se krokům. Zatímco čekal, až se sluha vzdálí z doslechu, zabloudil rukou na desku stolu, kde ležela lesklá hromádka zlatých šperků. Roztržitě se těmi cetkami probíral.

Komnatou se neslo líbezné čisté cinkání, jako by tu čiřikali ptáčkové se zlatým hrdélkem.

Ta jemňounká hudba se nesla od řetězů z maličkých zlatých zvonečků, jež kdysi krášlily zápěstí, kotníky, boky a pás sultánovy obzvlášť oblíbené konkubíny. Když Dominic dobyl město, vrátil ženu nezraněnou a nezneuctěnou sultánovi, ovšem její zlaté šperky nikoli.

„Jak se vede tomu novému sokolovi?“ optal se Simon, jemuž cinkot zvonků ptáka připomněl.

A navíc, Simon neměl sebemenší chuti sám začít hovor o tak nebezpečném tématu, jaký představovala Meg.

„Sokolice dělá nečekané pokroky,“ odvětil Dominic roztržitě. „Hned po návratu z lesa jsem jí sundal kápi. Pták nejevil žádný strach a nesnažil se přede mnou uletět. Po mém zahvízdnutí mi přiletěl na paži a spokojeně tam hřadoval, jako by to dělával odjakživa. Zítra večer vezmu sokolici na chvíli pod širé nebe a za pár dní se s ní budu procházet po hradě. Nu, a co nevidět zkusíme i létání.“

„To je výborné,“ poznamenal Simon s úlevou, že aspoň něco se daří. „Ano…“

Dominic zavřel oči, jako by chtěl ty zlaté zvonečky slyšet ještě líp.

„Člověk by málem věřil, že už ji někdo cvičil přede mnou,“ dodal po chvíli.

„A cvičil?“ zajímal se Simon.

„Pravděpodobně. Říkali mi sice, že ji nevybrali z hnízda, nýbrž polapili do sítě, ale sokolník mě ujišťoval, že draví ptáci na zdejším hradě dělávají podobné pokroky běžně – pokud je cvičí ta čarodějnice Meg.“

Simon jen něco zabručel.

„Tak cos zjistil, když jsi šel zpátky po jejích stopách?“ otázal se Dominic téměř stejným tónem, jakým hovořil o sokolovi.

Téměř, ale ne úplně. Ten rozdíl stačil k tomu, aby Simonovi připomněl, jak nesmírně jeho bratrovi záleží na zdráhavé manželce, s níž byl odhodlaný založit rod, jenž by přečkal jak náhodné krutosti přírody, tak záměrné krutosti lidského plemene.

„Nezjistil jsem nic,“ přiznal se Simon bez vytáček. „Fena ztratila stopu.“

Cinkání zvonečků ustalo. Dominic se pozorně zahleděl na Simona.

„Ztratila stopu?“ opakoval. „To je ale zvláštní. Lovkyně má přece nejbystřejší nos ze všech psů, které jsem kdy vlastnil.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Simon.

„Nezahlédl jsi někde v okolí cizí stopy?“

„Na protějším břehu potoka pil statný srnec. Našel jsem chlupy po zajíci, kterého roztrhala liška. Orel a hejno havranů se tam hádali o kořist.“

Dominic zavrčel: „A co takhle otisky koňských podkov?“

„Nikde ani známky po podkově, dokonce ani po kopytu divokých horských koní.“

„A co stopy volů? Povozu? Otisky mužských bot?“

„Nic.“

„Kde jste ztratili tu stopu?“

„Přesně tam, kde to lady Margaret předvídala, u řady kamenů obkružujících to pohanské pohřebiště.“

„A nikde jste neviděli ani známku po člověku?“

„Nikde nic,“ odvětil Simon stručně. „Pokud se tam dnes ráno sešel Duncan z Maxwellu – nebo kdokoli jiný – s tvou manželkou, pak přiletěl na orlích křídlech a stejným způsobem se i vzdálil.“

Dominic tiše zaklel.

„Možná dělala právě to, co říká, sbírala bylinky,“ nadhodil Simon.

„Možná. Ale ty sazeničky přece mohla nasbírat mnohem blíže hradu.“

„A co ty zelené lístečky?“

„Zahradník tvrdil, že podobné ještě nikdy neviděl,“ připustil Dominic.

Tohle byl také důvod, proč byl Dominic v téhle komnatě u hlavní síně a Meg ve svých pokojích: potřeboval čas na rozmyšlenou. První rozmíška v bitvě o získání synů dopadla špatně a Dominic byl příliš dobrý taktik, než aby své chyby opakoval podruhé.

Ale i kdyby nebyl, učil se, a to velmi rychle. Ještě nikdy nebojoval v bitvě tak zásadně důležité pro celou jeho budoucnost.

„Možná jsem své manželce křivdil,“ připustil Dominic neochotně. „A určitě jsem s ní nejednal dobře.“

„Že by? Jiní manželé by jí uštědřili pořádný výprask za to, že se sama vypravila do lesů a nikomu neřekla, kam má namířeno.“

„Jak víš, že právě to jsem neudělal?“ otázal se Dominic nepřesvědčivě.

„Když jsem tě zachránil z té turecké kobky, zapřísahal ses, že až budeš mít vlastní panství, nikdy nedovolíš, aby se tam trestalo bičem či rákoskou. A pokud vím, ty svoje slovo vždycky dodržíš.“

Dominic zprudka vyskočil. Hrůzy tureckého vězení byly tak úděsné, že si na ně zakazoval myslet. Připomínaly se mu pouze ve snech, na které hned po probuzení naštěstí zapomínal.

Byl tomu nesmírně rád.

„Už jsem ti za to poděkoval, Simone?“

„Vzájemně jsme si zachránili život už tolikrát, že je těžké něco podobného si pamatovat,“ poznamenal Dominikův bratr suše.

„Jenže tehdy jsi nezachránil můj život, nýbrž moji duši.“

Zlatý řetěz složený ze zvonečků se rozcinkal, jak Dominic zaťal chladivý kov do pěsti.

„Mám pro tebe novou povinnost,“ pronesl Dominic po chvíli. „Budeš hlídat.“

Simon se vmžiku otočil od ohně. „Copak Sven zjistil, že ti někdo vyhrožuje?“

„Nemyslím mě. Budeš hlídat mou manželku.“

„U božích zubů,“ ucedil Simon zhnuseně.

„Komu jinému můžu důvěřovat, že ji nesvede či že se jí nedá svést?“ položil Dominic bratrovi prostou otázku.

„Konečně chápu, proč sultánové užívají jako strážce eunuchy.“

„Takhle velkou oběť po tobě nežádám.“

„Zaplať pánbu,“ odsekl Simon a pročísl si prsty plavou hřívu. „Dlužím ti hodně, bratře, ale svoje mužství nikdy!“

Dominikův smích splynul s tichým šeptáním zvonků na řetízku, s nímž si zamyšleně pohrával.

„Budeš mít za povinnost dohlédnout, aby do Meginých komnat nevešel nikdo kromě mě.“

„A co její komorná?“

„Co má být s její komornou?“ mávl Dominic lhostejně rukou. „Svou manželku dokážu obléci – nebo svléci – jak sám budu potřebovat.“

Simonovi se sice podařilo nevyprsknout smíchy, ale pobavený výraz na své pohledné tváři nezapřel.

„Po prvních pár dní,“ řekl Dominic, „bude Meg jako právě polapený sokol, jehož jsme teprve uvěznili do ptačích kotců. Jíst smí výhradně z mé ruky. Pít smí výhradně z mých rtů. A když půjde spát, bude to výhradně po mém boku. A když se probudí, jako první uslyší můj dech. Budeli jí zima, zahřeje se výhradně mým teplem.“

Simon tázavě povytáhl obočí, ale bratra nepřerušoval.

„Meg prohlásila, že ji neznám,“ pokračoval Dominic v hlasitém rozjímání, což míval před Simonem ve zvyku. „Má pravdu. Chyba je na mé straně. Zpočátku se zdála více než vstřícná, ale kdoví proč má lepší hradby než kterékoli město či hrad, které jsem kdy dobyl.“

Simon se v duchu snažil přijít na to, co se stalo, když jeho bratr a Meg v lese osaměli. Nahlas však neřekl ani slovo. Znal Dominika příliš dobře, než aby se mu pletl do úvah zrovna ve chvíli, kdy začal plánovat dobytí zdánlivě nedobytné pevnosti.

Nebo ženy.

„Než skončí její měsíční krvácení,“ pokračoval rozhodným tónem Dominic, „budu ji znát mnohem lépe. Ne však tím způsobem, jakým zná manžel svou manželku. Bude to docela jiný druh poznání.“

„Už jsi jí oznámil, že se má stát zajatkyní na svém vlastním hradě?“ prohodil Simon jakoby mimochodem.

„Jistě.“

„A co ti na to řekla?“

Dominic zlověstně přimhouřil oči. „Nic. Nepromluvila na mě jediné slovo od chvíle, kdy mi vmetla do tváře, že zemřu bez synů.“

„U Krista na kříži!“ vyděsil se Simon.

Než stačil Dominic pokračovat, vrátil se sluha a jemu v patách se objevila Gwyn. Sluha postavil jídlo a pohár s pivem na stůl a vzdálil se. Zatímco Simon se usadil ke stolu a lačně se začal krmit, Dominic pokynul glendruidské stařeně, aby přistoupila blíž k ohni.

„Už jsi večeřela?“ zeptal se zdvořile.

„Ba ano, můj pane. Děkuju za optání.“

Dominic se odmlčel. V duchu horečně uvažoval, jakým nejlepším způsobem zahájit hovor o své novomanželce, kletbách a nadějích, pověrách a pravdě – a o tajných vazbách mezi nimi. Nakonec však pokrčil rameny a zařídil se podle příkladu obyvatel blackthornského hradu a šel rovnou k věci, jak to zažil u Johna i u Meg. Neviděl důvod, proč by nový hradní pán měl vymýšlet něco jiného.

„Vyprávěj mi o glendruidských manželkách!“ požádal tedy prostě. „Jsou to ženy.“

Za Dominikovými zády se ozval přidušený Simonův smích, ale možná se do něho připletla i tichá kletba.

„To jistě,“ přikývl Dominic s nuceným klidem. „Tak toho jsem si na Meg také povšiml. Velmi mě to těší, jelikož já jsem muž.“

V Gwynině vrásčité tváři bylo znát pobavení. „Přejete si ještě něco, můj pane?“

„Přeji si toho spoustu!“ odsekl. „Pověz mi, v čem se glendruidské manželky liší od těch obyčejných!“

„Mají oči v neobvyklém odstínu zeleně.“

Dominic jen sykl: „Pokračuj.“

„Mají nevídanou schopnost při zacházení s rostlinami a všemi tvory.“ Mlčky vyčkával. Ovšem Gwyn také.

„U boží krve!“ povzdechl si Dominic a zoufale se zahleděl do stropu. „To je jako trhání zubů. Tak mluv, proboha!“

„Možná by bylo rychlejší, kdybyste mi výslovně řekl, co ode mě vlastně chcete slyšet,“ pronesla Gwyn vážně. „Na druhou stranu, v téhle komnatě je krásně teploučko a mým starým kostem to dělá neobyčejně dobře. Klidně začnu u narození naší lady Margaret a budu hezky dopodrobna pokračovat až k dnešku.“

Dominic si zapřel ruce v bok a zadumaně se na starou ženu podíval. Oplácela mu pohled stejně upřeně, ale ne tak útočně. Její neústupnost si však s tou jeho nezadala.

„Jak jsem slyšel, ženy z rodu Glendruidů bývají tvrdohlavé,“ pronesl Dominic po chvilce.

„Přesně tak.“

„A nebojácné.“

Gwyn naklonila hlavu k rameni, jako by tuhle poznámku důkladně promýšlela.

„Nejsme zbabělé,“ upřesnila. Na minutu se odmlčela a dodala: „V tom je totiž rozdíl, můj pane.“

„To je,“ přitakal Dominic, překvapený stařeninou bystrostí. „Mezi muži se tomu říká odvaha.“

Natáhl se k hromádce šperků, a zatímco si promýšlel směr dalších otázek, jen tak mimoděk zvedl řetěz ze zlatých zvonečků. Jemňounké zacinkání upoutalo Gwyninu pozornost, takže se ohlédla.

„Kdyby květiny uměly zpívat,“ poznamenala radostně, „měly by přesně takové hlásky, můj pane.“

Dominic zavrtěl hlavou. „Opět jsi mě překvapila, stařeno.“

„Nemyslím, že by bylo nějak těžké překvapit muže, jenž se soustředí výhradně na jedinou věc a nic jiného kolem sebe už nevnímá.“

„Nemluvíš náhodou o mně?“ otázal se Dominic mrazivě.

Gwyn přikývla.

„A nač jsem tolik soustředěný?“ vyptával se zvědavě.

„Na založení rodu.“

„Jistě ne víc než jiní muži.“

„Víc!“ opravila ho Gwyn důrazně. „Jiní muži stojí ještě o mnoho dalších věcí. Některým se dokonce podaří nepřát si je všechny najednou, ale většina má těch přání současně mnoho.“

„A tak nakonec nedostanou nic.“

Teď byla s překvapením řada na Gwyn.

„Pravda,“ přisvědčila. „Je to tak. Ale vy nejste jako jiní muži, můj pane. Vy jste totiž posedlý jednou jedinou věcí a nic jiného pro vás neexistuje. Chcete syna.“

Dominikovy oči se naráz proměnily ve dva střechýle z šedého ledu.

„Ať je to jak chce,“ odvětil s nebezpečnou vlídností, „mám na krku neplodnou manželku.“

„To zdaleka ne, můj pane!“

Ze stařenina hlasu nezazněl ani stínek pochybností.

„Tak kde bere Meg tu jistotu, že zemřu bez synů?“ udeřil na ni Dominic.

Gwyn zamyšleně zavřela oči, a když je opět otevřela, potřásla hlavou nad urostlým válečníkem, jenž stál těsně před ní. Vůbec poprvé si uvědomila, jak zběsilou zuřivost ten muž v sobě tají.

„Tohle vám řekla?“ zeptala se Gwyn ostražitě.

„Řekla.“

„Přesně takhle? Zopakujte mi slovo od slova, můj pane. Musím to vědět.“

Dominic měl nejprve sto chutí odmítnout, ale ze stařenina zeleného pohledu vyčetl žádost, kterou nedokázal brát na lehkou váhu.

„Řekla mi: ‚Ke zplození glendruidského syna je třeba lásky. A ve vás žádná láska není, Dominiku le Sabre.‘“

Staré Gwyn uniklo mezi rty zasyknutí, jež mohlo být docela obyčejným povzdechem, ale rovněž přidušeným stenem bolesti, jenž splynul s praskáním plamenů v krbu. Promnula si oči, jako by je měla nevýslovně unavené. Pak se opět zadívala na muže, který si v životě přál pouze jedno.

„Nejde o to, že by Meg byla neplodná, sire Dominiku, ale žádný glendruidský syn nemůže být počat, pokud mezi manžely nepanuje láska.“

„Jak je to možné, stařeno?“

„To nevím,“ přiznala se Gwyn bez vytáček. „Vím pouze tolik, že takhle je tomu už od časů, kdy se ztratil Glendruidský vlk.“

„A jak je to dlouho?“

„Stalo se to nesmírně dávno, pane. Tak dávno, že si to pamatuje jenom Bůh, a ten to nikomu nepoví.“

„Pojď blíž, stařeno,“ vybídl ji Dominic jízlivě. „Tak ty po mně chceš, abych věřil, že ani po tolika staletích se žádnému muži nepodařilo namluvit jediné glendruidské dívce, že ji miluje?“

Gwyn pokrčila rameny. „Nesejde na tom, jaké lži jí napovídá, aby ji dostal do postele. Posléze se kletba vždycky řídí dívčinou láskou, nikoli manželovou. Mnoho glendruidských žen toužilo po synovi, aby tak přinesly mír světu, ale žádná nemilovala svého muže natolik, aby to stačilo na zplození syna.“

Dominic přimhouřil oči. Zatím ho nepotěšilo a neuklidnilo nic z toho, co mu Gwyn pověděla. Ale na druhou stranu, ani léčky a hradby, jež musel zdolávat při dobývání města, mu nikdy nepůsobily zvláštní radost.

„Takže všechno, co říkal lord John, je ryzí pravda,“ zamumlal Dominic. „Čarodějnice jsou chladné jako hrob v horách. Necítí žádnou vášeň.“

Gwyn se prazvláštně usmála. „Věříte víc Johnovi, nebo věříte panenskému glendruidskému tělu, jež vám z vlastní vůle vyšlo vstříc, jako sokol přilétne na pánovo zavolání?“

Dominic se celý napjal při vzpomínce na touhu, kterou v Meg skutečně probudil. Hněvivě se mu vyškubla až při představě, že by mu měla porodit syny.

„Tak proč vlastně čarodějnice nemilují? Copak jsou neschopné lásky?“ vyzvídal podrážděně.

„Některé ano. Schopnost milovat je u každého člověka vzácná. Ale pro Meg to neplatí. V ní se skrývá moře lásky. Zeptejte se kohokoli na hradě, potvrdí vám moje slova.“

„Ale jak to tedy bylo s čarodějnicemi, jež měly schopnost milovat?“ nepřestával dorážet Dominic. „Copak se vdaly za surovce, kteří jich nebyli hodni?“

„Za surovce? Ale kdež! Vdaly se prostě za muže, můj pane. Za obyčejné muže.“

„Mluvíš stále jenom v hádankách!“ vybuchl Dominic netrpělivě.

„Kdepak. To pouze vy jste se rozhodl mou odpověď nepochopit, můj pane. Dokázal vy byste snad dát z lásky celou svou duši ženě, kdybyste byl skálopevně přesvědčený, že ona vás nechce, že vás potřebuje jen k získání pozemků, bohatství a synů?“

„U božích zubů, co je to za pošetilost…“

„Dokázal byste,“ pokračovala stařena nemilosrdně, „milovat jakoukoli ženu? Dokázal byste s ní sdílet i ta nejpečlivěji strážená tajemství své duše?“

Dominic vytřeštil na starou Gwyn nedůvěřivé oči. „Vypadám snad jako hlupák, stařeno? Svou duši bych nesvěřil nikomu, muži ani ženě!“

Staré Gwyn se v očích zatřpytily slzy, ale neskutálely se jí na tváře, pouze se leskly jako teskná jezírka. Strávila na zemi už příliš mnoho let, než aby ještě věřila, že slzami se něco změní.

„V tom případě nebudeš mít žádné syny a já budu odsouzená sledovat zase další generaci, jak prosí Boha za vysvobození z té kletby.“

„Nevěřím ti!“ zavrčel vzpurně.

„V tom případě věř tomuhle: Glendruidské ženy vidí pod smyslnou vábničku širokých ramen a pohledné mužné tváře. Vidí muži až do duše. A právě tenhle hluboký vhled jim lásku neobyčejně ztěžuje, protože i glendruidské ženy jsou pouze ženy.

Pochopit někoho, poznat ho a navzdory tomu poznání ho milovat, to je schopnost obvyklejší u andělů než u lidí. A Meg je žena, ne anděl.“

Dominic na okamžik pevně zavřel oči. V útrobách ho tížil ledový chumáč děsu, protože ta stařena si byla jistá každičkým svým slovem. Žal se jím přehnal jako temná vlna. Bez varování udeřil pěstí zprudka do stolu. Zvonky poskočily a rozcinkaly se. Po tom tichounkém zlatém výkřiku se rozhostilo ticho. Nikdo ho nepřerušil.

Simon se ze stařeny díval na svého bratra a zase nazpátek. Dominic upřeně civěl k podlaze a zdálo se, že horečně přemýšlí.

Ze Simona zvolna vyprchalo všechno napětí. Jakmile se jeho bratr jednou soustředil na cíl, na celém světě neexistoval hrad, město nebo dívka, jichž by se Dominic nezmocnil, ať již silou, nebo lstí.

Nebo i zradou, pokud to jinak nešlo.

Po dlouhých minutách mlčení se Dominic opět zadíval na glendruidskou stařenu. Oči měl jako dva kusy ledu, tvrdé a nesmírně studené. A hlas měl navlas stejný.

„Děkuji ti, stařeno. Otázku dědiců jsi mi objasnila vskutku dokonale.“

Bylo to propuštění a Gwyn to dobře poznala. Lehce pokývla a vytratila se tiše jako dým.

Dominic se obrátil k bratrovi a rázně se zeptal: „Věříš té staré čarodějnici?“

„Tuším, že ona sama věří, že říká pravdu.“

„Přesně tak,“ zamumlal Dominic hořce. „A ve Svaté válce jsem byl svědkem mnoha jevů, kdy právě taková víra způsobila zázraky.“

„Nebo zrušila prokletí?“

Dominic opět vztekle třískl pěstí do stolu, až zvonky úpěnlivě zanaříkaly na protest proti neomalenému vzteku člověka, jenž by si měl právě v téhle situaci zachovat chladnou hlavu.

„Co tedy hodláš podniknout?“ otázal se Simon po chvíli. „Necháš své manželství zrušit z důvodu manželčiny neplodnosti?“

„Ne!“ zapřísahal se Dominic. „To nikdy!“

Tohle vášnivé odmítnutí zaskočilo oba muže stejnou měrou.

„Hrad bychom uhájili, i kdyby se poddaní vzbouřili,“ poukázal Simon. „Kdyby lidé odmítli pracovat pro tebe na polích, může nám otec poslat rolníky z Normandie, má jich beztak víc, než potřebuje. Ti by S chutí přišli na panství, kde by každý dostal vlastní zahradu a vepře k tomu.“

„Pravda.“

Víc už ale Dominic neřekl. Řešení, s nímž přišel Simon, bylo sice přijatelné, ale Dominic ho okamžitě zavrhl. Sám nedokázal přesně určit proč. Uvědomoval si pouze tolik, že šestý smysl ho varuje proti zapuzení glendruidské čarodějnice, jež se stala jeho manželkou.

Dominic se zachmuřeně podíval na drobounké zvonky, jež se tak líbezně chvěly při sebemenším doteku.

Kdyby květiny uměly zpívat…

Kdyby glendruidská čarodějnice uměla milovat…

„Ano!“ vykřikl Dominic nadšeně. „To je ono!“

„Co, můj bratře?“

„Řešení, Simone, je nesmírně jednoduché. Musím tu čarodějnici naučit mě milovat.“

14

Dominie a Simon přešli přes hlavní síň směrem k úzkému rohovému schodišti, jímž se vcházelo do tří ze čtyř hradních věží. Jemné cinkání zlatých šperků přetékajících z Dominikovy dlaně se utápělo v hluku a pokřikování houfu služebnictva, které o překot drhlo a zametalo podlahu v síni.

Jakmile sluhové smetli slámu a rákosí z prken, další se vrhli na podlahu s kbelíky čisté vody, louhu a drsnými kartáči. Hromady špinavého rákosí nanosili k jedné stěně s tím, že je ihned spálí v krbu, v němž sálal mohutný oheň, hltající stále další a další náruče tak snadno hořlavého paliva.

Od jedné pracující skupinky k druhé pobíhal uřícený správce a pobízel všechny ke spěchu a pořádné práci, jen aby byl nový hradní pán co nejspokojenější.

„Aspoň že ten správce ví, kdo je tady novým pánem,“ zabručel Dominic.

„Všichni vědí, kdo je jejich pánem, ale některým dá větší práci to překousnout.“

„V tom případě bych jim doporučoval, aby nepřežvykovali moc dlouho!“ odsekl Dominic, zatímco dlouhými kroky stoupal vzhůru po schodech. „Na spoustu věcí nemám dost trpělivosti, a loudavost a nepořádnost patří mezi ně.“

Točitou chodbou nad schodištěm se rozlehl Šimonův zvučný smích.

„Tvoji rytíři tohle znají velmi dobře, milý bratře. A moc bych se divil, kdyby se to tvá manželka taky nenaučila cobydup.“

„Pokud jde o lady Margaret, nemá se co učit. Dech i tělo jí voní jako jaro. A čistota jejích komnat svědčí o tom, že spíše než ona to byl John, kdo byl zodpovědný za zanedbanost a špínu hradu.“

Těžké kožené boty dusaly do kamene, zatímco oba bratři vytrvale šplhali po pravotočivém schodišti. Kdyby vzal nepřítel hrad útokem, obránci by těžili ze skutečnosti, že rytíři jsou vycvičení bojovat s mečem převážně v pravé ruce. V důsledku toho bylo mnohem snazší schodiště bránit než ho brát ztečí, jelikož při postupu zdola nahoru bránila ráznějším a volnějším pohybům meče zeď. Obránci, ustupující nahoru do věží, by byli ve výhodě, protože by mohli sekat a šermovat bez omezení a po libosti a ostří jejich mečů by téměř vždy mířilo na nepřítele místo na kamennou zeď mohutné věže.

Poslední tři schody zvládl Dominic jediným skokem a chvatně se pustil chodbou, vedoucí ke komnatám jeho manželky. První dvě menší komnaty, jež cestou minul, nechal zcela bez povšimnutí, protože patřily komorným. Jelikož obsazená byla pouze jedna – přespávala v ní Eadith – druhou Dominic přidělil Marii.

Představa setkání s některou z těchto žen Dominika teď nelákala ani v nejmenším. Už stačil dospět k názoru, že Eadith je chamtivá koketka, o níž nelze říct lichotivého nic, než že se udržuje v čistotě. Zrovna tak ani Marie nenabízela zábavnou společnost. Trucovala, protože proud darů a šperků, jimiž ji zahrnoval po odjezdu z Jeruzaléma, zřejmě nadobro vyschl.

Dominic si poněkud hořce uvědomil, že k Meginu kouzlu patří i skutečnost, že se dychtivě nesnaží zjistit obsah malých těžkých truhliček, jež s sebou přivezl do hradu. Po pravdě, pokud šlo o Dominika, jako by se nesnažila zjistit vůbec nic.

To ji víc zajímaly ty proklaté rostlinky.

Vyškubla mu je tak zuřivě, jako by hájila vlastní mladé. Ještě pořád mu připadalo k nevíře, že šla takovou dáli přes bažiny a vřesoviště – a riskovala tím nepochybný manželův hněv – jen aby sesbírala pár kousků zeleně. Pro její čin se však jiné vysvětlení nenabízelo.

Dominic byl nesmírně zvědavý, jestli to několikahodinové mlčení neprobudilo v Meg chuť konečně si s ním popovídat. Navíc by ho zajímalo, zda zlaté šperky v jeho nice rozzáří Meg v očích vstřícné světélko, navzdory hněvu, že nepodlehl jejímu kouzlu tak očividně jako všichni obyvatelé blackthornského hradu.

Dveře do Megina pokoje byly zavřené. Dominic na ně netrpělivě zaklepal.

„Otevřete, madam!“ křikl. „Přišel váš manžel!“

Žádná odpověď.

Podruhé Dominic přímo zabušil. „Lady Margaret! Otevřete dveře!“

Zevnitř se neozval ani hlásek.

Dveře se pod údery Dominikovy pěsti málem vylomily z pantů. „Otevřete ty proklaté dveře, nebo je vylomím!“

Dveře se otevřely.

„Manželko, račte si jednou provždy zapamatovat, že vůči svému choti budete projevovat aspoň tu nejzákladnější slušnost…“

Dominic se zarazil, jelikož si uvědomil, že dveře se rozletěly pod jeho mocnými údery, nikoli proto, že by je otevřela jeho manželka. Rázně vkročil do komnaty.

Byla zcela prázdná.

„U božích zubů!“ zavrčel a mrštil šperky na Meginu postel. „Ta čarodějnice tu není!“

Dominic vběhl do sousední komnaty, jež původně sloužila jako místnost pro malé dítě. Podle všech známek tu Meg trávila mnoho času sezením u okna nad výšivkou, zatímco poslouchala zvuky a hlasy z nádvoří a podhradí.

„Nic!“ oznámil Dominic dřív, než se Simon stačil zeptat.

Oba muži rychle prohledali všechny prostory vyhrazené pro hradní paní – lázeň, záchod, další komnaty. Nikde nebylo ani živé duše.

Společně seběhli po schodech na nádvoří a odtud rovnou k bráně. Muž, který tam držel hlídku, se tvářil velmi znuděně.

„Odešla lady Margaret z hradu?“ udeřil na něho Dominic.

„Neodešla!“ odvětil rytíř s neskrývaným překvapením. „Nakázal jste mi pane, že za hradby smí pouze ve vašem doprovodu!“

Dominic zavrčel kletbu.

„A co komorná naší paní?“ naléhal Simon. „Ta neodešla?“

„Nikoli, pane. Jen několik služebných, a věřte mi, že každou jsem si prohlédl zvlášť pozorně.“

„O tom nepochybuju,“ uryl Dominic.

On i Simon věděli, že rytíře ještě brní uši po tom láteření, kterého se jim od Dominika dostalo za to, že ve „služebné“, jež ráno odešla z hradu, nepoznali lady Margaret.

„Co teď?“ povzdechl si Simon. „Mám najít Eadith?“

Dominic se ušklíbl. I když tu mladou ženu s chamtivým a všetečným pohledem upřímně nesnášel, kdo jiný než ona by mohl vědět, kde je Meg?

„Kde ji hledat nejdřív?“ zeptal se nešťastně. „U rytířů na cimbuří, nebo u rytířů v jejich společné komnatě?“

„Začíná to vypadat na bouřku.“

„Takže na cimbuří nebude,“ usoudil Dominic. „Eadith si potrpí na flirt, ale na studený liják určitě ne.“

„A které děvče ano?“ popíchl ho Simon. Dominic jen něco zabručel.

V tichu vřícím Dominikovým vztekem a zoufalstvím zamířili oba muži do komnat, v nichž byli ubytovaní rytíři. Od chvíle, kdy z hradu odjel Duncan a jeho Reeverové, trávila Eadith spoustu času vyhlížením z hradeb – a koketováním s rytíři, kteří zrovna měli hlídku.

Pokud však nebylo příznivé počasí, potloukala se v přízemní chodbě hradu, odkud nebylo daleko ke studni ukryté v základech, a předstírala, že kontroluje, zda služebné nosí vědra s vodou opatrně a zbytečněji nerozlévají – ovšem ve skutečnosti číhala před komnatami vojáků, jež byly v těsné blízkosti.

Široká a dlouhá přízemní chodba i komnaty zvučely hlasy, smíchem a zvuky, jež vydávali rytíři, pážata a jejich zbroj. Do toho se ozývalo rytmické prozpěvování sluhů, kteří rumpálem vytahovali vědra s vodou z přehluboké studny. Mezi mužskými hlasy bylo prajednoduché rozeznat škádlivý ženský smích.

Když se Dominic se Simonem vynořili z věžního schodiště v přízemí, první, co spatřili, byla Eadith stojící v těsné blízkosti Thomase Siláka, ale hned za ním vykukovala i Marie. Obě ženy se očividně snažily polapit rytířův pohled – a zřejmě i ruce.

„Možná bys mohl ušetřit a nedržet Marii a tu druhou koketku dál na hradě,“ poznamenal Simon.

Dominic pravil pouze: „Marie si bude na živobytí vydělávat šitím, a začne s tím teď hned!“

„A Eadith?“

„Některé ženy se jako děvky rodí i umírají.“

Thomas zaslechl blížící se pánovy kroky mnohem dřív než obě ženy. Obrátil se, spatřil výraz v pánově obličeji a naráz pochopil, že je zle.

„Sire Thomasi,“ spustil Dominic bez úvodu, „ve zbrojnici je snad metrák rzi. Když už necvičíte své muže naskakovat na cválajícího koně a šermovat i levou rukou, jistě byste mohl dohlédnout na to, že zbrojnice bude uvedena do dokonalého stavu.“

„Jistě, můj pane!“ vyhrkl Thomas a neochotně odtáhl mohutnou tlapu z Eadithina boku. „Kdy mám začít?“

„Okamžitě. Sestavte seznam všeho, co budete k práci potřebovat, a zítra ráno mi ho předložte.“

„Jak poroučíte, pane.“

Thomas si upravil plášť, jenž mu předtím Marie hbitými prstíky rozvázala, zamrkal na obě ženy a odešel.

„Marie!“ pokračoval stejně přísným hlasem Dominic.

Tmavovlasá žena na něho upřela oči stejně černé, jako měl Simon. Ladně přistoupila až těsně k Dominikovi a nijak se neskrývala se svou nadějí, že pán ji opět obdaří svou smyslnou milostí.

„Ano, můj pane? Tak vy jste vážně nezapomněl na svou věrnou Marii?“

„Pokud jde o šití a vkus, jsi velmi schopná. Dohlédneš na doplnění šatníku mé paní. Můžeš volně vybírat z hedvábí, jež jsem dovezl z Jeruzaléma, a navíc v truhlách najdeš i látky z Normandie a Londýna. Pokud bys ke své práci něco potřebovala, okamžitě mě vyhledáš.“

Marie podrážděně stiskla plné rty, ale pronesla pouze: „Ano, můj pane.“

„Moc práce s tím mít nebudeš,“ sykla Eadith na Marii, sotva se Dominic obrátil k odchodu. „Lady Margaret se nezajímá o nic než o svou bylinnou lékárnu a zahrady.“

„Marie!“ ozval se ještě Dominic. Vůbec nezvýšil hlas, ale Marie okamžitě znehybněla. „Když v šití odvedeš dobré dílo, odměním tě kusem hedvábí na tvoje vlastní šaty. Pamatuj si to!“

Marie se blaženě usmála a řekla: „Neexistuje nic hedvábnějšího než pánova ústa na mém těle.“ Dominic se zasmál. „Tak běž, děvče!“ Pohled, který Marie svému pánovi věnovala, byl plný vzpomínek. Naklonila se těsně k němu a tiše ho oslovila – ovšem ne tak tiše, aby ji nezaslechli i ostatní.

„Až vás konečně omrzí ta zahradnice, kterou jste si musel vzít za manželku, přijďte prosím za mnou, pane. Mé tělo vás přivítá vůní vášně, nikoli trávy a hlíny. A pokud se vám tahle vůně nebude líbit, můžete mě celičkou vykoupat ve své vlastní.“

„Běž!“ opakoval Dominic, ale neznělo to nijak stroze. S náznakem úsměvu sledoval, jak Marie odchází na konec chodby. Jemná vlna jejích šatů jí obkreslovala každičkou křivku zralých ženských tvarů a při každém kroku se jí boky zhouply v němé, avšak jednoznačné výzvě.

„A pokud jde o tebe,“ obrátil se Dominic k Eadith, „kde je tvá paní?“

„Nemám tušení, pane,“ odvětila Eadith pohrdavě. „To jste ji zase tak rychle ztratil?“

Simon nad pošetilostí té mladé ženy jenom zamžikal. Skutečnost, že Dominic se choval k hradním lidem slušně, ještě neznamenala, že si nechá líbit drzost.

„Máš nějaké příbuzné?“ vyzvídal Dominic zdvořile.

„Myslíte tady, na hradě?“

„Ano.“

Eadith zavrtěla hlavou.

„Máš chuť vstoupit do kláštera?“

„To nemám!“ vyhrkla Eadith překvapeně.

„V tom případě tě zřejmě musím živit dál na hradě čistě z lidského milosrdenství. Proto tedy, děvče, budeš dohlížet na pořádek v kuchyni a ve spíži.“

Eadith se zatvářila šokované. „Přikázala to snad Meg?“

„Copak já vím?“ podivil se Dominic s falešnou líbezností. „Jak jsi mi ráčila laskavě připomenout, pořád ji ztrácím z dohledu. Ale na tom, co by řekla či neřekla moje žena, vlastně ani nezáleží. Tady na hradě jsem absolutním vládcem já.“

Eadith zesinala jako křída. Do očí jí vhrkly slzy zoufalství.

„Přehnala jsem svou opovážlivost, pane. Odpusťte. Těch posledních pár dní mě nesmírně rozrušilo,“ chrlila ze sebe, jako by ji táhli na šibenici. „No jen si to vezměte, smrt lorda Johna a svatba a vyhnání sira Duncana a pohled na Normany, jak se roztahují…“

Eadith se zarazila, protože si uvědomila, že se právě dopouští další urážky.

„Chápu, že podřizovat se normanskému pánu je pro tebe těžké,“ připustil Dominic klidně, „vždyť právě Normani ti zabili otce.“

„Ano, pane,“ přisvědčila Eadith šeptem. „Ale dokonce i bratry a manžela.“

Eadithiny prsty si mimoděk pohrávaly se zlatou broží, kterou jí pán před svou svatbou daroval.

„Válka však skončila!“ připomněl Dominic důrazně. „Pokud chceš i nadále pokračovat v boji, musíš odejít na jiný hrad.“

Eadith zděšeně vykřikla, svezla se na kolena a sepjala ruce nad hlavou.

„Ne, prosím vás, můj pane! Dovolte mi zůstat, dokud…“ Nedořekla, zato začala Dominikovi hltavě líbat ruku.

„Dokud?“ pobídl ji Dominik.

„Nemám jiný domov. Nestojím o jiný domov. Snažně vás prosím, pane, dovolte mi zůstat, dokážu vám svou oddanost a udělám cokoli, jen abych si své živobytí zasloužila!“

Dominic měl sto chutí osvobodit si ruku, na kterou Eadith sázela vlhké hltavé polibky, protože bylo zřejmé, že komorná je zamýšlí jako výzvu ke svádění. Přesto se Dominic neodtáhl, jelikož se už dávno poučil, že zbrklost je špatný rádce.

„Cokoli?“ opakoval tiše.

„Přesně tak, pane,“ přisvědčila mladá žena a pečlivě před ním uhýbala očima.

„V tom případě vstaň a pověz mi, jaká jsou oblíbená místa mé manželky.“

Eadith však na důkaz své pokory zůstala klečet a tiskla si Dominikovu ruku k plným ňadrům.

„Zahrada,“ vypočítávala, „ptačí kotce, stáje…“

„Myslím uvnitř hradu!“ přerušil ji Dominic a se špatně skrývaným odporem si osvobodil ruku.

„Bylinná lékárna, kaple a lázeň,“ odvětila Eadith. Potom lstivě dodala: „Má paní a Duncan vychutnávali především lázeň. Je tam značné soukromí a mýdlo mé paní je hebké jako labutí peří.“

Tu si však Eadith povšimla výrazu v Dominikově tváři a pochopila, že touhle zprávou se novému pánu nikterak nezavděčila.

„Omlouvám se, pane,“ zajíkla se spěšně. „Jsem si jistá, že všechno probíhalo ve vší nevinnosti.“

„Běž se podívat do kaple,“ procedil Dominic mezi zuby k Simonovi. „A Eadith vezmi s sebou.“

Než kterýkoli z nich stačil něco namítnout, Dominic se obrátil na patě a rozběhl se na opačný konec chodby, odkud vedly schody ještě níž, do chladných a studených prostor bylinné lékárny, ukryté v zadní části hradu, kde se základy mohutné budovy nořily hluboko do skály. Ze stojanu vyškubl pochodeň a přidržel ji u svíčky, jež vždy hořela u vchodu do těchto hradních prostor. Pochodeň vzplanula kalnou oranžovou září, jež svědčila o tom, že kdosi ji nasmolil jen velmi ledabyle.

Vzduch byl studený, vlhký a prosycený vůní uzeného masa a bylinek. Dominic chvatně kráčel nerovnou chodbou a měl co dělat, aby nevybuchl vzteky při představě, jak Meg s Duncanem dovádějí v lázni při milostných hrátkách. Marně si namlouval, že mu to nemůže vadit, protože tohle všechno se dálo ještě předtím, než se Meg stala jeho ženou.

Ale sám sobě nedokázal uvěřit.

Tu náhle Dominika z jeho vzteku vytrhla nečekaná vzpomínka. Meg byla s Duncanem kdysi zasnoubená! Král odmítl manželství povolit a následně zavrhl i všechny další svazky, které John pro svoji dceru vymyslel. Vzhledem k tomu nebylo divu, že dívka hledala útěchu a rozkoš u muže, k němuž ji vázalo „silné citové pouto“.

Dominic sám nebyl ani zdaleka takový světec, aby mohl manželce vyčítat, že jednala podle nutkání své smyslné povahy. Přesto představa Meg, ležící slastně a odevzdaně Duncanovi na klíně a dovolující mu plenit bohatství svého ženství, v něm vyvolávala takovou zuřivost, že se bezmála zalykal.

Aby se myšlenkami odpoutal jinam, snažil se všímat si stavu místností a prostor, jež se otvíraly po obou stranách chodby. Všechny byly úhledně upravené a uklizené, a to zřejmě dávno před jeho příchodem na hrad.

Věřím, že tohle je Megino dílo, přiznal si Dominic v duchu. Na čistotu dbá jako kočka. Škoda jen že je na mně nezávislá stejně jako kočka. Není schopná poslechnout ani ten nejjednodušší rozkaz.

Dominic se shýbl a prošel nízkým vchodem do bylinné lékárny. Než se stačil napřímit, dolehl k němu Megin hlas. Stála zády k němu a cosi tloukla v hmoždíři u dlouhého kamenného stolu, který jako by vyrůstal přímo ze země.

„Ať už sem přišel kdokoli,“ vyhrkla Meg, aniž by se ohlédla, „nechte tu pochodeň prosím venku. Znečistí v lékárně vzduch. Kolikrát musím vám, obyvatelům hradu, tohle ještě připomínat?“

„A kolikrát vám musím připomínat, že máte zůstat ve svých komnatách?“ odsekl Dominic.

Meg se prudce obrátila. V široce vytřeštěných polekaných očích se jí zrcadlil chvějivý plamen pochodně, který jí barvil pleť do stejně zlatavého odstínu, jaký mělo zlato, jež nahoře Dominic zhnuseně odhodil na její postel.

„Vy!“ vydechla. „Co tady pohledáváte? Tohle je moje komnata!“

„Nikoli, madam! Hrad a všechno, co je v něm, patří mně!“ odsekl Dominic stroze. „Myslím, že byste udělala velmi dobře, kdybyste na to nezapomínala.“

Meg se chvatně obrátila k hmoždíři a začala opět roztloukat jeho obsah. Mrkla po pravidelně kapajících vodních hodinách a přizpůsobila kapkám rytmus úderů.

„Mluvím s vámi, má paní!“ zasyčel Dominic, jenž musel napnout všechny své síly, aby se ovládl.

„Však já vás slyším.“

„A slyšela jste mě také, když jsem vám nakázal, že máte zůstat ve svých komnatách, dokud za vámi nepřijdu?“ Ticho.

„Odpovězte mi!“ vyštěkl Dominic. „Jistě, slyšela jsem vás.“

„Tak co děláte tady?“

„Bylinná lékárna patří k mým komnatám,“ odpověděla Meg.

„Nepokoušejte mou trpělivost!“

„Jak bych mohla?“ zamumlala Meg. „Vždyť žádnou nemáte.“

Dominic, jenž se svou trpělivostí pyšnil, najednou zjistil, že mu skutečně došla. Třemi dlouhými skoky přelétl místnost a popadl Meg za loket.

„Těch hloupostí už bylo dost!“ usekl podrážděně. „Před líohem jste mi slíbila poslušnost, mně, svému manželovi. A u všech všudy, vy tomu slibu dostojíte! Ať už jste ve svých komnatách, madam!“

„Hned,“ vydechla Meg, „ale to listí je třeba ještě chvíli roztloukat.“

Dominic se nedohadoval, pouze se obrátil ke dveřím a vlekl Meg za sebou.

Když Meg pocítila, že ji Dominic táhne od kamenného stolu, ani ona se nesnažila dohadovat. Vlastně ani nepřemýšlela. Strach, jenž v ní číhal už od samého rána, v ní vybuchl jako černá sopka a zatemnil jí mozek sazovitým oblakem. Zkusila se Dominikovi vytrhnout, zběsile se svíjela jako liška v železech.

„U božího jména, co má tohle…,“ zamumlal.

Meg pustila paličku hmoždíře a začala drásat Dominikovy prsty ve snaze vypáčit je od své paže. Jeden po druhém zoufale rvala, jako by jí šlo o život.

Ale marnost nad marnost. Dominic byl nesrovnatelně

silnější než ona.

„Přestaňte sebou takhle házet, než si ublížíte!“ napomenul ji zostra.

„Pusťte mě!“

„Nepustím, dokud nebudete zpátky ve svých komnatách.“

„Ach ne!“ skoro zavyla Meg. „Musím přece dodělat, co jsem začala!“

Dominic přesunul svůj stisk s rychlostí blesku z lokte k Meginu pasu. Než se stačila vzpamatovat, zvedl ji do vzduchu. Bezmocně kopala jako pták polapený do sítě. Nedokázala myslet na nic jiného než na to nenahraditelné listí, jež musí okamžitě rozdrtit, než závadné a ztratí svou sílu. Bojovala se zběsilostí, jež by působila komicky, kdyby neděsila mlčením.

Pochodeň poskakovala nahoru a dolů, jak se Dominic snažil udržet Meg jednou rukou. Kalný plamen se několikrát nebezpečně přiblížil k jejím očím, vlasům, tvářím. Nevšímala si toho. Rouška z hlavy i čelenka jí slétly a kadeře se jí divoce rozsypaly po ramenou jako temný oheň.

„U božích zubů!“ syčel Dominic podrážděně. „Vy malá hlupačko, vždyť se popálíte!“

Meg jako by ho neslyšela. Jazyk nahého plamene jí olízl křehké zápěstí, když se pokusila zaútočit na Dominikovu nechráněnou tvář. Se zuřivým zaklením pustil pochodeň a nechal ji zhasnout na podlaze.

Jakmile si uvolnil ruce, přemohl Dominic Meg už bez potíží. Než se stačila vzpamatovat, přitiskl ji zády ke stěně, jednou rukou jí přidržel zápěstí nad hlavou, druhou ji uchopil za bradu a stehna jí sevřel mezi svými koleny. Meg nemohla dělat o moc víc než dýchat.

Dominic se díval své manželce do pološílené tváře a lámal si hlavu otázkou, co Meg posedlo. Čekal, že Meg bude zaručeně prosit, bude se přít, ale půjde za ním, i když trucovitě. Pokud ale s něčím nepočítal, pak s tím, že se na něho vrhne jako dračice.

Meg se pozvolna přestala zmítat. Upírala na něho horečný pohled a snažila se naplnit si plíce vzduchem navzdory tomu, že ji ke stěně drtivě tiskla Dominikova hruď.

„Už jste skončila?“ otázal se Dominic s jízlivou zdvořilostí.

Meg jen nešťastně přikývla.

„V tom případě půjdeme do vašich komnat a…“

Dominic nedořekl, jelikož ucítil, že Meg se opět celá napjala. Jako by očekávala úder.

„Když vás pustím, začnete se mi znovu vzpouzet, nemám pravdu?“ otázal se.

Meg neodpověděla. Ani nemusela. Její křečovitě napjaté tělo bylo výmluvné ažaž.

Zmatený Dominic si prohlížel manželku ve světle vonných, čisťounkých plamenů svíček. Z tohoto souboje sil vyšla Meg poražená a věděla to stejně dobře jako on. A stejně dobře oba věděli, že jakmile jí uvolní ruce, začne s ním bojovat nanovo.

Následovalo dlouhé ticho prodchnuté napětím. Dominic zkoumal Meginy pozorné zelené oči. Náhle si připomněl počáteční příčinu jejich půtky.

„Jen tak mimochodem, vy drtíte to listí, které jste nasbírala dneska ráno?“ zeptal se zvědavě.

„Ano,“ přisvědčila šeptem. A potom ze sebe vychrlila prosbu: „Prosím, dovolte mi to dokončit. Je to důležitější, než si myslíte. Musím lék připravit, než listí ztratí sílu.“

„Proč?“

„Nevím,“ přiznala Meg. „Vím jen tolik, že to musím udělat, jinak blackthornský hrad potká příšerné neštěstí.“

Dominic naklonil hlavu k rameni, jako by naslouchal šeptání vnitřního hlasu. Zaslechl však jen tiché ukapávání vody na nedalekém kamenném stole. Obrátil se a spatřil stříbrnou misku na ebenovém stojanu vodních hodin. Voda ukapávala v pravidelném rytmu.

„Jde o glendruidskou záležitost?“ otázal se manželky, která mu každou další hodinou jejich známosti připadala stále nepochopitelnější.

„Ano.“

„Stará Gwyn se dnes ráno zmínila o nebezpečí. O něčem, co pouze vytušila. Tvrdila, že vy jste to zřejmě vycítila také.“

Meg důrazně přikývla.

„Ale o jaké nebezpečí se jedná?“ vrtěl Dominic hlavou. „Nevím. Opravdu nevím.“

Dominic zavrčel: „Jak se zdá, moc toho nevíte, glendruidská čarodějnice. Nebo mi to prostě nechcete říct?“

„Já… měla jsem sen,“ svěřila se Meg tiše. „Bylo v něm nebezpečí, které neumím pojmenovat. A potom jsem spatřila listí této rostliny. Pochopila jsem, že když ho natrhám, nebezpečí odvrátím. Snažně vás prosím, sire Dominiku! Dovolte mi dokončit, co jsem začala. To listí nemohu nahradit nejméně po dva týdny, kdoví jestli ne po celý měsíc. Prosím.“

Meg úzkostlivě pozorovala Dominika s vědomím, že její budoucnost – a budoucnost celého blackthornského hradu – závisí na jeho ochotě a pochopení. Na jeho schopnosti jí odpustit, i když jeho trpělivost končila daleko za hranicemi trpělivosti většiny jiných mužů.

Než Dominic odpověděl, Meg stačila jeho slova vytušit. Přestal ji drtit tělem jako žalářník, náhle se k ní tiskl spíše smyslně než panovačně a pohněvaně. A zčistajasna si uvědomila, že se jí po celé délce těla dotýkají mužné obrysy jejího statného manžela.

„Uzavřeme tedy spolu dohodu?“ otázal se jí Dominic zastřeně. „Co mi dáte výměnou za to, že vám dovolím dokončit výrobu vašeho glendruidského lektvaru?“

„Vy ode mě nechcete nic jiného než syna,“ povzdechla si Meg a snažila se zahnat ze svého hlasu hořkost. „Jenže dát vám ho, to zkrátka není v mých silách.“

Dominic přimhouřil oči, jako by se v něm svářil hněv, žalostné pobavení a vypočítavost.

„Jenže mezi mužem a ženou jde o víc než o pouhé plození dětí,“ připomněl důrazně.

„Vážně? Přede mnou jste se o tom ještě nezmínil.“

„Pravda,“ přisvědčil Dominic. „V téhle věci jsem se dopustil chyby.“

„Pane?“ podivila se Meg.

„Jmenuji se Dominic,“ opravil ji a přejel jí rty přes ústa. „Chtěl bych si poslechnout, jak říkáte tohle jméno.“

„Dominic…“

Vychutnával teplý šepot toho slova na svých rtech. „Tak tohle jste zvládla nesmírně dobře, vy moje sladká čarodějnice.“

A Dominic se pomaloučku, téměř neochotně odtáhl tělem od Meg.

„Ale dlužíte mi laskavost. Můžu si sám vybrat, co to bude a kdy to bude,“ připomněl jí chraptivě. „Platí?“

„Jistě.“

„Vy souhlasíte tak rychle? Copak se nebojíte, že si vymyslím něco hrozného?“

„Nebojím,“ vyhrkla Meg s úzkostí a ohlédla se po kamenném stole, kde voda nemilosrdně odkapávala do nádržky. „Teď se bojím jen o to listí. Jestli tu práci co nejrychleji nedokončím, všechno vyjde nazmar.“

„V tom případě polibek na zpečetění naší dohody.“

„Teď?“ podivila se.

„A proč ne?“

Meg začala chvatně vysvětlovat, protože netušila, kolik času jí ještě zbývá: „Než s líbáním skončíme, uběhne spousta času a mně se budou klepat ruce. Po vašem líbání se mi zatočí hlava.“

Jakmile Dominic pochopil, co Megino přiznání znamená, smyslně se usmál. Palcem zlehka objel obrys Megina spodního rtu.

„A po Duncanově?“ zašeptal.

„Po Duncanově?“ opakovala nechápavě Meg. „Co zrovna on má u všech všudy mít společného s líbáním? Jeho vinou se mi v mozku nikdy takhle nezatmělo.“

„A se mnou ano?“

„Vy víte, že ano,“ potvrdila zoufale. „Právě jsem vám to řekla. A jestli mě nepřestanete palcem hladit po rtu, tak vás kousnu!“

„Kam? Sem?“

Při těch slovech si Dominic přitáhl jednu z Meginých polapených rukou k ústům a s nesmírnou něhou jí skousl kořen palce. Odměnila ho kratičkým smyslným zajíknutím.

„Ach, hned přestaňte, prosím,“ žadonila. „Musím mít klidné ruce.“

Dominic se snažil nedat nad Meginou reakcí najevo svoje potěšení, ale hanebně selhal. Pustil Meg a rozesmál se tak hlučně, až se kamenné prostory rozezvučely.

„Tak tedy dokončete svou práci, krásná čarodějko. Pak se vrátíme do vašich komnat a probereme spolu podmínky vašeho zajetí.“

Sotva Dominic dořekl poslední slovo, nakoukl do lékárny nízkým klenutým vchodem Simon.

„Je tady?“ vyptával se.

„Ano, je,“ odvětil Dominic pořád ještě hlasem plným smíchu. „Pojď, počkáme venku. Ta tvoje pochodeň by znečistila vzduch v Megině lékárně.“

Na chodbě věnoval Simon bratrovi prapodivný pohled. „To děvče musí být namouduši čarodějnice.“

Dominic něco tázavě zabručel, ale vyznělo to docela spokojeně.

„Když jsme se rozcházeli, vzteky bys ji nejradši zabil,“ pokračoval Simon, „a za chvíli tě přistihnu, že se řehtáš jako malý kluk.“

Dominikův úsměv vyvedl Simona z míry.

„Tohle je vážná věc!“ připomněl Simon.

„Proč? Copak se nemůžu smát jako jiní lidé?“

„Očarovala tě!“ prohlásil Simon bez obalu. „Přesně jak předpovídala Eadith!“

„To očarování je však úžasně sladké,“ nepřestával se usmívat Dominic.

„U boží krve, tys vážně očarovaný! Dávej si pozor na duši, bratříčku, jinak se Duncan z Maxwellu co nevidět zmocní zradou toho, co nedokázal získat silou!“

15.

Meg odnesla pevně zazátkované láhve hradními chodbami a uložila je do svých komnat. Za normálních okolností by nechala lék dozrát v temnotě lékárny, ale měla strach pustit ho z dohledu.

Dominic se směsicí podrážděnosti a pobavení sledoval, jak Meg otvírá tajný panel v dřevěné přepážce, rozdělující její komnatu na ložnici a denní pokoj. Uložila láhve do tajného výklenku, panel opět zavřela a dlouze a úlevně si vydechla.

„Neprozradíte nikomu, kde je ta láhev, viďte?“ vyhrkla úzkostlivě a obrátila se k mlčícímu muži, který ji cestou z lékárny sem sledoval na každém kroku.

Dominic pokrčil rameny a zavřel za sebou dveře. „Hodně na tom záleží?“

„Kdyby se s láhvemi něco stalo, nemohla bych lék nahradit nejméně čtrnáct dní. A to už by mohlo být příliš pozdě.“

„Proč? Pro koho je určený?“

Meg horečně uvažovala, snažila se odhadnout, kolik toho může Dominikovi přiznat bez toho, že by porušila slovo dané staré Gwyn. Po krátkém váhání konečně odpověděla, přičemž pečlivě volila slova, protože nesnášela lhaní.

„Některé z mých léků jsou velmi silné. Když se špatně nadávkují, mohly by i zabít. Tohle,“ ukázala Meg bradou směrem k ukryté láhvi, „je protijed najeden z mých nejmocnějších léků na ztišení bolesti. Po Johnové smrti jsem vyrobila další dávku léku, je tedy logické připravit k němu i protijed.“

„Pro koho?“

„Nerozumím otázce.“

„John je už po smrti. Komu jste tedy připravila tak nebezpečný lék?“

Při tak přímé otázce Meg zamžikala. Opět se snažila nelhat a přitom neprozradit pravdu.

„Jak jsem viděla, vaši rytíři a zbrojnoši se cvičí ve zbrani velice usilovně. Dříve či později se někteří z nich navzájem poraní. Takhle aspoň budu připravená okamžitě jim pomoci.“

Dominic se předlouze zadíval do těch glendruidských očí, z nichž čišela neskrývaná úzkost. Měl podezření, že mu nepověděla všechno, ale současně si uvědomil, že jen těžko zjistí, jak se věci mají ve skutečnosti.

„Nepovím to nikomu s výjimkou Simona,“ prohlásil Dominic nakonec, „ten už beztak ví, že jste ty láhve odnesla sem, do svých komnat.“

„Dohlédněte však, ať si to nechá pro sebe.“

Dominic přikývl. Potom se ponuře usmál.

„Takže to už mi dlužíte dvě laskavosti, manželko.“

Meg se při tom Dominikově smyslném a přitom vítězoslavném tónu zarděla.

„Máte pravdu, pane.“

Nervózně se obrátila k ohni, aby prohrábla uhlíky. Dominic přihlížel, jak odhrnuje popel stranou. Čím více doby trávil se svou manželkou, tím netrpělivěji čekal, kdy se dostaví její měsíční krvácení, aby směl do jejího něžného hebkého těla vsadit sémě budoucího mocného rodu. Ladnost jejích pohybů ho bolestivě vzrušovala.

A z jejích hbitých prstů vyčetl, že hojení podobné bolesti patří k úkolům, jež plnívá často.

„Eadith si na své živobytí téměř ani nevydělá,“ prohodil zhnuseně.

„Co tím myslíte, prosím?“

„Vaší komorné plnění úkolů příliš času nezabere.“

„Někdy je mnohem snazší udělat něco sám než zdlouhavě vzkazovat pro služebnictvo, můj pane. V každém případě, kdyby naživu zůstal její otec či manžel, Eadith by nemusela dělat komornou. Všemožnými způsoby se snažím šetřit její pýchu.“

„Ale co se stalo s jejími rodinnými pozemky?“ vyzvídal Dominic.

„Navlas totéž, co se stalo s celou naší Anglií – Vilém a jeho synové je zabrali a rozdělili mezi své normanské rytíře.“

Dominic pozorně naslouchal, ale v Megině hlasu nezaslechl nic z té nenávisti, jíž překypoval Eadithin hlas, když mluvila o Normanech – nenávisti, kterou pociťoval nejeden sloužící na blackthornském hradě, a to navzdory své lásce k Meg. Ne snad že by se Dominic setkal s otevřenou neposlušností a s neuznáním jeho role nového pána, jak tomu bylo v Duncanově případě. Meg hovořila věcně, jako by sčítala ovce v ohradách. Dokonce ani nevzhlédla od tepaného koše se dřevem, v němž se přehrabovala a hledala vhodné poleno do krbu.

„A proč vy sama nechováte takovou nenávist k Normanům jako mnozí zdejší lidé?“ otázal se Dominic.

„Někteří z Normanů jsou krvežízniví a nemilosrdní surovci,“ sdělila mu Meg rázně svůj názor a vytáhla z koše dubový špalek.

„Jenže totéž by se dalo říct o lidech ze Skotska, Svaté země i Španěl,“ poukázal Dominic.

„Pravda,“ přisvědčila Meg a sledovala, jak drobné jazýčky ohně lačně olizují poleno, jež právě položila na oheň. „Krutost neuznává hranice zemí ani rozdíl ras.“

Dominic přistoupil k lůžku a zvedl dlouhý zlatý řetěz s jemňounce cinkajícími zvonky. Meg se k němu obrátila, okouzlená tou líbeznou hudbou.

„Co je to?“ zeptala se.

„Svatební dar pro moji novomanželku.“

Meg vstala a přistoupila těsně k němu, přilákaná zlatými hlásky zvonků.

„Vskutku?“ vyhrkla překvapeně.

„Budete je nosit, nebo si to musím vyžádat jako jednu z těch dlužných laskavostí?“

„Proč se tak ptáte? Jsou nádherné, samozřejmě že je budu nosit.“

„Ale tu brož ode mě jste si na svatbu nevzala,“ připomněl jí.

„Glendruidské dívky smějí před svatbou nosit výhradně stříbro.“

Dominic se významně podíval na Meginy dlouhé šaty. Neměla na nich jedinou ozdobu. „Ale teď už jste vdaná.“

Meg si rozvázala svrchní šat a ukázala Dominikovi, že brož má připnutou ke spodnímu živůtku, těsně pod hrdlem.

„Ach,“ vydechl Dominic. „Už vidím.“

Co viděl, to byla Megina hrdě se dmoucí ňadra a jemný důlek mezi klíčními kostmi.

„Závidím mému daru,“ pronesl šeptem.

Zmatená Meg zvedla oči k cizinci, který byl současně i jejím manželem. „Závidíte, pane – ech – Dominiku? A proč?“

„Může vám bez zábran ležet mezi ňadry.“

Meginy lícní kosti se naráz zbarvily doruda. Zapnula si šat prsty, jež náhle ztratily všechnu obratnost.

Dominic se na ni díval s úsměvem, jenž jí vyrážel dech. Odkašlala si a ukázala na dlouhé řetězy, jež mu visely z dlaně.

„Jak je mám nosit?“ vyhrkla chvatně.

„Ukážu vám to.“

S mužnou elegancí, která Meg tolik okouzlovala, Dominic před ni poklekl.

„Opřete si chodidlo o moje stehno!“ poručil.

Meg váhavě poslechla. Pod lemem šatů cítila, jak se jí kolem kotníku sevřely silné teplé prsty. Polekaně vyjekla a snažila se nohu odtáhnout, ale Dominic ji držel pevně. Ten stisk ji poutal a současněji i blažil.

„Jen klid,“ chlácholil ji manžel. „Nemáte důvod se bát.“

„Je to trochu zneklidňující,“ přiznala. „Ty doteky?“

„Ne. Vědomí, že muž, jehož znám sotva pár dní, má právo dotýkat se mě kdykoli a kdekoli se mu zachce.“

„Zneklidňující,“ opakoval Dominic zamyšleně. „Máte ze mě strach? To proto jste utekla do lesa?“

„Počítám sice s tím, že až budu ležet pod vámi, pocítím bolest, ale ne, z toho důvodu jsem neutekla.“

„Skutečně jste šla pro ty drobné lístky na váš odvar?“ kroutil hlavou.

„Ano.“

Zvonky tichounce cinkaly, když Dominic ovíjel řetěz kolem Megina kotníku a zapínal sponu. Vyzkoušel, zda pevně drží, a potom dlaní pohladil Meg po lýtku. Slyšitelně sykla. Nepatrné škubnutí tělem rozezvučelo zvonečky do tichounké melodie.

„A proč čekáte bolest, až spolu budeme ležet?“ vyzvídal Dominic a pokračoval v pomalém hlazení. „To je pro vás tak obtížné přijmout muže?“

„Přijmout? Jak to myslíte?“

„Do těla.“

Meg hlasitě vydechla. „Nevím. Eadith mi tvrdila, že v tom není pranic příjemného.“

Dominikovi znehybněla ruka, ale po chvilce se vrátila k tomu pomaloučkému něžnému laskání.

„A přesto flirtuje na každém kroku,“ podivil se.

„To je práce, ne rozkoš. Shání manžela. Stejně tak jako vy sháníte dědice.“

Dominic byl příliš zkušený taktik, než aby popíral očividnou pravdu. Prostě jen napřel pozornost jiným směrem, zmátl soupeře, nedopřál mu vědomí třeba jen chvilkové převahy.

„Líbí se vám, když vás takhle hladím?“ vyzvídal a se smyslnou něhou stiskl Meg lýtko.

„Já…“ Dech se jí při dalším pohlazení zadrhl v hrdle. „Asi ano. Je to nezvyklé.“

„Co přesně?“

„Máte nesmírně velké a silné ruce. Vedle vás si připadám maličká a zranitelná, i když normálně se za křehkého tvora nepovažuju.“

„A leká vás to?“

„Mělo by.“

„Ale proč? 2e bych vám nakonec přece jen připadal surový?“ divil se Dominic.

„Přiznám se, že jsem velice ráda, že nebijete sokoly.“

Dominic se rozesmál, ale přitom nepřestal hladit Megino lýtko až k důlku pod kolenem. Tělo jí rozechvíval ohnivý mráz.

„Když jste za mnou přišel do lékárny, byl jste příšerně rozzlobený,“ připomněla Meg ve snaze nepodlehnout té slasti a bavit se o co nejobyčejnějších věcech.

„To jsem byl.“

„A přitom jste tak silný!“

„To jsem,“ připustil Dominic a sklopil hlavu, aby zakryl úsměv. „A vy jste nade mnou přesto zvítězila, malá sokolice.“

Pomaloučku prsty obkresloval citlivý záhyb v jejím podkolení a vychutnával jemné, téměř podvědomé chvění jejího reagujícího těla. Opatrně si sundal její nohu ze stehna a postavil ji na podlahu.

„A teď tu druhou,“ vybídl Meg.

Když se pohnula, pod šaty se jí rozcinkaly drobné zvonečky. V napjatém očekávání dalšího laskání čekala, až jí Dominic ovine druhý řetěz kolem kotníku a zapne sponu. Jeho doteky ji sice zneklidňovaly, ale zjistila, že se jí líbí ta chvějivá slast, která se v ní při tom rozlévala. Pomáhala jí zapomínat na to, co si bohužel uvědomovala až příliš dobře – že za manželovým něžným a pozvolným sváděním hoří chladná válečnická ctižádost, nikoli žhavá milenecká vášeň k jeho družce.

Dominic se vytáhl do stoje tak plavně, že Meg připomněl Černého Torna. Zůstal stát tak těsně u ní, že téměř s každým nádechem se mu otřela ňadry o hruď.

„A teď mi podejte zápěstí,“ vybídl ji.

Jeho tlumený hlas jí rozjitřil konečky nervů téměř tak mocně jako jeho doteky. Neklidně přešlápla a zvonečky na kotnících líbezně zacinkaly. Plaše nastavila obě ruce.

V tichu, ještě podtrženém zlatým prozpěvováním zvonečků, ovinul Dominic náramky kolem Meginých útlých zápěstí. Sotva skončil, zdvihl jí jednu ruku a potom i druhou. Pomalu vtiskl polibek do středu každé dlaně a pak ji ochutnal špičkou jazyka.

Meg ze sebe vyrazila zvuk spojující úžas a smyslné prozření. Zařízl se Dominikovi do srdce jako nůž, stoupl mu do hlavy jako víno. Zoufale toužil strhnout Meg do náruče a začít ji vášnivě líbat, ale tělo se mu napjalo žádostí tak bolestivě, že by se neuhlídal a jistě by nezůstal jen u opatrného a do konce nedotaženého svádění, u kterého musí zůstat tak dlouho, dokud nebude mít jistotu, že v první bitvě o získání srdce a svedení těla glendruidské čarodějnice získá vítězství on.

Když je člověk při krocení sokola příliš nedočkavý, přijde o něho v tu vteřinu, kdy ho pustí z řemínku, připomněl si Dominic. A u téhle sokoličky jsem nestačil řemínek ještě ani pořádně zavázat, natožpak abych ji zkusil cvičit v letu na můj rozkaz a pro moje potěšení.

Zmocnit se jí v téhle chvíli by znamenalo prohrát válku kvůli vítězství v jedné sladké bitvě. Jen hlupák se dá vláčet vášní.

Chladná ctižádost naráz v Dominikovi uhasila smyslný oheň a vrátila mu vládu nad vlastními smysly i velení nad touto bitvou.

Pustil Meginy ruce a obrátil ji k sobě zády. Sundal jí čelenku a roušku z hlavy, které si v lékárně po skončení jejich rvačky nasadila jen spěšně a ledabyle. V matném světle komnaty jí vlasy hořely sytým žárem. Pokušení zabořit se oběma rukama do té hedvábné houštiny bylo tak mocné, že mu málem podlehl. Místo toho jí však se zaťatými zuby rychle spletl kadeře do dvou copů a každý z nich ovinul zvonečkovým řetízkem, jehož konečky nechal splývat dolů.

Když Dominic skončil, zbýval mu v dlani poslední řetěz. Ovinul ho kolem Megina útlého pasu a vzadu ho zapnul. Delší konec řetízku visel téměř až k podlaze.

Meg tu stála zahalená jemnou zlatou krásou a tichou líbeznou melodií. Při každičkém jejím pohybu, při každičkém nadechnutí se zvonečky tlumeně rozezpívaly.

„Jste jako sokol vytepaný ze zlata,“ usmál se Dominic a uchváceně sledoval hru odlesků světla svíček v Meginých vlasech. „Ty zlaté zvonky znamenají, že jste kouzelný sokol.“

Pozvolna Meg obracel, až opět stála tváří k němu. Uchopil její obličej do kolébky z dlaní a upíral na ni tak průzračný a chladný pohled, že jí připomínal horské potoky z jarního tání.

„Máte hlad, manželko?“

„Mám,“ přiznala se Meg bez rozpaků. „Od rána jsem snědla jen kousek chleba se sýrem.“

Dominic se zvláštně usmál, pustil ji a zamířil ke dveřím. Otevřel je a spatřil podnos se studenou večeří, kterou předtím objednal u Simona.

„Chléb, sýry, drůbež, hořčice, pivo…,“ zabručel spokojeně Dominic.

Zvedl podnos a vrátil se do komnaty. Ledabylým kopnutím zavřel za sebou dveře.

„Fíky, rozinky, ořechy, mandle naložené do medu,“ pokračoval, „a hromádka něčeho zeleného a syrového, jejíž význam nechápu. Čekal snad Simon, že s námi zasedne k večeři králík?“

Meg se usmála. „To Martha, naše kuchařka. Dobře ví, že zjara si na syrovou zeleninu náramně potrpím.“

„Opravdu?“

Dominic se při pohledu na kupičku zelených výhonků zatvářil nedůvěřivě a málem štítivě.

„Je to snad nějaký glendruidský obyčej nebo rituál?“

„Kdepak!“ rozesmála se Meg a sáhla po křehkém zeleném výhonku. „Dokonce i Gwyn si ze mě utahuje, že zjara spásám zahradu jako ovce.“

Dominic se otočil a vlastním tělem tak Meg zabránil, aby si vzala něco z podnosu.

„Jen trpělivost, vy moje malá sokolice. Než se pustíte do jídla, ještě musíme leccos udělat.“

Zmatená Meg se dívala, jak Dominic pokládá podnos na stolek vedle jejího mohutného křesla, a potom beze slova obchází komnatou a zhasíná každičkou hořící svíci a olejovou lampu. Bylo jich hodně, protože Meg měla ráda co nejvíc světla, bažila po něm se stejně podvědomou láskou, jakou chovala vůči průzračné čisté vodě a všemu živému.

„Co tím…,“ vyhrkla polekaně.

„V ptačích kotcích bývá přece tma. Nebo byste raději dostala kápi?“

„To jistě nemyslíte vážně.“

„Ale myslím. Myslím. Tma nebo hedvábná kápě pro mého malého sokola. Můžete si vybrat.“

Chladná ocel Dominikova věcného tónu Meg prozradila, že musí na svého manžela velmi opatrně. V hlavě jí zazněla zlověstná slova, jež jí řekl v kostele, a sice že moudrý člověk pozná, zda je jeho pán milosrdný nebo slaboch, zatímco hlupák bude pánovu trpělivost pokoušet tak dlouho, až za to zaplatí životem. A Meg pokoušela Dominikovu trpělivost mnohokrát, a dokonce i před poddanými. Pokračovat v tom by vůbec nebylo rozumné.

„Dávám přednost tmě,“ zamumlala tedy ponuře.

Dominic pozavíral dřevěné okenice, jako by čekal, že do komnaty každou chvíli vtrhne rezavý zimní vichr. Meg jen přihlížela a dusila v sobě námitky. Za každého počasí, pokud venku zrovna nemrzlo, nechávala okenice pootevřené aspoň na škvírku. Milovala zářivou, stříbromodrou nádheru denního světla, zalévajícího její komnaty.

Ale když se po komnatě rozhlížela nyní, když tu temnotu ozařoval jen nizounký oheň v krbu, připadala si… jako v kleci.

A když Dominic přistoupil k ohni, Meg se už neovládla a z obav, aby nezhasil i tento poslední zdroj světla, přidušeně vykřikla. Obrátil se, vrhl po ní zamyšlený pohled a přihodil na plameny několik polen. Dlouze a neslyšně si úlevou oddechla.

Dominikovi to neušlo a tajně se pousmál. Poznal, že svoji malou sokolici dobře odhadl. V první bitvě zvítězil: smířila se se zajetím. Nyní je potřeba přesně určit jeho podmínky.

Uvelebil se do křesla a naznačil, ať k němu Meg přistoupí blíž.

„Posaďte se mi na klín. Budu vás při jídle obsluhovat.“

Meg učinila pár váhavých kroků. Bezpočet miniaturních zvonečků se rozezpívalo a rozesmálo.

„Ach!“ vydechla, znehybněla a opět se kradmo pohnula. „To je ale nádhera.“

„Jako když zpívají květiny?“ vyzvídal Dominic.

„Ano. Nebo jako když se smějí motýli,“ usmála se Meg navzdory svým rozpakům.

„Těší mě, že můj dar vám působí radost.“

„To ano, můj pane…, Dominiku. Jste ke mně nesmírně laskavý.“

„Jsem rád, že mě považujete za laskavého,“ pronesl Dominic s významným úsměvem.

Meg se ostýchavě spustila Dominikovi na kolena. Trochu ji nadzvedl a usadil ji tak, aby se mu zády a hlavou opírala o levé rameno. Meg si všimla, že z očí mu srší stříbrné jiskry. V tom kalném světle připomínaly čirý křišťál.

Pravou rukou zvedl Dominik z podnosu kuřecí stehýnko. Meg se po něm natáhla, ale on jídlo schválně odtáhl z jejího dosahu.

„Kdepak,“ zazubil se. „Budu vás krmit sám, vy moje sokoličko.“

Polekaně se na něho podívala. Dominic se usmál a ze stehýnka sloupl proužek masa bílými a čistými zuby. Pak si kus sousta vyčnívajícího z úst utrhl a podržel ho mezi konečky prstů. Sotva však po něm Meg sáhla, Dominic maso opět odtáhl.

„Kdepak,“ připomněl jí tiše, „sokoli přece nemají prsty.“

Meg zaskočeně pootevřela ústa a Dominic jí bleskově strčil maso do úst.

„Tak,“ zamumlal, jako kdyby hovořil skutečně se sokolem v kotcích, „to nebylo tak těžké, viďte, sokoličko?“

Meg přikývla, pomalu rozžvýkala sousto a spolkla ho. Zvonečky na copech jí jemně vyzváněly.

„Ještě?“ zeptal se s úsměvem Dominic.

Přikývla.

Dominic se zlověstně usmál. „Někteří sokoli – ti výjimeční, čarovní – dokážou mluvit.“

„O čem?“ zajímala se Meg, zatímco Dominic trhal z kuřecího stehýnka další kus masa.

„O vodě, potravě, lovu, kořisti, obloze, o nespoutaném letu…“

„O svobodě,“ zašeptala Meg.

„Ano,“ přisvědčil Dominic a přidržel jí opět sousto. „Mám podezření, že o tomhle mluví neochočení sokoli ze všeho nejčastěji.“

Zatímco Meg jedla Dominikovi z ruky, dívala se mu pozorně do očí. Tahle jejich hra jí připadala důvěrně známá. S každým dalším soustem, které přijala, to pouto mezi nimi zesílilo o nitku tenkou jako lidský vlas. Přibýval jeden vedle druhého a posléze zesílí natolik, že už ho nikdo nepřetrhne.

Jak ubíhaly minuty mlčení, přerušovaného něžným cinkáním zvonků, Meg náhle přesně pochopila, proč ty nejlepší honicí psy krmí výhradně jejich pán a proč se děti učí lásce spolu s přijímáním mateřského mléka.

A proč sokoli – ti nejsvobodnější ze všech božích tvorů – přijímají potravu pouze z rukou svého pána, proč sedávají výhradně na jeho zápěstí a přilétnou pouze na jeho zahvízdání.

„Není vám snad tenhle pokrm po chuti?“ vyzvídal Dominic.

„Je vynikající.“

„Tak proč jste přestala jíst?“

„Přemýšlela jsem o pánech a sokolech,“ přiznala se Meg.

„Sokoli přece nemají pána.“

„Ale loví jemu pro radost.“

„Sokoli loví sobě pro radost,“ opáčil Dominic a strčil jí mezi rty další kousek masa. „Jejich páni jim k tomu prostě jen dávají příležitost.“

„Vidí to všichni lidé takhle?“

Dominic pokrčil rameny. „Je mi jedno, jak ostatní nazírají pouto mezi sokolem a člověkem. Pokud si pošetilí lidé namlouvají, že pták slouží jim, a ne že to je naopak, proč bych jim zrovna já měl kazit tohle přesvědčení?“

Meg chvíli zamyšleně žvýkala a přemýšlela o Dominikových slovech. Sotva spolkla, objevil se jí před ústy chléb se sýrem. Otevřela rty, sousto přijala – a pocítila, jak ji Dominic přitom zlehýnka polaskal špičkou prstu na spodním rtu.

„Ale sokoli jsou v zajetí a člověk ne,“ poukázala.

„Už jste někdy pustila sokola na svobodu?“

„Jednou.“

„Proč?“ vyzvídal.

„Byla to sokolice a za nic na světě se nechtěla smířit se zajetím.“

„Ale ostatní sokoli se s ním smířili.“ Meg přikývla.

„A právě tím,“ vysvětloval Dominic, „se vaše divoké sestry a bratři naučili, že existuje i jiná svoboda.“

Ze zelených očí vyzařovala němá otázka.

„Poznali, že svoboda je i v tom, že se o ně někdo stará, když se zem pokryje ledovým krunýřem,“ pokračoval Dominic. „Že jim někdo přináší potravu, i když v lese ani na polích není žádná kořist. Ze žijí dvakrát třikrát déle než jejich nezkrocení druzi. Kdo smí rozhodnout, která svoboda je lepší?“

Meg začala odpovídat, ale sotva pootevřela ústa, vklouzl jí do nich díky Dominikovým zručným prstům fík.

„Všechno to závisí na tom, jak se sokol smíří s novým způsobem života,“ dodal Dominic.

Meg měla co dělat, aby tempu soust, jimiž ji Dominic zásoboval, vůbec stačila. Když po něm nenápadně mžikla, zjistila, že se spokojeně usmívá.

„Pivo?“ zeptal se nevinně.

Moudře radši jen mlčky přikývla, protože jakmile by otevřela ústa k odpovědi, zaručeně by jí do nich strčil další kus jídla.

Dominic zvedl džbán s pivem a přidržel jí jeho okraj u rtů, jako by učil pít malé dítě. Hned nato se k ní naklonil, políbil ji a z jejího jazyka ochutnal kořeněnou příchuť nápoje. Jemně ji hryzl do spodního rtu, nadzvedl jí hlavu a opět ji políbil. Pak se odtáhl a dovolil, aby se Meg v klidu napila.

Moc v klidu to však nebylo. Důvěrnost předchozího polibku ji celičkou rozechvěla. Zvonky se chvěly téměř pokradmu, tu hudbu spíše cítila, než slyšela. Pak se napil ze džbánu i Dominic a Meg ho sama políbila. Střídala usrkávání piva s polibky tak dlouho, až se jí opilostí z obojího zmocnila závrať.

„Už dost!“ zaprosila šeptem.

Zašeptala ta slova Dominikovi i přímo do úst. Vdechovala opojnou vůni nápoje z jeho dechu, chutnala jeho žár, cítila hrany jeho zubů, jimiž jí něžně ohryzával spodní ret.

„Jste si tím jistá?“ zeptal se škádlivě a pokračoval v dobývání jejích úst.

„Bojím se, že na pivo nejsem zvyklá. Hrozně se mi točí hlava.“

Dominikův smích připomínal jeho hlas: zněl tiše, sametově, nesmírně mužně.

„Ale vždyť jste vypila jen kapku,“ zašeptal jí se rty na jejích rtech. „Hlava se vám točí ne z piva, ale z polibků.“

Meg se nepřela, věděla, že ještě nikdy předtím jí pivo nestouplo do hlavy tak rychle.

„Možná za to může docela obyčejný hlad,“ prohlásila s toužebným pohledem na podnos plný jídla.

Dominic vyprskl tichým smíchem a pokračoval v Megině krmení, teď už ovšem rychlejším tempem. Zatím si na ten nezvyklý způsob příjmu potravy stačila navyknout a rozbouřené srdce se jí uklidnilo. Maso a fíky, chléb a sýr – a křehké zelené výhonky – v ní mizely s překvapující rychlostí.

„Ale vy sám jste si nevzal vůbec nic!“ namítla Meg, když jí Dominic přidržel u rtů další fík. „Nejsem malá sokolice.“

„Ale i orlové potřebují jíst!“ připomněla mu věcně.

Pronesla to však s úsměvem a zpod dlouhých, rudohnědých řas na něho upírala rozjiskřené oči.

Dominic se hlučně zasmál a setřepl Meg drobeček z brady. Dál ji pak krmil po malých soustech, dokud nebyla sytá.

Ale ani potom se Meg nechtělo s tou hrou přestat. Ten muž ji držel tak zlehka, škádlil ji tak něžně a krmil ji tak důvěrně, že zkrátka nevycházela z údivu. Takhle s ní ještě nikdy nikdo nezacházel. Hluboko v srdci jí cosi našeptávalo, že snědý normanský rytíř musí mít v srdci více než ctižádost a vražednou zručnost s mečem a kopím.

V Meg se opět vzedmula tvrdošíjná naděje, jež držela při životě generace glendruidských žen, a našeptávala jí, že muž schopný takovéto něhy a smíchu musí být rovněž schopen lásky. Nedokázala by milovat muže, jenž by byl chladný a zahleděný jen do sebe, takže by jí nedokázal lásku oplatit, ale kdyby ji skutečně miloval… Kdyby to bylo možné…

Pak by bylo možné všechno.

Dokonce i syn rodu Glendruidů.

Když Dominic nabídl Meg další kousek chleba, zavrtěla hlavou, ale přitom mu na konečky prstů vtiskla prchavý polibek. Jakmile si Dominic uvědomil, že ho dobrovolně polaskala, zrychlil se mu dech.

„Tak pro změnu něco sladkého?“ otázal se Dominic kdoví proč chraptivě.

Meg pohlédla na podnos a spatřila hrst tureckých sladkostí, jež byly předtím ukryty pod chlebem. V kalném mihotavém světle ohně nedokázala určit, který kousek má její oblíbenou příchuť.

„Které cukroví je citrónové?“ zeptala se.

„Zjistíme to.“

Zdánlivě lenivým pohybem zvedl Dominic jedno z cukrátek. Strčil si ho do úst, několikrát ho převalil po jazyku a pak se naklonil k Meg. „Ochutnej mě, sokoličko.“

Meg jako by se v celém těle rozhořela ohnivá síť, spojující všechny její nervy. Ty zřetelně vykreslené rty ji neuvěřitelně lákaly. Připadaly jí tvrdé, jakoby vytesané z kamene, ale přitom věděla, že dovedou být úžasně vřelé a poddajné.

Dominic svou manželku pečlivě pozoroval, snažil se ji odhadnout jako nepřítele před bitvou, jako město, jež se chystal obléhat, jako hrad, jenž se chystal dobýt. Všechno to mělo své silné stránky, ale on potřeboval vyhmátnout slabiny. Jedině díky jim totiž mohl zvítězit.

Megina slabina spočívá v její potřebě věřit v lásku.

Pojď ke mně, glendruidská čarodějnice. Najdi ve mně, co potřebuješ najít. Zraď sama sebe kvůli mně. Rozevři se a přijmi mě, bez hradeb, bez odporu.

Daruj mi syna, kterého musím mít!

Meg zvolna přitiskla rty na Dominikova ústa. Když se nepohnul, zavadila mu špičkou jazyka o jazyk a pak se rychle odtáhla a zahleděla se na něho doširoka rozevřenýma, ostražitýma očima. V němé otázce povytáhl obočí.

„Sladké, ale citron to není,“ šeptla Meg přidušeně.

„Ach. Tak to zkusíme znovu, co říkáte?“

Dominic odhodil cukroví a vybral další kousek. Když se mu v ústech rozlila sladká chuť, pohlédl vyčkávavě na Meg. Tentokrát ho políbila bez váhání, ochutnala ho méně bojácně a neodtáhla se tak chvatně.

„Lepší?“ vyzvídal.

„Ano…“

„Ale ne to, co hledáte?“

Meg pomaloučku zavrtěla hlavou.

„V tom případě musíme pokračovat v pokusech.“

Pousmála se a přikývla.

Dominikův úsměv připomínal dravce těsně před útokem, ale Meg si toho nepovšimla, protože se odvrátil a vybíral mezi zbývajícími kousky sladkostí. Ve stále vzrušenějším a napjatějším tichu vybral cukroví a po chvilce už cítil horký útok jejího jazyka do svých úst.

Megino podezření, že Dominic ví zcela přesně, který kousek má citrónovou příchuť, sílilo s každým dalším odhozeným cukrovím, ale nic nenamítala. Ty medově sladké polibky na ni působily jako droga a ta smyslná hra byla chutnější než všechno cukroví na světě.

Nakonec zbývalo pouze jedno cukrátko. Meg rozvášněnýma očima sledovala, jak si ho Dominic vkládá mezi rty, lesklé od žáru jejich vzájemných polibků. Nemusel ji vyzývat, aby ho ochutnala, sama k němu pozvedla tvář stejně dychtivě, jako když sokol vzhlíží k obloze.

Ostrá příchuť citronu se rozlila Meg tělem a přiměla ji hrdelně zasténat slastí. Dominic se nepatrně odtáhl.

„Je to tohle cukroví?“ vydechl jí do úst.

„Ano, je.“

„Tak se o něj podělíme.“

Hned nato Dominic sklonil hlavu k Megině tváři. Tentokrát polibek neskončil dřív, dokud se nerozpustil poslední kousek cukroví. Meg netušila, zda Dominic líbá ji, či zda ona líbá Dominika, protože ústa měli navzájem tak pevně a hluboce propojená, že nedokázala určit, kde začínají Dominikova ústa a kde končí ta její.

A když Dominic konečně vzhlédl, Meg zrychleně oddechovala, omámená polibkem, celá zardělá tím něžným ohněm, jenž ji stravoval těsně pod kůží. Otevřela lačné oči, lesklé, smyslné, ale zjistila, že se na ni upírá pohled stejně tak ledový, jako je ten její vřelý.

„Okusila jste mou přízeň a přesvědčila jste se, že je sladká,“ pronesl Dominic důrazně. „Ale moudrý člověk prokazuje milosrdenství téže osobě pouze jedinkrát.“

Meg ztuhla.

„Už nikdy se mi nevzpouzejte, sokoličko. To je ta laskavost, kterou od vás žádám.“

16

S každým dalším dnem bylo pro Meg stále obtížnější dodržet slib, který Dominikovi dala.

„Ale co moje zahrada!“ namítala, když Dominic vycházel z její komnaty. „Musím přece…“

„Dohlíží na ni stará Gwyn,“ nenechal ji Dominic domluvit a už zavíral za sebou dveře. „Vrátím se k vám dřív, než se ozve polední zvonění.“

„Ale kdy mě pustíte na svobodu!“ vykřikla Meg za zvukem vzdalujících se kroků.

„Až nebudu mít nejmenších pochyb, že dítě, které budete nosit pod srdcem, nemůže patřit jinému muži než mně. Vrátím se brzy, sokoličko, a vy mezitím nezapomínejte, co jste mi slíbila.“

Meg zoufale zanaříkala a udeřila pěstí do zavřených dveří. Zlaté zvonečky se polekaně rozcinkaly.

„Nezapomínejte, co jste mi slíbila,“ ušklíbala se otráveně. „Pcha! Jak bych mohla? Už celé tři dny nemám na přemýšlení nic jiného!“

Stejně jako čerstvě polapený sokol v ptačích kotcích musela Meg žít sama v zatemněné komnatě. Na rozdíl od sokola měla aspoň oheň v krbu, aby zaplašil temnotu a zahřál kamenné stěny. A směla i přecházet sem a tam, což byla výsada uvězněným ptákům nedostupná.

Jediný Megin kontakt se světem zprostředkoval nový pán blackthornského hradu. Rozkázal, že ji nesmí nikdo navštívit, nikdo s ní nesmí mluvit ani přes dveře, nikdo jí nesmí přinést jídlo či pití. Veškerou společnost jí dělal pouze Dominic.

Během dne s ní trávil hodně času, přicházíval bez ohlášení a tu jí přinesl čerstvě rozkvetlou květinu nebo další říční oblázek do její sbírky. Potom jí chvíli vyprávěl o rychlých pokrocích svého sokola, o postupu polních prací, o úklidu a novém vybavení zbrojnice, o vrhu koťat, která jako by Černému Tomovi z oka vypadla, o novinkách na Megině zahrádce.

Když byla při jeho návštěvě doba vhodná k jídlu, posadil si Meg na klín a krmil ji s nekonečnou trpělivostí, jež ho neopouštěla ani s ubíhajícími dny. A když přišel čas ke spánku, sdíleli její prostornou postel společně, což Meg sice zneklidňovalo, ale na druhou stranu se od Dominikova těla mohla zahřívat.

A když byl čas ke koupeli…

Meg se zachvěla při vzpomínce na Dominika, jenž se opíral zády o dveře a třpytnýma stříbrnýma očima sledoval, jak se Meg omývá při obřadu stejně starém jako všechny glendruidské obyčeje. A i když jejímu manželovi v očích doutnala smyslná žádostivost, i když při spánku ve společné posteli nedokázal zakrýt své mužné vzrušení, jeho sebekázeň nikdy nepolevila. Dotýkal se své novomanželky jen ve chvílích, kdy ji krmil, kdy ji napájel, kdy ji za chladných nocí zahříval.

Vůbec poprvé ve svém životě Meg zalitovala, že neovládá smyslné umění milostnic. Pak by se pokoušela svést vlastního manžela tak zkušeně a vytrvale, že jeho neprůstřelné sebeovládání by v ohni jeho vášně shořelo jako suchá sláma. Zmocnil by se jí dřív, než by dostala své pravidelné krvácení, a tak by se přesvědčil, že jeho nedůvěra neměla opodstatnění.

Kdyby ovládala umění milostnic… Jenže ona ho neovládala. Měla pouze jistotu, že každý den jejího uvěznění vzbouzí v lidech na hradě stále silnější vzdor vůči novému normanskému pánovi. Když s ní ráno po její svatbě mluvil Harry, hovořil za všechny obyvatele Blackthornu.

Ech, kdyby vám nový hradní pán ubližoval, tak to nedopustíme… Můžete mi věřit, že i hodně mocné pány může na lovu potkat neštěstí.

Při vzpomínce na Harryho slib proklál Meg mrazivý strach. Takový čin by pro hrad znamenal katastrofu. Simon už nyní nedůvěřoval lidem na blackthornském panství, protože věřil, že za svého pána chtějí Duncana z Maxwellu. Pokud by se poddaní vzbouřili a Dominikovi ublížili, Simonová pomsta by byla stejně blesková a krutá, jako kdyby se Dominic mstil zase za svého bratra.

Zatímco Meg přecházela po komnatě a dělala si starosti kvůli budoucnosti svých lidí, drobné zvonky na jejích řetízcích cinkaly jemnou melodii. Jednou ji vyrušil hluk z podhradí, vzrušený mužský křik. I přes zavřené okenice bylo jasně slyšet třesk a řinčení meče o štít.

Meg přistoupila k oknu. Zjistila, že může okenice maličko pootevřít tak nenápadně, že zdola si toho nikdo nevšimne. Škvírka nebyla tak široká, aby do komnaty vpustila sluneční světlo, ale bohatě stačila k tomu, aby k ní Meg přiložila oko a zadívala se dolů.

Pod Dominikovým přísným dohledem se rytíři procvičovali ve válečnických dovednostech. Všichni byli v plné zbroji a v přilbicích, chráněni drátěnými košilemi, kovovými rukavicemi a kroužkovými kalhotami, a cvičně sekali a kolmo útočili zbraněmi, jež byly těžší než běžný válečný meč a neměly žádné ostří.

To ovšem neznamenalo, že tyto zbraně nejsou nebezpečné. V rukou silného rytíře mohla i tupá zbraň těžce poranit nedbalého, nešikovného nebo smolařského protivníka.

Eadith nalévala pivo a voláním povzbuzovala své oblíbence. Černooká Marie se proplétala mezi bojovníky a roznášela poháry plné napěněného piva. Dokonce z výšky Megina okna bylo vidět, jak se Normance pohupují boky.

S očima jako střípky zeleného ledu Meg sledovala, jak se milostnice blíží k Dominikovi. Zastavila se tak těsně u něho, jako by ho chtěla políbit, a vzhlížela k němu s oddaností, z níž čišelo zbožňování.

Když se Dominic rozesmál Mariině poznámce, Meg zaťala pěsti. Jediné, co jí zabránilo rozrazit okenice a vylít Marii na hlavu obsah nočníku, byla jistota, že poslední dobou Dominic se svou milostnicí neobcoval. Neměl k tomu zkrátka příležitost. Pokud se nestaral o chod hradu, byl se svou manželkou.

Meg sice byla Dominikovou zajatkyní, ale současně s tím byl on její zajatec. Ta myšlenka skýtala Meg zvláštní zlomyslné uspokojení.

Brzy se k boji oblékli i oba bratři. Když se zbraněmi vběhli na otevřené prostranství, ostatní rytíři ve svém vlastním zápase nejprve polevili a pak úplně ustali. Dokonce i ten nejostřílenější rytíř se mohl leccos nového naučit už při pouhém pohledu na bratry, vzájemně zkoušející svou dovednost a obratnost.

Zazněl signál a Dominic se Simonem se vrhli kupředu a s klamnou lehkostí pozvedli přetěžké meče. Oba měli podobnou postavu, mnohem vyšší, než je obvyklé, širší v ramenou, silnější a mrštnější, než byla drtivá většina mužů. Jako kdyby každý z nich bojoval se svým vlastním stínem.

Vzduch proťalo zlověstné zasyčení oceli. Meg zatajila dech. Údery, jimiž se bratři vzájemně častovali, by menší muže okamžitě vyřadily z boje. Zpočátku se zdálo, že jeden z nich se musí co nejrychleji vzdát, aby nedošlo ke krveprolití. Postupně však začalo být jasné, že zatímco Dominic má jistou výhodu, pokud jde o sílu, Simon zase více těží ze svých mrštnějších pohybů. Zbývala tedy jediná otázka, a sice který z mužů využije své výhody dřív.

Znovu a znovu se musela Meg hryzat do rtů, aby zatajila zrádný výkřik ze strachu, že Dominika užuž zasáhne zběsilý úder do hlavy či do prsou. On však vždy na poslední chvíli pozvedl štít a ránu odvrátil. Potom se zaleskl jeho vlastní meč a řítil se na soka, ale Simon útoku unikal díky svým bleskovým reakcím. Oba bratři kolem sebe kroužili, v předklonu se pozorovali, útočili a opět unikali, znovu a donekonečna, až byla Meg skálopevně přesvědčená, že některému z nich začnou docházet síly.

„Paní!“ zavolal kdosi tiše přes dveře. „Jste tam? Tady je Martha!“

„Pán zakázal, aby se mnou kdokoli mluvil,“ vyhrkla Meg váhavě. „Honem uteč pryč, než tě uvidí a potrestá.“

„Jde o Harryho manželku, paní. Dítě se snaží prodrat na svět už skoro dva dny, ale jí už na porod nezbývají síly.“

„Kde je Gwyn?“

„Zašla si do osady Dale vyměnit léky s kořenářkou, která tam přišla z jihu. Moc a moc vás potřebujeme, paní!“

Meg si začala ze zápěstí odepínat zlaté zvonky. Šperky by se jí při nadcházející práci jenom pletly.

„Už běžím, Martho. A ty zmiz, než tě tu někdo zahlédne.“

„Ano, paní.“

Po chvilce váhání se ještě ozvalo: „A nemohla byste jít tak, aby vás ten normanský ďá – ech, váš manžel neviděl?“

„Neboj se, já už si poradím. A už běž!“

„Bůh vás miluje, má milá paní. Už mizím!“ Meg z nezvykle vyřezávané truhlice popadla zvláštní oděv, z tajného výklenku vytáhla láhev a otevřela dveře na chodbu. Sotva překročila práh, zazněla jí v hlavě Dominikova varovná slova:

Okusila jste mou přízeň a přesvědčila jste se, že je sladká. Ale moudrý člověk prokazuje milosrdenství téže osobě pouze jedinkrát.

Už nikdy se mi nevzpouzejte, sokoličko. Ale ona se mu už vzpouzela a teď se vzpouzí nanovo. Bez sebemenšího zaváhání za sebou Meg zavřela dveře a chvatně se rozběhla po chodbě. Neměla na vybranou. Harryho manželka by bez pomoci zaručeně zemřela a děťátko spolu s ní.

Nedbajíc zvědavých pohledů služebnictva, které velmi dobře vědělo, jaké jejich pán vydal rozkazy, slétla Meg po točitém schodišti za doprovodu zběsilého cinkání zbývajících zvonků. Vřítila se do bylinné lékárny, chvatně tam naplnila košík sáčky bylinek a pevně zazátkovanými lahvičkami lektvarů, k tomu přidala lék na tlumení bolesti, protijed a oděv, který předtím vyndala z truhlice.

Místo aby vyběhla po schodech nahoru na nádvoří a snažila se projít kolem Dominikových zbrojnošů, zapálila Meg malou svíčku a zamířila do nejzazšího kouta bylinné lékárny. Míjela police plné sušené kůry, stonků, stvolů, listí, semen i květů. Zář svíčky jako by okolní temnotu spíše umocňovala, než zaháněla.

Za poslední policí, ukrytý v temnotě a zabedněný těžkým dřevěným kolem, byl průlez, jímž by se dospělý muž sotva protáhl i po kolenou. Byla to úniková chodba, poslední možnost záchrany pro hradního pána a jeho rodinu pro případ, že by hrad dobyl nepřítel.

Meg se ramenem opřela o dřevěné kolo, odstrčila ho a spustila se na všechny čtyři. Na vzdáleném konci tunelu prosvítalo tak matné světlo, že bylo téměř nerozeznatelné. Zhasla svíčku, uložila ji do košíku a začala se plazit dopředu, přičemž košík zvolna postrkovala před sebou. Tudy prolézala už mnohokrát, když byla její matka ještě naživu a používala chodbu k útěku před Johnovým hněvem nad zjištěním, že se oženil se ženou, která mu nedaruje dědice.

Podlaha chodby byla vyložená rákosovými rohožemi, jež praskaly a chrastily, tvrdou a hrbolatou skálu však téměř nezměkčily. V místech, kde se chodba táhla pod vodním příkopem, podlaha i stěny byly mokré vysráženou a prosáklou vlhkostí. Meg se plazila tak rychle, jak jen to šlo, protože lepkavé stísněné prostory tuneluji odjakživa děsily, ačkoli teď už se tady nebála ani zdaleka tolik jako v dětství.

I když spěchala, na konci chodby chvíli počkala, jak ji to naučila matka. Plnila si plíce čistým vzduchem a napínala sluch, zda někdo není v nejbližším okolí. Neslyšela však nic než ticho, rušené pouze zvukem větru, pohrávajícím si s rašícími poupaty listí v houštině, jež skrývala vchod do tunelu.

Meg se protáhla křovím ven a rozhlédla se po pastvině.

Na protější straně louky spásaly ovce první jarní stébla a ničeho jiného si nevšímaly. Kolem nich poskakovala a pobíhala bělostná jehňátka jako květy sedmikrásek na zelené hladině rybníka. V dohledu nebyl ani ovčák, ani jeho hlídací pes a ovce nevěnovaly Meg žádnou pozornost.

Chvatně proběhla brankou v ohradě na polní cestu. Harryho chalupa ležela hned za kopcem, mezi poli, jejichž lesklá tmavá hlína zářila popraškem první zeleně. Stezka k chalupě se vinula mezi skalami, na kterých svítily záplaty mechů a lišejníků ve všech možných odstínech zelené, černé a sytě hnědé. Na slunných místech, kam nedosáhly ovce ani pluh, vyrážely trsy zářivě žlutého podbělu. V trávě dováděly sedmikrásky jako hejno dětiček radujících se z konce dlouhé a temné zimy.

Za běžných okolností by se Meg zastavila a vychutnávala by perlově třpytnou sluneční zář a ladné obrysy dubů, vyrážejících ze strmých úbočí zelených kopců, pronikavou vůni první zeleně a tichý smích květin. Dnes si však známek vítězství jara nad zimou téměř nepovšimla. Dávala pozor na svůj každičký krok, aby nezakopla a nevysypala obsah košíku, ve kterém si nesla ty drahocenné léky a bylinky.

Harryho chalupa byla bytelná, z kamení a klád, jelikož, jeho otec patříval k oblíbeným rytířům lorda Johna. Sám Harry byl ve čtrnácti letech zručným pážetem se slibnou kariérou před sebou, ale bohužel ho zmrzačili ve stejné bitvě, v níž zahynul jeho otec. Místo rytířem se Harry stal hlídačem v hradní bráně a svobodným sedlákem s nepatrným kouskem vlastního pole.

Místní porodní bába zřejmě vyhlížela z okna, protože se vyřítila ven, sotva se Meg objevila za zákrutou cesty.

„Bůh vám to zaplať nastotisíckrát, má paní,“ vyhrkla, popadla Meginu ruku a vděčně ji políbila. „Ta nebohá žena je u konce svých sil.“

„Máte dost vody?“

„Ba máme,“ potvrdila hrdě bába. Její důrazný tón prozradil, že si dobře pamatuje na předchozí porody, k nimž přivolali na pomoc Meg. Porodní bába sice nerozuměla významu glendruidských vodních obřadů, ale už se jim dávno nedivila.

Meg nebyla vysoká, ale musela sklonit hlavu, aby vůbec prošla nízkými dveřmi chalupy. Uvnitř byly znát nesčetné důkazy Adelina těžkého těhotenství – zbytky rozlité studené kaše, podlaha plná tlejícího jídla, jímž pohrdli i psi, zpola shnilé turíny, hromady odpadků navršené kolem stěn a nevynášené už kolik týdnů. Po svěžím venkovním jarním vzduchu působil ten puch jako úder.

„Na chviličku si zdřímla,“ vysvětlila porodní bába polohlasem.

Adelino lůžko stálo přistrčené ke zdi naproti dveřím. Její matrace představovala jedinou vonnou věc v místnosti, protože Meg každých čtrnáct dní posílala po Harrym sáčky s aromatickým kořením a bylinkami.

I když drobná Adéla byla pouze o tři roky starší než Meg, vypadala dvojnásob tak staře. Vdávala se už ve třinácti a své první dítě porodila ještě před čtrnáctými narozeninami. Nyní, po devíti letech manželství, měla šest živých a tři mrtvé děti.

Meg bez váhání přistoupila k ohništi, nalila si plnou mísu teplé vody a vynesla ji na dvůr před chalupu. Tam do ní vhodila tři různé bylinky a pár kousků mýdla, jež sama vyráběla. Zatímco v duchu rytmicky odříkávala slova, stáhla si Meg svrchní šat s dlouhými rukávy a ponořila ruce do mísy.

Odhoď šat svůj, odhoď smích, smyj ze sebe kal a hřích, oděv Glendruidů je krunýř tvůj, jím vyzbrojena uzdravuj. Ulev bolesti, zažeň pláč, k životu ať se vzbudí spáč. K životu, a ne ke smrti, láska k Bohu ji rozdrtí. Požehnej, Pane, zrození všech, kdo jsou k němu souzeni. Amen.

Meg se s úctou dotkla křížku na svém hrdle, ne už stříbrného, nýbrž zlatého, křížku po matce, který předlouho ležel ve vyřezávané šperkovnici a vyčkával, kdy se dcera z rodu Glendruidů konečně provdá a bude si ho smět navléknout.

Přála bych si, abys tu byla se mnou, matko. Tvoje ruce dokázaly zahnat trpícím bolest rychleji než mé.

Ale nebyl nikdo, kdo by zahnal bolest od tebe.

Meg si z prstů setřásla poslední vonné krůpěje vody a navlékla si glendruidský šat bez rukávů. Byl nedávno došitý, úplně nový, protože se použil vždycky jen jednou – při porodu nebo k návštěvě u lůžka nemocného, načež byl spálen při obřadu stejně starém jako obřad s vodou, mísou a bylinkami.

„Kde jsou děti?“ otázala se Meg šeptem.

„Dvě nejmladší si k sobě vzala Adelina sestra. Ostatní jsou na polích.“

„S Adélou tu nezůstal nikdo?“

Porodní bába nešťastně pokrčila rameny. „Všechny dívky z příbuzenstva jsou moc mladičké. Chlapců je zase třeba na polích při orání a setí, ať už na svém nebo na panském. Není na koho se obrátit. Až skončí jarní práce na polích, teprve bude čas vymést to svinstvo z chalupy a podestlat tam čerstvý rákos.“

„Ne, musí se to udělat hned!“

Porodní bába stiskla rty, ale nepřela se. Beze slova vyšla na dvůr najít koště a hrábě.

Když Meg přiklekla k lůžku, Adéla otevřela oči.

„Ach má paní!“ zašeptala zoufale. „Prosila jsem, aby pro vás neposílali. Váš pán se na vás rozzlobí a třeba vás i potrestá!“

„To je ale nic ve srovnání s tvým utrpením. Pověz mi,

jak jsi na tom?“

Zatímco se Adéla zajíkavě svěřovala, Meg se naklonila blíž, zasunula ruce pod přikrývku a jemnými doteky zkoumala ženino vzduté břicho.

„To byl od tebe vynikající výkon, bratříčku!“ prohlásil Simon. Zády se opíral o kamennou zeď hradeb a ztěžka lapal po dechu.

„Ne tak skvělý jako ten tvůj,“ odvětil Dominic žalostně. „V hlavě mi zvoní jako v kapli.“

„A já mám zase žebra naklepaná jako bifteky,“ trumfoval ho Simon.

Dominic se zasmál, sundal přilbici a podržel ji v natažené ruce. Jeho páže okamžitě přiskočilo a odneslo ji. O kus dál volal Thomas Silák na Eadith, aby načala další soudek piva. Na Dominikovo znamení se rytíři opět postavili k boji a za chvíli se pod hradem rozléhaly údery mečů o štíty a hlučné výkřiky mužů, kteří úspěšně zasadili ránu nebo se jí vyhnuly.

Dominic se unaveně protáhl a mocným trhnutím svalnatých ramen si na těle upravil těžkou drátěnou košili. Přitom jakoby náhodou pohlédl k hornímu patru věže. Všechny okenice byly otevřené s výjimkou dvou oken. V Meginých komnatách panovala tma a teplé prsty slunečního světla tam měly zakázaný přístup.

„Dokonce ani nepootevřela, aby se podívala, jak ti dávám zabrat,“ zazubil se Simon, jemuž neušlo, kam se bratr dívá. „Jak dlouho ji ještě budeš takhle věznit? Dokud nezačne krvácet?“

Dominic se zvláštně usmál. „Ještě jsem se nerozhodl. Docela se mi zamlouvá, že držím svou manželku zavřenou jako konkubínu v harému. Krmit ji z ruky, to ti je úžasně sladký zážitek. A jíst z její ruky je ještě sladší.“

Simon odpověděl pouze pozorným, zkoumavým pohledem do bratrovy tváře. Až po chvíli pokrčil rameny.

„Marie měla pravdu,“ prohlásil s neskrývaně ustaraným výrazem. „Tvoje manželka tě očarovala. Ještě jsi s ní ani neobcoval, ale o jiné ženy jsi ztratil zájem.“

„Mám plné ruce práce se svou malou sokoličkou.“

Tón mužného uspokojení – a potěšení v Dominikově hlasu způsobil, že Simon jen bezmocně rozhodil pažemi.

„Nečekám, že bys to dokázal pochopit,“ pokračoval Dominic, „takže ti prozradím něco, co ti bude připadat srozumitelnější.“

„Ano, prosím, to udělej!“ zašklebil se Simon.

„Když jsem zavřený se svou manželkou v jejích komnatách – a nebo když je tam zavřená o samotě – aspoň se nemusím bát, že mi ji svede Sas s oříškově hnědýma očima a medově líbeznými řečmi, který jen číhá, jak mě zabít a zmocnit se mé manželky i mého hradu.“

Simon jen něco zabručel.

„Tobě to její uvěznění možná vyhovuje, ale lidé z hradu a poddaní z panství začínají jevit nepokoj,“ upozornil pak bratra rázně. „Šeptají si o Duncanovi z Maxwellu, který nedovolí, aby jejich paní zavřel do vězení nějaký cizácký Norman!“

„U božích zubů!“ zavrčel zhnuseně Dominic. „Nezkřivil jsem tomu děvčeti ani vlásku na hlavě! Zacházím s ní tak jemně, jako by šlo o mého nejcennějšího sokola, který se kdy ocitl v mých kotcích.“

„V tom případě ji lidem ukaž, ať se sami přesvědčí, že je v pořádku. A udělej to co nejdříve.“

Dominic střihl po bratrovi varovným pohledem zpod přimhouřených řas. Simon mu ho oplatil se sebejistotou člověka, jenž si uvědomuje, že jeho názor sice není vítaný, zato je správný.

„Potlouká se snad Duncan kolem hradu?“ otázal se Dominic, kterému vrtalo hlavou, co se asi skrývá za Simonovým rázným doporučením.

„Někdo určitě,“ přisvědčil Simon. „Psi našli v lese zabitého srnce. Zůstala z něho jen hlava a kopyta.“

„Pytláci nejsou neobvyklý jev.“

„Zvlášť v sedle válečného koně, viď?“ zeptal se Simon jízlivě. „A navíc…“

Dominic zvednutím ruky bratrovi naznačil, ať se odmlčí, jelikož se k nim se dvěma poháry piva blížila Eadith. Když se Simon natáhl po jednom z pohárů, Eadith od něho škádlivě odtančila.

„Kdepak, pane. Jako první se musí napít hradní pán!“ prohlásila směle. „Když večeřel se svou manželkou, vypil toho pramálo.“

Eadith se významně usmála na Dominika a podala mu přetékající pohár.

„Děkuji,“ zabručel navzdory tomu, že se mu její vybledlé a uhýbavé oči vůbec nelíbily.

Dominic se napil, zašklebil se a rychle vyprázdnil pohár až do dna. Simon vypil své pivo se stejným přemáháním.

„V životě jsem snad neokusil horší břečku!“ zamumlal Dominic, když vracel pohár Eadith. „Fuj! Žluč by měla lepší chuť!“

„Ten soudek musel zkysnout,“ souhlasil Simon a uplivl si. „Hořké jak ježibabí závist.“

„Měla bych vám donést pivo z jiného soudku?“ vyptávala se Eadith spěšně.

„Pro mě ne,“ zavrčel Dominic.

Simon rovněž zavrtěl hlavou. I jemu ta jedna dávka blackthornského piva stačila ažaž.

Eadith si vzala poháry a rozběhla se pryč. Další muži si hulákáním vymáhali pivo. Všichni měli silnou žízeň, protože dlouho zápasili s těžkými cvičnými zbraněmi a v plné zbroji, takže se vyčerpali.

„Existují jisté známky,“ pokračoval Simon, jako by ho nikdo nepřerušil, „že Duncan a jeho Reeverové budují tajnou pevnost sotva polovinu dne jízdy odtud. Prý tam budují příkop a dřevěné hradby.“

Dominic se tiše zahleděl na oblaka plující nad temnými kamennými zdmi hradu.

„Dominiku?“ naléhal Simon.

„Jenže s Duncanem nemůžu dělat nic, dokud sem nedorazí zbytek mých rytířů,“ přiznal se Dominic poctivě. „Mám dost lidí, abych uhájil blackthornský hrad před útokem, ale ani o jednoho víc. Jakmile bych se nechal vylákat z bezpečí hradu jen se skupinkou zbrojnošů, naráz bych přišel o panství i o život.“

Simon měl sto chutí něco namítnout, ale mlčel. Jakmile přišlo na taktiku, podrobil se bratrovým zkušenostem.

„To je trpké přiznání,“ poznamenal po chvilce.

„To je,“ připustil Dominic.

Zamířil směrem k hradbám.

„Kam máš namířeno?“ vyzvídal Simon.

„Ke své malé sokoličce. Ta moji zatrpklost zaplaší.“

Povzbuzující lék, který Meg podala Adéle, byl silný, dokonce nebezpečně, ale neměla na vybranou. Pokud se dítě co nejdříve bezpečně nenarodí, matka i dítě nepřežijí nadcházející noc.

„Je mi moc líto,“ omlouvala se Meg nešťastně, „ale na bolest ti nemůžu dát nic, protože by se porod zbrzdil.“

„Na tom… nezáleží,“ vydechla přerývaně Adéla. „Nechci nic… než… sílu.“

Mezi Adeliným bolestným lapáním po dechu a tlumenými steny zaslechla Meg vzdálený dusot koňských kopyt a mužského křiku. Potom se však Adeliny stahy začaly blížit porodu a vyžadovaly si Meginu veškerou pozornost. Nevnímala nic, co se děje kolem ní, než zápas vyčerpané rodičky o život svůj i svého dítěte.

„Výborně!“ vykřikla Meg po pár minutách. Vzrušením se jí chvěl hlas. „Už vidím hlavičku! Ještě vydrž, statečná Adélo! Ještě chvilka dřiny a potom si můžeš odpočinout!“

Dveře chalupy se za Meginými zády a rodící Adélou hlučně rozletěly a pod nízkou klenbou vchodu se dovnitř protáhl Dominic s taseným mečem. Chladná ocel ostří se zlověstně zaleskla.

Dominic stříbřitě šedýma očima propátrával jedinou místnost chalupy s rychlostí a přesností orla pátrajícího po kořisti, ale v přítmí chalupy mu Meginu přítomnost prozradil nejdříve sluch. Navedlo ho tlumené cinkání zlatých zvonečků. Meg klečela u lůžka v podivném šatu bez rukávů.

Při tomto důkazu, že hradní šuškanda byla pravdivá, se Dominikovi zatmělo vzteky před očima. Meg vskutku unikla ze svého přepychového vězení, jen aby se mohla vyspat s Duncanem z Maxwellu, s mužem, jenž neměl ani šlechtický titul, ani pozemky.

Přísahám Bohu, paní, budete litovat…

Dominikovu tichou kletbu přerušil první chvějivý nářek novorozeňátka. Zůstal stát jako zkamenělý. Prudká úleva z něho odplavila ohnivý vztek tak důkladně, až se mu málem podlomily nohy. Vůbec poprvé si povšiml, že v ústech má jakousi hořkou pachuť.

Polkl, pak ještě jednou, ale jazyk měl příliš vyschlý, než aby mu sliny odplavily chuť zkaženého piva. Třesoucí se rukou zasunul meč do pochvy – a to gesto bylo tak nejisté, že kdyby tu byl Simon, určitě by se vyděsil.

„Darovalas Harrymu dalšího pěkného synáčka,“ oznámila Meg s radostí Adéle, jakmile vyčistila děťátku pusinku a nosík. „Přilož si ho k prsu, i když sát ještě asi nebude. Je stejně unavený jako ty.“

„Děkuju, paní,“ zajíkala se Adéla. „Ale už běžte, než se to dozví… váš pán.“

„Její pán se to už dozvěděl,“ zavrčel Dominic.

Megin vylekaný výkřik se utopil v hulákání Simona, jenž zůstal na dvoře.

„Dominiku?“ volal Simon. „Je všechno v pořádku?“

„Našel jsem ji!“ houkl Dominic přes rameno.

Než stačil něco dodat, vpadl do chalupy i Simon, rovněž s mečem připraveným k útoku.

„Zaraz,“ brzdil ho Dominic polohlasem, „nic se neděje. Sokolička neodletěla na Duncanovo zápěstí.“

„Tak proč porušila svou přísahu, kterou ti dala? Proč tedy…“

Všechny další Šimonovy otázky zodpověděl tichounký pláč novorozeného chlapečka.

„U Boha,“ vyhrkl Simon a jediným plavným pohybem zasunul meč do pochvy. „Tady se narodilo dítě.“

Do chalupy se kolem Simona zvenčí protáhla porodní bába s okázalou neuctivostí vůči jeho síle, vysokému postavení a zbroji.

„Ne!“ dupla si stařena rozhněvaně. „Tohle je zázrak, můj pane! Ta nebožačka trpěla v porodních bolestech celé dva dny. Teprve když jsem jí řekla, že před večerem by dítě bylo mrtvé – a ona s ním – dovolila, abych vzkázala pro vaši paní.“

Dominic se s přimhouřenýma očima obrátil k Meg.

,,Je to pravda? Vážně ta žena dlouho rodila?“

Adéla tiše zasténala.

„Ano,“ potvrdila Meg a obrátila se zpět k Adéle. „A teď odejděte, manželi, a odveďte svého bratra s sebou. Tahle žena nemá svůj úkol ještě za sebou. A je to výhradně ženská práce!“

Pod nepřátelským pohledem porodní báby vycouvali Dominic se Simonem z chalupy. Sluneční záře se zařízla Dominikovi do očí jako nůž.

„U božích zubů,“ zamumlal a zastínil si je dlaní. „Takhle oslepivé slunce jsem naposledy viděl v Jeruzalémě.“

Simon se po bratrovi udiveně ohlédl. „Zřejmě jsi to přehnal s pitím piva. To světlo je stejné jako každého jiného podmračeného dne.“

Dominic křečovitě zavřel víčka, aby unikl tomu stravujícímu světelnému žáru, když tu se ho zmocnila podivná závrať a tělem se mu rozlila nezvyklá tíha. Jako by v něm nezbyla ani špetka síly. Náhle měl pocit, že se mu zastavuje srdce. I pouhý krok mu připadal jako nepředstavitelná dřina.

Klopýtl a měl co dělat, aby opět nabyl rovnováhy.

„Dominiku?“ vyhrkl Simon s hrůzou.

Dominic zavrávoral podruhé. Tentokrát se ale málem svezl k zemi.

„U boží krve, člověče!“ upřímně se vyděsil Simon. „Snad ses neopil?“

„Neopil,“ hekl Dominic sípavě.

Zuřivě zavrtěl hlavou, aby zaplašil ochromující pomalost svých myšlenek. Nejen že mu to nepomohlo, ale závrať se mu ještě zhoršila.

„Simone, já…“

Tentokrát Dominic neklesl na kolena jen díky bratrově pevné paži.

„Může za to hlava?“ naléhal Simon starostlivě. „Že bych tě předtím udeřil tak tvrdě?“

Dominic místo odpovědi zavrtěl hlavou. Hned ale zjistil, že to neměl dělat. Temně zasténal a zhroutil se bratrovi na rameno.

„Udržíš se na nohou? Můžeš jít?“ naléhal Simon.

„Ano,“ sípal Dominic sotva slyšitelně.

„Tak jdeme!“ zavelel Simon. „Teď hned!“

S nadlidským úsilím se Dominic přiměl zamířit ke svému válečnému oři, jenž čekal asi sto metrů za zídkou chalupy. Vyhoupnout se Křižákovi do sedla bylo téměř vyloučeno, ale nakonec to přece dokázal – ovšem jen díky Simonovým silným pažím.

Nahoře v sedle se Dominikovi zatočila hlava, jako by se místo na hřbetě nehybně stojícího koně ocitl na palubě bouří zmítaného člunu. Simon se vzrůstajícím děsem zahlédl, jak bratrovi vyklouzla levá noha ze třmenu.

Dominic bleskově ztrácel vědomí. Nepřicházelo v úvahu, že by tu krátkou vzdálenost k hradu dokázal ujet sám.

„Stůj, Křižáku!“ zavelel Simon a zachytil hřebcovu uzdu.

Bez dalších cavyků se Simon vyhoupl za svého bratra. Křižák nad tou dvojnásobnou tíhou na svém hřbetě zhnuseně sklopil uši, ale jinak si na další námitky netroufal. Všichni váleční koně byli cvičení unést dva a v případě potřeby i tři jezdce, protože nezranění bojovníci odváželi z válečného pole své zraněné druhy. Dominic právě na Křižákovi odvezl jednou zraněného Simona.

„Musíš vydržet!“ naléhal Simon.

„Počkej…,“ zamumlal Dominic. „Meg.“

Mluvil tak nesrozumitelně, že Simonovi chvíli trvalo, než pochopil, oč bratrovi jde. Potom rázně stiskl rty.

„Neboj se, o tu čarodějnici se postarám později!“ slíbil Dominikovi.

„Není… v bezpečí.“

Bez ohledu na bratrovy námitky obrátil Simon rychle Křižáka směrem k hradu. Už po třech krocích běžel hřebec plným tryskem. Simon pronikavým zahvízdáním poručil svému vlastnímu, dokonale vycvičenému oři, aby se jim držel těsně v patách.

„Meg!“ sípal Dominic zoufale.

„Čert aby vzal tu čarodějnici!“ zavrčel Simon. „Tak teď už víš, proč pro ni bylo tak důležité jít na to prokleté místo nasbírat listí.“

„Meg .“ sténal Dominic.

„.Přesně tak, bratříčku. Meg. Kdovíjak se té pekelné čarodějnici podařilo tě otrávit.“

Simon pobídl Křižáka ostruhami. Hřebec pokračoval v prudkém cvalu.

Než dorazili k hradní bráně, Dominic se propadl do nepřirozeného spánku.

17

„Co tím myslíte, že nesmím vstoupit?“ rozzlobila se Meg. „Je to přece můj manžel!“

„Jistě,“ potvrdil Simon hořce. „Manžel, o kterého nestojíte. Udělala jste všechno zlé, nač vám jen síly stačily, abyste se Dominika zbavila.“

„To není pravda!“

Zlaté zvonky zpívaly při Meginých prudkých pohybech, když se snažila protáhnout kolem Simona. Okamžitě jí však skočil do cesty a zamezil jí ve vstupu do Dominikovy komnaty. Zkusila mu proklouznout z druhé strany, ale kolem zápěstí se jí bolestivě sevřely silné jezdecké rukavice. Držadlo košíku, který opatrně nesla, se jí zařízlo do dlaně.

„Nepokoušejte mou trpělivost, vy proklatá čarodějnice!“ vybuchl Simon rozhněvaně. „Však vím, k čemu jste potřebovala listí natrhané v tom prokletém hájku. Mělo přivolat nemoc a smrt, nikoli zdraví a život.“

Meg polekaně rozevřela oči. Připomínaly hluboká zelená jezírka. „Proboha, o čem to mluvíte?“

„O jedu, vy jedna ďábelská čarodějnice! Otrávila jste mého bratra!“

„Já? Ale to bych nikdy neudělala. Slyšíte mě? Nikdy!“

„Schovejte si tyhle lži pro svého milence, Duncana z Maxwellu!“ vyplivl Simon nenávistně.

Meg se hryzla do rtů, aby potlačila výkřik bolesti. Šimonovy prsty jí drtily zápěstí tak krutou silou, jako by uvízlo mezi těžkými mlýnskými kameny. Zhluboka a těžce lapala po dechu, protože celou zpáteční cestu z Harryho chalupy běžela, poháněná takovým děsem, jaký až dosud prožívala nanejvýš ve svých snech.

„Schválně jsem zašel do vašich komnat,“ pokračoval Simon v nenávistném obviňování. „Podíval jsem se do výklenku. Ten lék, kvůli jehož výrobě jste se tak vášnivě přela s mým bratrem, je pryč!“

„Vzala jsem ho s sebou do Harryho chalupy!“ vysvětlovala spěšně Meg. „Předem jsem věděla, že Adéla bude po těch dlouhých porodních bolestech zesláblá. Měla jsem strach, že porodní bába jí dá příliš mnoho léku na ztlumení bolesti, a tím že celý porod zpomalí. Nu a tenhle lék naopak slabosti brání, ale nevyvolávají.“

Simon upřeně hleděl přímo do Meginých průzračných vystrašených očí a měl sto chutí rozmáčknout tu glendruidskou čarodějnici v rukou jako prázdnou vaječnou skořápku. Jeho zuřivost udrželo na uzdě pouze vědomí, že Dominic – přežijeli – by mu zabití manželky nikdy neodpustil.

„Umíte skvěle lhát,“ procedil skrze zuby. „Naopak, umím lhát velmi špatně!“ odsekla nasupeně. „To vám tady na hradě potvrdí úplně každý. A teď mě pusťte dovnitř. Jestli je Dominic nemocný, dokážu mu ulevit.“

„Za nic na světě! Dokud dokážu stát na nohou, vy se k němu na krok nepřiblížíte!“

Meg pevně zaťala zuby, aby se na Simona nerozvřeštěla. Věděla však, že by tím nedosáhla ničeho, pouze by mu poskytla vítanou záminku dát průchod hněvu, který v něm plál tak viditelně. Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila navzdory tomu, že ji vědomí naléhavosti bičovalo ke spěchu.

„Harry mi prozradil pouze tolik, že jste se na jednom koni přiřítili do hradu, jako byste měli ďábla v patách,“ pronesla ostražitě. Nestála o to, aby se Simon navztekal ještě víc.

„Ďábla jsme zanechali v Harryho chalupě.“

Meg mluvila dál, jako by Simon nic neřekl.

„Dominic prý nemohl mluvit a neudržel se sám na koni,“ pokračovala Meg. „Spolu s Thomasem Silákem jste ho odnesl do jeho komnat. Víc Harry nevěděl.“

Simon mlčel.

„Prosím,“ zašeptala pokorně Meg. „Snažně vás prosím. Vycítila jsem nebezpečí a rozběhla jsem se sem a uslyšela jsem, že Dominic omdlel po ráně, kterou od vás utržil do hlavy.“

Simon se přemáhal, aby ovládl hněv. „Dávejte si pozor na jazyk, vy odporná čarodějnice!“

Odporná.

Čarodějnice.

Meg si konečně uvědomila, že Simon jí nedovolí jít k Dominikovi, i kdyby ho prosila na kolenou. Projel jí zuřivý hněv.

„A nevíte, proč bych si měla dávat pozor na jazyk?“ vybuchla vztekle. „Copak vás pravda tak bolí? Nebo snad doufáte, že byste po Dominikově smrti zdědil hrad, a proto mi naschvál nedovolíte, abych ho ošetřila?“

To obvinění bylo tak nečekané, představovalo tak neslýchanou drzost, že Simon na chvíli doslova ztratil řeč. Zato Meg podobná nevýhoda nepostihla. Vykroutila se mu z rukou a nepřestávala na něho slovně útočit.

„A pokud je to vskutku takhle, můj statečný rytíři,“ zasyčela s neskonalým pohrdáním, „tak mě teď dobře poslouchejte. Než dopustit, abyste jakkoli těžil z bratrovy předčasné a naprosto zbytečné smrti, vlastnoručně srovnám hrad se zemí a otrávím hradní studnu!“

„Vy ďábelská vražedkyně,“ zasípal Simon. „Kdybyste byla muž, zabil bych vás třeba jen za podezření, že jsem takový zbabělý darebák!“

Šimonův hlas Meg připomněl Dominika ve chvílích, kdy ho stravoval nejmrazivější hněv. Kdykoli jindy by před mužským hněvem ucouvla, vzdala by se, ale ne teď. Dominic umíral. Ve srovnání s tím jí připadalo všechno vedlejší.

Ďábelská vražedkyně.

Meg rázně pozvedla volnou ruku a roztrhla si tenký •• lindruidský šat od hrdla až k pasu. Odhalila tak hebkou, smetanově bílou kůži a ladné obliny svých ňader. V úžlabince mezi nimi zářil zlatý křížek, jenž původně patřil její matce.

„Může skutečná čarodějnice nosit boží kříž?“ zasyčela Meg. „Může?“

Na dlouhé tři vteřiny zavládlo bezdeché mlčení.

„Nemůže,“ připustil posléze Simon.

Rukou v jezdecké rukavici přitáhl roztržený šat Meg k ramenům a zakryl tak její obnažená ňadra.

Meg vyčkávala, ale Simon neuhnul ani o krok.

„Nech mě projít, Simone Oddaný. Na pomoc bratrovi teď využij mozek, ne svaly. Kdo jiný na našem hradě dokáže Dominika zachránit, neli já?“

Následovalo napjaté ticho, během něhož Simon hleděl na dívku se záhadnýma zelenýma očima. Od chvíle, kdy přijeli na blackthornský hrad, zdejší poddaní vykládali každému, kdo byl ochotný naslouchat, jak zázračný dotek má Meg, jak uzdravuje nemocné a poraněné. Označovali ji za glendruidskou čarodějnici.

Za bílou čarodějnici.

Mezi ňadry jí ležel zlatý křížek. A Dominic ležel nemocný na smrt.

V životě neměl Simon o bratra takový strach, dokonce ani když Dominic vykoupil dvanáct zajatých rytířů tím, že se dobrovolně vydal na milost sultánovi, jehož neslýchaná krutost vůči křesťanům se nedala pochopit obyčejným lidským rozumem.

„Jestli můj bratr zemře,“ zapřísahal se Simon tiše, „zemřeš mou rukou v tu vteřinu, kdy vydechne naposledy. Tak přísahám před Bohem.“

„Souhlasím!“ potvrdila přísahu Meg. Zuřivý výraz Simonová obličeje vystřídalo upřímné překvapení. Od čarodějnické manželky svého bratra očekával mnohé, ale zdaleka ne tak jednoznačný souhlas s vlastním nebezpečím. Ať už se dalo Meg vyčíst cokoli, odvaha jí nechyběla.

Simon odstoupil ode dveří. Než se stačil otočit, už. byla Meg v komnatě a skláněla se nad Dominikovým lůžkem zastíněným nebesy. V krbu planul obrovský oheň, od něhož se šířil sálavý žár.

„Sotva dýchá!“ zašeptala Meg tiše.

Dotkla se Dominikovy pokožky. Dech jí uvízl v hrdle sevřeném jako ve svěráku.

„Dobrotivý Bože… Je studený jako led!“

Shýbla se těsně k Dominikovi a zhluboka si vtáhla do plic vzduch, jejž právě vydechl. Znehybněla jako srna v mlází. Vyprázdnila si plíce a opět se zvolna nadechla.

Simon stál nehybně v nohách lůžka a poslouchal, jak se ty zlaté zvonky na Megině těle chvějí, jak si navzájem vyplašeně šeptají, jako by truchlily pro svého umírajícího pána.

Meg se zvolna napřímila a odhrnula si z očí pramen vlasů, jenž se jí během divokého úprku od Harryho chalupy na hrad uvolnil z copů. Do ticha se chvějivě nesl zlatý vodopád cinkotu z dlouhých zvonečkových řetízků, dosud zapletených v jejích vlasech.

„Paní?“ ozval se za dveřmi Eadithin hlas. „Tady je voda a šat, jak jste si vyžádala!“

„Vezměte to od ní!“ poručila Meg šeptem. „Nepouštějte ji dovnitř! Na klepy se jenom třese. Kdyby se Reeverové doslechli, že Dominic onemocněl…“

Simon skočil ke dveřím ještě dřív, než Meg dokončila větu, a nevychovaně je zabouchl Eadith přímo před nosem. Na její úzkostlivé otázky nedbal.

„Postavte mísu vedle krbu a šat položte k ní,“ vyhrkla Meg. „A odvraťte se, než se připravím.“

Aniž by vyčkala, zda jí Simon vyhověl, či ji zvědavě pozoruje, Meg ze sebe strhla použitý šat a vhodila ho do ohně, přičemž šeptem odříkávala prastaré zaklínadlo. Do mísy vhodila směs mýdla a bylinek a bleskově se omyla, přičemž drmolila kouzelná slova tak rychle, že se sebou splývala navzájem. Když celá voněla pronikavou vůní bylinek, vklouzla do nového šatu a ohlédla se. Simon stál otočený k ní zády.

„Jsem hotová. A teď mi povězte, co se stalo,“ vybídla ho Meg. „Přemýšlejte pozorně, ale rychle. Dominikův život visí na vlásku. Pokud mu podám nesprávný lék, zaručeně zemře. A může zemřít i v případě, že mu ten lék vyberu správně. Kdy jste si poprvé povšiml, že mu není dobře?“

Simon se obrátil tváří k Meg. Zprudka vydechl, jako by dostal ránu do prsou. Nevyděsila ho však její slova, nýbrž pomalý, němý proud slz na jejích tvářích.

„Když vyšel z Harryho chalupy,“ sdělil jí stručně. „Dominic si stěžoval, že světlo je oslepivé jako v Jeruzalémě, ale nebyla to pravda. Byl pořád stejně podmračený den, jako když jsme vešli pod střechu.“

Meg stiskla rty, ale nepronesla ani slovo, jen napjatě poslouchala, jako by na Šimonově odpovědi závisel lidský život. A vlastně závisel.

„Potom zavrávoral a začal mluvit jako opilý,“ pokračoval Simon.

Meg prudce mávla rukou na znamení, že tuto možnost nepřipouští. Znala Dominika natolik dobře, aby věděla, že nikdy neztrácí sebekontrolu.

„Zavrávoral, napřímil se, ale hned jsem ho musel zachytit, jinak by upadl,“ pokračoval Simon. „A měl strašně zvláštní oči.“

„Jak to?“ vydechla Meg.

„Panenky se mu rozšířily natolik, že měl oči černé stejně jako já.“

„Jedl či pil něco ve vaší přítomnosti, pane?“

„Jídlo? Ne, jedl přece s vámi. Ale vypili jsme spolu pohár piva.“ Simon se při vzpomínce na tu chuť zhnuseně ušklíbl. „Bylo odporně hořké.“

„Pili jste ze stejného poháru?“

„Ne.“

„A kdy jste to pivo pili?“

„Dominic řekl, že zajde za svou sokoličkou, aby mu zahnala tu hořkou pachuť z úst. Jenže když došel do vaší komnaty, zjistil, že jste pryč.“

„A vy tvrdíte, že i to vaše pivo bylo hořké?“

„Ano.“

„Ale nepociťujete závrať ani tíhu v končetinách, nebodá vás světlo do očí?“

„Cítím se unavený a přehnaně ospalý vzhledem k tomu, že jsme to s cvičením v boji s mečem nijak nepřeháněli. A…“ Simon se zamračil. „To je zvláštní, ale žebra mě nebolí, jak bych čekal. Vlastně se cítím docela příjemně.“

Meg zavřela oči, aby jí z nich nevyčetl strach, jenž jí sevřel srdce. Ve ztracené láhvi bylo tolik léku na utišení bolesti, že by stačil zabít celou řadu rytířů. Simon však očividně nevypil tolik, aby ho to ohrozilo. Totéž však neplatilo pro Dominika.

„Honem pošlete vzkaz do komnat rytířů a zbrojnošů!“ přikázala mu Meg. „Zjistěte, zda onemocněli ještě další rytíři. Mám strach, že pivo bylo otrávené!“

Simon vystrčil hlavu ze dveří. Dominikovo páže věrně čekalo na místě, kam se schoulilo, když ho vyhnali z komnaty. Mladičký Jameson seděl na konci chodby, hlavu svíral v dlaních a v obličeji se mu rýsoval neskrývaný děs.

Zatímco mu Simon dával úsečné rozkazy, Meg vytáhla z košíku láhev s protijedem, otevřela zátku a odměřila několik kapek do nádobky s vodou, stojící vedle Dominikovy postele. Užuž začínala vracet zátku do hrdla láhve, když tu zaváhala. Její manžel byl neobvykle statný muž. Přidala tedy do vody dalších pár kapek jantarově zlaté tekutiny a nakonec ještě další. Postavila nádobku na stůl a soustředila se na muže, jenž před ní ležel nehybně na posteli.

„Dominiku!“ zvolala Meg jasným a velitelským hlasem. „Vstávejte! Váš bratr je v nebezpečí!“

Od Dominika se nedočkala žádné reakce. Ležel tam bledý a ochablý, dýchal zvolna a mělce.

„Vážně mi hrozí nebezpečí?“ ozval se mírně Simon za jejími zády.

„To ne. Ale ze všeho, co má Dominic na tomhle světě rád, jste mu právě vy nejdražší. Pokud by ho probralo vědomí nebezpečí, pak by to nebezpečí muselo hrozit vám.“

Simona tahle Megina moudrá slova překvapila natolik, že dočista ztratil řeč. Mlčky pozoroval, jak se dívka sklání nad jeho bratrem a marně jím lomcuje.

Potom bez varování zvedla ruku. Plesknutí políčku se rozlehlo komnatou tak mocně, jako by člověk ze všech sil zatleskal. Simon měl co dělat, aby se zarazil a nechytil Meg za ruku napřaženou k úderu. I když se mu v nejmenším nezamlouvalo, že tahle žena buší do jeho bezvládného bratra jako do slaměné matrace, sám neměl lepší nápad, jak ho vzbudit.

„Dominiku!“ volala Meg hlasitě a vrazila mu další políček. „Poslouchejte! Musíte se probudit! Simon se dostal do zajetí! Potřebuje vás!“

Na zlomek vteřiny Meg věřila, že Dominic zareaguje, ale pohyb jeho ruky byl tak nepatrný, že také mohlo jít o omyl. S tváří zalitou slzami zvedla ruku a udeřila ho nanovo.

„Pane! Váš bratr je zraněný! Hrad obléhají nepřátelé! Probuďte se, jinak se nikdy nedočkáte syna!“

Dominic krátce škubl rukou, jako by sahal po meči, ale po tom jediném chabém pokusu o pohyb zůstal opět ležet nehybně jako mrtvola. Meg se zatajeným dechem vyčkávala na další reakci.

Nedočkala se.

„Tohle nemá cenu,“ přiznala Meg šeptem. „To bezvědomí je příliš hluboké, než aby k němu pronikla pouhá slova.“

Simon zasyčel hrůzně rouhavou kletbu.

„Honem!“ zavelela Meg, aniž by od Dominikova těla vzhlédla. „Zdvihněte ho, abych mu mohla dát napít.“

Simon zvedl bratra do sedu. Meg přidržela Dominikovi nádobku u úst, ale tekutina mu kolem koutků stékala na bradu. Pak se mu hlava zhoupla na rameno, což znamenalo, že další krůpěje drahocenného léku přišly nazmar. Meg to zoufale zkusila znovu, ale opět bez účinku. Kovová miska cvakala Dominikovi do zubů.

„To nemá cenu,“ zabručel Simon a spustil bratra zpátky do polštářů. „Je bezvládný jako mrtvý úhoř.“

Meg se neobtěžovala s odpovědí. Strčila Dominikovi mezi rty prst, dojela jím ke koutku úst a rozpáčila mu zuby, jako by učila koně na udidlo.

Dominic nepatrně pootevřel ústa. Meg opět naklonila nádobku, ale víc tekutiny mu vyteklo koutkem úst ven než za zuby a do krku.

„Polknul?“ otázal se Simon dychtivě. „Trochu ano, ale většina léku přišla nazmar. Nemám ho dost, aby to stačilo na Dominikovo uzdravení, a ještě takové plýtvání.“

„Jak dlouho by trvalo, než byste mohla vyrobit nový?“

„Čtrnáct dní. Rostlinky musejí dorůst. Nechala jsem na nich jen tolik lístečků, aby kořínky nezahynuly.“

„U božích očí!“ pěnil Simon. „Jste si tím jistá?“ Meginu jedinou odpověď představovala němá a nelítostná stružka slz, jež jí klouzaly dolů po tvářích. Pod jejím vnějším klidem a vyrovnaností se jí jako kyselina do duše zažíralo vědomí, že blackthornský hrad bude žít nebo zemře spolu s Dominikem.

Zase válka. A přece Bůh slíbil člověku, že pod sluncem poroste úroda, že on sám bude prospívat. My však zažili jen časy nenávisti, zmaření všeho, co vyrostlo, poznali jsme jen boj, nemoci a smrt.

Přece musí přijít čas na sklizeň, na rození dětí, na lásku a budování, na mír.

Dominikovi proudila do úst další troška tekutiny… a koutkem opět vytekla.

Simon zuřivě zaklel, strhl si těžkou rukavici, mrštil s ní na podlahu a začal navztekaně přecházet komnatou jako lev v kleci.

„Tak myslete přece!“ naléhal zoufale. „Přece musí existovat způsob, jak do něho ten lék dostat. Lžíce?“

„Pošlete pro ni,“ povzdechla si Meg. Příliš nadějně to neznělo. Dominic potřeboval přijmout více léku, a rychleji, než by umožnilo ukapávání ze lžičky. Ale tu si vzpomněla na další způsob, jak podávat – a přijímat – tekutinu.

Vzpomněla si totiž, jak s Dominikem společně sáli vždy jediný kousek cukroví. Jak si z úst vzájemně pili sladkou šťávu.

Naráz ji rozechvělo vzrušení. Ten jantarově zlatý lék byl velice silný. Dokonce už nabrat ho do úst znamenalo smrtelné nebezpečí. A kdyby ho omylem polkla, pravděpodobně by zemřela.

Jenže pokud se něco nestane, Dominic zemře určitě. A musí se to stát ihned. Bleskově.

„Pojďte sem, Simone,“ poručila.

Polekaně se k ní obrátil.

„Pomozte mi Dominika o kousek nadzvednout.“

Se Simonovou pomocí objala Meg Dominika kolem hlavy a ramen. Jeho studící vlasy se jí svezly na zápěstí a hlava mu ztěžka spočinula v ohbí její paže.

„Přidržte mu hlavu maličko zvrácenou dozadu,“ požádala Meg. „Ne, tak moc zase ne. Jako kdyby se díval k obzoru. Ano, tak! A teď ho držte.“

Pokud v Simonovi ještě přetrvávalo nějaké podezření, pokud jde o lék, jenž se Meg chystala podat Dominikovi, naráz se rozplynulo, když si sama nabrala plná ústa tekutiny. Nepolkla však, pouze otevřela Dominikovi ústa a vpustila mu mezi zuby lék ze svých vlastních rtů přímo na jazyk, takže musel buď polknout, nebo se udávit.

Dominic polknul.

„Správně!“ vykřikl Simon nadšeně. „To je ono!“

Meg chvatně pustila Dominikovi do úst dalších pár kapek. Opět mu sklouzly po jazyku a nutily ho k polknutí – a také že polknul, tentokrát bez váhání.

Potřetí byla Meg už odvážnější. Přiložila ústa na Dominikovy lehce pootevřené rty a zvolna do něho nechala vproudit všechen lék, který v nich měla. Dominic poslušně polykal. Když měla ústa prázdná, chvatně si je naplnila další dávkou tekutiny a dál ji podávala manželovi, dokud miska nezůstala prázdná.

Když Simon viděl, s jakou něhou Meg podává manželovi lék, v duchu si přiznal, že byl ve svém názoru na bratrovu manželku zbytečně příkrý. Stejně jako ty tiché slzy, jejichž proud na Meginých lících stále ještě nevysychal, mu její jednání prozradilo, že navzdory hradní šuškandě Meg nechová vůči manželovi žádnou nenávist.

A po pravdě, Simon si nebyl jistý ani tím, zda manželství přece jenom nebylo zpečetěno pomilováním, protože by přísahal, že mezi jejím bratrem a tou glendruidskou čarodějnicí vládne skutečný cit. Chovala se vůči Dominikovi něžně jako matka ke svému dítěti.

„Poslechněte si jeho dech,“ zašeptala Meg naléhavě. „Nepřipadá vám, že je pomalejší než předtím?“

Naděje, která začínala v Simonovi kradmo rašit, naráz pohasla, když si uvědomil, že Meg má pravdu. Dominic skutečně oddechoval ve stále pomalejším rytmu.

„Přišla jsem pozdě!“ vykřikla Meg v hlubokém zoufalství. „Dobrotivý Bože, já přišla pozdě!“

Mrštila nádobkou na podlahu a sklonila se, aby prudce zalomcovala manželovými rameny.

„Musíte dýchat!“ naléhala zděšeně. „Musíte, musíte, musíte! Vy zkrátka musíte dýchat!“

A jako by mu mohla podat vzduch stejně jako lék, Meg se opět naklonila k manželovi.

„Musíte přijmout dech života!“ šeptala mu. ,,Dýchejte!“ Přitiskla rty na Dominikova ústa a násilím mu do plic vpravila vlastní dech, a znovu a znovu, kdykoli měla dojem, že sám dýchá příliš mělce a pomalu.

Ohromený Simon přidržoval bratrova ramena a sledoval, jak po dlouhé, nekonečné minuty bojuje Meg o každý Dominikův dech. Její odhodlání udržet ho naživu bylo tak silné, že by ho snad dokázal i nahmatat.

Simonovi sklouzlo po zádech chvějivé zamrazení, protože si vůbec poprvé uvědomil, že se setkal s lidskou vůlí stejně dokonale vycvičenou a ukázněnou, jako měl on s Dominikem. Simon podobnou ocelově nezlomnou cílevědomost ještě u nikoho nepoznal. Snad ani nevěřil, že existuje.

Simon poznal, že se Dominic pohnul, současně s Meg. Naposledy vydechla manželovi do úst a svezla se na kolena, tvář přitisknutou k jeho hrudi. Třásla se duševním i tělesným vyčerpáním jako list v podzimní vichřici.

„Žije? Dýchá?“ zajíkla se.

„Ano. Pomalu, ale už ne tak děsivě pomalu. A navíc se nadechuje víc zhluboka.“

Meg ze sebe vyrazila podivně přiškrcený vzlyk. Pozvedla hlavu. Dominic už nebyl tak smrtelně bledý. Prstem se dotkla jeho tváře. Místo ledové pokožky nahmatala vlahou. Přesto i nadále dýchal nebezpečně zvolna.

Meg sledovala manželův stav s úzkostí. Věděla, že protijed by měl mít silnější účinek. Byl vylouhovaný z jarních lístků, jež mají dvojnásobnou sílu ve srovnání s těmi letními.

„Pane!“ ozvalo se za dveřmi Dominikovo páže. „Pár rytířů trápí ospalost a ztěžklé údy, ale žádný si na nic nestěžuje. Prostě jen říkají, že to pivo bylo neobvykle silné.“

Simon se podíval na Meg.

„Kdyby je jed měl ohrozil na životě, už by ztratili vědomí,“ pronesla, aniž by od Dominika odtrhla pohled.

„Vrať se na své místo!“ zavolal Simon na páže. „Až od tebe budeme něco potřebovat, řekneme ti.“

Páže očividně váhalo. „Pane?“

„Každou minutu se Dominikovi daří lépe!“ procedil Simon mezi zuby nuceně bezstarostný tón. „Vyřiď lidem v hradu, že jejich pán bude ráno úplně v pořádku!“

Mladý Jameson se neskrýval s upřímnou úlevou. „Děkuji, pane.“

Páže se už zřejmě obrátilo k odchodu, ale ještě se zarazilo. „Málem jsem zapomněl, pane. Thomas Silák se ptá, zda má ráno opět spustit padací most.“

„Ne!“ prohlásil Simon důrazně. „Nepřeji si, aby kdokoli přišel či odešel.“

„Ano, pane!“

Páže konečně odešlo. Když se Simon posléze obrátil zpět k lůžku, zjistil, že z Meginy pobledlé tváře čiší obnažený strach. Tiskla dlaň na Dominikovo srdce, ale byl to jeho dech, co ji děsilo.

„To nestačí,“ zašeptala. „Mohl by zemřít a už se ani neprobudit. Musím to riskovat.“

„A co? Nerozumím.“

Meg jako by Šimonovu otázku neslyšela. Pomalu vstala a vyndala z košíčku malou zazátkovanou lahvičku. Přitom špičkou nohy zavadila o kovovou misku, kterou původně v zoufalství odhodila na zem. Zvedla ji, zpola naplnila studenou vodou a vylila do ní zbývající jantarový obsah lahvičky.

Když se Meg otočila zpět k lůžku, Simon ustoupil stranou, aby měla u nemocného dost místa. Konečky prstů přejela Dominikovi po rtech, jež se nyní neotvíraly už tak zdráhavě jako zpočátku. Nabrala si do úst len nebezpečný lék, sklonila se k manželovi a vpustila mu drahocennou tekutinu na jazyk.

Po prvním namáhavém doušku šlo podávání léku rychleji, protože Dominic se postupně vymaňoval ze zajetí jedu s každým úderem srdce, posilovaným účinkem bylinkové tresti. Když se Meg nad ním shýbla s posledním douškem léku, vtáhl ho do sebe dychtivě jako malé dítě sající mléko z mateřského prsu.

I když miska už byla prázdná, Meg podávání posledních kapek tekutiny co nejvíce prodlužovala, protože Dominic ji naučil vychutnávat důvěrnost a žár jeho úst.

Když naposledy přejela Dominikovi jazykem přes jazyk a současně mu tak poskytla poslední dávku léku i polaskání, Meg se napřímila. Sotva si uvědomila, že Simon ji pozoruje se směsicí soucitu a úžasu, dokrvava se zarděla. Beze slova zamířila k džbánu s vodou, umyla misku a důkladně si vypláchla ústa.

Navzdory úzkostlivé opatrnosti proniklo Meg do těla tolik léku, že nedokázala vydržet v klidu. Přecházela komnatou spěšnými krůčky, jež rozeznívaly zlaté zvonky do vodopádu cinkavých zvuků. Po chvíli dokonce neklidně popadla studenou kamennou láhev a převalovala ji v dlaních, jako by to byl konejšivě hladký říční oblázek.

Simon se chvíli díval na Meg, pak na bratra, ale nakonec se opět ohlédl po dívce.

„Co budeme dělat dál?“ otázal se.

„Čekat.“

„Dokud…?“

„Dokud se neukáže, která droga v jeho těle zvítězila,“ vysvětlila Meg prostě.

Simon se zahleděl na láhev v Meginých rukou. Nedbalý způsob, jakým ji držela, mu prozradil, že v nádobce už nic nezbylo. Znamenalo to, že nemají další dávku léku pro Dominika.

„Kdy se to dozvíme?“

„Těžko říct,“ zašeptala Meg. „Méně silný muž by teď už byl dvakrát po smrti.“

„Dvakrát?“

„Jistě,“ potvrdila. „Poprvé od toho jedu, podruhé od mého léku, který má opačné účinky, takže působí jako protijed. Jde o tak silný povzbuzující prostředek, že kůň by po něm přeskočil nejvyšší hradní zeď.“

„To proto tady rázujete neklidně jako páže před bitvou?“

Meg pouze přikývla.

„Hrozí vám také nějaké nebezpečí?“ naléhal Simon.

„Nemám tušení. Kdyby se Dominic probudil a já nebyla…,“ Meg se prudce zarazila, „dávejte mu pít, hodně pít, dokud bude schopný polknout třeba jen doušek. Pomůže mu to vyplavit z těla všechny zbývající jedy.“

Simon pustil bratrova ramena a rychle přistoupil k Meg. „Nemůžete si také vzít nějaký lék?“

„Radši ne. Nemám Dominikovu nadlidskou sílu. Bitvu mezi dvěma nejsilnějšími glendruidskými léky bych zaručeně prohrála.“

Když si Meg všimla, jak se Simon tváří starostlivě, navzdory svému lapavému oddechování se usmála. Srdce jí pádilo jako splašený oř.

„Nebojte se. Ten povzbuzující prostředek… rychle ztrácí… účinnost.“

Její trhavý hlas i nepravidelný dech Simona v nejmenším neuklidnily.

„Měla jste dovolit, abych lék podal Dominikovi já sám,“ zavyčítal. „Nebo že by tento způsob patřil k dalším glendruidským čárům?“

Meg se jen zasmála a přecházela sem a tam stále rychleji, až zvonečky zběsile vyzváněly.

„Glendruidské čáry?“ opakovala. „Kdepak, tohle mě naučil Dominic.“

Simon se zatvářil polekaně.

„Pochopte, můj manžel touží po synovi víc než po čemkoli na zemi i na nebesích. Naplánoval si moje svedení tak podrobně a důmyslně, jako by se vypravoval do životně důležité bitvy.“

Zvonečky naléhavě křikly, jak se Meg opět prudce vrátila ke svému přecházení. Stejně jako její kroky i ta slova byla chvatná a téměř zběsilá.

„Ale to, jestli porodím či neporodím syna, nerozhoduji já. Až to Dominic konečně pochopí, bude mě nenávidět tak zuřivě, jak jen muž dokáže nenávidět ženu.“

Zvonečky poskakovaly a sténaly teninkými zlatými hlásky, z nichž se Simonovi ježily vlasy na hlavě.

„Rod Glendruidů,“ vyrážela ze sebe Meg přerývaně. „Prokletí a naděje v jednom. Zatím každá glendruidská dívka porodila kletbu. Žádná ještě nepřivedla na svět naději.“

Než jí Simon stačil odpovědět, začala Meg oddechovat jako válečný oř po předlouhém běhu podél bitevního pole. Krok se jí stále víc zkracoval a zrychloval, až nakonec doslova běhala dokolečka a zvonky vyzváněly přízračnou změtí tónů. Meg lapala po dechu, třásla se jako ve smrtelné křeči a snažila se nepadnout na podlahu, zatímco povzbuzující lék jí drásal tělo jako lačné dravci pařáty.

Simon ji chvatně zachytil a podržel ji, aby neupadla. Šíleným tempem popadala dech, ale přesto jako by se dusila. Zatímco sledoval Megin urputný zápas, Simon si uvědomil, že bratrově manželce hluboce křivdil.

„Bůh mi odpusť,“ zašeptal otřeseně. „Věřil jsem, že toužíte po Dominikově smrti. A vy jste přitom pro jeho záchranu riskovala vlastní život!“

Meg ho nevnímala. V mozku jí ohlušivě burácela kanonáda zvuků, hlasů, myšlenek, vjemů. Pozvedla ruce, aby si začala rvát vlasy, ale Simon jí v tom zabránil. Zápasila s ním s neuvěřitelnou silou, dokud si konečně neuvědomila, co dělá. Potom zaťala zuby, přestala bojovat a bezmocně nechala drogu, aby jí rvala tělo.

Ten záchvat však naštěstí pominul stejně rychle, jako přišel. Meg se s křečovitým vzlykem zhroutila Simonovi na prsa.

„Meg?“ vydechl. Ve své touze ujistit se, že je s ní všechno v pořádku, naprosto zapomněl na formální oslovení.

„To nejhorší mám za sebou,“ vydechla.

Z postele se ozval tichý hlas. Meg se Simonovi vytrhla z paží, jimiž ji ochranitelsky podpíral, a odklopýtala k manželově boku.

„Dominiku?“ vyhrkla naléhavě.

Otevřel oči, ale neviděl ji. Z úst se mu řinuly zvuky, ale nic víc to nebylo – pouhé zvuky bez náznaku významu. Meg zděšeně vykřikla.

„Bůh mi odpusť! Zachránila jsem jeho tělo, ale zdravý rozum už nikoli!“

18

Na vteřinu Simon nechápal, proč je Meg tak nešťastná. Když mu to došlo, potlačil výbuch úlevného a vítězoslavného smíchu a snažil se ji uklidnit.

„Ale ne, Meg. Zachránila jste ho celého!“

„Copak šílíte? Neslyšíte to blábolení?“

„Slyším. V životě by mě nenapadlo, že mi řeč mých nepřátel bude znít jako líbezná hudba, ale přísahám Bohu, že krásnější řeč jsem ještě neslyšel!“

Meg třeštila na Simona oči, jako by měla obavy, že i on se minul zdravým rozumem. „Mluví turecky,“ vysvětlil Simon. A polom se rozesmál tak hlučně, až se stěny třásly. Meg se při pohledu na plavovlasého válečníka, jenž jí chvílemi až bolestně připomínal jejího manžela, jen nejisté pousmála.

„Turecky?“ opakovala, když se Simon nasmál do sytosti. „Takže ta slova něco znamenají?“

„Jistě.“

„A co tedy říká?“

Simon se zaposlouchal a věnoval Meg nešťastný pohled. „Echm, mluví o předcích jistého sultána.“

„O jeho předcích?“

„V jistém smyslu, echm, ano. Mluví o opicích, paviánech, slizu a echm, o výkalech.“

„Mám strach, že ten jed se vám taky vrazil na mozek,“ poznamenala Meg zoufale. „Nemluvíte o nic smysluplněji než váš bratr.“

Simonovou tváří blýskl úsměv. Náhle se tolik podobal Dominikovi, až se Meg málem zastavilo srdce. Teprve nyní si naplno přiznala, jak nesmírně se bála, že už nikdy nespatří manželův úsměv. Ochotně by nosila zvonky a přijímala potravu z jeho ruky až do konce svých dní, jen kdyby to znamenalo, že Dominic bude opět zdravý a příčetný.

„Ten sultán byl strašně nepříjemný člověk,“ vysvětloval Simon.

„Ale to se snad říká o všech Turcích.“

Překotný drmolivý proud slov doléhající k nim z lože oba přiměl, aby se obrátili k Dominikovi. Jediné slovo, kterému Meg z té změti zvuků rozuměla, bylo Šimonovo jméno. K tomu, aby pochopila míru Dominikova zoufalství, však ani rozumět nepotřebovala. Posadila se na pelest a stiskla Dominikovu ruku v dlaních.

„Odpočívejte, Dominiku,“ pronesla zřetelně a pokojně. „Jste v bezpečí.“

„Simon! Simon! Zajali ho!“

Ačkoli Dominic hovořil tiše, čišela z jeho hlasu stejná naléhavost, jako kdyby řval z plných plic. Simon uchopil bratrovu druhou ruku a sevřel ji, jako by mu tím chtěl do kůže vtisknout vědomí své přítomnosti.

„Jsem tady,“ konejšil ho. „Tys mě z toho pekla přece vykoupil. Jsem v bezpečí, bratře, a ty zrovna tak.“

Dominic znovu vykřikl, ale už ne tak zoufale. Pak zůstal ležet klidně, až na prudký třes v celém těle.

„Co se vám v Jeruzalémě vlastně stalo?“ otázala se Meg tlumeně.

„Do zajetí tam padlo hned dvanáct rytířů. Jedním z nich jsem byl i já. Dali nás jako dar sultánovi, jehož jméno jsme neuměli vyslovit, takže jsme mu přezdívali Belzebub. Nu a Dominic nás vykoupil.“

„To bylo asi drahé.“

„Víc, než kdokoli z nás může tušit.“

Meg po Simonovi kratičce mžikla, protože jí neušlo, že jeho odpověď v sobě skrývá jakousi nezvyklou pochmurnost.

„Jak to myslíte?“ otázala se.

„Na dvanácti bezvýznamných rytířích sultánovi nesešlo, ale mezi jeho nepřáteli existoval jeden, jehož odolnost a statečnost toužil podrobit zkoušce.“

„Dominic?“ zašeptala Meg.

Simon přikývl. „Přesně tak. Dominic le Sabre.“

„A co se stalo?“

„Dominic se dobrovolně vydal sultánovi na milost výměnou za naši svobodu.“

Meg vytřeštila oči. „Dobrotivý Bože!“

„Bůh měl s tím sultánem jen málo společného. Na světě snad nikdy nežil krutější člověk než on. Někteří muži mají rádi ženy. Jiní mají slabost pro chlapce. Další zase blaží působit bolest. Nu a smyslem Belzebubovy existence bylo ničit silnější a slušnější muže, než byl on sám. Za tím účelem si vytvořil docela impozantní sbírku k tomu určených nástrojů.“

Meg zamrazilo po celém těle.

„Ta ruka, kterou držíte, pořád ještě nese stopy sultánova mučení,“ upozornil ji Simon. „A kdyby vaše manželství probíhalo normálně, našla byste na manželově těle ještě mnoho dalších jizev.“

Meg se obrátila opět k Dominikovi. Ruku měl mnohem větší než ona, silnější, mozolnatou a ztvrdlou od těžkých zbraní, přesto se ho dotýkala s neskonalou něhou.

Konečky prstů jemně objížděla dávno zhojené jizvy. Když jimi dorazila k Dominikovým prstům, dech jí uvízl v hrdle. Viděla už dost poranění od sekery či kamení, aby poznala, že prsty byly původně rozdrceny a pak se zhojily, ale ne úplně. Malíček měl nehet jen v poloviční velikosti a sousední nehet byl celý hrbolatý.

„A totéž najdete i na jeho druhé ruce,“ dodal Simon. „Strhávání nehtů bylo to nejmenší, čím se sultán na Dominikovi bavil.“

Meg unikl temný sten bolesti. Držela manželovu ruku a hladila ji, jako by pouhým dotekem mohla vymazat stopy těch dávných krutostí.

„A jak se dostal Dominic na svobodu?“ zeptala se

Meg po chvíli.

„Když vyšlo najevo, co se stalo, spojili se rytíři všech pánů ze všech zemí. Po dokončení útoku nezůstal ze sultánova obrovského paláce kámen na kameni.“

„A sultán?“

„Když jsme ho našli, byl už po smrti.“ A opět Meg prozradil více tón Simonová hlasu než jeho slova. Jeho úsměv připomínal předpeklí. „Jak to?“

„Těžko říct. Víte, když neměl Belzebub čerstvý přísun zajatců k mučení, vystačil si se ženami svého harému.“ Meg se zatajeným dechem vyčkávala. „Zatímco sultánovy stráže se věnovaly něčemu jinému než svým povinnostem, Dominic sultána popadl, vhodil ho do ženských pokojů a zamkl za ním dveře.“

Simon si všiml Megina šokovaného výrazu a neubránil se úsměvu.

„Můj bratr,“ vysvětloval tiše, „vždy dokázal odhadnout slabé stránky každého svého nepřítele. Sultánovi nemohl provést nic ani zpola tak krutého ani vynalézavého, jako když ho vydal na milost a nemilost jeho utrápeným konkubínám, které se na tuhle příležitost třásly stejně nedočkavě jako na boží smilování.“

Dominic se neklidně zmítal, sténal a nakonec popadl Simona za rameno. Chrlil ze sebe anglické i turecké kletby a láteřil na rytíře jménem Robert Paroháč.

„A co znamená tohle?“ podívala se Meg na Simona. „Robert se oženil s normanskou dívkou vychovanou na Sicílii. Nedokázala si odepřít muže. Mnoho mužů. A Robert se domníval, že Dominic je jedním z nich, a zaútočil na nás ze zálohy.“

„A Dominika přitom zranil?“

Simon přikývl. „Zabil Roberta a nabídl Marii svoji ochranu. Byl to jediný způsob, jak udržet klid mezi rytíři.“ Meg podrážděně stiskla rty, když si uvědomila, jakým způsobem se nenáviděná milostnice ocitla mezi Dominikovou družinou.

„To bylo od Dominika chytré, že se obětoval za čest svých rytířů,“ poznamenala jízlivě.

„Ale Dominic jen těžko mohl prodat Marii sultánovi do otroctví, nemyslíte?“

„Proč ne?“ zamumlala Meg. „Podle toho, co jsem viděla, je to děvče pro harém jako stvořené.“

„Měla byste jí být vděčná.“

Meg střihla po Simonovi tak nebezpečným pohledem, že musel potlačit smích.

„Bez Marie – a bez té ochotné Eadith, jak jinak – by Dominikovi rytíři způsobili mezi zdráhavými hradními děvčaty pěknou spoušť. Normani tu asi nepatří mezi nejžádanější nápadníky.“

„Dejte nám čas,“ pravila Meg suše. „Dominic má pěkné a urostlé rytíře, zdatné a bystré. Jsem si jistá, že co nevidět začnou dívky jihnout.“

„Myslíte to vážně?“ zeptal se Simon toužebně.

„Proč ne? Ve tmě Normana od Skota či Sasa nepoznáte.“

Simon vybuchl smíchy. „S vámi bude Dominikovi veselo, Meg. A je to jen dobře, od návratu z Jeruzaléma je chladný jako kámen.“

Meg se s úsměvem odvrátila a do kovové misky nalila trochu vody. Když se studený okraj dotkl Dominikových rtů, netrpělivě uhnul hlavou do strany.

„Můj bratr možná blouzní,“ prohodil Simon jízlivě, „ale hloupý rozhodně není. Daleko radši by tu tekutinu přijal z teplých rtů než ze studené misky.“

Meg vhrkla krev do tváří. Nabrala plná ústa vody, naklonila se nad Dominika a nabídla mu nápoj ze svých rtů. Tentokrát se nemusela zvlášť namáhat, aby upoutala jeho pozornost. Jakmile mu rty přejela po rtech, dychtivě jí vyšel vstříc. Po vypití dvou misek vody Dominic zneklidněl a začal opět blouznit.

Tentokrát však mluvil anglicky a Meg toho brzy trpce litovala.

„… nekonečná krvavá jatka. James mrtev. John Mrňous mrtev. Ivar Pohan mrtev. Stewart Zrzek…“

Dominikův hlas připomínal kněze odříkávajícího litanie při mši. Zatímco z manželových rtů splývalo jedno jméno za druhým, Meg se k němu nakláněla a hladila ho po čele jako dítě třeštící v horečce.

Nebyla to však horečka, co sužovalo Dominika, a nebyl ani malý chlapec. Byl to dospělý muž, jenž poznal oheň lítých bitev, vraždění bojovníků a vypalování dobytých území, aby pak ženy a děti vyhladověly k smrti či ze slabosti podlehly chorobám roznášeným krysami, o které se z hladu rvaly s kočkami.

Dominic odříkával nekonečný seznam zabitých, vyhladovělých a zmrzačených tak dlouho, dokud Meg neměla pocit, že jestli zaslechne ještě jedno jméno, začne ječet. Musí být mír!

Meg se zpočátku domnívala, že to vykřikla ona sama, a teprve podle ozvěny poznala, že hlas patřil jejímu manželovi.

„Slyšíš mě, Simone? Musí být mír!“

„Ano,“ přisvědčil Simon zřetelně. „A ty svému panství mír zajistíš, Dominiku. Jsem si tím jistý, stejně jako vím, že denně vychází slunce.“

A kdykoli Dominic zoufale vykřikl, Simon ho opět uklidňoval, snažil se proniknout pod krunýř deliria vyvolaného jedem, aby se jeho bratr přestal mučit těmi příšernými výjevy.

Dominikova bolest, tak dokonale skrývaná, když byl při smyslech a ovládal se, probouzela v Meg hluboký soucit, a ještě cosi – nehynoucí glendruidskou touhu, představující její rodové dědictví i prokletí.

Ať už ho k tomu vedlo cokoli, dotýkal se mě něžně a laskavě. Poháněla ho stejně stravující touha jako ta moje, ale přesto se mi spíš dvořil, místo aby se mě zmocnil násilím.

Mohl povraždit všechny Sasy ve zdejším hradě, ale přesto se ovládl.

Chce mír a nechce válku.

Dobrý Bože, kéž bych měla moc splnit Dominikovi jeho největší přání!

Ale právě to Meg nemohla a věděla to. Ten proslulý glendruidský syn se narodí pouze a jedině a výhradně z lásky. I kdyby k manželovi stokrát pociťovala vášeň ženy, i kdyby s manželem soucítila kvůli jeho dávnému utrpení, mohla si vážit jeho inteligence, sebekázně i ctižádosti, mohla želet všeho, co by mezi nimi mohlo být, kdyby neměla takový bystrozrak, aby viděla až do hlubin jeho duše. Ale nemohla se přimět milovat muže, jenž jí nemohl lásku oplatit.

Žádat tohle by bylo příliš od každé ženy. Přesahovalo to prostě její schopnosti, stejně jako láska se vymykala Dominikovým schopnostem.

Meg si Dominikovu ruku přitiskla ke rtům a držela ji tam, zatímco na jeho prsty stékal proud horkých slz, jež nedokázala potlačit. Všechny Dominikovy touhy a naděje jsou marné stejně jako naděje rodu Glendruidů. Meg čeká stejný osud jako každou glendruidskou ženu před ní. Prokletí.

„Po tom zajetí u sultána se Dominic změnil,“ vysvětloval Simon tiše. „Odjakživa býval skvělý bojovník, ale pak se stal vynikajícím a přitom nemilosrdným válečníkem. Každou bitvu plánoval s mravenčí pečlivostí. Nechtěl jen zvítězit, chtěl přitom toho co nejméně poničit. Ale na druhou stranu, co skutečně zničil…“

Simon se odmlčel a tišeji dodal: „Co skutečně zničil, to už nikdy nešlo znovu vybudovat.“ Meg přejela Dominikovi rty po dlani. „Cítím v něm teď šokující chlad,“ pokračoval Simon. „Bez ohledu na to, jak hodně ho chytrý člověk provokuje, projevuje milosrdenství vůči moudrým, protože to je chytré. Hlupákům ukazuje výhradně ostří svého meče, i kdyby šlo o sebemenší urážku.“

Meg znovu mlčky políbila Dominika do dlaně a v duchu se sama sebe ptala, zda ji bude považovat za moudrou či hloupou za to, že porušila své slovo a nezůstala zavřená ve svých komnatách.

„Když pak Dominic opustil pustinu, jež kdysi bývala sultánovou říší,“ pokračoval Simon, „můj bratr přísahal, že získá vlastní panství na nejvzdálenějším konci civilizovaného světa, co nejdál od chamtivých a ctižádostivých králů a papežů a sultánů. Že ty pozemky bude spravovat tak dobře, aby jeho poddaní netrpěli hladem ani jiným nedostatkem. A naposledy se Dominic zapřísahal, že se ožení s urozenou manželkou a zplodí silné syny, kteří budou rovněž plodit silné syny.“

„To proto, aby aspoň něco z jeho životního díla žilo navěky?“ vyzvídala Meg.

Simon však posmutněle zavrtěl hlavou. „Dominic pochopil, že mír udrží pouze silní. Pro slabé mír představuje pouze sen krutý svou nesplnitelností, a on už odmítal trpět krutými sny.“

Vlastní panství, urozená manželka, synové… a mír. Především mír.

Tenhle seznam Dominikových přání zněl Meg v myšlenkách, zatímco sledovala bolestí vyryté brázdy v manželově obličeji. V duchu zuřila proti zlomyslnosti osudu a lidí. Ironie toho, že právě Dominic se musel oženit zrovna s glendruidskou manželkou, ji bolela jako nůž otáčející se jí v srdci.

Zasloužil by sis mír, zem, urozenou manželku… Proč ti ze všech žen na zemi poslal Bůh zrovna mě? „Dostane od vás syny?“ zeptal se Simon bázlivě. Meg odpověděla pouze nezvučným proudem slz. Přitiskla Dominikovi dlaň na tvář, aby ho zkonejšila, protože začal opět hovořit, zase drmolil o sultánových ďábelských praktikách.

Dlouho, předlouho naslouchala Dominikovu blouznění, té noční můře a snu o míru. Srdce jí pukalo nad jeho zmučenými výkřiky, jež by mu jinak nikdy nevyšly ze rtů.

Pohled na Dominika a poslouchání ozvěn jeho starých útrap Meg prozradilo, že ten normanský válečník, který se vynořil z mlhy před branou blackthornského hradu, nezosobňoval tu nemilosrdnou a nevypočitatelnou sílu, za jakou ho považovala. Byl to člověk, který v životě poznal kruté utrpení. Plakala pro něho a pro osud, jenž ho sezdal se ženou, jež mu nemůže splnit sen, za který musel zaplatit tak krutou daň.

Konečně se Dominic utišil. Pomalý dech se mu prohloubil a tělo se uvolnilo.

„Už bude v pořádku?“ staral se Simon.

„Ano. Teď spí. Tohle je skutečný, posilující spánek.“

Simon si všiml, že z Meginy tváře zmizelo napětí, stejně jako z Dominikova obličeje vyprchala bolest. S tichou modlitbou na znamení díků odhrnul Simon černou kadeř bratrovi z čela. Tento pohyb prozradil o náklonnosti mezi oběma bratry mnohem víc, než by dokázala slova. To pouto sahalo mnohem hlouběji než k poutu vytvořenému díky stejnému otci.

„To je zvláštní,“ zašeptala Meg.

„A co?“

„Takhle hladil Duncan Johna,“ prozradila bezmyšlenkovitě.

Něha, kterou Simon dával bratrovi najevo, naráz zmizela.

„Duncan!“ zasyčel Simon tiše a zuřivě. „Za tohle mu vyrvu srdce z těla!“

Meg polekaně lapla po dechu. „Za co?“

„Že mi otrávil bratra!“

„Duncan tu přece nebyl!“

„Tak jeho poskoci.“

„Reeverové odjeli!“

„Čert aby je vzal!“ zasyčel Simon nenávistně. „Mluvím o Duncanových špezích tady na hradě. Jeden z nich musel Dominika otrávit. Až zjistím, kdo to byl, bude viset!“

Meg se zhrozila. „Na hradě by nikdo…“

Nedořekla, protože si uvědomila, že někdo to byl. Zavřela oči. Nevědomky si přejela dlaněmi po nahých pažích, jako by si z těla vyháněla chlad. Při představě, že někdo na hradě nenávidí Dominika natolik, aby se ho takhle zbabělým způsobem pokusil zabít, jí doslova tuhla krev v žilách.

„Než jsem byl svědkem toho, jak zápasíte o záchranu bratrova života,“ přiznal se Simon, „byl jsem přesvědčený, že tím vrahem jste vy.“

Meg otevřela oči zelené a tvrdé jako smaragdy, které dostala od Dominika.

„Jsem léčitelka,“ namítla.

„Ano,“ přisvědčil Simon téměř něžně. „Kdyby nebylo vás, Dominic by byl už po smrti. Je tedy logické předpokládat, že vy jste ho předtím neotrávila.“

„Ale třeba ho nechtěli otrávit záměrně. Třeba se té drogy dostalo omylem do jednoho poháru víc a Dominic měl tu smůlu, že ho vypil zrovna on.“

Simon naklonil hlavu k rameni, jako by nad tou možností důkladně přemýšlel.

„Možná,“ prohlásil po chvíli, ale neznělo to nijak nadšeně. „Ale dvakrát pravděpodobné to není.“

„Tak co se událo podle vás?“ vyzvídala Meg.

„Řekl bych, že někdo otrávil celý soudek s pivem, ale do Dominikova poháru přidal té drogy víc, pro jistotu.“

„Kdo? A kdy?“

„Jed se do soudku mohl dostat kdykoli.“

„Nemohl. Nejdříve den před svatbou.“

„Proč myslíte?“

„Protože tehdy jsem zjistila, že zmizel ten jed,“ objasnila Meg.

„Pověděla jste to Dominikovi?“ vybuchl Simon.

„Ne.“

„U boží krve, a proč ne?“

„Nevěděla jsem, co je to za člověka,“ odsekla podrážděně Meg. „Každopádně ten jed mohl ukrást i kdokoli z vašich lidí.“

Simon nesouhlasně mávl rukou. „To je vyloučeno. Rytíři by za Dominika i dýchali. Vždyť je vykoupil ze zajetí.“

„A co zbytek vaší družiny? Kolik z těch lidí znáte natolik dobře, abyste mohl přísahat na jejich poctivost?“

„Tak tudy ne, Meg,“ namítl Simon podrážděně. „Kdo z mých lidí mohl vědět o bylinné lékárně a lécích, které tam skladujete?“

„Z lidí na Blackthomu nechodí do lékárny nikdo než stará Gwyn.“

Simon podezřívavě přimhouřil oči. „A kde je?“

„Vyměňuje si moudrosti s jinou léčitelkou v osadě vzdálené den cesty na jih.“

„Ale to pivo otrávit mohla!“

„Kdyby to byla ona, nepřežil by jediný z rytířů.“

Simon střelil po Meg zlověstným pohledem. „Jak to?“

„Stará Gwyn ví, jak se tenhle lék dávkuje,“ vysvětlila mu Meg stručně. „V té zmizelé lahvičce ho nebylo dost, aby stačil na otrávení celého soudku piva, pokud by ho nevypili tři čtyři muži úplně sami.“

Simon se neubránil úsměvu. „To by je dřív zabilo množství toho piva. Takže… stará Gwyn.“

„Ne! Gwyn není schopná zabíjet o nic víc než já. Je přece glendruidská léčitelka.“

„A co Eadith, ta dávkování zná?“ pokračoval ve výslechu Simon.

„Určitě ne. Proč?“

„Většinu piva roznášela ona. A Normany nenávidí.“

„Vážně?“ ušklíbla se Meg jízlivě. „To proto tráví v loži Thomase Siláka víc času než v tom tvém?“

„Ale pivo roznášela!“ trval na svém Simon.

„Roznášela ho i milostnice,“ nedala se zviklat Meg. „Podezíráte i ji?“

„Marii? Ale samozřejmě že ne! Závisí na Dominikovi, pokud jde o živobytí!“

„A Eadith zase závisí na mně. Možná je nepříjemná klepna, ale to není důvod, proč ji podezřívat z tak odporného zločinu.“

„Je ctižádostivá!“ připomněl Simon.

„Jistě. Touží po manželovi a vlastním domově. Ale totéž platí i pro tu nalíčenou milostnici.“

Simon jen podrážděně zavrčel a pročísl si prsty plavou hřívu.

„Tak to musel být někdo z Johnových rytířů,“ povzdechl si Simon nakonec.

Meg okamžitě spustila příval námitek, ale Simon ji

netrpělivě zarazil.

„Někdo otrávil pivo a téměř zabil Dominika,“ připomněl jí mrazivým tónem. „Na zdejším hradě se nikdo nemůže cítit v bezpečí, dokud nezjistíme, kdo je ta zmije, hřející se na našich prsou.“

Meg se ohlédla k lůžku, na němž Dominic už konečně spal zdravým spánkem. Třebaže se v ní proti Šimonovu tvrzení všechno bouřilo, věděla, že má pravdu. Blackthornský hrad bude s Dominikem le Sabre žít – nebo s ním zemře.

A Dominic téměř zemřel.

19

Dominika uprostřed noci probudilo měkké teplo Megina těla přitisknuté k němu celou délkou a šílená bolest hlavy, jež mu doslova drtila lebku jako v kleštích. Když otevřel oči, dokonce i ten matný proužek chvějivé záře z dohasínajícího ohně se mu zařízl do očí jako nůž. Potlačil zasténání, přitiskl si dlaně ke spánkům a zkoušel si srovnat myšlenky, aby si vybavil, co se mu vlastně přihodilo.

Meg se vmžiku probudila a natáhla se po košíčku s bylinkami a lahvičkami léčivých odvarů, který tu měla připravený po celé ty dlouhé hodiny Dominikova tvrdého spánku. Chvatně vmíchala špetku rozemleté suché kůry do poháru s vodou, kterou Simon vlastnoručně vytáhl z hradní studny a donesl do Dominikovy komnaty.

„Tumáte,“ podala pohár Dominikovi. „Vypijte to. Zažene to bolest hlavy.“

Bez váhání zvedl pohár ke rtům. Ačkoli byla tekutina odporně hořká, dopil i tu poslední kapku. Meg si úlevou vydechla.

„Snad si nemyslíte, že bych se s vámi dohadoval kvůli léku?“ zeptal se tiše.

„Měla jsem strach, že byste o mně mohl mít stejný názor, jaký měl Simon zpočátku.“

Dominic jen tázavě povytáhl obočí.

„Váš bratr se domníval, že jsem vás otrávila já,“ vysvětlila Meg.

„Otrávila.“

Dominic se prudce posadil, zamžikal a zamumlal cosi turecky. Meg se mu opřela dlaněmi o prsa a snažila se ho přimět, aby si opět lehl.

„Ještě nevstávejte,“ naléhala Meg. „Určitě máte pocit, jako byste měl v hlavě zaťatou sekeru.“

„To ano,“ zasténal. „U boží krve, přesně tak se cítím.“

„Pššt,“ konejšila ho. „Zavřete oči, to trochu pomůže. Musí vám být nepříjemná i ta slabá zář z krbu.“

Když se Meg naklonila, aby něžně promnula Dominikovy třeštící spánky, zlaté zvonečky ovinuté kolem jejích pocuchaných a zpola rozpletených copů se tichounce rozezpívaly.

„Vy ještě pořád máte na sobě ty zvonečkové řetězy,“ povšiml si. Každým okamžikem se mu vracela paměť, z minulých událostí si připomínal víc a víc.

„Mám přece počkat, dokud je nesundáte vy,“ zašeptala Meg.

„Ale v jiném směru jste svoje slovo nedodržela.“

Ruce jí znehybněly. Byla nesmírně ráda, že Dominic má zavřené oči. Dokonce i v tom svém omámeném stavu by si musel uvědomit, že Meg má úděsný strach.

Moudrý člověk prokazuje milosrdenství téže osobě pouze jedinkrát. Už nikdy se mi nevzpouzejte, sokoličko.

A ona se mu vzpouzela.

„Harryho manželka…,“ vydechla Meg a nepřestávala třít Dominikovy spánky.

„Už si vzpomínám,“ přerušil ji. „Dlouhý a obtížný porod. Jak se jí vede?“

„Nemám tušení. Simon do této komnaty nikoho nepustil. Dokonce i teď spí přede dveřmi.“

„Potřebuje vás ta žena?“ přerušil ji Dominic.

Meg by ráda věděla, co Dominic tou otázkou sleduje. Z hlasu mu to nepoznala. Ani z pohybů a napětí těla. Už se opět dokonale ovládal.

„Nemyslím,“ odvětila po chvilce. „Včera před západem slunce se měla vrátit Gwyn. Kdyby se s Adélou něco dělo, Gwyn by mi jistě vzkázala.“

„A všechny Šimonovy příkazy by šly k čertu?“ vyzvídal Dominic mírně. „A moje jakbysmet?“

Meg se zoufale snažila vymyslit, jak by manželovi co nejpřesvědčivěji vysvětlila, že je za obyvatele hradu a panství zodpovědná způsobem, jenž zdaleka přesahuje běžné povinnosti hradní paní.

„Vědomí, že můžu přinést úlevu trpícím,“ vyhrkla Meg zajíkavě, „že nemocným dokážu vrátit zdraví, že můžu zabránit tomu, aby zbytečně umírali…“

Meg se snažila protlačit bolestně sevřeným hrdlem další slova a přitom zoufale pátrala v Dominikově tváři, aby poznala směr jeho myšlenek. Marně. Jeho výraz byl stejně bezvýrazný jako jeho hlas, nelítostně ukázněný, bez náznaku citu, téměř nelidský.

„Ať už mě za porušení přísahy potrestáte jakkoli, můj pane,“ dopověděla Meg šeptem, „nemůže to být o nic horší než vědomí, že někdo z mých lidí zemřel, i když jsem ho mohla zachránit.“

Dominic sevřel Meginy ruce do svých dlaní a přidržel si je u bolavých spánků.

„Porušila jste přísahu, kterou jste mi dala,“ připomněl jí tiše.

„Porušila,“ šeptla Meg se zavřenýma očima. „A kdykoli vás budou vaši lidé potřebovat, uděláte to zase.“

„Udělám,“ potvrdila stále šeptem. „Je mi to líto, manželi. Dokážu vás poslechnout v mnohém, ale ne v tomhle.“

„A jste ochotna přijmout každý trest, který budu považovat za přiměřený.“

Zhluboka se nadechla a zaprosila: „Ano. Jen mě nezamykejte, prosím vás. To bych nesnesla.“

„A vaši lidé také ne,“ doplnil Dominic. „Je to tak?“

Meg váhavě přisvědčila: „Ano.“

„Vy jste ale dvojsečný meč, manželko.“

„Ale já taková být nechci. Jsem prostě… Jaká jsem.“

„Dcera rodu Glendruidů.“

„Ano.“

Dominic chvíli mlčel a nakonec se zeptal: „Jak jste se dostala ven z hradu?“

Meg neodpověděla. Dokonce ani neotevřela oči. Nechtělo se jí čelit mrazivému hněvu svého manžela.

Následovalo tak dlouhé ticho, že Meg to nakonec nevydržela a odvážila se pohlédnout na svého manžela. Upíral na ni tak chladně vypočítavý pohled, z něhož by ji kdysi mrazilo až do morku kostí. Nyní, když věděla, jaká touha ho pohání, pociťovala vůči němu stejný soucit jako ke všem lidem z Blackthornu, polapeným v životě, který sami nemohli nijak ovlivnit.

„Jste nesmírně statečná,“ pronesl Dominic pokojně. „Ale na druhou stranu jste dokonale ochráněná. Pokud se vám cokoli znelíbí, budete mi mávat hrozbou svých lidí nad hlavou jako mečem.“

„Ale to přece není pravda!“ vybuchla Meg vášnivě. „Tolik mi vadilo být uvězněná ve tmě, nevidět slunce jako právě polapený sokol ve vašich kotcích, a přece jsem svoje zoufalství nevykřičela z okna. Tolik mi vadí, že představuji pouhý schůdek na cestě k dosažení mužské ctižádosti, ale když mi král vybral ženicha, nikomu z blackthornského panství jsem si slůvkem nepostěžovala! A dokonce i když mě John bil, nikomu jsem to neprozradila!“

„Ale všichni ti lidé to vědí tak jako tak.“

Meg zaváhala, ale nakonec neochotně přikývla. Byla to pravda.

„Stejně jako já vím o jejich trápeních,“ vysvětlila tiše. „Jsme… spojeni.“

Dominic dlouho mlčky přemýšlel nad svou glendruidskou manželkou, jež ho nepřestávala překvapovat směsicí zranitelnosti a železné vůle.

„Z hradu očividně vede tajná chodba,“ poznamenal po chvíli. „Ukážete mi ji, ale pouze mně.“

Meg se sice ani v nejmenším nechtělo prozradit únikovou cestu z hradu, ale Dominic jako hradní pán měl právo o ní vědět.

„Ach ano, ukážu,“ přisvědčila s tichým povzdechem. Dominikovi zacukal koutek úst. „Bylo to vážně tak těžké, sokoličko?“

„A co?“

„Dát mi, nač mám jako váš pán právo.“

„Mluvíte, jako bych byla necitelný sobec.“

„Ale ne. Jen nezkrocená.“

Dominic si s překvapením povšiml, že Meg se zachmuřeně usmála.

„Nezkrocená? Tohle si tedy o mně myslíte?“

„A co si mám o vás myslet jiného? Neposloucháte nikoho, dokonce ani svého manžela ne.“

„Každého vyslechnu, vyhovím potřebám a přáním dokonce i těch nejníže postavených lidí v našem panství. A ani jednou – nikdy – se mě nikdo nezeptal, po čem toužím já.“

„A po čem?“

„Po svobodě, můj pane. Jedině po ní.“

Meg odtáhla ruce od Dominikových spánků, vyklouzla z lože a šla přihodit polena na oheň.

„Spěte. To vás posílí. Vaše tělo se potřebuje uzdravit.“

„Uzdraví se rychleji, když si lehnete zpátky vedle mě.“

Meg na vteřinu znehybněla, než vhodila do plamenů další kus dubové větve. Drobné plamínky se vztahovaly vstříc dřevu, jako by cítily, že jejich osudem je hořet, a tak zahřívat lidské životy, jež by bez nich šly od narození k smrti v nelítostném chladu.

Meg zvolna položila vyschlou větev na žhavé uhlíky. Než se stačila nadechnout k odpovědi, ohnivé jazýčky se rozběhly po dřevu, chvíli ho objímaly a nakonec ho zažehly do zářivých plamenů. Po chvíli se zvedla z pokleku a vrátila se k Dominikově posteli. Odhrnula těžké závěsy, obklopující lože ze všech čtyř stran.

Dominic už na ni čekal. Odtáhl přikrývky a němě tak pozval Meg k sobě. Honem vklouzla pod přikrývky, aby uniklo co nejméně tepla. Závěsy za jejími zády se opět tiše zhouply na původní místo a bránily, aby dovnitř pronikal průvan od okenic.

„Když se budete takhle odkrývat, nachladíte se na smrt,“ zašeptala káravě Meg. „Však vy mě zahřejete.“

Dominic si silnou paží přitáhl Meg blíž a pevně si ji přivinul do důvěrného objetí, na které si ode dne jejich sňatku už začínala navykat. Většinou hřál on ji, ale teď tomu bylo právě naopak. Dnes v noci zbytky jedu pořád ještě projížděly Dominikovým tělem jako mrazivé prsty.

Meg kolem nich pečlivě zahrnula přikrývky a snažila se přitisknout se k manželovi každičkým centimetrem svého těla, z něhož vyzařovaly vlny tepla. Dominika rozechvívala současně slast z blízkosti mladého těla i z té vřelosti, kterou mu projevovalo.

S úsměvem přejel po Megině čele rty, pohladil ji dlaní po tváři a ponořil se do hojivého spánku. Meg usnula vzápětí po něm. Vzájemně se svírali v těsném objetí, které je hřálo na těle i na duši.

Tu ale nečekaně přišel sen a sevřel Megino srdce ledovými pařáty.

„Ne!“

Prudce se posadila a srdce jí pádilo jako splašený kůň. Divže se pod jeho údery nezmítala.

Dominic se posadil jen o zlomek vteřiny později, zato už s taseným nožem v napřažené ruce. Bleskový pohled mu prozradil, že závěsy kolem lože se ani nepohnuly a že pouze ve směru, kterým se nacházel krb, prosvítá škvírkou mezi nimi chvějivá zář.

„Dominiku?“ ozval se za dveřmi Šimonův rázný hlas. „Je všechno v pořádku?“

„Jistě. To byl jen zlý sen.“

Simon zabručel něco o čarodějnicích a nočních můrách, načež se opět uvelebil na prahu, aby dohonil spánek, zameškaný během těch hodin plných strachu o Dominika.

Po Dominikově boku se chvěla Meg a vyrážela ze sebe tiché zvuky, jež neznamenaly nic než strach a odmítání té hrůzy, která ji halila.

„Meg?“ zeptal se šeptem Dominic a pohladil ji po vlasech. „Meg, co vás trápí?“

Zpočátku ho neslyšela, protože pořád ještě trpěla ve spárech noční můry.

„Meg?“

Otevřela oči a nevidomě se rozhlédla kolem sebe, jako by netušila, kde se to ocitla.

„Dominiku? Stalo se něco? Udělalo se vám zase hůř?“

„Ale ne, Meg. To vy. Křičela jste ze spaní.“

„Ach.“

Meg si masírovala nahé paže dlaněmi a rozhlížela se kolem sebe, protože teprve nyní se úplně probudila. Pár kroků od lůžka hořela vysoká svíce a v krbu žhnuly uhlíky. Úzkou mezírkou mezi okenicemi dovnitř nepronikal ani náznak úsvitu.

„Oheň,“ poznamenala mimoděk.

„Přihodím na něj dříví.“

„Ne. Mohl byste se nachladit.“

Dominic k sobě Meg natočil, aby jí hleděl přímo do obličeje.

„Co se stalo?“ naléhal.

Pootevřela rty, ale nepronesla ani slovo. Celá roztřesená si opět chvíli třela paže, jako by z nich chtěla zahnat vtíravý chlad.

„Lehněte si!“ zavelel Dominic a rázně strčil Meg zpátky na polštáře. „To vy byste se nachladila!“

Sám bez okolků vstal a chvatně naházel do krbu několik polen. Jeho jisté pohyby svědčily o rychle se navracejícím zdraví. Když se vrátil do postele, přivinul Meg těsně k sobě, ale závěsy kolem lůžka už nezatáhl. Měl pocit, že v téhle chvíli je světlo pro jeho manželku důležitější než teplo.

Meg váhavě objala Dominika kolem krku. Dlouze a neslyšně mu vydechovala přímo na hruď.

„Můžete mi to prozradit?“ požádal tiše Dominic.

Nejprve byl přesvědčený, že Meg odmítne. Potom ucítil dlouhý horký proud vzduchu, jak namáhavě vydechla.

„Byl to pouhý sen,“ šeptla Meg. „A míváte takové sny často?“

„Ne.“

Dominic čekal. Meg však mlčela.

„Bojíte se mě?“ otázal se po chvilce. „Máte strach, že vás potrestám?“

„Nemám,“ odvětila šeptem. „Ale měla bych ho mít.“

„Proč?“

„Protože jste mnohem silnější než já.“

Dominikovi uklouzlo cosi mezi zasmáním a nedůvěřivým výkřikem. „Vskutku? To proto zjišťuji, že vás nedokážu přinutit ani k té základní poslušnosti?“

„Ale…,“ začala Meg.

Dominic její námitky zarazil tím, že jí přitiskl ukazováček ke rtům.

„Povězte mi,“ zeptal se tiše, „proč se tak bojíte?“

„Někdy… někdy se mi zdá sen,“ vyhrkla Meg spěšně. „To většině lidí.“

„Ale… ne takový. Je v něm nebezpečí. Vím to.“

„Noční děsy jsou běžná záležitost,“ konejšil ji mírně. „Vy je míváte také?“

„Jistě.“

Meg zvedla hlavu, aby v záři ohně viděla na Dominikův profil.

„O čem se vám zdá?“ šeptla.

„Nevím. Vím jen tolik, že se probouzím ztuhlý hrůzou a zalitý potem.“

„Ale ty sny si nepamatujete?“

„Některé ano,“ připustil.

„Ale ne ty, které vás probudí?“ naléhala Meg.

„Ne. Ty ne.“

Meg si opět dlouze a horce povzdechla. „Přála bych si, abych si je také mohla nepamatovat,“ zanaříkala.

„A mohla byste mi prozradit, co se vám tedy zdálo? Nebo jde o glendruidské tajnosti?“

„Já… sama nevím,“ přiznala se Meg. „S Gwyn o tom

spolu nemluvíme a maminka se o tom také nikdy ani nezmínila.“

„Ale vy si myslíte, že se to Glendruidů týká.“ Neznělo to jako otázka ani jako přísné obvinění, přesto bylo zřejmé, že Dominic by rád slyšel odpověď. „Ano,“ potvrdila nešťastně Meg. „Tak mi to povězte, sokoličko.“

Dominic sice mluvil něžně, ale oči mu planuly potlačovaným žárem.

„V životě jsem moc klidu nepoznala,“ svěřovala se Meg přidušeně. „Můj ot – chci říct lord John se mě ustavičně snažil provdat za mocné skotské náčelníky nebo saské šlechtice.“

Dominic tiše zamručel, aby dal najevo, že ji pozorně poslouchá.

„A celou tu dobu,“ pokračovala Meg, „se krajem potulovaly tlupy Sasů, kterým Normani zabavili majetek, a bojovaly a loupily a snažily se získat nazpět svá původní rodová panství.“

„Jako třeba Reeverové?“

Meg přikývla.

„John,“ vykládala dál, „byl synem normanského rytíře a dámy, jež pocházela jak ze skotského, tak ze saského rodu. Otec i syn museli tvrdě bojovat, aby si tohle panství udrželi. Jenže během těch bojů zanedbávali pole a nehlídali svá stáda. To proto si John vzal za ženu glendruidské děvče. Chtěl tak pro své panství získat hojnost, jež by mu dovolila vydržovat si více rytířů.“

Dominic odhrnul kadeř ohnivě rudých vlasů, která spadla Meg do tváře.

„Ale nakonec to takhle nedopadlo,“ povzdechla si smutně. „Prohráli oba.“

„Oba?“

„Glendruidové i John.“

„Co prohrál rod Glendruidů?“ podivil se Dominic. „Glendruidského vlka. Stará Gwyn věřila, že moje matka porodí syna.“

„Ale místo něho porodila dceru.“

„Zklamání,“ souhlasila Meg.

„Pro mě ne. Bez vás bych byl už po smrti,“ připomněl jí Dominic. „Pro mě znamenáte radost!“

„Ale když jste zjistil, že jsem zmizela ze své komnaty, moc radostně jste se netvářil.“

Dominic moudře mlčel.

Chvíli vládlo v komnatě naprosté ticho, s výjimkou šeptání plamenů a ještě tiššího šeptání Dominikovy ruky, kterou hladil Meg po vlasech. Zatím si v duchu připomínal její vášnivý výbuch.

Každého vyslechnu, vyhovím potřebám a přáním dokonce i těch nejníže postavených lidí v našem panství. A ani jednou – nikdy – se mě nikdo nezeptal, po čem toužím já!

„Po čem toužíte, Meg?“ zeptal se Dominic konečně. „Proč jste souhlasila, že se za mě provdáte? Proč jste svůj osud nespojila s Duncanem z Maxwellu, k němuž pociťujete citové pouto?“

Dominic cítil, jak se Meg celá napjala, jak zostražitěla až do morku kostí.

„Už nechci další válku,“ odvětila prostě. „Hnusí se mi ty nekonečné krutosti, násilí, životy přetržené dřív, než stačily uzrát. Bylo mi jasné, že kdyby na blackthornském hradě vládl silný muž s mnoha rytíři, ti šlechtici – bezzemci, kteří loupeží po kraji, odtáhnou hledat své štěstí jinam. Nu a jak jsem se doslechla, mezi naším hradem a Jeruzalémem neexistuje mocnější rytíř než právě Dominic le Sabre.“

Meg se zhluboka a chvatně nadechla a chrlila ze sebe dál, aby ji Dominic nestačil přerušit.

„A teď jsem obviňována z cizoložství, i když jsem se nikdy nedotkla jiného muže kromě svého manžela. Mého manžela někdo otrávil a obviňovali mě i z tohoto zločinu. A hrad je plný rytířů v drátěných košilích, kteří tu vidí nepřítele v každičkém člověku.“

„Já vás nepodezřívám!“ namítl Dominic.

Meg hovořila dál, jako by ho neslyšela.

„Jsem léčitelka, ranhojička. A toužím vyléčit nenávist v téhle zemi, protože to je ta nejtěžší choroba, jakou jsem kdy poznala. Nenávist je hořká duše války. Toužím přinést zemi mír!“

Dominic se až zajíkl. V životě by ho nenapadlo, že uslyší své vlastní sny vyslovené tak zřetelně a jasně, tak toužebně! Pomaloučku natočil Meginu tvář ke své.

„Tu touhu sdílíme společně,“ pronesl chraptivě. „Pomozte mi, manželko. Pomozte mi nastolit mír v této zemi!“

„Jak?“

„Spojením normanské a glendruidské krve. Prosím, darujte mi syny.“

Meg se na řasách náhle zatřpytily slzy. Skanuly jí na tváře jako kapky rozžhavené pryskyřice.

„Jenže já nemám v moci to ovlivnit,“ zašeptala zdrceně. „Vy jste válečník, který se dokáže chovat moudře, který se dokáže ovládat, který dokáže pečovat o blaho svých poddaných, který dokáže udělat pro své lidi hodně. Ale milovat neumíte.“

Dominic to nepopřel. Sultánovo peklo mu sežehlo větší díl duše a on si to uvědomoval. A i když zplna srdce toužil po synech, neuměl se jako mávnutím kouzelného proutku změnit na člověka schopného lásky – stejně jako se neuměl naučit létat jako sokol. Mohl udělat pouze to, co sokolník – naučit malého sokola, aby sám přilétl k němu.

„Ano,“ souhlasil. „Jsem válečník, který neumí milovat. Vy jste léčitelka, která neumí nenávidět. Vidíte z téhle pasti nějakou cestu ven?“

Meg pomaloučku zavrtěla hlavou.

„Stará Gwyn mi svěřila, že prokletím všech glendruidských žen je schopnost vidět lidem do duše,“ pokračoval Dominic, „a že jen Bůh dokáže milovat člověka, do něhož vidí tak jasně.“

„Je to tak,“ potvrdila šeptem Meg.

S očima zalitýma slzami vzhlédla k válečníkovi, jenž neuměl milovat.

„Nevěřím, že všechny glendruidské ženy jsou tak chladné,“ pokračoval Dominic. „Jsem přesvědčený, že glendruidská léčitelka by mohla mít jiný názor na muže, jenž by mohl přinést mír zemi zmítané válkou. Věřím, že by mohla dohlédnout až za chyby jeho duše. Věřím, že by ho

mohla milovat.

Podívejte se na mě a uvidíte mír pro blackthornské panství,“ šeptal horce Dominic. „Milujte mě, Meg. A potom uzdravte zemi.“

„Žádáte ode mě příliš,“ zašeptala v hrůze nad jeho logikou. „ Vidím do vás až příliš jasně.“

„Žádám vás o to, oč musím. Je to jediná cesta ven z téhle pasti. Pro nás oba.“

20

Podmračená Marie potahovala za látku a upravovala na Meg rozešité nové šaty, zatímco kostelní zvony vyzváněním oznamovaly lidem na polích, že je čas na první přestávku na posilnění. V podhradí utichly hlasy, jak se sloužící zarazili v plnění svých úkolů, aby si v klidu vyposlechli melodickou píseň zvonů.

Zvony vyzváněly a připomněly Meg chvíle před pěti dny, když s Dominikem vyšli z hradu do kostela a stáli tam v mrazivé mlze, zatímco pohřbívali Johna z Cumbrilandu. Obřad byl velmi krátký.

Nebude třeba držet smutek, říkal si Dominic v duchu. John z Cumbrilandu nebyl její otec.

Poté se Dominic odvrátil od čerstvě navršeného hrobu, zatímco ještě zvony ohlašovaly konec Johnova života. Odváděl si Meg domů hustou mlhou kalného dne, který nesliboval ani déšť, ani sluneční zář.

Meg na pohřbu proti nedostatku obřadnosti nic nenamítala. Při Johnové pohřbu pociťovala pouze úlevu. V koutečku duše doufala, že jeho smrt znamená mezník starým časům surových půtek a začátek nového, mírumilovnějšího období.

Doufala, ale současně měla strach. Uplynul už týden ode dne, kdy se Dominic zbavil účinků jedu, alejí se ty sny nepřestávaly vracet. Vždycky se probouzela s pláčem a ztuhlá děsem.

Ale nyní neměla nikoho, kdo by ji konejšil v náruči. Jakmile se Dominic z jedu úplně zotavil, přestal spát v jejím loži. A hned tak s ní ani spát nebude, protože ještě nekrvácela. Už ji nevěznil v jejích komnatách, ovšem na druhou stranu se s ním téměř nevídala.

Dominic se už k tématu lásky, míru a synů znovu nevrátil, snad jen s výjimkou chvíle, kdy Meg přinesl štůček hedvábí. Látka měla stejně zelenou barvu jako její oči, sytě zářivou, a pod prsty byla chladivá a hebounká. Vypadala stejně krásně jako látka na obřadním glendruidském oděvu, v němž se vdávala a který stará Gwyn tajně zase odnesla a ukryla, zatímco Meg spala.

Ale tohle zelené hedvábí jí Gwyn nevezme. Je to dar od Dominika, takže jí je dvojnásob drahocenný. Jako by utkali kus jara na šaty právě pro ni.

Dominic si dobře všiml, jakou radost má z té látky, a neubránil se úsměvu. Oči měl však chladné, pronikavé, neúsměvné, a když k ní promluvil, z hlasu mu čišelo přemáhání.

Mysli na to, o čem jsme spolu hovořili, Meg. Mysli na to, že bys mě mohla milovat. S tvou láskou se i nemožné stane možným.

Dokonce i mír.

Neřekl už nic o tom, že doufá v syny, ale číhalo mu to v těch zkoumavých očích, v jeho lačném hlasu, v napětí, jež mu čišelo z celého těla.

Synové.

Miluj mě, Meg.

Ale sám Dominic ji nemiloval. Meg to věděla se stejnou jistotou, s jakou věděla, že její oči mají zelenou barvu. Pochybovala, že bude někdy schopný lásky. Kdo miluje, vystavuje se nebezpečí. Nesmlouvavá praktičnost Dominikovy povahy mu takový risk nedovoluje. Jeho láska k rytířům ho v Jeruzalémě stála téměř život a zaručeně všechen cit a mírnost, jaké měl kdy v duši. I když ji sváděl sebeněžněji, byl to spíš důsledek vypočítavosti, nikoli skutečných něžných citů vůči ní.

Meg to nemohla mít Dominikovi za zlé víc, než mohla vyčítat orlu se zlomeným křídlem, že nelátá. Mohla jen být ráda, že k ní nepřišel poraněný tak těžce, že se už nedokáže uzdravit.

V návalu smutku zavřela Meg oči a dlaní přejela po nádherném zeleném hedvábí. Tím pohybem se rozezněly zlaté zvonečky na jejím zápěstí.

„Ta látka je skutečně jemná!“ povzdechla si Meg po chvilce.

„Vaše pleť je jemnější,“ namítla Marie, aniž by vzhlédla od drobných stehů.

Meg shlédla na drobnou a mrštnou ženušku, jež se zkříženýma nohama seděla na podlaze a zakládala lem nehotových šatů. Tahle normanská žena představovala pro Meg záhadu. Marie v sobě spojovala nestydatou sexualitu a bystrou, poněkud cynickou inteligenci. Meg tím přitahovala – pokud ovšem nebyl nablízku Dominic. Mariino kypré tělo a exotické parfémy nutily rytíře na hradě výt touhou jako psi po hárající feně.

Pouze na Dominika a Simona jako by Mariino kouzlo nepůsobilo. Ale na druhou stranu, pokud by se jim Marie zachtělo, stačilo by kývnout prstem a už by byla u nich. Dobře věděla, kdo je hradním pánem a kdo je pánovou pravou rukou.

„Nemusíte mi lichotit,“ řekla Meg.

„Nelichotím vám,“ prohodila Marie lhostejně. „Pleť máte jemnou jako sultánova nejcennější perla. To není prázdná lichotka, má paní, ale ryzí pravda. Otočte se kousek doleva, prosím.“

Meg poslechla. Zvonečky se rozvlnily a rozcinkaly se.

„Věčná škoda že váš pán je tak žárlivý na vaši krásu,“ pokračovala Marie.

„Jak to myslíte?“

Marie vzhlédla od záhybů látky na dostatečně dlouhý okamžik, aby stačila zachytit výraz překvapení v Megině tváři. Normanka se kysele pousmála nad dalším důkazem neuvěřitelné nevinnosti té glendruidské čarodějnice, pokud jde o záležitosti těla.

„Dominic mi přikázal, abych si při šití dala záležet, ať ramena, zápěstí, ňadra a kotníky máte hedvábím dokonale zakryty,“ vysvětlila Marie. „Ale to je samozřejmé!“

Marie pohoršeně zavrtěla hlavou. „Kdepak, paní. To vůbec není samozřejmé. Sultánovy ženy dobře věděly, jak se oblékat, aby upoutaly oko muže.“

„Jak to?“

„Nosívaly látky mnohonásobně tenčí, než je tahle, jemné jako dech a skoro stejně průsvitné. Nosily je na sobě v mnoha vrstvách, takže při chůzi se odhalily ňadra a rozkrok i hýždě, ovšem zmizely dřív, než si mohl být muž jistý tím, co vlastně viděl.“

„Vy snad žertujete!“ vyděsila se Meg.

„To v žádném případě, paní. A teď se dívejte přímo před sebe, prosím, aby lem nebyl šikmý.“

„Že se dá vidět skrze látku? Vážně?“

Marie blýskla zuby v úsměvu. „Vážně.“

„To je neuvěřitelné!“

„Pro Angličany možná ano, ale pro Turky to je naprosto normální. A,“ dodala Marie lišácky, „muži to navíc velmi oceňují.“

„Vy jste takové šaty nosila také?“

„To se rozumí. Vašemu manželovi připadaly neobyčejně přitažlivé.“

Meg sebou trhla.

Marie tiše sykla tureckou kletbu a začala opět upravovat lem.

„Vy Sašové,“ potřásla Marie nechápavě hlavou. „Že muž touží vlastnit manželku, to ještě dokážu pochopit. Chce mít jistotu, že vychovává výhradně své vlastní děti. Ale že manželka chce vlastnit manžela.

Marie pokrčila rameny, navlékla do jehly teninkou nit a pokračovala ve stehování.

„Jakmile křesťan uzavře manželství, je vyloučeno dosáhnout rozvodu,“ pokračovala Marie, „takže žárlivost je naprosto zbytečná. Až nadosmrti máte jistotu, že vám zůstane Dominikova ochrana, titul i bohatství. Co dalšího z něho proboha chcete ještě vlastnit?“

„Jeho náklonnost. Jeho úctu. Jeho… lásku.“

„Zlato a šperky vydrží déle,“ prohlásila rázně Marie. „V dobách války či hladomoru je možné vyměnit je za jídlo a oděvy. Náklonnost může být chvíli zábavná, ale jde o pouhé poblouznění mysli, o nic jiného.“

Marie udělala na niti uzlík a ukousla ji drobnými ostrými zoubky.

„Tak!“ prohlásila spokojeně. „Teď je to krásně rovné, jak to má být.“

Zvedla se s ladností ženy, zvyklé sedávat spíše na polštářích rozhozených po podlaze než na židli. Zručnými prsty začala rozvazovat dokonale padnoucí, i když zatím nedošité šaty.

„Marie!“

„Ano, má paní?“

„Schovejte si svá smyslná vábení pro rytíře a zbrojnoše!“ poručila jí Meg stroze. „Na mého manžela je už nezkoušejte. Trpce byste toho pokusu litovala, ať už by byl úspěšný nebo ne.“

Následoval okamžik užaslého ticha, ale poté Marie vybuchla hlasitým smíchem.

„Už chápu, proč vás označuje za svého malého sokola,“ řekla. „Opatrně z těch šatů vykročte, má paní.“

Meg poslechla a pak čekala. Očima, v nichž skutečně číhal výraz dravce, sledovala Marii, která pečlivě skládala šaty do truhly.

„Marie?“

„Jak si přejete,“ pronesla černovlasá žena klidně a obrátila se tváří zpátky k Meg. „Ale jistě si uvědomujete, že vaše přání je splnitelné jen tehdy, když si totéž bude přát i váš pán.“

„Co mi tím chcete naznačit?“

Na okamžik se Marie zadívala na Meg téměř soucitně.

„Jak jste mohla dosáhnout devatenácti let a zůstat tak nevinná…“ Marie si ztěžka povzdechla a objasňovala: „Dominic se vám dvoří skutečně ze všech sil. Během té doby se na mě ani nepodívá. Ale až se to změní – a to se změní, protože to je jenom muž – pak ho budu navštěvovat v loži pokaždé, když si to bude přát. Na tomhle hradě je pánem on, ne já. A vy také ne, má paní. Žádná žena.“

Marie uchopila svůj košíček se šitím. „Přejete si ode mě ještě něco?“

„Ne.“

Milostnice zlehka pokývla hlavou a vyšla z komnaty. Při každém kroku se jí kyčle zhouply jako plamínek svíce ve větru.

Meg si dlouze vydechla a zašeptala několik slůvek, jichž by se boží sluha v kostelíku jistě zděsil. Nejhorší na tom všem byla skutečnost, že Marie měla pravdu. Pokud se Dominic skutečně rozhodne dávat před manželkou přednost své milostnici, pak proti tomu bude Meg bezmocná.

Ale Marie mu nemůže dát legitimní dědice. To mohu pouze já!

Přesto si Meg nebyla jistá, že to vůbec dokáže. Když se člověk ohlédl do minulosti, zjistil, že plodností byla obdařena jen málokterá glendruidská žena.

Meg si přes sebe zamračeně přehodila plášť a zamířila do komnaty s koupací kádí. Cizokrajné špičaté střevíce se zlatou výšivkou, což byl další dárek od Dominika, neslyšně a měkce klouzaly po podlaze a ve světle svíček a pochodní házely do stran matné kovové odlesky. Vonné oleje z hořících lampiček zaháněly vlhký studený pach kamenných hradních stěn. Od Dominikova příjezdu se hrad začínal zářivě rozsvěcet, jako když se pestrý motýl zvolna dere z šedé kukly.

„Tady jste, paní!“ ozvala se Eadith. „Už jsem si myslela, že jste nahněvala svého pána a že jste znovu uvězněná ve svých komnatách.“

Meg se nevesele usmála. „Byla jsem uvězněná do zeleného hedvábí, zatímco Marie se kolem mě plazila po kolenou a zakládala lem.“

„Ach, ta milostnice. Dominic jí slíbil, že dostane kus hedvábí i pro sebe, pokud se mu ovšem vaše šaty budou líbit.“

Potěšení, které až do téhle chvíle Meg pociťovala nad nádherným hedvábím, naráz pohaslo. Odvrátila se od své komorné, shodila plášť z ramenou, odložila ho na truhlu a začala si rozvazovat stužky na hedvábném spodním prádle, jež dostala od Dominika spolu s těmi střevíci vyšívanými zlatou nití.

Eadith ozkoušela teplotu vody v kádi, zjistila, že je vyhovující, a obrátila se opět k Meg.

„Tak jemňounká látka,“ rozplývala se, zatímco odnášela živůtek k truhle. ,,A tak líbezný střih. Skoro jako na obrazech v kostele.“

Meg neodpovídala. Představa, že Dominic dává Marii dárky, v ní vyvolávala vztek a nepříjemné rozrušení.

Budu ho navštěvovat v loži pokaždé, když. si to bude přát. Na tomhle hradě je pánem on, ne já. A vy také ne, má paní. Žádná žena.

Eadith se nenápadně ohlédla po své utrápené paní a přitom nepřestávala chystat ke kádi misku s vonným mýdlem, vodičky a masti, jež patřily k Meginu glendruidskému rituálu omývání. Eadith tohle všechno považovala za obrovskou ztrátu času. Na drahou stranu však Dominikovi rytíři před ní dávali jednoznačnou přednost té milostnici vychované mezi Saracény, a ta se koupala skoro stejně často jako Meg. Možná že na tom omývání bylo vskutku víc než glendruidské pověry a pohanské saracénské zvyky.

Když Eadith stáčela Meginy dlouhé copy do koruny na vrcholku hlavy a připevňovala je tam hřebínky ze zlata posázeného smaragdy – další z Dominikových darů – zlaté zvonečky tichounce vyhrávaly sladkou melodii.

„To jsou ale nádherné hřebeny,“ poznamenala Eadith obdivné.

„To jsou,“ souhlasila Meg, ale z hlasu jí nebylo znát ani stínek nadšení.

„Skvěle se hodí k barvě vašich vlasů.“

„Děkuji.“

„Thomas mi dal pár stříbrných hřebenů. Tvrdil, že mi také sluší.“

„Záleží ti na Thomasovi?“ otázala se Meg. „V posledním týdnu se o něm často zmiňuješ.“

Eadith pokrčila rameny. „Na to, jaký to je medvěd, se ke mně chová docela mile.“

„Mám požádat Dominika, aby vám dojednal manželství?“

„To ne,“ odmítla Eadith. „Thomas není dost bohatý, aby si mohl držet dva zbrojnoše, natožpak aby uživil manželku. Ledaže by měl Dominic v plánu dát svým rytířům nějaké pozemky…?“

„O tom nic nevím.“

„Hm, taky s tím ani nepočítám,“ povzdechla si Eadith a zasunula do rudohnědých vlasů další hřeben se smaragdy. „Dokonce i poté, až sem dorazí zbytek jeho rytířů, nebude mít dost rytířů na obranu hradu. A rytíři, kteří by bránili své vlastní pozemky, by jen těžko mohli bojovat ještě za svého pána.“

„Svatá pravda.“

Eadith zabodla do vrkočů poslední hřebínek. „A nemáte ponětí, kdy ti ostatní rytíři dorazí? Správce a kuchaři jsou už takhle nešťastní ze spousty jídla, které se tady spotřebuje.“

Meg se ušklíbla. Správce si na tenčící se zásoby potravin stěžoval pokaždé, když na ni narazil, ale rytíři a zbrojnoši zkrátka museli dostat najíst!

„Gwyn se zmínila, že na jihu se hodně mluví o nebývale rozbouřeném moři,“ odvětila. „Dost možná že rytíři jsou pořád ještě v Normandii a čekají, kdy bude možné se přeplavit.“

„Tak to potrvá ještě nejméně dva týdny,“ odstoupila Eadith o krok. „Můžete do lázně, má paní.“

Meg shodila vyšívané střevíce, podala je Eadith a vstoupila do kouřící a bylinkami navoněné vody. Se slastným povzdechem se ponořila až po bradu a umlčela tak všechny zlaté zvonky – samozřejmě s výjimkou těch, jež měla zapletené ve vlasech.

„To je div, že glendruidské dívky nemají šupiny a žábry,“ poznamenala jízlivě Eadith, když sledovala, jak si Meg vychutnává horkou koupel.

Meg se rozesmála a rukou dovádivě rozvířila hladinu.

„Potřebujete ode mě ještě něco?“ otázala se Eadith. „Nepotřebuji.“

„V tom případě vás nechám vašemu čarování, má paní.“ Meg se nad Eadithiným zatvrzelým pohrdáním glendruidskými obyčeji neubránila shovívavému úsměvu.

„Kdybych se nevrátila do té doby, než mě budete potřebovat,“ dodala ještě Eadith, „tak stačí křiknout. Ten váš dvounohý pejsek čeká hned za dveřmi a přivede mě.“

Připomenutí, že Dominikovo páže jí je neustále v patách, opět pokazilo Meg náladu. „Sokolička“ sice směla z kotců ven, na slunce, ale svobodná rozhodně nebyla. Pokud s ní nebyl sám Dominic, Jameson se jí držel jako klíště, a pokud se vzdálil, pak nejvýš na doslech. Vážně mi můj manžel tolik nedůvěřuje? Nad odpovědí Meg nemusela dlouho přemýšlet. Byla zcela jednoznačná.

Ano. Proč jinak by ze mě neučinil svoji manželku i jinak než podle jména? Tělesně je toho jistě schopný. Ale dokud nedostanu měsíční krvácení, neuvěří, že dítě vyrostlé v mém lůně je z jeho semene.

Důvěřovat umí pouze láska – a on mě nemiluje. Meginy nešťastné úvahy nad jejím podivným manželstvím se zvolna rozplynuly díky konejšivé náruči horké a voňavé vody. Zavřela oči, zhluboka a blaženě vdechla sytou kořennou vůni stoupající z hladiny a začala si tichounce odříkávat prastará slova obřadu očištění a znovuzrození. Ladnými a rytmickými pohyby rukou smývala staré omyly a žaly ze svého těla a pak po něm roztírala mýdlo jako symbol nadějí a nových dní.

Když Meg skončila, lenivě pootevřela oči. Cítila se klidná a současně nabitá energií. Blažený klid ji však opustil v tom okamžiku, kdy si uvědomila, že těsně u kádě stojí Dominic a upírá na ni oči rozzářené jako tepané stříbro. Jeho široký a dlouhý tmavý plášť připomínal ve svícemi ozářené komnatě výsek půlnoční oblohy.

„Já… já netušila, že jste tady,“ zajíkla se zděšeně Meg. „Jak dlouho už čekáte?“

„Tisíc let,“ pronesl zvláštním zastřeným hlasem.

Meg se sevřelo hrdlo, zato srdce jí začalo bušit do žeber jako poplašený uvězněný pták. Vzhlížela k Dominikovi očima, z nichž zářila zároveň ostražitost a naděje. Podal jí osušku velkou jako prostěradlo.

A najednou se usmál a tichounce zahvízdal stejnou umnou melodii, jakou Meg uklidňovala plachého sokola.

„Poleťte ke mně, sokoličko!“

Meg se ostýchavě usmála, zaváhala, ale potom se vynořila z kádě jako líbezná mořská panna. Voda jí stékala po těle a z vlasů ve stříbrných pramíncích, zatímco zlaté zvonečky šeptaly a zpívaly, konečně vysvobozené z dusivého objetí vody.

Při pohledu na manželčino tělo zářící vodou a odlesky plamenů svíček zaťal Dominic prsty do osušky, jako by se potřeboval něčeho přidržet, aby neztratil rovnováhu. V duchu sám na sebe láteřil za tu pošetilost, že vůbec vstoupil do provoněné důvěrné atmosféry lázně. Původně si namlouval, že se chce manželky zeptat, zda by si s ním nevyjela na lov se sokoly. Nyní si přiznal, že ji chtěl docela obyčejně vidět – že chtěl být s ní.

Meg, oblečená pouze do řetízků ze zlatých zvonků a třpytivé vody, mu připadala nesmírně krásná. Pod splývavým pláštěm se mu tělo vzrušením napjalo tak prudce, že ho rozbolelo od kořínků vlasů až po paty. Současně se však v něm rozlil pocit úžasné síly, mužnosti a dychtivosti zmocnit se toho, co mu podle církve i zákona patřilo.

U božích zubů, v životě jsem po žádné dívce netoužil tak zoufale! Copak nikdy nezačne krvácet? Možná bych se měl zařídit podle Šimonovy rady a uhasit svou žízeň u Mariiny vstřícné studny.

Ale sotva k němu ten nápad přišel, Dominic ho bez váhání zavrhl. Nestál o milostnici k ukojení okamžité tělesné palčivosti. Potřeboval Meginu lásku, a potřeboval ji mnohem víc, než jeho tělo bažilo po úlevě od nelítostného smyslného hladu. A navíc s určitostí věděl, že kdyby projevil vůči milostnici sebemenší pozornost, Meg by se příšerně rozhněvala. A rozhněvaná dívka má k té zamilované na hony daleko.

Trpělivost.

U božího jména, trpělivost mu ještě nikdy nepřipadala tak obtížná. Co se to se mnou děje? Nejsem přece holobradé pážátko, které si za děvčetem může nohy uběhat.

„Na to, jak sladce hvízdáte, se tváříte docela zuřivě,“ poznamenala Meg rozpačitě a natáhla ruku po osušce.

Dominic do ní Meg sám zabalil a přitiskl jí paže k tělu.

„Však já se taky zuřivě cítím,“ usmál se.

Hlas mu zněl spíš drsně než svůdně, ale tu chraptivost nemohl zahnat o nic lépe, než by svedl potlačit bolestné pulzování ve svém mužném údu, jenž se při pohledu na Megino nahé tělo sám mimovolně tasil. Uvědomoval si, že by se měl obrátit a z komnaty odejít, ale na to se jemu, vyhlášenému silákovi, nedostávalo sil.

Pomaloučku, aby z tak prostinké činnosti načerpal až neslušně mnoho rozkoše, začal Dominic třít Meg dosucha. Začal s její šíjí a rameny.

„Je snad na hradě něco v nepořádku?“ otázala se úzkostlivě.

„Kdepak.“ Dominic uchopil cípek osušky a otřel jí důlek pod hrdlem, kde se zachytilo několik třpytných kapek vody. „S hradem ne, jenom s hradním pánem.“

„A co?“

„Přišel jsem horečnatě nedočkavý na lov se sokoly. Obávám se, že odejdu s ještě silnější horečkou.“

„Se sokoly?“

Meg ta vyhlídka tak rozjařila, že si nadšeně poskočila a jásavě rozezpívala zlaté zvonky.

„Ach ano, Dominiku! Půjdeme sokolničit! Přivolejte prosím Eadith, ať mě oblékne. Budu připravená, dřív než se nadějete!“

Dominic se usmál radosti, která jí rozzářila tvář jako dítěti nová hračka. Jeho úsměv však vmžiku potemněl, protože zrovna Meg třel dlouhá ladná záda. I když ho od doteku její pokožky dělila látka, přesto cítil hebkou pružnost jejího těla.

A navíc si s bolestnou přesností dokázal vybavit, jak chutná dotyk její nahé kůže.

„Zatím Eadith nepotřebujeme,“ namítl tiše Dominic. „Pomůžu vám sám.“

„Ale kdyby mě oblékla Eadith, byla bych hotová mnohem rychleji.“

„To se vskutku tak těšíte na lov se sokoly?“

„Ach ano. John mi to dovoloval jen výjimečně, i když většinu sokolů jsem cvičila já.“

Vzduch se rozezněl vzdáleným dunivým rachotem hromu. Meg vrhla ustaraný pohled k dlouhým úzkým oknům. Skoro celá obloha byla zatažená temně šedými mračny.

„Pospěšme si,“ žadonila. „Blíží se bouře.“

„To blíží. A mě už dokonce zachvátila.“

Dominic roztáhl prsty, uchopil obě její hýždě do dlaní a stiskl. Meg polekaně vykřikla, protože tělem se jí rozlil žár jako šíp. Téměř se podlomila v kolenou.

„Tak,“ zašeptal Dominic, „s vámi to dělá totéž.“

„Cco?“

„Ležet za noci ve stejné posteli, jako jsme už několikrát leželi, dýchat můj dech, sdílet teplo mého těla… Zaryla jste se mi až do morku kostí. Jste jako oheň v mém těle, Meg.“

Začala mu něco odpovídat, ale opět ji polaskal dlaněmi a způsobil, že ji zahltily blesky žáru. Když zasténala, povšimla si ohně v Dominikových očích a pochopila, že má pravdu. Kdysi během těch dlouhých nocí, kdy si cudně navzájem spočívali v objetí, se hluboko v ní zažehl stravující plamen.

„Stal jsem se ohněm ve vašich žilách,“ šeptal horce Dominic a vychutnával sten, jenž unikl Meg z hrdla. „Budeme hořet společně. Budeme hořet…“

„Dominiku…,“ zašeptala.

Než stačila Meg pronést další slovo, přiklopil jí rty svými ústy a vnikl do ní jazykem v tom důvěrném souboji dvou plamenů, jenž trval tak dlouho, až ztratila dech, až se o něho opírala celou vahou svého útlého těla, zbloudila v polibku tak bezbřehém, že děsil. V životě nepoznala ani náznak té slasti, kterou jí poskytoval Dominic, které jí učil. A proti té slasti neexistovala obrana, stejně jako neexistovala ani proti glendruidské naději, jež v ní sálala stejně zběsile jako ta smyslná touha. Láska je jistě možná. Jistě…

Po chvíli se však Meg začala tomu objetí vzpouzet. Dominic jen s přemáháním zvedl hlavu a zahleděl se na Meginy zardělé tváře. Oddechovala jako po dlouhém běhu a do měkké osušky se jí tiskly bradavky ztvrdlé jako dva oblázky.

„Proč se mi bráníte?“ otázal se temně. „Vám ne, ale té osušce. Chtěla bych vás pohladit po vlasech, ale jsem polapená jako ryba v síti.“

Pohled na Meginy naběhlé bradavky upoutal Dominika natolik, že chvíli trvalo, než si uvědomil, že ji skutečně zavinul do osušky tak těsně, že tu stojí s pažemi bezmocně připoutanými k tělu.

„Tak vy mě chcete hladit jako Černého Torna?“ zeptal se přiškrceně. „Od hlavy k patě a zase nazpátek? A budete se o mě třít tváří, jako to děláváte s ním?“ Ta představa vyrazila Meg dech. „Líbilo by se vám to?“ otázala se šeptem. „Ach ano,“ přisvědčil Dominic tlumeně. „Každičké ráno, když se dívám, jak se u hradeb mazlíte s tím kocourem, představuji si, jaké by to bylo, kdybyste mě hladila stejně jako jeho.“

Za otevřenými okenicemi zaburácel vzdálený hrom. Zavanul poryv vichru a vnesl do komnaty závan deště, čerstvě vypučeného listí a právě rozevřených květů.

Meg si blížící se bouře téměř nepovšimla. Vnímala pouze tekuté žhavé stříbro Dominikových očí a smyslný odstín jeho hlasu, laskající ji jako sluneční zář. Ať už ji miloval nebo ne, nebylo pochyb, že v téhle chvíli pro něho existuje jen ona – na celém světě jen a pouze ona.

A třeba dokázal, aspoň na okamžik, zapomenout na svou vypočítavost, pokud jde o založení mocného rodu, pokud jde o syny. Možná by mu mohla s tím zapomenutím trochu pomoci. Možná by se mohla rozhořet tak jasným plamenem, že by ho omámila jako lampa noční můru.

A potom by jí podlehl, potom by toužil jen po ní a na všechno ostatní by zapomněl.

„Umíte příst?“ pousmála se Meg, ale slova jí přitom vázla v hrdle.

„Zatím jsem to nezkoušel, ale s vámi mi to třeba půjde.“

Dominic přesunul dlaně z Meginých boků k jejím lopatkám, zahákl palce za horní okraj osušky a zvolna ji stahoval z toho nádherného těla.

„A co vy?“ otázal se zastřeně, když se před ním vylouply bujné křivky jejích ňader. „Vy při doteku mužských dlaní předete?“

Meg se však nevzmohla na odpověď. Výraz v Dominikově tváři, s jakým jí hleděl na obnažená ňadra, jí znemožňoval myslet, natožpak odpovídat. Pozoroval ji tak uchváceně, jako by v životě podobnou krásu neviděl. A pronikavá naléhavost v jeho očích jako by laskala.

Meg rozechvívaly vlnky vzrušení. Ňadra se jí zmítala křečovitými nádechy a výdechy.

„Jste krásnější než jarní poupata,“ pronesl Dominic přidušeně.

Opět zaburácel hrom a vítr se ochladil. Vmetl do komnaty prudký závan, v němž se světla svíček sehnula a rozechvěla. Ten vnější chlad a vnitřní žár zbavovaly Meg zdravého rozumu. Bradavky jí napuchly do tuhých hrotů, růžových jako její jazýček.

„Je vám zima?“ staral se Dominic.

„Ach ano, je. Vlastně není,“ vyrazila Meg ze sebe bezdechý sten, nepřipomínající ani smích, ani nářek. „Sama nevím. Když se na mě takhle díváte, nedokážu pořádně myslet.“

„Jak se dívám?“

„Jako kdybych byla turecké cukrátko s neznámou příchutí.“

Dominic zvlnil ústa do smyslného úsměvu, jenž zalil Meg další vlnou žáru. „A jste?“ zašeptal. „Cco?“

„Sladká?“

Než stačila odpovědět, Dominic sklonil hlavu, aby ji ochutnal. Jemně jako kocour olízl špičkou jazyka vrcholek jednoho bujně trčícího ňadra.

„Dominiku!“

Temně zavrčel, jako by zapředla mohutná kočka, a laskání zopakoval.

„Sladká sice jste, ale ne jako cukr,“ vydechl. „Spíše jako jaro.“

Konečkem jazyka ochutnal Meginu bradavku, obkroužil ji žhavou vláhou svých slin a potom si ji zvolna vtáhl do úst, jako by sál cukrátko.

Meg zalily vlny sžírajícího žáru. Celá se uvolnila, jako by ležela na voňavé letní louce a koupala se v letním slunci. Ze slasti Dominikova něžného laskání se jí až zatočila hlava. Rozkoš v ní houstla a vybuchovala v ní jako líbezné sopečné erupce. Z hloubi hrdla se jí vydralo tichounké zasténání.

Ten zvuk měl na Dominika stejný účinek jako šlehnutí bičem na nahou kůži. Celý se napjal a přitáhl si Meg blíž k ústům. Laskání se změnilo ze škádlení na naléhavé dobývání, takže ňadra se jí nalila prudkým vzrušením a touhou po dalším a dalším hlazení, po dalších omamných dotecích. Megin přerývaný chraptivý výkřik a zaťaté nehty do jeho ramen ještě rozdmýchaly plameny jeho touhy, už beztak šlehající převysoko nad hladinu jeho obvykle neprůstřelného sebeovládání.

Dominic sjížděl Meg po nahých zádech od ramen až do pasu. S netrpělivostí, kterou nedokázal udržet na uzdě, vklouzl prsty pod osušku. Dlouhým ukazováčkem putoval po žlábku páteře až k rozštěpu jejích hýždí. Věděl, že tady by se měl zarazit, že by se měl spokojit s Meginým užaslým chvějivým výkřikem poznání, když uchopil tu oblinku masa do dlaně a něžně ji stiskl.

Osuška sklouzla Meg z boků na podlahu. Chladný vzduch v komnatě působil jako šokující protiklad k žáru, rozlévajícímu se v soustředných kruzích s každým dotekem a sáním Dominikových úst, s každým dotekem jeho prstů v místě, odkud k vášnivě doutnajícím uhlíkům touhy bylo blízko – blizoučko.

A potom stejně podlehl a dlouhými prsty vnikl hlouběji, objevoval, odděloval, pronikal do atlasových hlubin jejího ženského žáru. Pocity, které se tím v Meg rozbouřily, ji přiměly přitisknout se k Dominikovi celým tělem, jako by tonula, jako by ji dokázal zarazit před propadnutím se až ke dnu samotného pekla.

„Můj pane,“ zašeptala sípavě Meg, „co to se mnou

proboha děláte?“

Dominic zdráhavě pustil její bradavku z úst, ale toho hedvábného tajného žáru se dotýkat nepřestal.

„Objevuji vás,“ vysvětlil sevřeným hrdlem.

Při těch slovech zapátral v těch hlubinách znovu a opět se dočkal odměny v podobě Megina přerývaného lapnutí po dechu a vláhy, jež neměla pranic společného s Meginou nedávnou koupelí.

„Neudržím se na nohou,“ přiznala se šeptem.

„Tak se mě držte.“

„Držím se.“

Dominic se pousmál navzdory krutému kladivu touhy, jehož údery jím otřásaly a vyrážely mu dech stejně

nemilosrdně jako Meg.

„To vím,“ přisvědčil pobaveně. „Cítím pod kůží vaše

jemné drápky.“

Teprve nyní si Meg uvědomila, že vší silou zatíná Dominikovi nehty do masa.

„Nezlobte se, prosím. Nechtěla jsem vám způsobit bolest.“

Tiché zurčení mužského smíchu v ní zažehlo další vysoký plamen vzrušení.

„Bolest?“ opakoval Dominic. „Kdepak! Je úžasné cítit, jak ten smyslný hlad ve vás narůstá společně s mým. Tak poleťte se mnou, sokoličko. Změříme si síly. A já…“

Rukou jí vyjel od boku k důlku hrdla. Zatímco na Meg upíral pozorný pohled kouřově šedých očí, špičkou ukazováčku jí sjížděl prostředkem těla od klíční kosti přes pupík až k rezavému obláčku, jenž skrýval doutnající prohlubinku ženství.

„… okusím vaši hebkost,“ dodal šeptem.

Zkušeně rozhrábl husté chmýří, vyhledal skryté poupě a několikrát ho obkroužil bříškem prstu, než zvolna pokračoval dál, než rozdělil ty jemné okvětní plátky, skrývající květ její touhy. Zvolna pátral prstem, pronikal a hledal, ale její branka byla příliš dobře chráněná před útokem.

„Otevřete se pro mě,“ poprosil chraptivě.

„Cože?“

„Dobrovolně mě vpusťte do vaší žhavé pevnosti.“

Než tuhle žádost stačil pochopit Megin mozek, pochopilo ji její tělo. Stehna se jí roztáhla a umožnila mu důvěrnější přístup. Odměnou jí bylo hladké klouzavé laskání, jež ji rozčíslo jako teninká ohnivá tříska.

A tu si uvědomila, že právě po tomhle toužila už od svatební noci, když poprvé ucítila Dominikovu ruku, jak jí klouže pod lem šatů.

„Víc,“ zasípal Dominic, jako by se dusil, a vzhlédl k Meg přimhouřenýma očima. „Ještě pořád máte ten padací most zdvižený.“

Opět se trochu pohnula, a jakmile ucítila, že do ní zvolna proniká prstem, zdušené lapla po dechu. A když chtěla nohy opět přirazit k sobě, zjistila, že nemůže, strčil jí mezi ně vlastní stehno a přidržel je rozpáčené. Zděšeně vytřeštila oči.

Dominic na ni upíral oči planoucí stříbrným ohněm. „Neměl bych to dělat,“ zašeptal. „A co?“

„Tohle.“

Prstem obkroužil Meginu vlhkou úžlabinku. Třaslavý sten, který jí unikl ze rtů, mu stoupl do hlavy jako to nejsilnější víno.

„Svíráte mě tak pevně, sokoličko,“ šeptal Dominic, „a vaše touha voní jako ten nejlíbeznější parfém.“

„To je jen… koření z koupele.“

„To je vášeň, Meg. A na celém světě není líbeznějšího parfému.“

Meg sice chtěla ještě něco dodat, ale to už ji Dominic opět laskal v rozkroku. Slast, která jí vystřelovala do celého těla, jí vyrážela dech a přelévala se v úchvatný, pulzující žár.

„Dominiku, prosím! Už to nedokážu dál vydržet!“

Dominic beze slova Meg nadzdvihl a posadil ji na desku stolu. Dotek chladivého hladkého dřeva zapůsobil jako další polaskání, které jí připomnělo žár vlastního těla a žhavé doteky muže, jenž stál těsně u ní s obličejem zrůzněným divokou vášní. Pod širokým pláštěm zápolil se svým oděvem a nakonec je oba zahalil do záhybů látky.

„Oviňte mi nohy kolem pasu!“ vybídl ji.

Hovořil chraptivě, udýchaně a s naléhavostí, jež se blížila zoufalství, a současně s tím si přitahoval Meg k sobě.

„Ano, přesně tak,“ potvrdil. „A teď ještě blíž. Blíž, Meg. Blíž – ach ano, ještě o kousek.“

Jakmile si Meg uvědomila, že v rozkroku ji nelaská Dominikova ruka, prudce ze sebe vyrazila zajíkavý sten. Prsty se mu zaryla do paží, protože okraje jejího něžného květu se dotýkalo cosi širokého, hebkého a pevného.

„Dominiku?“

Křečovitě se zachvěl a přiblížil se k té rozžhavené jeskyňce, v jejímž ústí ho okamžitě zalil tekutý žár Megina vzrušení. Věděl, že ho čeká žhavé, pevné a hluboké objetí. Teď!

„Držte se mě, sokoličko. Zanedlouho se vznesem do oblak.“

„Čert aby tě vzal, páže!“ ozval se z chodby Eadithin ječivě svárlivý hlas. „Když chci mluvit se svou paní, tak s ní také mluvit budu!“

Závěsy se rozhrnuly a do komnaty vkročila komorná. „Kuchařka se ptá, jestli… Och!“

Ačkoli Dominikův plášť je oba celé zahaloval, přesto nemohlo být nejmenších pochyb, při jaké zábavě je Eadith vyrušila. Její šokovaný výraz by Dominikovi jistě připadal k smíchu, kdyby neměl sto chutí tu hloupou husu na místě zaškrtit.

„Snažně prosím o odpuštění, lorde Dominiku,“ zamumlala Eadith a vmžiku zmizela.

Dominic za komornou zasyčel proud tureckých kleteb, zatímco Meg se snažila vymanit z jeho objetí. Zpočátku to nechtěl dovolit, ale pak naposledy zaklel a pustil ji.

„Vlastně to je dobře,“ procedil Dominic zaťatými zuby. „Beztak jsem nechtěl zajít takhle daleko, dokud nedostanete měsíční krvácení.“

Hradem otřásl prudký třesk hromu. Poslední dozvuky jeho dunivé ozvěny se utopily v prudkém lijavci.

A hukot deště naštěstí překryl i slova, jež sykla Meg na adresu svého manžela. I když každičké to slovo vybrala vskutku pečlivě, ani jedno z nich nemělo přejít přes rty dámě.

21.

Studený vítr a déšť předchozích dní vystřídalo ledové mžení, po němž následovala další zběsilá a bouřlivá vichřice. Trvalo další celé dva dny, než opět vyšlo slunce.

Meg měla náladu stejně nestálou jako jarní počasí. Její tělo, o němž se domnívala, že ho docela dobře zná, se téměř přes noc změnilo na neznámou a snad i nepřátelskou věc. Stačilo jí zaslechnout v dálce Dominikův hlas a už se jí srdce rozbušilo jakoby úlekem. Pohled na něho jí bez výjimky vyrazil dech, jako kdyby se lekla. Prostý dotyk jeho ruky ji rozechvěl rozkoší, jakou dosud nepoznala a o jejíž existenci ani neměla tušení. Při každé připomínce toho, jak ji laskal v lázni, jí hluboko v těle vytryskl gejzír tekutého žáru.

Jedinou Meginu útěchu – a ta nebyla nijak velká – představovalo vědomí, že celý ten důvěrný zážitek vyvedl z míry i Dominika, a navíc pořádně. Měla podezření, že jakmile se jedná o ni, její manžel nedůvěřuje už ani svému neprůstřelnému sebeovládání. Už jste krvácela? Ještě ne.

Tak mi povězte, až to bude, sokoličko. Hned potom spolu vylétneme do oblak – ale dřív ne.

A právě tenhle Dominikův přístup Meg nesmírně zlobil. Jako by nebyla sama o sobě dost zlá jeho věčná a neskrývaná nedůvěra, že Meg tajně nenosí pod srdcem

Duncanova levobočka, ale ještě horší byla skutečnost, že daleko víc než o její smích a její společnost, její vřelost a její vtip, její lásku a její naději stojí výhradně o plod jejího lůna. Ach Bože, přece by mohla s Dominikem sdílet mnohem víc než pouze budoucího dědice.

I když Meg v duchu toužila a snila, že Dominika svede, že prorazí hradby jeho sebekázně, bála se, jak krutou cenu by musela zaplatit za to, kdyby v budoucnu nevěřil, že dítě patří jemu.

Nemiloval by ji.

Ani klepy poddaných a rytířů k té důvěře nepřispěly. Po celém kraji se šeptaly pohádky o statečném Duncanovi a krásné lady Margaret, milencích předurčených si osudem, ale krutě rozdělených necitelným normanským pánem. Bez ohledu na to, jak důrazně Meg podobný vztah s Duncanem každému na potkání popírala, jak moc chválila svého normanského manžela, pomluvy neutichaly.

Meg se modlila, aby se ty hloupé řeči nedonesly Dominikovi, ale přitom si byla jistá, že se tak stalo. Z toho, co se událo na hradě i na panství, mu ušlo pramálo. A pokud mu něco přece jen ušlo, sluhové mu to rychle donesli.

Na hradě bylo stále výrazněji znát, že nový pán tam zavedl nový pořádek. Všude panovalo nezvykle čisto, staré krámy byly vyklizené z koutů, kde už věky tlely, z každé podlahy stoupala vůně čerstvého rákosí a sušených bylinek. Koření, jež si Dominic dovezl z Východu, provonělo kuchyni a její okolí, takže všechno jídlo chutnalo a vonělo slavnostně jako o velkých svátcích.

Ale většinu lidí nefascinoval obsah Dominikových truhel s poklady. Kdykoli se objevila Meg s jemně vyzvánějícími zlatými zvonečky a třpytnými drahokamy zapletenými ve vlasech, všichni v její blízkosti jako by zkameněli a ohromeně na ni zírali.

Poslední dárek od Dominika si Meg prohlížela se smíšenými pocity radosti a zoufalství. Byla to pohádkově překrásná brož ze zlata a obrovských smaragdů, tvarovaná tak nezvykle, že nepřipomínala konkrétní věc – vlastně, možná letícího sokola. Brož byla větší dokonce než její dlaň, posázená nesčetnými dokonalými smaragdy, a přidržovala Meg u krku plášť z nachově rudé vlny, jehož květinové vzory hořely hustou výšivkou ze zlatých nití. Do vzorů byly pravidelně všity droboulinké zlaté zvonečky. Při každém Megině kroku či pohybu se kolem ní rozeznívala líbezná hudba, tichounká jako ze sna.

Malá sokolička se zvonky na nohách a se smaragdovýma očima. Nos ten plášť a mysli na mě, mysli na uzdravení celého panství.

Mysli na syny.

„Paní!“ křikla Eadith. „Kde jste?“

Polekaná Meg se obrátila. Zvonečky se tím prudkým pohybem rozezněly a rozcinkaly.

„Tady v kapli!“ odvětila zvučně Meg.

Zvedla se současně s tím, jak Eadith vešla do místnůstky ve třetím patře rohové věže.

„Co chceš?“ zeptala se Meg.

„Váš pán se ptá, zda nemáte chuť vyjet si na lov.“

„Ach ano! A kdy?“

„Po obědě.“

Meg se podívala na úhel slunečních paprsků dopadajících na podlahu oknem kaple. Blížilo se poledne. Na převléknutí jí moc času nezbývalo.

„Tak honem, musím si pospíšit!“ rozhodla se Meg.

Za zběsilého cinkotu zlaté melodie vyběhla Meg po točitých schodech nahoru do svých komnat. Za ní pomaleji stoupala brblající Eadith. Ale navzdory těm věčným stížnostem byla komorná zručná a rychlá. Než zvon ohlásil poledne, Meg už seděla v hlavní síni, obklopená rytíři, jejichž sokoli čekali a hřadovali podél stěn či na opěradlech židlí. Ovšem opěradlo Dominikova křesla bylo prázdné.

„Můj pán se rozhodl, že sokolici nevezme ke stolu?“ zeptala se Meg Simona, jenž seděl nalevo od prázdné židle, kterou měl zaujmout Dominic.

„Ne. Musel opravit něco u zvonků na pařátech. Ukáže se tady co nevidět.“

„A je sokolice klidná?“ vyzvídala Meg.

„Ach ano!“ prohlásil Simon s hlubokým uspokojením. „Fatima se na zápěstí mistra sokolníka nechává nosit spokojeně a bez obav. Mezi sokoly nemá sobě rovného. Na podzim nám uloví nejednu tučnou kachnu!“ Zpod stolu se ozvalo zavrčení a kratičké vyjeknutí. „Barone!“ křikla Meg rázně, ani se neobtěžovala pod stůl nakouknout. „Přestaň zlobit Skoka!“

Vedle Megina stehna se vynořila hlava statného loveckého psa a věnovala své paní vyčítavý pohled. Meg roztržitě podrbala psa za ušima.

Simon jen nevěřícně zavrtěl hlavou. „Kdybych ho takhle okřikl já, ukousne mi ruku.“

„Baron? Ale kdež, pokud zrovna neloví, je to ten nejmilejší tvoreček na světě.“

Simon se vzmohl jen na smích a další zavrtění hlavou. Meg náhle zaplavil pocit zvláštní ostražitosti a prozradil jí, že se přiblížil její manžel. Odvrátila se od Simona a zahleděla se ke vchodu do hlavního sálu. Vteřinu poté se objevil Dominic.

Navzdory příslibu slunečného dne měl na sobě svůj těžký tmavý plášť. Na zápěstí mu seděl mohutný sokol. Když Dominic procházel pruhem sluneční záře pod oknem, Fatimino světle šedé a smetanově bílé peří zahořelo jako lesklá ocel a perleť.

Sokolice si uvědomovala, že je mezi ostatními ptáky šlechtou, a tato nadřazenost čišela z každého jejího pohybu i z celého držení těla. Jasný a pronikavý pohled jejích černých očí zkoumavě a s povýšeným odstupem sledoval bujarý ruch v hodovní síni. S číhavým klidem trpělivého dravce vyčkával sokol na signál, kdy má zahájit lov.

Když Dominic se sokolem usazeným na zápěstí míjel místa, kde seděli rytíři a zbrojnoši, ozval se sborový obdiv a projevy nadšeného vzrušení. Většina ostatních dravých ptáků, z nichž někteří měli za sebou mnohaletý výcvik, hřadovala na opěradlech židlí a na rukou svých pánů s kápí na hlavě, což ovšem pro Dominikovu sokolici neplatilo. Z očí jí čišela základní živočišná moudrost života a smrti.

Na silných šupinatých pařátech se jí pohupovaly řetízky zdobené smaragdy a drahocennými zlatými zvonečky.

„Proboha, to je ale krasavice!“ poznamenal Simon.

Dominic se usmál a přidržel ruku u postranního opěradla své židle. Sokolice překročila na nové bidélko důstojně, bez pobízení. Pak naklonila hlavu na jednu a hned i na druhou stranu, jako by se rozhodovala, zda něco v její blízkosti je vůbec hodno její pozornosti.

„Lituju každou myš, která si troufne do naší síně,“ zazubil se Simon.

„Ale jdi. K tak ubohé kořisti by se Fatima nesnížila,“

namítl Dominic.

„Stačí ji jeden dva dny nekrmit,“ ozvala se Meg. „Pak chytí každou myš mnohem rychleji než Černý Tom.“

Dominic střihl po manželce kradmým pohledem. Od chvíle, kdy se jí v lázni téměř zmocnil, si dával úzkostlivý pozor, aby s ní nezůstal ani na chvíli o samotě. Ovšem tohle vyhýbání pro něho nebylo nijak snadné, stačilo, aby si připomněl, jak ji posadil na stůl, roztáhl jí stehna a začal do ní užuž pronikat, a znovu byl bolestně vzrušený, připravený a rozbolavělý k zešílení.

V duchu zaklel a zahnal své chlípné myšlenky. Než se Meg v budoucnu opět dotkne, musí mít jistotu, že nenosí pod srdcem cizí plod. Na druhou stranu sám sobě nevěřil, že by se podruhé dokázal ještě ovládnout.

„Vypadáte krásně,“ uklonil se Dominic.

Pozdvihl Meginu ruku a vtiskl jí lehký polibek na vnitřní stranu zápěstí. Prudký, rozbouřený úprk jejího tepu pod jeho rty ho naplnil pocitem vítězoslávy a smyslné lačnosti.

Proboha, copak nikdy nezačne krvácet?

„To je těmi šperky a pláštěm,“ bránila se Meg. „Ty jsou krásné, ne já.“

„Krásná jste vy!“ zopakoval Dominic důrazně.

Ačkoli Meg už mlčela, Dominikovi samozřejmě neušel její nedůvěřivý výraz. Prudce se otočil, až se mu rozvířil širokánský plášť, a posadil se po jejím boku.

„Duncan byl zřejmě prachšpatný milenec,“ zamumlal Dominic tlumeně, sotva dosedl mezi svou manželku a Simona.

Meg měla dojem, že ji klame sluch. „Prosím?“ otázala se šeptem.

„Duncan musel být prabídný milenec,“ zopakoval Dominic ochotně.

Simon tiše zavrčel a dával si pozor, aby se díval jinam než na tu dvojici.

„Proč to prokrista říkáte?“ vyjekla Meg zhrožené.

„Nu, že se nikdy nezmínil o vaší kráse,“ poznamenal Dominic věcně. „Z toho důvodu soudím, že ten grázl musel stát jako milenec za houby.“

„Ono není divu, že tahle věc mezi námi nikdy nepřišla na přetřes,“ odsekla Meg nakvašeně. „Nejsem krásná a Duncan nikdy nebyl mým milencem!“

Dominikovi se zablýsklo v očích, když si vybavil Megino tělo pozlacené vodou a vášní, to tiché zazpívání zvonečků při každém jejím nadechnutí. Horký příval krve do rozkroku ho nutil k smíchu i k proklínání zároveň. Než Meg začne krvácet, on bude muset při každém kroku trpět smyslnou lačností jako zvíře.

„Velmi se mýlíte,“ pronesl Dominic tiše. „Ještě nikdy mi žádná žena nepřipadala tak krásná jako vy.“

Smyslný plamen v jeho očích a hlas ochraptělý touhou Meg prozradily, že i on si v této chvíli připomněl tu důvěrnou chvilku po koupeli.

„Duncanovi jsem jako kráska nikdy nepřipadala,“ namítla Meg přiškrceně. „Rozhodně ne jako vám.“

Na jeden zběsilý okamžik si Dominic připomněl, jak mnoho z její krásy předtím viděl. Zaťal zuby, křečovitě zavřel víčka a zahnal si z hlavy představu jejích rozevřených stehen.

Záměrně se od Meg odvrátil a dal znamení, ať sluhové začnou roznášet jídlo. Když se na manželku opět podíval, myšlenky měl už pod kontrolou, ačkoli o svém těle to říct nemohl.

„Co já vím, vykládá se něco jiného,“ pronesl Dominic s nadhledem. „S každým dalším dnem se šíří víc a víc pověstí o tom, že váš milenec na vás čeká v místech, kde za lesem začíná to severní vřesoviště.“

„Pomlouvače těžko umlčím násilím,“ namítla Meg sevřeným hrdlem.

Dominic pokrčil rameny a sáhl po poháru s pivem. „Pokud jde jenom o pomluvy, tak na tom nesejde.“

„To je pro vás vážně tak obtížné uvěřit v mou čest?“ vybuchla Meg.

Dominikova ruka s napěněným pohárem znehybněla těsně před jeho ústy.

„Slovo čest má pro spoustu lidí nejrůznější významy,“ odvětil po chvilce rozjímání. „V Jeruzalémě vyžadovala křesťanská čest vraždit Turky. Turkům zase jejich náboženská čest velela zabíjet ‚nevěřící psy‘. V Anglii je pro změnu ctí věrnost králi. U severních hranic království se za čest považuje proti anglickému králi bojovat. Netuším, co vyžaduje glendruidská čest kromě toho, že svoje léčitelské umění nesmíte užívat k zabíjení.“

„Glendruidská čest vyžaduje, abychom léčili,“ sdělila mu Meg stroze. „A vaše nedůvěra v mou poctivost znamená, že moje schopnost léčit selhala.“

„Koho z nás dvou jste chtěla vyléčit? Mě, nebo Duncana? Ale co, tady jde beztak o něco jiného. Ne!“ prohlásil Dominic rázně, když Meg chtěla promluvit. „Nezkoušejte mě ukonejšit hezkými slůvky, manželko. Tady nezáleží na slovech, nýbrž na činech!“

„Vskutku? Tak proč si děláte těžkou hlavu kvůli těm pomluvám?“ popíchla ho podrážděně. „To jsou přece taky pouze slova.“

„Popisující činy…“

„Které se nikdy nestaly!“ odsekla. „Doufám, že mluvíte pravdu. Ale i doufat je pouhé slovo.“

Donesli jim rybu, takže rozhovor se na chvíli přerušil. Dominic si na talíř naložil kus vařeného úhoře a chutný vývar. Mlčení jim vydrželo i nad dalším chodem, to byla drůbež. Holoubátka byla drobná, ale jemně kořeněná a dohněda opečená na rožni. Dominic snědl dvě se stejnou přesností a zdrženlivostí v pohybech, jaké projevoval při každé ze svých činností.

Meg poněkud zachmuřeně rozjímala, zda se Dominic k té sebekázni musí ze všech sil nutit, či je skutečně tak chladný, jak se zdá navenek. Hned si však vybavila jeho výraz, když stál mezi jejími stehny v komnatě s koupací kádí. Obličej měl zkřivený vášní, jež mu ve chvíli, kdy se svým vzrušeným tepajícím údem dotkl jejího rozpáleného ženství, zazmítala tělem jako křeč.

Při té vzpomínce Meg celá zrudla. Sáhla po svém poháru a honem se napila piva ve snaze zchladit ten nepochopitelný oheň, jenž v ní Dominic zažehl.

Vedle ní postavil její manžel prázdný pohár rázně na stůl a obrátil se k bratrovi.

„Tak co je nového, Simone?“

„Všechno zůstává při starém. Reeverové se plíží po tvém panství jako vlci, ostatně, za nic jiného je ani nepovažuju. Kdykoli na ně narazíme, vytratí se jako pára nad hrncem. Stačí se však otočit zády a už tam jsou nanovo.“

Ačkoli Simon hovořil tiše, Meg ho přes hovor a cinkání nožů o mísy dobře slyšela. Hrdlo se jí sevřelo tak křečovitě, až ji proklála bolest.

Ještě pořád ji trápily ty sny, ještě pořád se probouzela prochladlá a přitom od hlavy k patě zalitá potem.

„U božích zubů,“ zamumlal trpce Dominic, „vždyť Duncan si nekoleduje o nic jiného, než abychom ho uštvali jako vlka a nakonec zabili. Přitom mi připadal jako mnohem rozumnější muž.“

„Je to darebák!“ prohlásil Simon nevzrušeně. „Kvůli tomu, aby získal půdu, je schopný i té největší oběti. Podle všeho má na hradě špehy. Dobře ví, že tvoji rytíři sem ještě nedorazili. To proto si tak troufá.“

„Přesně tak,“ potvrdil Dominic zachmuřeně. „A jaké zprávy dostal Sven z jihu?“

„Potrvá ještě nejméně deset dní, než sem dojedou ostatní rytíři a zbytek tvé družiny. Bouře byly příliš nebezpečné, takže plavbu přes Kanál odkládali nezvykle dlouho.“

„U božích zubů! Kdybych to byl věděl, určitě bych se svatbou tolik nepospíchal!“

Simon se pousmál. „O tom vážně pochybuju, bratříčku. Právě pověsti o nebezpečí, které pro tebe představoval Duncan jako sok u Meg, tě sem hnaly takovým tempem.“

Než Dominic stačil bratrovi odpovědět, objevil se před ním podnos vrchovatě naložený pečeným vepřovým. Kanec byl starý a tuhý, ale kuchaři se snažili upravit ho co nejpřijatelněji. Kůže byla opečená do zlatavé a křupavé kůrčičky a slibovala obstojnou pochoutku navzdory nepříliš kvalitnímu masu.

„Upřímně doufám, že lov bude úspěšný,“ prohodil Dominic. „Pokud si zdejší kuchaři dovedou takhle dobře poradit s tuhým starým kancem, zkus si představit, co svedou s čerstvou zvěřinou!“

„Tak dost! Už se mi začínají sbíhat sliny!“ zarazil ho Simon.

Psi pod stolem začali s vrčením rvačku, zřejmě nad hozenou kostí.

„Barone!“ houkl Dominic stroze. „Klid!“

Po několika dalších zaňafáních a kviknutích se psi upokojili.

Dominic vytáhl z pochvy u pasu ostrý nůž a nakrájel plátky masa pro sebe i pro Meg. Z kouřící pečínky vytryskla na podnos vonná šťáva jako žhavý déšť a hned za ní se vysypala nádivka z fíků, cibule a rozmarýny. K masu se podával horký, čerstvě upečený chléb.

Když se objevila mísa vařené zeleniny, mžikl Dominic úkosem po manželce. Meg si s úsměvem nabrala zeleninu k masu, odlomila z chleba kůrku, aby zachytila všechnu šťávu, a s líbeznou dychtivostí se pustila do jídla.

Zpod stolu se ozývalo tichounké kňučení.

Meg si psů nevšímala, těžko však mohla ignorovat pevné stehno svého manžela, jež se jí přitisklo k noze ve chvíli, kdy se natáhla pro slánku. I přes vrstvy jejich oblečení cítila žár Dominikova těla. Ruka se jí zachvěla a na podlahu sletěl kousek masa.

Vmžiku se kolem Meginých nohou vyrojili psi. Cvakající zuby ji naráz vytrhly ze smyslného okouzlení nad projevem manželovy náklonnosti. S úlekem odstrčila svou židli od stolu tak prudce, že se i s ní užuž překotila.

Dominic reagoval rychle jako blesk. Jednou rukou narovnal Meginu židli a druhou strčil pod stůl. Ven vytáhl Skoka za kožich. Pak Dominic se psem rázně zalomcoval a spustil na něj příval tureckých nadávek za to, jak zbytečně vylekal Meg. Jakmile Skoka opět pustil, pes se s ocasem zataženým mezi nohy prosmýkl pod stolem a hledal útočiště u někoho méně přísného.

„Pokousal vás?“ vyptával se ustaraně Dominic. „Ale kdež, jen trochu polekal. Zamyslela jsem se, a Skok nebývá obvykle tak neposlušný, aby cokoli sežral bez dovolení.“

„Za chvíli se psi začnou rvát o feny,“ pousmál se Dominic. „Proto jsou všichni tak podráždění a chovají se nevypočitatelně.“

„Ale neprojde jim to,“ poznamenal Simon. „Je hezké vědět, že psi se dokážou kvůli feně takhle pobláznit i navzdory trestu,“ prohodila Meg důrazně.

Dominic se k ní naklonil a tiše řekl: „Jen abyste se nepletla, má milá. Muži jsou chytřejší než psi.“

„To je úžasně konejšivá představa. Všichni přece víme, jací duševní zázraci ti zubatí braši jsou!“

„Ale i feny jsou chytřejší než spousta žen,“ dodal Dominic jedovatě.

„Ale neříkejte! A jak jste na to přišel?“

„Když přijde jejich čas, dobře vědí, jakou k nim psi mají povinnost, a tvrdě se jí dožadují.“

Meg měla dost rozumu, aby se nezeptala, jaké „povinnosti“ to jsou. Do obličeje jí vtrhl žár.

Úsměv na Dominikově tváři Meg prozradil, že její myšlenky dobře uhodl. Naklonil se k ní ještě o kousek blíž.

„Už krvácíte?“ otázal se.

Temný ruměnec potemněl ještě víc.

„Jak dlouho?“ dožadoval se Dominic.

Meg beze slova sklopila hlavu a vložila si do úst kousek pečeného vepřového. Dominikovy kouřově šedé oči číhavě sledovaly každičký její pohyb.

„Kdybychom byli o samotě, moje sokoličko,“ pronesl tiše, „brala byste si sousta přímo z mé ruky. A já…“

Meg vzhlédla, spatřila smyslný plamen v Dominikových očích a pochopila, že kdyby byli sami, prováděl by s rukama mnohem víc, než že by ji z nich pouze krmil.

Náhle se Dominic rázně zvedl a prohlásil. „Je čas vyrazit na lov!“

Čtyři rytíři, pět pážat, jedna dáma a smečka loveckých psů spolu s mistrem psovodem, to byla družina, jež vyrazila do lesa a do polí na lov, kratochvíli, která navíc přinášela i užitek. Všichni muži byli v těžké zbroji a obtěžkaní množstvím zbraní, takže pouze Megina přítomnost svědčila o tom, že nejde o bitvu, nýbrž o lov. I když to odporovalo zdravému rozumu, Dominic a jeho muži na sobě měli těžké drátěné košile a vezli si dlouhá kopí.

Na lov se sokoly to nebyla dvakrát pohodlná výbava, ale rozhodně to bylo lepší než se nechat ze zálohy zaskočit Reevery.

Před skupinou lovců se do nebe zabodávaly rozeklané štíty skal. Nebyly tak vysoké, jako Dominic vídával na svých cestách v cizině, ani tak nízké, aby bylo možné označit je za pouhé kopce. Skalnaté svahy byly oděny chvějivě zeleným šatem jara. V dálce se v této skalnaté krajině rozkládalo dlouhé nepravidelné jezero, z něhož vytékala řeka Blackthorne. Simon měl v úmyslu jet proti proudu řeky, jelikož doufal, že narazí na místo, kde při stopování Meg tehdy zahlédl pijícího srnce.

Na svazích si místy našly dost opory stromy a vzpínaly nesčetné větve vstříc k zářivě modré obloze. Všechny byly obalené něžným zeleným chmýřím pupenů, čerstvě rašících v hřejivé záři slunce. Divoké květiny živě svítily žlutou, modrou, nachovou a zlatou barvou a do kalichů lačně vstřebávaly sluneční paprsky, kterých si časem příliš neužijí, protože se nad nimi rozeklenou husté koruny dubů, bříz a jilmů. Jakmile se stromy plně olistí, k zemi dopadne jen pramálo slunečního svitu. Potom všude vyraší a rozroste se mech a rozevřou se tu nádherné košaté kytice kapradin.

Navzdory tomu, že byla ze všech stran obklopena po zuby ozbrojenými zbrojnoši a rytíři a jela v sedle stárnoucí grošovaté klisny, Meg si jízdu vychutnávala. Příjemné cinkání zvonečků na jejích ozdobných řetízcích a ve výšivce pláště přispívalo ke zvonivé písni ptactva, díky níž den ožíval a zářil veselou melodií.

Nad hlavou se jim vznášel orel pátrající po kořisti a jeho táhlý pokřik hlásal nezkrotnost svobodného tvora. Meg si dlaní zastínila oči a vzhlédla k nádherně bezstarostnému letu toho krásného stvoření. A jako vždy toužila vědět, jaké by bylo vznášet se na sluncem zalité kráse jarem rozzářené oblohy.

„Simone?“ otázal se Dominic a přitáhl svému hřebci uzdu. „Tohle je to místo, kdes předtím viděl toho srnce?“

Simon se zahleděl před sebe, kde se uzoučké potůčky z jarního tání vinuly do jezera, aby pak odtud vytékaly jako zárodek řeky Blackthorne. Půda tu byla příliš bažinatá, než aby se v ní udržely stromy, místy svítila klidnými zrcadélky rybníčků, propojených stezkami prosakující vody, jež se podle sklonu slunce měnila z hnědavého na stříbrný a nakonec na temně modrý odstín.

„Nejspíš ano,“ připustil Simon konečně. „Přijížděl jsem právě tudy a to pohanské pohřebiště je vzadu, západně odtud.“

Simon ukázal od cesty vedoucí do Carlysle na sever, kde stálo šest panských domů, jež Dominic získal spolu s rukou jediné dědičky a dcery Johna z Cumbrilandu. Na druhé straně bažiny se prudce zvedaly skály a horské hřebeny, mnohé dosud pokryté sněhovou přikrývkou po poslední vánici. Na štítech se třpytily bělostné čepice, jež roztají až v době, kdy se do kraje přiblíží léto.

„Meg?“ otázal se Dominic. „Existuje přes bažinu cesta támhle do toho údolí?“

Meg se zadívala ke křivolaké divoké strži, jež protínala kopce. V létě se z údolí stane mozaika zeleného lesa a slunných louček porostlých hustou trávou. Nyní tam však trčely jen téměř holé světlé kmeny a větve, pouhý přízrak lesa, kterým protékal lesklý potůček a razil si cestu šedohnědou vrstvou loňského porostu.

„Tady nalevo běží stezka vysoké zvěře,“ ukázala Meg. „Přes bažinu musíme pomalu, ale pak už bude cesta snadná.“

Dominic se rozhlédl po krajině a uložil si do paměti polohu kopců, údolí a bažiny, význačné body, podle kterých by se dokázal kdykoli vrátit na stejné místo. Pak se podíval na mistra psovoda, jenž dychtivě přikývl. I psi už doslova vřeli nedočkavostí, protože od odjezdu z Normandie si příliš nezalovili.

Dominic rázně pokynul, ať se mistr psovod pustí před družinou přes močál jako první. Když se před nimi objevila uzoučká stezka, po níž chodívala vysoká k řece, psovod ostře hvízdl a psi se poslušně zařadili za něho.

„Ty jeď jako první,“ pobídl Dominic Simona.

Simona tou pobídkou nesmírně překvapil. Projel kolem bratrova hřebce do čela stejně překvapených rytířů, zatímco Dominikův oř se zařadil po bok Meginy mírné klisny. Meg se k manželovi tázavě obrátila.

„Nerad bych, aby vás v zápalu lovu udupali zdivočelí hřebci,“ vysvětlil jí Dominic. „Vaše klisna je sice poslušná, ale na dlouhé pronásledování zvěře jí zaručeně nestačí síly.“

„Ale co vy?“ připomínala mu Meg. „Pokud zůstanete se mnou vzadu, přijdete o kořist.“

„Vždyť to také není můj poslední lov.“

„Pravda, ale ta moje klisna se už nezmění.“

„To ano, ale vy už nebudete sedět na jejím hřbetě. Až sem dorazí moji další rytíři a družina se zbytkem vybavení, dostanete vlastní arabskou klisnu se srstí stejně zářivě rudou jako vaše vlasy.“

„Vskutku?“ vydechla Meg vzrušeně.

„Vskutku. A s mým Křižákem by mohla mít nádherná hříbata.“

„A už jsme zase u toho,“ zabručela si Meg pro sebe.

„Vážně si nedokážete vymyslet pro ženu či klisnu jiný úkol než to věčné plození?“

Pokud ji Dominic slyšel, nedal to nijak najevo.

Meg družinu lovců správně upozornila, že první část cesty bude obtížná. Než její klisna prokličkovala močálem kolem nejrůznějších nástrah a bažinatých jezírek, sotva lapala po dechu a od lovců vpředu ji dělilo dobře sto metrů. Naopak, Dominikův oř sice nesl na hřbetě mnohem větší váhu, ale obtížnost terénu ho v nejmenším nezmáhala, protože Dominic cvičil své válečné oře stejně tvrdě a pečlivě jako svoje rytíře. Kůň, jemuž by na bojišti došly síly, by byl horší než žádný kůň.

Když Megina klisna konečně doklusala na pevnou zem, Dominic se jí zařadil po bok a pánovitým mávnutím lovcům naznačil, ať jedou napřed. Lovecká družina je zanedlouho předjela o téměř dvě stě metrů a prohledávala břehy potůčku a řídké hájky, na něž navazoval les, zatím sice bez listí, ale s dostatečně hustým podrostem a houštím, aby beze stopy shltlo rytíře a jejich pážata.

Meg s Dominikem ujeli spolu asi tisíc metrů, když tu se tichým teplým dnem rozlehlo protáhlé zatroubení loveckého rohu. Zastavili a zaposlouchali se. Roh zazněl podruhé, potřetí a prozrazoval, kterým směrem se skupina lovců zrovna ubírá.

„Zabočili podél přítoku potoka,“ prohodila Meg po chvilce pozorného naslouchání.

Roh se opět ozval, tentokrát naléhavěji.

„Zahlédli srnu!“ vyhrkl Dominic.

Se zatajeným dechem poslouchali vzdalující se zvuk loveckého rohu. Psí smečka pronásledovala srnu po svazích okolních kopců a údolím. Dominic měl pravdu – to tempo bylo na Meginu rozvážnou klisnu příliš krkolomné, zdaleka by lovcům nestačila.

Bez varování Meg náhle sklouzl po zádech ledový mráz. Chvatně se kolem sebe rozhlédla jako štvaná zvěř, pátrající po cestě k úniku.

„Co je?“ povšiml si toho Dominic.

„Nevím. Prostě najednou jsem si připadala jako ta srna. Jako štvaná zvěř.“

„Stává se vám to na lovu často?“ vyptával se Dominic

zvědavě.

„Ještě nikdy jsem to nezažila. Já…“ Meg se odmlčela, jako by jí hlas uťal nůž.

Z východu zazněl opět roh, přesně mezi Dominikem a Meg a skupinou rytířů pronásledujících srnu. Nešlo však o stejný roh, na který před chvílí troubil mistr psovod z blackthornského hradu.

„Je vám ten roh povědomý?“ otázal se Dominic. „To nemůže být pravda!“ vydechla Meg. „To by neudělal.“

„Kdo?“ vybuchl Dominic. „Duncan. Tohle je válečný roh Reeverů.“ Roh se ozval znovu, tentokrát mnohem blíž. Reeverové nepronásledovali rytíře s pážaty, nýbrž tu dvojici, jež se tak nebezpečně a lehkomyslně zdržela vzadu.

„U božích očí!“ zasyčel Dominic. „Není tady někde poblíž místo, kde by se člověk mohl ubránit přesile?“

„Je tu místo, kam žádný člověk ani nevkročí.“

„Veďte mě!“

„Tudy!“ ukázala Meg. „Ale moje klisna nemůže…“

Než Meg stačila domluvit, Dominic ji strhl z jejího koně, posadil ji do sedla před sebe tak prudce, až se jí sukně a plášť rozvířily, a pobídl statného hřebce ostruhami.

Za nimi se k obloze vznesl ryk mužů, kteří zrovna zahlédli svou kořist.

22

Meg visela hřebci na šíji a nebezpečně se nakláněla do pravé strany, zatímco nejnižší větev košatého dubu ji jen taktak nesmetla ze sedla. Současně se Dominic nakláněl na opačnou stranu. Projeli pod větvemi tak těsně, že z nich drátěnou košilí téměř sdíral kůru.

Za nimi se ozývalo zběsilé a nesrozumitelné pokřikování. Pokud to vskutku byli Reeverové, pak se zdrželi při stoupání do příkrého svahu natolik, že své kořisti poskytli řádný náskok.

Zaštěkal lovecký pes. Byl to temný hrdelní štěkot zvířete, které od jeho vlčích předků dělilo jen několik generací.

„Poštvali na nás psy!“ vykřikla Meg a zoufale se snažila ohlédnout se přes rameno.

„Dívejte se dopředu!“ zavelel Dominic podrážděně. „Ztratíte rovnováhu!“

Meg neodpověděla, pouze opět sklonila tvář do hřebcovy svalnaté šíje a oběma rukama se mu zarývala do hřívy tak křečovitě, až ji ruce bolely. Přesto by zaručeně sletěla na zem, kdyby ji v pase nepřidržovala Dominikova pevná paže, jelikož nebyla zvyklá letět po krajině takovým tempem a takovou cestou necestou, jak zrovna předváděl mohutný a zdatný Křižák.

V uších se Meg slévalo zběsilé dunění Křižákových kopyt se stejně zběsilým rytmem jejího vlastního srdce. Zlaté zvonečky tichounce křičely jakoby hrůzou. Slzy strachu jí v tom šíleném trysku rval vítr od očí stejně spolehlivě jako osuška, kterou si po koupeli otírá mokrý obličej. Kůň bleskem vyletěl na skalnatý hřeben a po protějším svahu se řítil do dalšího údolí.

Opět se za nimi zavřel les a skryl je před jejich pronásledovateli. Několik set metrů za nejnižším bodem údolí rostl hájek statných dubů, jejichž kmeny stály tak blizoučko u sebe, že bylo jednoznačně vyloučeno projet skrz ně v plném trysku. Ale možná že tohle nebyl ten pravý důvod, proč Křižák začal jevit značnou neochotu pokračovat dál v cestě, ať už jakýmkoli tempem.

„U božích zubů!“ zaklel Dominic a opět pobídl hřebce ostruhami. „Co to do tebe vjelo, Křižáku?“

Křižák přitiskl uši k lebce a vzepjal se. Odmítl udělat třeba jen jediný krok.

„Dolů!“ zavelela Meg a sklouzla do trávy za doprovodu šeptající cinkavé melodie. „Honem!“

Dominic seskočil, jako by se chystal k boji muže proti muži – na rozkročené nohy, s taseným mečem v ruce, s tělem připraveným k okamžitému výpadu.

Meg si strhla roušku z hlavy a podala mu ji.

„Zavažte Křižákovi oči!“ poručila. „A potom mě následujte. Kdyby se hřebec nepřestával vzpouzet, nechte ho tady. Rychle! Už nás dohánějí!“

Dominic popadl bílou látku roušky, ovinul ji kolem Křižákových očí a potáhl zvíře za uzdu. Hřebec zděšeně zafrkal, zaržál a ve snaze pokračovat v cestě kamkoli, jenom ne kupředu, se zmítal na konci uzdy jako bláznivé kyvadlo.

Navzdory spěchu a vypjaté situaci se Dominic snažil hřebce ukonejšit a nepřestával ho vléct za sebou.

„Pospěšte si!“ naléhala Meg, která už stačila popoběhnout dopředu. „Zahlédla jsem psa!“

Křižák se opět se zaržáním vzepjal, ale konečně se podvolil, následoval Dominika jako už tolikrát – vždyť se od něho nejednou nechal zavést i do páchnoucího temného podpalubí! Rychlou chůzí, nakonec dokonce poklusem vedl Dominic hřebce mezi stromy, které byly stále starší a majestátnější, čím hlouběji pronikali do hájku.

Mezi stromy se zcela nečekaně vynořily obrovské kameny, vyšší a silnější než Dominic. Stály tu už tak dlouho, že na nich narostla vysoká přikrývka z mechu a lišejníků, jako by to nebyly neživé balvany, ale zahrádky či kmeny po obrovitých dubech s uťatými korunami.

Po třech stovkách kroků se objevily další balvany, dosahující do pasu vzrostlého muže a naskládané tak těsně k sobě, že mezi nimi nerostly žádné stromy. V druhém kamenném kruhu se rozprostíral trávník o průměru pětatřiceti kroků a uprostřed kruhu se tyčila vysoká a trávou zarostlá mohyla z hlíny a kamení.

Dominikovi se zježily vlasy na šíji ostražitostí číhající šelmy. Jakýmsi prazákladním pudem konečně vytušil, proč se Křižák tolik bránil vkročit do hájku. V kamenném kruhu tu stála svatyně, kterou nikdo neměl právo zbytečně znesvětit, zbytečně vyrušit.

Glendruidská mohyla.

Zatímco Dominic odváděl svého hřebce do bezpečí, ostražitě a zvědavě se rozhlížel kolem sebe. Mezi duby zářila sluncem zalitá tráva. Kam se podíval, tam svoji němou pestrou píseň zpívaly lesní a luční květy. Stromy tu byly už mnohem hustěji olistěné než jinde, jako by na tohle místo slunce přicházelo dříve a zářilo sem déle než jinam.

Za prvním kamenným kruhem se ozvalo zběsilé štěkání psa, jemuž unikla již téměř jistá kořist. Kupodivu, další psi se k němu nepřipojili. Dominic se tázavě ohlédl po Meg.

„To Duncan chodívá na lov pouze s jedním psem?“

„Jen když honí pytláky. A navíc, nemáme jistotu, že to je skutečně Duncan.“

„Přestaňte už toho darebáka obhajovat!“ vyštěkl Dominic netrpělivě. „Kdo jiný by to asi mohl být?“

Meg radši neodpověděla. Netušila, čím by mohla logiku Dominikova tvrzení zvrátit, srdce jí však napovídalo něco úplně jiného.

„Měl jsem Simonovi dovolit, aby Skotské kladivo vykuchal rovnou v tom kostele,“ zamumlal vztekle Dominic.

Rozhlédl se po slunné loučce s prastarou mohylou. Nespatřil tam jediné místečko, odkud by se osamělý rytíř mohl bránit a mít přitom krytá záda.

„Jdeme dál,“ pobídl Meg. „Ještě jsme nenašli vhodné útočiště.“

„Kromě hradu tady žádné útočiště neexistuje a nevede k němu jiná cesta než ta, kterou jsme právě přišli.“

Meg už nedodala, že Reeverové nyní obsadili prostor mezi posvátným hájkem a blackthornským hradem. Tak očividnou skutečnost nebylo nutné připomínat. Dominikovy příšerné kletby samy o sobě svědčily dost výmluvně, že si to uvědomuje stejně dobře jako ona.

„V tom případě jsme v dokonalé pasti,“ vrčel Dominic. „Ubránit tohle místo by dokázala jen početná družina rytířů.“

„Ach ne. Vnější kamenný kruh nepřekročí ani jeden z Reeverů.“

„Duncan je dostatečně mazaný, aby svým koním zavázal oči a po našich stopách je provedl až sem.“

„O tom pochybuju. Sama jsem si nebyla jistá, zda se to povede.“

Dominic na ni vytřeštil oči. „Tak proč jste to vůbec navrhovala?“

„Protože jsem věděla, že svého hřebce byste neopustil až do chvíle, kdy by bylo moc pozdě. A než byste potom stačil utéct za vnější kamenný kruh, Reeverové by vás zabili jako srnu zahnanou někam do kouta.“

Dominic jen zabručel: „To pořád ještě můžou udělat, nemyslíte?“

„Nemyslím. Už tisíce let žádný muž neprošel kruhem stojících kamenů. Dokonce ani můj otec ne.“

„A pokoušel se o to?“

„Jednou ano.“

„Proč?“

Meg pokrčila rameny. „Namlouval si, že schopnost získat syna leží spíše uvnitř těch kamenů než v jeho srdci.“

„Či než v srdci jeho manželky?“ nadhodil Dominic. Náhle Křižák zvedl ostražitě hlavu a prudce škubl uzdou.

„No tak, jen klid,“ mírnil Dominic koně tichým hlasem a hladil ho po šíji. „Tady není proč se bát.“

„Cítí vodu,“ upozornila Meg a ukázala směrem k hromadě kamení a trsům bujné trávy, ležícím u paty mohyly.

„Posvátný pramen?“ otázal se Dominic opatrně.

„Rozhodně ne tak posvátný, aby se Glendruidové urazili, kdyby z něj hřebec uhasil svou žízeň. Tohle jste sledoval svou otázkou?“

Dominic beze slova sundal hřebci roušku z očí. Křižák se kolem sebe zvědavě rozhlédl, ale nejevil známky strachu. Dominic odvedl Křižáka k prameni a počkal, dokud se dosyta nenahltal křišťálově čisté vody.

Sledovat pohyb Reeverů za vnějším kamenným kruhem bylo poměrně snadné. Dálkou tlumené pokřikování a zklamaný psí štěkot se střídavě ozývaly ze všech stran, to jak se darebáci snažili projít do prostor posvátného hájku a vždy znovu a znovu selhali.

Za kameny se nic nehýbalo, jen vítr čeřil stébla trav.

„Co se nachází uprostřed mohyly?“ vyzvídal Dominic.

„Jakási místnost, ale bez stropu.“

„Je tam dost místa pro koně?“

Meg zaváhala.

„Nevadí,“ vyhrkl, protože si správně vyložil její zaváhání. „Uvážu Křižáka tady venku.“

„Nikdo ho nebude obtěžovat, slibuju.“

„Běžte do té mohyly,“ vybídl ji Dominic. „Pokud je Duncan natolik chytrý či statečný, aby se dostal za kamenné kruhy, ta prostůrka se bude hájit mnohem snáz než otevřené prostranství.“

„A co vy?“

„Postarám se o Křižáka a hned přijdu za vámi. Nebo se snad dovnitř nedostanu bez zvláštních čar a zaříkadel?“ prohodil jízlivě.

„Nepotřebujete k tomu nic zázračnějšího než oči, které vám dal Bůh,“ odvětila Meg sevřeným hrdlem.

„Kdybychom byli na zlém místě, můj křížek by si to nedal líbit.“

Dominic pokrčil rameny. „Na tom nesejde. Za pořádný úkryt před Duncanem a Reevery bych klidně upsal duši samotnému ďáblu.“

„Ne!“ vykřikla zhrožené Meg. „Takhle mluvit nesmíte!“

Dominic se užasle rozesmál. „Vy jste ale prazvláštní čarodějnice.“

„Nejsem čarodějnice,“ namítla Meg a kladla přitom důraz na každé slovo. „Jsem Glendruidka. To není totéž.“

„Ale prostí lidé to většinou nerozlišují.“

„To proto se označují za prosté,“ odsekla Meg dopáleně.

„Tak se běžte schovat do té mohyly, moje glendruidská manželko. Připojím se tam k vám.“

Meg obešla mohylu a dorazila k místu, kde mezi hlínou a kameny zůstala uzoučká průrva, po stranách obložená kameny a na zemi vystlaná loňským listím. Po pár metrech se chodbička otevřela do okrouhlé komnatky. Pokud tu někdy v minulosti bývala střecha, pak nyní po ní nezůstalo ani stopy.

Tráva a stvoly lučních květin tu vytvářely vysoký koberec. Na západní straně se suché listí vršilo u paty čtyř zvláštních bílých kamenů. Původně buď tvořily základnu pro kůly nesoucí střechu, nebo to byly sloupy dávno zmizelého oltáře či kamenného kalendáře, jenž podle stínu vrhaného na zem ukazoval nejen čas, ale i dny a měsíce v roce. Tohle však už najisto nikdo nevěděl.

Pokud Glendruidové kdy znali účel mohyly, komnaty či obelisků, pak tohle vědomí nepřežilo doby, kdy se bratr obrátil proti bratrovi a Glendruidský vlk zmizel beze stopy – a spolu s ním i mír v celé zemi.

„Vypadáte nějak posmutněle,“ ozval se za Meginými zády Dominic. „Může za to tohle melancholické místo, nebo jste nešťastná, že Duncanovi se váš únos nepovedl?“

„Vy tomu vážně věříte?“

Pokušení dál Meg popichovat málem převládlo nad Dominikovým zdravým rozumem. Zabručel tlumenou kletbu a radši držel jazyk za zuby. Kdykoli se mu po bitvě bouřila v těle krev, vždycky měl co dělat, aby se ovládl. Jeho muži se už dávno naučili obcházet ho v takových chvílích po špičkách.

„Řekněme prostě, že řeči o vás a Duncanovi z Maxwellu mi už dávno lezou krkem,“ zavrčel Dominic hořce.

„Však mně jakbysmet.“ Pokud jde o hořkost, Megin hlas si s tím Dominikovým nijak nezadal.

Bylo přímo vidět, jak Dominic zatíná zuby, ale nakonec přece jen udržel svůj vztek na uzdě.

„Zůstaňte tady!“ poručil. „Půjdu ven držet stráž.“

Meg beze slova sledovala, jak Dominic rázně odchází z prostůrky uvnitř mohyly. Chvilku si mezi suchou trávou a stvoly hledala pohodlné místo k sezení, sundala si plášť a rozprostřela ho obrácený naruby, aby ušetřila jemnou a pracnou zlatou výšivku. Při té předchozí zběsilé jízdě a po sundání roušky se jí rozpletly vlasy. Vytáhla z nich všechny zlaté hřebeny, roztřásla si kadeře a začala si je největším z těch drahokamy posázených hřebenů pomalu pročesávat.

Z vrcholku mohyly, kde stál Dominic, připomínalo vlnění a houpání Meginých vlasů ohnivé plameny jiskřící pod zlatými prsty. Teninké prozpěvování zvonků, jež měla ovinuty kolem zápěstí i pasu, ladilo s jarním dnem stejně přelíbezně jako ptačí zpěv.

Dominic si mohl sebepřísněji nakazovat, že musí dávat pozor na Reevery, ale ta cinkavá hudba a krása jeho manželky mu nepřestávaly vábit zrak. Se zavřenýma očima zamumlal kletbu a snažil se zachytit sluchem něco zlověstnějšího než drobounké zvonečky a švitořivé volání ptactva.

K uším mu však nedorazily jiné zvuky než vytrvalé bzučení hmyzu a utajené vzdechy vánku mezi něžnými jarními lístečky a stébly. Dominic se ohlédl ke Křižákovi, jelikož předpokládal, že zvíře dokáže vytušit nebezpečí mnohem bystřeji než on.

Hřebec stál s hlavou sehnutou až k zemi a lenivě ohryzával jakési jemné kořínky. Cas od času zvedl hlavu a s rozevřenými nozdrami a vztyčenýma ušima větřil a pátral ve vzduchu po sebemenším náznaku hrozby. Bylo však zřejmé, že ke hřebci nedolehl neznámý – ani známý – pach lidí, koní nebo psů, jelikož se vždy nevzrušeně vrátil k ochutnávání stébel a kořenů s výrazem koně, jenž. není hladový ani vylekaný, daleko spíš jen znuděný.

Slunce objímalo zem hřejivou náručí. Dominic se začínal zvolna uklidňovat, z těla mu vyprchávalo napětí válečníka připraveného k obraně i k útoku. Podíval se dolů, do mohyly, a zjistil, že Meg leží na trávě s vlasy rozprostřenými kolem hlavy jako hedvábný vějíř. Síla pokušení připojit se k ní mu málem podlomila kolena.

Dominic ještě chvíli odolával touze po odpočinku a Megině blízkosti, ale v tom poklidném dni se všechna ostražitost zdála naprosto zbytečná. Nakonec sestoupil z mohyly dolů, zavedl Křižáka k úzkému průchodu a uvázal ho těsně u vchodu, aby dovnitř nikdo nemohl, aniž by hřebce poplašil.

V prostoře uvnitř mohyly si Dominic unaveně sundal přilbici a odložil ji stranou. Tmavý plášť mu na suché trávě posloužil jako příjemné lože. Jakmile látku rozprostřel, přenesl na ni Meg a sám ulehl vedle ní. Opojné sluneční paprsky ho omámily stejně silně jako to nejlepší pivo. Odhodil i drátěnou košili a jezdecké rukavice, načež se slastně protáhl. Zbavit se té tíhy bylo nádherné. S dlouhým povzdechem si přivinul Meg do náruče.

Vůbec poprvé od chvíle, kdy v Jeruzalémě vyměnil vlastní svobodu za svobodu svých rytířů, usnul Dominic le Sabre spánkem beze snů.

Meg se probudila jako první a zpočátku si vůbec nedokázala vybavit, kde vlastně je. Přesto nepociťovala sebemenší strach. Ještě dřív než otevřela oči, ji téměř letní žár slunce a líbezné čiřikání lesního ptactva stačily ujistit, že je v naprostém bezpečí. Mnohem konejšivěji než ptačí písně působila těžká a teplá tíha Dominikovy paže na jejím těle a vytrvalý, pokojný tlukot jeho srdce těsně u její tváře.

Naráz si připomněla ten zběsilý úprk lesem před pronásledovateli. Pozvedla hlavu jen o tolik, aby dohlédla na úzký průchod ve stěně mohyly a na koruny stromů, obklopujících prastaré pohřebiště. Křižák stál před mohylou s hlavou sehnutou k trávě a očividně podřimoval, protože se neobtěžoval ani se spásáním prvních sladkých, světle zelených stébel trávy.

Stíny uvnitř mohyly se posunuly jen nepatrně a prozradily Meg, že nemohla spát příliš dlouho. Přesto se cítila nezvykle svěže, ale to ostatně pokaždé, kdykoli sem zašla. Jako kdyby se sem stékala moudrost věků, z níž směli upíjet jen ti natolik chytří, že se jim povedlo proklouznout mezi stojícími balvany dovnitř sluncem zalité mohyly.

Když se Meg obrátila obličejem zpátky k Dominikovi, uvědomila si, že ze sebe sundal válečnickou zbroj a vyhřívá se na slunci spolu s ní. I on zřejmě cítil hojivý dotek pohanského posvátného hájku.

To vědomí proklálo Meg jako blesk. Stará Gwyn tvrdila, že za tisíc let se nenarodil jediný muž, jenž by byl schopen odložit své obavy a pocit strachu a vkročit do vnitřního kamenného kruhu, natožpak aby se ve velebném tichu mohyly oddal pokojnému spánku.

Přesto Dominic právě tohle udělal.

Přímo před Meg ležel důkaz té neuvěřitelné skutečnosti – Dominic s tělem uvolněným a se zavřenýma očima v hlubokém a téměř dětsky sladkém spánku. Dominic le Sabre, válečník tak mocný, že se k němu s úctou choval dokonce i sám anglický král, se zcela nepochopitelně poddal míru a klidu.

Prosil ji, aby mu pomohla přinést do zdejší země mír.

Měla pocit, jako by Dominic tu prosbu vyslovil nahlas. Hned nato si však uvědomila, že tohle se událo kdysi, když se Dominic tehdy vynořil z obluzení jedem a upřel na ni oči průzračné jako ten posvátný pramen pod mohylou.

Jak mu mám pomoci? Jakým způsobem mám přispět k tomu míru?

Jak?

Smísit saskou a normanskou krev. Dát mu syny!

V tichu, jež kypělo možnostmi, se Meg zadívala na husté střapaté řádky Dominikových řas a do čela volně spadlou zvlněnou kadeř, tak často zakrytou válečnou přilbicí. Vzpomněla si, jak jemně a chladivě jí jeho vlasy klouzaly pod prsty, jak příjemné bylo probírat se jimi a dotýkat se jeho horké pokožky.

Meg dlaní jemně přejela po měkké kožené haleně, kterou Dominic nosíval pod drátěnou košilí. Pod šněrováním haleny vykukovaly chumáče hustých černých chlupů, kudrnatých, tak nepodobných jeho hladkým vlasům. Zatoužila opět se jich dotknout, polaskat ho po kadeřích jako tenkrát, když ležel v bezvědomí a ona o něho měla ještě takový strach. A vlastně – ne vlasy, ale ty chloupky! Jaké by asi bylo, kdyby se jich mohla dotknout? Jsou stejně hebké jako vlasy, nebo naopak mužně drsné a hrubé?

Ještě ani nedomyslela a už začala rozvazovat šňůrku na haleně, aby pod ni mohla vklouznout prsty.

S tichým spokojeným syknutím Meg zjistila, že svalnaté obrysy Dominikova hrudníku jsou teplé a pružné a kudrnatý porost na jeho prsou že ji škádlivě a neodolatelně lechtá do dlaně. Pomaloučku zakroužila dlaní a s úsměvem vychutnávala slast toho doteku.

Nepatrná změna v napětí Dominikova těla Meg prozradila, že se probouzí. Jen nerada přestala s hlazením a chtěla prsty zpod kožené haleny opět vytáhnout.

Tu však její ruku přiklopila dlaň ztvrdlá mozoly od těžkých zbraní a přidržela ji na místě.

„Nepřestávejte,“ zaprosil Dominic chraptivě, „nebo budu na Černého Toma žárlit ještě víc než teď.“

Meg se blaženě usmála. Zvedla hlavu, aby mu lépe viděla do očí, připomínajících průzračné tajemné stříbro posvátného glendruidského pramene.

„Nebo že byste Černého Toma hladila raději než mě, protože má hustší kožich?“ popíchl ji Dominic rozverně.

„To určitě ne. Podle mě jste nádherně huňatý.“

Dominic jen sykl, protože Meg mu rukou zajela zpátky pod halenu a pokračovala v hlazení. Rozlila se v něm slast, kterou umocňoval ještě pohled do Meginy tváře – její výraz totiž napovídal, že tohle mazlení jí připadá stejně příjemné jako jemu.

„Není vám zima?“ starala se Meg.

„Kdepak.“

Dominikův hlas zněl hluboce a jakoby lenivě a oči se mu potáhly kouřovou clonou smyslnosti. Podobný výraz Meg u svého manžela ještě neviděla.

„Celý se třesete,“ poukázala.

„Třesu,“ připustil.

Teď pohnul rukou i on. Konečkem ukazováčku polaskal Meg po tváři, objel její lícní kost, obrys brady, její šíji, důlek pod hrdlem. To hlazení ji přimělo k hlubokému povzdechu.

„Že by vám byla zima?“ popíchl ji Dominic.

Z očí mu vyčetla, že samozřejmě předem zná odpověď.

„Kdepak,“ oplatila mu Meg. „Je to…“

Dominic téměř zapředl a přitiskl si její dlaň zpátky na prsa. Přejížděl si s ní po celém hrudníku a přitom se pod ní svíjel jako skutečný kocour.

„To proto se chvějete?“ vyzvídala Meg potěšené. „To pod mým dotekem?“

„Jistě, pod vaším dotekem. A vy se chvějete zase pod mým. Dotýkejte se mě dál, sokoličko. Rozechvějte mě.“

„Bude se vám to líbit?“

„To netuším. Ještě nikdy mě ženský dotek nerozechvěl.“

Zprvu váhavě, ale posléze stále směleji hladila Meg Dominikovu nahou hruď pod halenou a vychutnávala jeho pevné horké tělo, pružnou pokožku pod svou dlaní, smyslnost toho doteku.

„Vážně mi připomínáte Černého Torna,“ poznamenala Meg.

„Jsem huňatý?“

„A teploučký. A poddajný.“ Přejela Dominikovi nehty po prsou a zasmála se. „A silný. A pružný a hlaďoučký. A… a jedním slovem úžasný.“

Dominikovi se stáhlo hrdlo smíchem i vzrušením. Vydal ze sebe tichý chraplavý povzdech.

„A navíc umíte i příst,“ usmívala se Meg. „Takový lidský kocourek je báječná věc. Jestlipak taky chytáte, myšky?“

„Bohužel, v tomhle směru jsem nedokonalý.“

„Ale to nic, třeba vás to Černý Tom ještě naučí.“

Dominic se rozesmál, ale vmžiku se zajíkl, jako by dostal ránu bičem. Meginy štíhlé prsty dorazily k hladkému ostrůvku obkružujícímu jednu bradavku. Ten kontrast mezi chloupky a holou kůží se jí zřejmě zalíbil, protože se k místečku ustavičně vracela a bříškem ukazováčku ho nepřestávala hladit. Když jí pod prstem bradavka ztuhla jako kamínek, polekaně ucukla.

„Ještě,“ zašeptal chraptivě.

„Líbí se vám to?“

„Jediná věc, která by se mi mohla zamlouvat víc, je váš horký jazýček.“

Vzpomínka na to, jak Dominic laskal její vlastní bradavku, zalila Meg jako žhavá vlna.

„Ach ano,“ zašeptala s očima zavřenýma. „Na to si vzpomínám.“

Dominic si stáhl koženou halenu. Pod ní neměl nic než rozpálené svalnaté tělo, pokryté hrubými kudrnatými chloupky, jejichž hlazení se Meg tolik líbilo. Stále se zavřenýma očima prozkoumávala konečky prstů ta je Dominikova těla.

„Jste… krásný,“ řekla šeptem.

„Nejsem,“ namítl Dominic a špičkou ukazováčku jí obkreslil ústa. „Z nás dvou jste vy ta krásná. Já jsem od hlavy k patě samá jizva.“

Meg zamžikala a otevřela oči dokořán. Vůbec poprvé spatřila jizvu, která se táhla Dominikovi napříč hrudi a dál přes rameno. Při pomyšlení na bolest, jakou mu to muselo způsobit, se jí skoro zatočila hlava.

Dominic sám sebe v duchu proklel za pošetilost, s jakou se před Meg vysvlékl za plného slunečního světla, a natáhl se po košili, kterou sotva před minutkou odhodil do suché trávy.

Meg ale honem natáhla ruku a nedovolila, aby si halenu na sebe opět navlékl.

„Nebraňte mi, manželko. Na mě je lepší pohled ve tmě než na slunci!“ prohlásil důrazně.

„To není pravda!“ namítla. „Dívám se na vás moc ráda.“

„Vždyť přede mnou pořád uhýbáte očima. Nechte mě, ať se zase obléknu.“

„To ta bolest.“

„Cože?“

„Z těch jizev přímo křičí, kolik jste musel zkusit bolesti,“ vysvětlila mu Meg prostě. „Nečekala jsem to, ale příště už mě to tolik nepřekvapí. Dovolte, ať si vás prohlédnu, můj válečníku.“

Dovolte, ať vás zahojím.

Dominic pomaloučku rozevřel pěst a nechal halenu dopadnout zpátky do suché trávy. Meg ji odstrčila stranou a pozorně se zadívala na tělo svého manžela. Po chvilce napjatého ticha zvedla ruku a láskyplně mu začala ukazováčkem objíždět síť jizev.

„Už dřív jsem cítila, kolik mužné síly ve vás dříme,“ poznamenala za minutku. „Cítila jsem ji, když jste mě zvedl do náruče. Ale před pouhými pár okamžiky, když jste se mi pod rukou rozvaloval jako hřejivý a spokojený kocour, jsem ji cítila úplně jinak. Jenže teď poprvé vidím vaši sílu úplně obnaženou.“

Dominic musel až přivřít oči, protože při každičkém jemném doteku manželčiny ruky ho proťala rezavá slast. Meg na něho hleděla s obdivem, jenž byl zcela smyslný, a ne tak úplně nevinný.

„Jste nádherný, můj válečníku. Jste opravdu… nádherný.“

Meg jemně hladila dlouhou jizvu. Dominic temně zasténal, protože v manželčině pohledu ani doteku nebylo žádné stopy po hrůze, odporu nebo hnusu. A on náhle jasnozřivě pochopil, že v jejích očích je vskutku krásný.

To vědomí Dominika ohromilo, jelikož chápal, že pouze hluboký cit dokáže přehlédnout šeredné zjizvené stopy po zraněních, která si vysloužil ve válce.

„Tohle je součást vaší síly,“ šeptala Meg a nepřestávala tu dlouhou jizvu něžně hladit. „Kdyby to bylo možné, zbavila bych vás té minulé bolesti, ale jizev z čestné války nikdy. Nemusíte se bát chodit přede mnou svlečený, manželi. Připadáte mi stejně krásný jako silný.“

Dominikovo statné tělo rozechvívaly vlny rozkoše a ještě čehosi mnohem mocnějšího, netělesné touhy, jež ho rozpalovala jako polední žár.

„Vzrušujete mě,“ svěřil se Dominic chraptivě. „V tom případě vás budu muset opět uklidnit. Ale bez bolesti, můj rytíři. Bez bolesti…“

Když se Meg sklonila, aby Dominika políbila, její vlasy se mu rozlily po holé hrudi jako studený plamen. Zaryl do té hedvábné houštiny prsty a přidržel Meg u sebe v dlouhém, nekončícím polibku. Když ji konečně pustil, byla zardělá blahem a oběma dlaněmi mu lačně bloudila po prsou.

„Chutnáte jako sluneční záře a jarní déšť dohromady,“ vydechl Dominic.

„A vy zase máte chuť jako víno,“ šeptala Meg. „Až se mi z vás točí hlava.“

„V tom případě byste si měla lehnout.“ Jednou rukou Dominic podebral ohnivé hedvábí Meginých vlasů, druhou ji přivinul těsně k sobě a spolu s ní se obrátil a líbal ji tak dlouze a vášnivě, až se k němu tiskla, jako by na tom závisel její život. Když konečně odtáhl rty od jejích úst na tak dlouho, aby jí stačil pohlédnout do očí, ležela zpola pod jeho tělem, oči potažené tekutou mžurkou slasti. Dominikův černý plášť, na kterém ležela, jako by začínal od jejích vlasů doutnat.

„Ještě se vám tolik točí hlava?“ vyptával se Dominic s úsměvem.

Meg mu začala odpovídat, ale v půli slova se zachvěla smyslnou slastí a místo odpovědi pohladila manžela po zádech. Tím svoje pocity vyjádřila naprosto přesně. Pod

svými prsty pocítila pletivo jizev, jež nemohly vzniknout jinak než km tým bičováním, kdy kůže rozpukala a maso se změnilo v krvavou kaši.

Dominic znehybněl, téměř se uzavřel sám do sebe, jako by se před sluncem schoval do temného tajného místa.

„Tak tohle nejsou zrovna jizvy z čestné bitvy, nemyslíte?“ otázal se jízlivě.

„Mýlíte se,“ odporovala Meg. „Nevím o větší cti než zaplatit vlastní bolestí za volnost svých rytířů.“

Dominic tiše sykl: „Kdo vám to prozradil?“

„Simon.“ Meg vzhlédla k Dominikovým zachmuřeným očím. „Ujistil mě, že sultán neměl lehkou smrt.“

„Sultán zemřel tak krutou smrtí, jakou si jenom lze představit.“

„To je moc dobře,“ povzdechla si skoro spokojeně Meg. Myslela to vážně.

Dominic rozevřel překvapeně oči. „Na to, že jste léčitelka, umíte být docela surová.“

„Jaro hojí zimní rány, ale jinak je to jen zřídka něžné roční období. Rány po zimě bývají tak hluboké, že hojivé síly jara se dožije jen málokterý z poraněných, a další pak zemřou na tu vlastní hojivou sílu. Jaro přežijou jen ti nejsilnější. Léčitelství není určeno pro slabochy a příliš soucitná srdce.“

Dominic předlouho hleděl na záhadnou a smyslnou glendruidskou dívku, jež ho nepřestávala překvapovat.

„Pochopím vás vůbec někdy?“ zeptal se šeptem.

Než Meg stačila odpovědět, Dominic k ní sklonil hlavu a opět se zmocnil jejích úst. Zavřela oči a oddala se polibku a celému válečníku, jehož zjizvené tělo probouzelo všechny její smysly jako nic jiného na světě, jak to nedokázalo dokonce ani první něžné záchvěvy jara, probouzející zimou ztuhlou krajinu.

Dominikovo objetí v ní budilo dojem, že se propadla do kouzelného ohně, do žáru, jenž hořel, ale nespaloval. Když jí pak Dominic dlouhými prsty rozvázal živůtek a stáhl jí ho do pasu, Meg poprvé v životě pocítila na svých nahých ňadrech sluneční paprsky. To laskající teplo ji přimělo pozvednout se mu instinktivně blíž ve snaze vyhledat zdroj této slasti.

Dominic zalapal po dechu, jako by dostal ránu do žeber. Zasténal a ochutnal jeden její prs, špičkou jazyka smyslně poškádlil korálově rudý vrcholek. Chvějivý výkřik, jenž Meg nechtěně unikl, mu zaťal celé tělo zběsilou lačností. Prostrčil pod ni svalnatou paži, takže se mu napjala vstříc jako luk, a přidržel ji tak, aby se jí mohl pást na ňadrech tak dlouho a nelítostně, dokud nezačala sténat a svíjet se pod ním k zešílení sladkými doteky jeho sžíravé vášně.

Chuť, vůně a dotek Megina těla se do Dominika zatínaly jako pařáty krutého orla, doháněly ho k takovému stupni vzrušení, jež by ho zabilo, kdyby ho současně nevzkřísilo. Pozdvihl ji ještě výš, jednou rukou ji přidržoval a druhou z ní strhával oblečení.

Když skončil, uložil Meg zpět na svůj černý plášť a zahleděl se na ni planoucíma očima, zatímco se sám chvatně vysvlékl. Byl vrcholně vzrušený, hořel vášní a byl ztopořený řetězcem dosud nezrozených budoucích generací.

Meg užasle rozevřela oči. Když Dominic poklekl vedle ní, přerývaně se zajíkla.

„Vyděsil jsem vás?“ usmál se Dominic.

„Jen jste mě… překvapil.“

Pak se Meg s upřímným výrazem podívala Dominikovi zpříma do obličeje a usmála se tak láskyplně, až mu po těle vyrazil žhavý pot.

„Ale mělo mě samozřejmě napadnout,“ zamumlala a uchopila jeho úd do obou dlaní, „že tak mocný rytíř jako vy bude mít i mohutný meč.“

Vášeň málem zbavila Dominika sebevlády. Se zaťatými zuby bojoval chvíli se svým zrádným tělem, ale nakonec zvítězil – ač si uvědomoval, že jde pouze o dočasné vítězství. Zamumlal pár současně zbožných i rouhavých slov a položil se vedle Meg. Zabodl do ní oči ztemnělé propastným hladem po jejím těle, po její duši, po ní celé.

„Vedle vás jsem chudý, protože vy jste ta nejbohatší žena na světě,“ pošeptal jí sípavě. „Jste tak bohatá, že byste se mohla stát nevěstou krále. Smaragdově zelené oči a pleť hedvábná a hebounká jako to hedvábí.“

Dominic políbil Meg na napjaté bradavky a vychutnával jejich sladkou chuť.

„Rubíny,“ vydechl Dominic. „Ale horké, žhavé jako sám život.“

Když Meg pod přílivem omamné slasti přimhouřila oči, Dominic jí nejprve sklouzl dlaněmi po celé délce těla, dotýkal se jí na ňadrech, v pase a na stehnech, aby se nakonec vrátil k temnému ohni, jenž jí planul v soutoku nohou. Něžně jí rozevřel stehna, aby mohl polaskat hebký vonný květ jejího ženství, jenž ho pronásledoval jako kletba při bdění i snění od okamžiku, kdy se ho dotkl poprvé. Něžně a cílevědomě prohrábl prsty tuhé kučery její houštinky, aby našel, co hledal.

„Drahokam nevyčíslitelné ceny,“ zašeptal uchváceně.

Meg zamrazilo nečekanou a stravující rozkoší. Snažila se něco říct, ale dech se jí bezmocně zlomil v hrdle, protože od Dominikova těla se jí jako od obrovité a žhavé svíce rozlil tělem jásavý žár. Vůně oboustranné vášně je zahalila jako kadidlo.

„Santalové dřevo a skořice,“ zašeptal Dominic a se zavřenýma očima si zhluboka plnil plíce tou opojnou vůní. „Nejvzácnější ze všech parfémů světa.“

Meg se třásla slastí jako v zimnici. Tichounce a přerývaně vyrážela z hrdla Dominikovo jméno, jež připomínalo otázku. Odpovídal jí dalším dráždivým laskáním, po němž se jí tělo opět rozplakalo vlahými slzami touhy.

„Jste dokonalá,“ šeptal jí Dominic chraptivě. „Jste oheň, jenž mě spaluje bez bolesti. Jste oheň, který má plameny lemované diamantovými slzami. Co se skrývá v takovém ohni, sladká čarodějko? Poskytnete mi rozkoš, nebo bolest? Přijmete ode mě slast?“

Dominic okouzleně pozoroval Meg a vychutnával její vášnivé chvění. Prsty přitom objížděl obrysy skrytého vchodu do jejího těla, jenž toužil po vstupu jeho meče. Po chvilce stále smělejšího pátrání mu vyšla sama vstříc.

Zvlhlá milostnou rosou se vzepjala do oblouku a vábila ho tak k sobě, do sebe.

„Korálově rudá vrátka před posvátným pramenem,“ šeptal Dominic a klouzal prsty stále hlouběji. „Vy skutečně umíte čarovat, moje glendruidská manželko.“

Meg zvolna otevřela oči. Spatřila, že Dominic má tvář staženou vášní do grimasy připomínající údiv. Oči měl horké a lesklé jako tekuté stříbro. Z tváří mu sklouzla dlaněmi k zaťatým svalům na bocích a odtud ke vzrušenému mužství. Dominic se pod jejími doteky zmítal, jako by do něho každým prstem vypalovala cejch.

„Vy trpíte,“ vydechla Meg zajíkavě. „Dovolte, ať vás vyléčím.“

„Mně může pomoci jen jediný lék.“

„V tom případě vám ho dám.“

Se zuřivým sebeovládáním se Dominic zvolna uložil mezi Megina štíhlá stehna. Zvolna rozevřel její vrátka a začal do nich pronikat co nejpomaleji, třebaže touha ho bičovala k dravému výpadu. Byla rozžhavená, vstřícná, ale současně tak těsně sevřená, že měl strach, aby jí neublížil.

Pak ucítil zataženou oponu jejího panenství a znehybněl. Neodvažoval se věřit v její nevinnost, ale přesto právě narazil na její důkaz.

Jeho vášeň se znásobila, vyšlehla až ke slunci, zatímco se zaťatými zuby přemáhal vlastní vyvrcholení, vlastní podlehnutí té slastné zkáze.

Meg se ho podvědomě snažila přitáhnout k sobě blíž, ale Dominic jí v tom přesnadno zabránil.

„Ležte klidně,“ pošeptal jí sípavě do vlasů. „Kdybych vás zabolel, ničemu by to neprospělo.“

„Bolelo by to víc než úder Johnovy pěsti?“

„Kdepak,“ ujistil ji Dominic a zasypal jí obličej prškou drobných něžných polibků. „Tak bych vám neublížil nikdy v životě. Jste ale panna, jakmile do vás proniknu hlouběji, začnete krvácet.“

„Ale každá zbraň, a tedy i ten váš mužný meč, dokáže způsobit krvavá zranění.“

„Ale v milostné bitvě jen jednou. Přísahám, moje sokoličko, že pouze jedinkrát.“

Plavným zavlněním těla vlákala Meg Dominika hlouběji do svého těla. Tentokrát se neodtáhl. Místo toho vklouzl rukou mezi jejich těla a rozpálenými konečky prstů laskal a dráždil poupě její vášně.

Meg vytřeštila oči, protože plamen šlehající z Dominikových prstů ji doslova oslepil. Podvědomě nadzvedla kyčle a zhoupla se mu vstříc. Dominic jí zhoupnutí oplatil a s úsměvem sledoval, jak se v jeho manželce vzdouvá vášeň jako příliv doruda rozžhavené lávy.

„Chceš ještě? Chceš víc?“ vyzvídal šeptem, zatímco jemně třel ten živý drahokam zasazený v hebkosti jejího ženství.

„ Dominiku! Já…“ Došel jí dech. „Kolik ještě? Tolik? A tolik?“

Hladil ji, laskal, dráždil, pokoušel, až Meg zahltily plameny smyslného žáru. Začala se pod Dominikem svíjet, volala ho jménem, zoufale se ho snažila zachytit, aby se nezřítila do bezedné propasti rozběsněné rozkoše.

A potom kolem ní vybuchl svět, naráz shořel v jediném okamžiku a strávil ji až do morku kostí.

S temným stenem svědčícím o utrpení, jež mu způsobilo tak dlouhé sebeovládání, vklouzl Dominic do středu Megina zlatého žáru. Pokud při tom pocítila nějakou bolest, přehlušila ji rozkoš z vědomí a pocitů těsného propojení s jejím válečníkem, ze vzájemného objetí, z tepu jeho mužství, jež do ní rozlévalo příslib budoucích nadějí. V hlavě jí bušil rytmus jeho dávné prosby.

Milujte mě, Meg. Uzdravte zem mými syny.

23

Dominie po západu slunce stál na cimbuří věže blackthornského hradu. Během těch tří dnů, jež uběhly od útoku Reeverů na hradního pána a paní během lovu, sem chodíval pravidelně.

Z této pozorovatelny viděl mlhu, jež se nad rybníky, řekou a vzdáleným jezerem chvěla jak stříbrný oheň. Dohlédl na černé krajkové siluety sotva olistěných dubů na stráních, kam ještě dopadaly poslední paprsky narůžovělého světla. Viděl poslední loudavé ovce, které na noc sháněl do houfu ovčák se svými rychlonohými psy. Na rychle temnějícím nebi kroužili vodní ptáci a u břehů jezera hledali místo, kam by se uhnízdili na noc.

Nikde však nebylo vidět Duncana z Maxwellu a jeho Reevery. Přesto bylo Dominikovi jasné, že jsou tam někde v šeru a mlze a číhají na další příležitost zaútočit na hrad a jeho pána.

Za Dominikovými zády se ozvaly kroky. Nemusel ani otočit hlavu, aby poznal, kdo se k němu blíží. Zvuk těch kroků znal stejně důvěrně jako svých vlastních.

„Hezký večer,“ poznamenal Simon.

Dominic jen něco zabručel.

„Tak tedy příšerný večer.“

Další zavrčení.

„Ze bys měl všivou náladu?“ divil se jedovatě Simon.

Dominic po něm jen zuřivě loupl očima. „Nesu zprávy o tvých rytířích!“ hlásil Simon. Konečně získal Dominikovu pozornost. „Kde nyní jsou?“

„Devět dní jízdy odtud, pokud ovšem nepřijdou další bouře. Ty rozbahněné cesty znemožnily těžkým vozům pokračovat v cestě hned na několik dní.“

„U božích zubů!“ zamumlal Dominic.

„Mohl bys ale vydat příkaz, aby koně s věcmi pro domácnost jeli napřed.“

„Padesát koní naložených drahým zbožím!“ vybuchl Dominic zuřivě. „Bez doprovodu rytířů, kteří by je bránili před lupiči! Bože, vždyť by ta výprava byla bezbranná jako pták s polámanými křídly!“

Simon podrážděně udeřil pěstí do dlaně své druhé ruky. „Škoda že na Reevery jsem místo Meg a tebe nenarazil já se svými lidmi, bratříčku!“

„Pravda. Jenže kdyby ano, Reeverové by vás nepřepadli. Na to je Duncan příliš chytrý. Dobře pozná, kdy by se pouštěl do předem ztracené bitvy. Většina jeho mužů nemá valný výcvik.“

„V tomhle názoru se shoduješ se Svenem.“

Dominic se obrátil k bratrovi tváří. „Už je zpátky?“

Simon přikývl.

„Pošli pro něho.“

Dominic ještě ani nedořekl a už na cimbuří věže vkročil muž, jehož měkké kožené střevíce našlapovaly na kameny tak nehlučně, jako by po nich kráčela kočkovitá šelma. Mezi Svenovy podivuhodné vlastnosti patřila právě schopnost splynout s každým pozadím, jaké se vyskytlo, být tak nenápadný, že člověk o jeho přítomnosti pochyboval, i když o ní věděl. Dominic neznal druhého tak tichého a tak nebezpečného člověka.

„Už jsi večeřel?“ otázal se ho.

„Ano, pane,“ potvrdil Sven tiše. „Nemám moc času. Musím se co nejrychleji vrátit do Carlysle Manor, abych dohlédl na své stádo.“

V šeru se zaleskl Dominikův bělostný úsměv. Představa tak zuřivého válečníka, jakým byl Sven, starostlivě dohlížejícího na stádo mu připadala neodolatelná.

„Co jsi zjistil?“ vyzvídal Dominic.

„Reeverů je stále víc.“

„Kolik?“

„Osm rytířů, dvanáct pážat, třicet pomocníků.“

„Všichni mají koně?“

„V tom je právě jejich největší slabina. Jen dva z nich se mohou pochlubit válečnými oři, zbytek je v sedle špatně cvičených a nevhodných zvířat. Ovšem během pár dnů prý mají dostat ze Skotska mnohem lepší koně. Uvidíme.“

„Zbraně?“ pokračoval ve výslechu Dominic.

„Rytíři jsou ozbrojeni stejně dobře jako my. Nemají možná tak dokonalý výcvik, zato jsou zocelení a zavilí, prostě jako bys je vytesal z kamene. Tihle Skotové v sobě mají spoustu vikingské krve.“

Dominic zvlnil rty do náznaku úsměvu. Svenova vášnivá hrdost na jeho norskou krev tvořila mezi rytíři zdroj vytrvalé zábavy, ale nikdo se špetkou zdravého rozumu by Svena kvůli tomu nepopichoval.

„Pážata jsou už dost stará, aby snesla i krvavou řež,“ pokračoval Sven. „Navíc spousta z nich se živí loupením už od chvíle, kdy dokázali unést luk.“

Výkřik pod hradbami přiměl Svena, aby se otočil tak rázně, že se mu šedý cestovní plášť rozvířil kolem těla jako netopýří křídla. Ve světlých očích, jimiž pátral po příčině neklidu, se mu třpytil odlesk podvečerní oblohy.

„To nic, jen kuchař přistihl psy, jak kradou chleba,“ prohodil Dominic. „To je tady na denním pořádku. Aspoň máme trochu rozptýlení.“

„Kdy dorazí zbytek vašich rytířů, pane?“ zeptal se Sven.

„Za devět dní, ale možná to bude trvat déle.“

„To je příliš pozdě. Reeverové budou k útoku připraveni za polovičku té doby.“

„Ale to ještě nic neznamená,“ namítl Simon. „V nejhorším případě nás budou obléhat, ale na to je hrad dostatečně zajištěný.“

„V tom případě napadnou nejprve přijíždějící rytíře s družinou a nákladem a teprve potom udeří na nás,“ prohlásil Dominic.

„Přesně tak,“ souhlasil Sven. „To je také Duncanův plán. To je proklatě chytrý nepřítel, můj pane.“

„A co Reeverové? Ti jsou odhodlaní následovat Duncana?“ zajímal se Dominic.

„Ti nejlepší ano. Ti nejhorší půjdou za každým, kdo jim slíbí krvavou bitku a kořist – a to včetně Rufuse.“

„Rufus je Duncanův bratranec, tak by snad neměli jít proti sobě,“ poznamenal Dominic zamyšleně. „Je aspoň zpoloviny tak dobrý vůdce jako Duncan?“

„Kdepak, můj pane. Duncan je jako vy, jeho lidé by za ním šli i do pekla. Za Rufusem by však nešel pes ani na druhý konec komnaty, i kdyby ten lump měl obě ruce plné čerstvého masa.“

Dominic se zamyšleně zadíval do dálky. Chvíli si jen tak vychutnával večerní poklid nad krajem.

Potřeboval to.

Od chvíle, kdy se Meg stala jeho manželkou i tělesně, nejenom podle zákona, budila se každou noc děsivým snem. Po celém těle jí vždy vyrazil ledový pot a zimnice, která jí rozdírala údy, neměla pranic společného s nočním chladem. A když se jí Dominic vyptával, co se děje, odpovídala vždy stejně, protože i ten sen byl vždycky stejný.

Blíží se nebezpečí.

Jaké nebezpečí? Mor? Obléhání? Jed? Léčka?

Nevím. Nevím! Vím jen tolik, že blackthornský hrad obchází nebezpečí. Každou noc přichází blíž, blíž, blíž! Držte mě, Dominiku! Držte mě pevně! Bojím se o vás, můj pane. Bojím se…

Držel ji tedy, hladil ji po vlasech, zahříval ji svým vlastním teplem. A po čase se vždycky dočkali svítání.

Jenže každý den končil opět nocí.

„Nu,“ ozval se konečně Dominic, „přinejmenším už víme, o jaké nebezpečí se jedná. Můžeš jít, Svene. Děkuju ti. Jako vždy jsou tvé informace k nezaplacení.“

Simon počkal, až Svenovy kroky utichnou v dálce.

„Cos myslel tím, že už aspoň víme, o jaké nebezpečí jde?“ otázal se pak bratra.

„Moje glendruidská manželka mívá sny o nebezpečí, ale nedokáže ho určit.“

„Je to tvoje manželka v každém ohledu,“ zdůraznil Simon poslední slovo. „Ať už vůči Duncanovi cítí cokoli, odevzdala se tobě.“

„Ano,“ přisvědčil Dominic tiše. „Je to moje skutečná a oddaná manželka.“

Ale ani jedinkrát neřekla, že mě miluje. Hovoří o rozkoši, o nebezpečí, o smíchu, o hradu, o zahradě, o jarním zeleném rašení v kraji…, ale o lásce ne.

Uzdrav mě, Meg.

Miluj mě.

Dej mi syny.

Simon s němým soucitem popleskal bratra po zádech.

„Lidé na hradě to vědí,“ oznámil Dominikovi spokojeně. „Hned v tu chvíli, jak ses vrátil z lovu a v náručí sis vezl Meg rozzářenou jako sluníčko, všichni to poznali.“

Na to nebylo třeba odpovídat.

Nehybný a mlčící Dominic hleděl na večerem zvážnělou krajinu, kterou teď neozařovaly už ani poslední odstíny slunečního světla, pouze bělostný kotouč měsíce.

Simon s nekonečnou trpělivostí vyčkával, kdy mu bratr opět věnuje pozornost. Podobné čekání po Svenových hlášeních zažil v minulosti už mnohokrát. Dominic nyní ze své pozorovatelny pečlivě zvažoval všechny slabiny hradu, všechny možnosti, které by při případném obléhání bylo třeba vzít v potaz.

„Myslím,“ ozval se Dominic po dlouhé době, „že je načase dát ďáblovi, co jeho jest.“

„Prosím?“

„John z Cumbrilandu, pán blackthornského panství, si zaslouží pohřební hostinu.“

Simonovi to prohlášení vyrazilo dech. Nevzmohl se ani na slovo.

„Na hradě uspořádáme hostinu s tancem a hudbou a hry,“ pokračoval Dominic.

„Hry,“ opakoval Simon polohlasem. Začínalo mu svítat.

„Jistě. Nejvyšší čas, aby si Duncan s Reevery ozkoušeli, jak ostré drápky mají hradní rytíři.“

Následovala chvíle polekaného ticha a po něm se nad cimbuřím rozlehl výbuch smíchu.

„Bitva bez krveprolití,“ poznamenal Simon s obdivem. „Nesmírně chytré. Ale rovněž nesmírně nebezpečné. Co když se Reeverové rozhodnou hodit hry za hlavu a pustit se do skutečných soubojů?“

„Potom si psi pochutnají na lidském mase.“

Dominic však už nedodal, že to maso bude pravděpodobně patřit jemu. Skotské kladivo byl jeden z nejmocnějších nepřátel, s jakými se Dominic během své válečnické kariéry vůbec setkal.

A Dominic se s ním utká v jediném souboji, který rozhodne, zda se v kraji opět rozpoutá lítá a nemilosrdná válka.

Dominic se ještě naposledy rozhlédl po temné krajině i po cimbuří a obrátil se k nim zády. O tomhle panství snil celý život. To kvůli němu tak udatně bojoval a tolik trpěl. Sen o budoucím míru se však vyhýbal naplnění, protékal mu mezi prsty jako pramínek světla. Teď ale nezáleželo na minulosti ani na budoucnosti. Hlavní byla přítomnost a všechno, co se v ní dalo uskutečnit.

A teď ho vábily Meginy zlaté zvonečky.

Dominic beze slova odešel ze strážní věže a dlouhými kroky zamířil rovnou do Meginých komnat. Ani se nezdržoval klepáním, věděl, že je tu vždycky vítaný, že je tu doma stejně jako jeho mladičká manželka, jež už na něho bude čekat. Nemohl se dočkat, kdy konečně ucítí tu kořeněnou vůni, jež patřila pouze a jenom jí.

Když se Dominic objevil na prahu vnitřní komnaty, Eadith polekaně vykřikla.

„Nech nás o samotě!“ zavelel.

Komorná upustila drahokamy posázený hřeben, jímž pročesávala Meginy vlasy, a poslechla pánův příkaz s neobvyklou rychlostí. Kolem Dominika se jako černá svatozář vznášely jeho pochmurné válečnické úvahy a vyděsily Eadith jako pohled na celé vojsko. V nehybné tváři žily jen oči a ty oči viděly pouze Meg.

Sotva Eadith vytáhla paty, Dominic zastrčil na dveřích železnou závoru. Meg mezitím vstala ze stoličky, přičemž se zvonky líbezně rozezněly. Ani jeden z nich však tu sladkou melodii nevnímal. Ta neproniknutelná temnota, jež jejího manžela halila jako rubáš, proklála Megino srdce bolestně jako dýka.

„Co se stalo?“ otázala se šeptem.

Dominikovy stříbrné oči zvolna sklouzly po postavě manželky. Kadeře jí spadaly ke kyčlím jako ohnivý vodopád, přidržovaný nad čelem pouze teninkou čelenkou ze zlata posázeného smaragdy. Pod splývavým šatem ze zeleného hedvábí se rýsovaly křivky těla. Jemná látka zdůrazňovala ňadra a úzký pás i žensky vyklenuté boky. Na zápěstích a kotnících měla Meg několik teninkých zlatých náramků a u nich řetízky se zvonečky. Každičkým pohybem rozezpívala zvonky do melodie čisté a průzračné jako její krása.

Dominic k Meg zvolna přistoupil a natáhl paži, aby mezi prsty promnul dlouhý pramen jejích rudohnědých kadeří. Ruka se mu chvěla odrazem vášnivé touhy v jeho srdci.

„Jste… překrásná,“ pronesl přiškrceně.

Prudce zavřel oči a nechával si Meginy vlasy klouzat mezi bříšky prstů.

„Krása je tak nedostatečné slovo, když chci vylíčit, jak mnoho pro mě znamenáte,“ šeptal. „To je stejné, jako kdyby člověk říkal, že v zimě mrzne a slunce že příjemně hřeje.“

„Dominiku!“ vyhrkla Meg a chytila ho za ruku. „Co se proboha přihodilo? Něco zlého?“

Otevřel oči a zkoumavě se na ni zadíval, jako by se chtěl naučit nazpaměť ty ladné oblouky jejích obočí, lehce zešikmené průzračné oči v barvě smaragdové zeleně, smyslnou červeň a vlnku jejích rtů. S láskyplnou něhou jí bříšky prstů přejel přes ústa.

„Snažil jsem se ovládnout i nadále, ale už to nedokážu,“ svěřil se chraptivě. „Nejde to. Potřebuju vás, Meg. Už jste zahojená?“

„Jak to myslíte?“

„Když jsme spolu leželi v té starodávné mohyle, zranil jsem vás. Už jste zahojená?“

„Ale já vůbec zraněná nebyla!“ podivila se Meg. „Krvácela jste.“

„Pociťovala jsem výhradně potěšení.“

Meg zlehka políbila válkou zjizvené prsty, laskající jí ústa. Dominic se nepatrně zachvěl.

„Znamená to, že ke mně přijdete sama a ochotně?“ ujistil se. „Že dovolíte, abych vás uctíval svým tělem?“

Meg nedokázala ukrýt radost nad představou, že opět bude se svým manželem tak úzce propojena, že s ním bude znovu sdílet nesdělitelné.

Dominic bez dechu sledoval, jak se Meg smyslně rozechvěla. Prsty jí od rtů sklouzl k zběsile tepající žilce v důlku pod hrdlem.

„Myslela jsem, že o mě nebudete stát tak brzy,“ přiznala se Meg stydlivě.

„Tomu říkáte brzy?“ vyděsil se Dominic. „Vždyť už to jsou celé dny!“

„Eadith mi tvrdila, že trvá dlouho, než muž opět zatouží po své ženě.“

Napjaté rysy Dominikovy tváře rozzářil prazvláštní úsměv.

„Kdyby se jednalo o Eadith,“ odvětil vážně, „trvalo by celou věčnost, než by se ve mně probudil zájem, ale jakmile jde o vás…“

„Jeden den?“ zkusila odhadnout Meg.

Dominic se usmál. „Jakmile jde o vás, vy moje vášnivá glendruidská manželko, i pouhá <I>půlhodinka </I>postačí, abych po vašem těle zatoužil nanovo a s celou silou své vášně.“

„Tak brzy? Ale vždyť i dobrý hřebec potřebuje.“

Meg nedopověděla, protože si uvědomila, co jí uklouzlo. Krvavě zrudla a sklopila hlavu k zemi.

Dominic vybuchl smíchy. Cítil, jak se ten temný mrak jeho válečnické nálady začíná rozplývat.

„Kdybych se nebál, že vám ublížím ještě víc, než už jsem ublížil,“ vydechl, „byl bych se s vámi před odchodem z toho posvátného hájku spojil nejméně ještě jednou, vy moje sokoličko.“

Meg v nevinném úžasu vykulila oči. „Vážně?“

„Proklatě vážně. A myslela jste vy vážně, co jste řekla předtím?“ zeptal se tiše. „Skutečně jsem vám poskytl potěšení?“

Ruměnec z Meginých tváří neustupoval, naopak sílil. S cudně odvráceným pohledem přikývla.

Dominic podložil její bradu mozolnatou dlaní a pozdvihl ji k sobě. „Neschovávejte se přede mnou, sokoličko. Tohle musím vědět.“

Temně rudé řasy se zvedly a odhalily jiskrnou hloubku Meginých očí.

„Vskutku jsem vás potěšil?“ naléhal.

Zářivě stříbrný odstín Dominikových očí jako by Meg učaroval. Pootevřela rty, aby se zhluboka nadechla, a zachvěla se při slastné vzpomínce.

„Ano,“ přisvědčila šeptem.

Dominic si zabořil dlouhé prsty do manželčiny hřívy a přitáhl ji k sobě, aby ji mohl vášnivě políbit. „A já?“ šeptla mu Meg do úst.

„Co vy?“

„Potěšila jsem vás?“

„Ano.“ Políbil ji na oční víčka. „Ano a ano.“ Další polibek. „A ano. Pořád jen ano.“

„A neříkáte to jen tak, viďte? Marie tvrdila, že panna mužům velké potěšení neposkytne.“

„Čert aby vzal Marii!“ zavrčel Dominic a jemně a pře–něžně hryzl Meg do spodního rtu. „O panenství neví, co by se za nehet vešlo, a o mužích ještě míň.“

„Troufám si s vámi nesouhlasit, manželi. Marie se v mužích vyzná důkladně.“

„Důkladně se vyzná jen v tom, jak před nimi co nejlépe roztáhnout stehna!“ prohlásil Dominic pohrdavě. „Ale to není totéž. Pokud mi nevěříte, podejte mi prosím ruku.“

Meg nechápavě zamžikala. „Kterou?“

„Na tom nezáleží, kterou sama chcete.“

Natáhla k němu pravou dlaň. Dominic ji uchopil, zavedl ji pod záhyby svého pláště a přitiskl na svoje vzrušené mužství. Neubránil se úsměvu, protože Meg leknutím až vyjekla, ale hned nato zasténal a přitiskl si tu drobnou ručku k údu ještě pevněji. Pozvolna ji pak naváděl vzhůru a zase níž. Dokonce i přes vrstvu oblečení byl pocit slasti tak mocný, jako by se mu naráz rozbouřila krev v celém těle.

„Muži mohou ženám lhát o mnohém,“ zasípal Dominic sevřeným hrdlem, „ale o tomhle nikoli. Mužské tělo nemůže touhu pouze předstírat.“

Průzračnou pleť Megina obličeje sice zbarvil temný ruměnec, ale ruku z manželova ztopořeného údu neodtáhla.

„V lese jste mi poskytla rozkoš,“ pronesl hrdelně. „Už jen vzpomínka na to, jak jsem pronikal do vašeho těla, mi stačí k dalšímu závratnému vzrušení. Byla jste panensky netknutá, a přesto jste plakala vášní a touhou po mém těle. Ten panenský pramen vytryskl pouze pro mě a já z něho pil vděčně a zhluboka, má manželko.“

Se zdušeným stenem Dominic vyškubl Meginy prsty zpod pláště a vášnivě je zlíbal.

„Dovolíte, abych vás odstrojil?“ zeptal se dychtivě.

„Samozřejmě,“ přisvědčila Meg a otočila se, aby dosáhl na tkanice na jejích zádech. „Jste můj manžel, je to vaše právo…“

„Ne!“ okřikl ji ostře Dominic. „Pocházíte z rodu Glendruidů. Nemám právo na nic, než co mi sama poskytnete.“

Meg se sevřelo hrdlo křečovitým smutkem. „Tak proto si se mnou dáváte takovou práci. Máte strach z glendruidské kletby.“

Dominikovy prsty znehybněly na smaragdově zelených tkanicích jejích šatů.

„Takhle dvorně a opatrně bych si vás namlouval v každém případě,“ namítl.

„Vskutku? Ach ano, vlastně to ani jinak nejde. Když manželka neprožije v manželském loži slast, nedaruje manželovi žádné dědice.“

Dominic chvíli přemýšlel, nakonec však pokrčil rameny a prohlásil: „Téhle pověře já nevěřím.“

Zelené tkanice šustivě povolily.

„Tak vy si myslíte, že žena, jež nepociťuje ze spojení žádnou slast, může přesto počít?“ vyzvídala Meg. „S určitostí vím, že může.“

Meg se přes rameno ohlédla na Dominika. Oči měla úžasem široké jako zelené tůňky. „Jak to? Že byste sám někdy znásilnil dívku a obtěžkal ji?“

„Skutečně máte o mně takové mínění, manželko?“ otázal se Dominic pokojně.

Meg se s povzdechem odvrátila. „Ne, můj pane. I když jste rozený válečník, cizí bolest vás rozhodně netěší.“

Následovalo ticho, rušené pouze šustěním látek. Po pár minutách se opět ozval Dominic.

„Jeden z mých rytířů kdysi přistihl o samotě mladičkou saracénskou dívku. Byla panna a on si s ní pohrál. Po jeho brutálním říjení zůstala tak potrhaná a tak silně krvácela, že jsme ji zachránili jen s největším úsilím. Mohl bych odpřisáhnout, že té dívce nezpůsobil ani záblesk rozkoše, ale přesto z jeho semene počala.“

„Dobrotivý Bože! V tom je pramálo spravedlnosti!“

„Zrovna tak málo spravedlnosti čeká na levobočky,“ doplnil Dominic. „Ale já a můj bratr jsme se tak narodili.“

„Stejně jako Duncan z Maxwellu.“

Další a poslední tkanice. Teď přišly na řadu drobné háčky.

„Jak vidím, máte pro levobočky přímo slabost, má paní,“ prohodil Dominic upjatě.

Meg pohrdavě sykla. „Já? Ale kdež! Spíš bych řekla, že levobočkové mají slabost pro blackthornský hrad!“

Dominic na okamžik zůstal jako zkamenělý – to aby potlačil hněv a zoufalství, jež se ho zmocnily bez výjimky pokaždé, když se jeho manželka zmínila o podmínkách jejich sňatku.

„Těžko můžu ovlivnit způsob, jakým došlo k našemu manželství, nezměním ani jeho důvod, ani příčinu, proč toužím po dědicích,“ vydechl Dominic, když se opět ovládal. „Ale neudělal bych to, i kdybych mohl. A co vy, moje váhavá manželko? Stála byste o manželství, jež by rozhněvalo krále Anglie?“

„Ne,“ odvětila Meg po chvilce. „Znamenalo by to válku.“

„A stála byste o manžela, jemuž by nezáleželo na blackthornském hradě?“ „Samozřejmě že ne.“

„A stála byste o manžela, který by vám nemohl dát děti?“

„Nestála,“ odvětila šeptem.

„A stála byste o manžela, jemuž by se milostný úd nepřipravil touhou po vás ke smyslným hrátkám?“ Mlčky zavrtěla hlavou.

„Myslíte si, že bych nebránil a nechránil své děti?“ „Nemyslím.“

„A myslíte si, že bych nebránil a nechránil svoji manželku?“

Z Meginých očí vyklouzly dvě němé slzy. Bolestivě sevřeným hrdlem ze sebe nevypravila ani slovo. Pomaloučku zavrtěla hlavou.

Dominic zručně rozepnul poslední háčky. Šaty ze zeleného hedvábí se jí rozhrnuly u šíje až k stínku mezi hýžděmi. Tolik toužil obkreslit tu elegantní křivku její páteře, až se mu roztřásly ruce. V uších mu bouřila vroucí krev a hlava se mu rozvířila závratí.

„Myslíte si, že si vás v nějakém směru nezasloužím?“ zeptal se manželky napjatě.

„To ne,“ odmítla tuto domněnku Meg. „To v žádném případě, můj pane Dominiku.“

Vzrušeně sykla, protože Dominic ji začal ústy laskat na šíji a prsty začal zápolit s jemnými tkanicemi jejího spodního prádla.

Zatímco rty jí zvolna klouzal po páteři stále níž, dlaněmi jí zajel do rozevřených šatů a hladil ji po nahém oblém zadečku. Byla teploučká a hladká a Dominic po ničem netoužil tolik jako servat z ní šaty a zabořit se do žhavého středu jejího lůna, jež ho vábilo jako světlo svíčky nočního motýla.

Ale ne, ještě ne. Nejprve si poslechne, jak ho volá jménem, a počká si, až ho drápky svých nehtů vybičuje k ještě větší připravenosti.

S nekonečnou péčí projel Dominic prstem žlábkem mezi Meginými hýžděmi až k hebkému místečku dole. Konečně! Meg přerývaně vydechla jeho jméno a vyvolala tak u něho vítězoslavný úsměv.

„Ano?“ zamumlal. „Přejete si něco, čím bych vám mohl udělat radost?“

Dotek Dominikova dechu na nahém kříži způsobil, že Meg naskočila husí kůže. Zásluhou jemného tlaku jeho zubů se jí zrychlil tep. A když jí pak vklouzl ukazováčkem do rozkroku, málem se jí podlomila kolena.

„Je tak krásné se vás dotýkat!“ šeptal jí horce Dominic. Meg zasténala, protože manželův ukazováček prozkoumával hlubiny jejího ženství tak okouzleně, až se zalykala rozkoší. A pak do jejího žáru pomalu a promyšleně vtlačil i druhý prst. Odměnila se mu stenem a horkou vstřícností, s níž se mu vzepjala vstříc.

„Vás vzrušit je tak neuvěřitelně snadné, tak svůdné,“ šeptal Dominic hlasem zdrsnělým vášní, „jako byste byla zámek, který lze odemknout pouze mým klíčem.“

Meg se nevzmohla na odpověď, protože Dominic ji zrovna líbal silněji, tiskl rty na její páteř tak vášnivě, až zanaříkala. Současně s tím jí vklouzl do rozkroku celou dlaní.

V tu vteřinu v Meg explodovala slast jako rudý gejzír. Zakřičela Dominikovo jméno, jako by tonula ve vroucí lávě. Paží ji pevně objal kolem boků a držel ji u sebe, zatímco nepřestával s tím trýznivým laskáním okvětních plátků růže jejího ženství.

Ten Megin třaslavý nářek slasti bolestné až k nesnesení rozpálil Dominika stejně jako zmítání jejího těla a horká vláha, jež mu zalévala prsty v jejím rozkroku. A ani poté ji nepřestal krutě dráždit, bičovat ji slastí jako spoutanou oběť – a byl odhodlaný dělat to tak dlouho, dokud ho nebude schopná přijmout bez bolesti a bez nedůvěry.

„Dominiku, „ zajíkla se Meg a zhroutila se mu na prsa. „Já už se neudržím na nohou.“

Zdráhavě začal vyklouzávat prsty z jejího těla, ale zjistil, že se mu zoufale nechce. Ten její křik, její hebkost, táž neopakovatelná vůně jejího vzrušení… Toužil v tom laskání pokračovat, ne ho ukončit.

„Ještě jednou, vy moje sladká čarodějnice. Aspoň jedinkrát.“

Než Meg stačila odpovědět, cítila, jak se Dominic svezl před ní na kolena a přitiskl na její rozpálené těžiště ústa tak vášnivě, až se jí kosti změnily v tekutý oheň. S temným stenem se k němu přimkla a cítila, jak z ní tryská milostná šťáva na důkaz touhy po jeho těle, po jeho mužství.

Dominic by se nejradši rozjásal jako vojevůdce před bitvou, v níž o svém vítězství plným právem nemá nej–menších pochyb. Pozvolna vstal a objal Meg, přitiskl ji k sobě tak úzce, jako by s ní chtěl splynout v jedinou bytost. Zavrávorala, jako by se jí zatočila hlava, ale Dominic ji držel, svíral, objímal a myslel jen na ni, na žhavou dřeň jejího pohlaví, na ňadra trčící výbojně dopředu jako dvě dýky, jež mu probodly hruď až do samého srdce.

„Jako pokušitelka jste nemilosrdná,“ postěžoval si Dominic chraptivě.

„Jak to?“ podivila se Meg.

Vášní zdrsnělý hlas mu připomněl dotek kočičího jazýčku. Křečovitě se zachvěl, chvíli zápasil sám se sebou a snažil se ovládnout zběsilý úprk svého srdce, které se zvolna, ale jistě začínalo vymykat jeho vůli.

„Vzbouzíte ve mně touhu vniknout do vás teď hned a tady na místě,“ vyčetl jí téměř stroze.

„Ano!“ Meg zaťala nehty do Dominikovy paže, aby ji ta vášnivá vichřice neporazila. „Ach ano, můj válečníku. Vezměte si mě tady a teď! Už to dál nevydržím! Připadám si prázdná!“

Dominic bez varování zvedl Meg jednou paží do vzduchu a druhou rukou z ní strhl šaty tak prudce, až se zlaté zvonečky rozechvěly a rozezpívaly.

K posteli bylo proklatě daleko. A ke stolu to byly jen dva kroky.

Dominic netrpělivým máchnutím paže shrnul ze stolní desky košíčky s barevnými bavlnkami a pletací přízí. Posadil Meg na stůl a bleskově se začal sám svlékat. Pohled na Megin ohromený výraz ho nutil ke smíchu i pláči současně, protože jeho zbrklé chvatné zápolení s vlastním šatstvem ji zřejmě šokovalo.

„Na stole?“ vyhrkla namáhavě.

„Je blíž než postel.“

Meg už mlčela a fascinovaně zírala na Dominikův připravený úd, jenž se konečně osvobodil ze zajetí látek a směle, nedočkavě jí trčel vstříc.

„Smím… Smím se vás dotknout?“ otázala se šeptem.

„Když to neuděláte, zemřu.“

Dominikův hlas pod hebkým dotekem Meginých prstů plynule přešel v zasténání.

„Tak tvrdý,“ zašeptala a pokračovala v laskání stále odvážněji. „Tak hladký, tak hedvábný. Kouzelná věc ke kouzelným věcem.“

„Bůh mi dopřej sílu,“ procedil Dominic křečovitě zaťatými zuby.

Meginu ostýchavost vbrzku vystřídala zvědavost. Prohlížela si Dominikovo pohlaví se smyslnou otázkou v očích a přitom ho prozkoumávala důkladně jako dítě novou hračku. Náhle vyjekla, protože z jejího zkoumání ji rázně vytrhl Dominic, jenž ji uchopil za kolena a zvolna je rozvíral.

„Roztáhněte nohy, sladká čarodějko. Dovolte mi, ať se k vám přitisknu.“

Meg jen němě polykala. Při pohledu na stravující stříbro Dominikových očí se jí dělalo mdlo vášní. Z těch očí hledělo cosi… Po čem toužila a čeho se bála.

Bála se, protože si připadala bezbranná. Její strach však vmžiku vystřídala mocná touha a vědomí, že manžel po ní touží stejně silně jako ona. Najednou si byla skálopevně jistá, že v Dominikových myšlenkách nezbývá místo na nic jiného než na hlad po těle jeho vlastní manželky.

A tu stál mezi jejími stehny a laskal ji v rozkroku, nejprve dlaní, potom prsty a nakonec…

„Ano,“ vydechl Dominic a propaloval Meg lačnýma očima. „Přesně tak vás chci, žhavou a vlhkou a vzlykající touhou po mně, po mém těle, po mých dotecích.“

„Už – to – dál – nevydržím.“

Dominic se hrdelně zasmál a zachvěl se, protože se špičkou svého mužství dotkl těch doruda rozpálených okvětních plátků, jež se mu tak svůdně rozevíraly vstříc.

„Já také ne,“ přiznal se ochraptěle. „Oviňte mi nohy kolem pasu a přitáhněte si mě co nejblíž. Ano, přesně tak.“

Potom Dominic dlaněmi podebral Meginy hýždě. „Vezměte si mě, sokoličko. Vezměte si mě celého a hluboce!“

Meg se vzlykavě zajíkla, protože Dominic do ní hladce vklouzl. Na zlomek vteřiny měla strach, že pukne, že ji jeho pohlaví roztrhne vejpůl, ale pak zjistila, že jejich těla do sebe zapadají jako meč do pochvy, jako nůž do pouzdra, jako voda do říčního koryta.

Dominic věděl, že by se měl pohnout, že by měl Meg ulevit a zároveň v ní vyvolat rozkoš pohybem vzad a vpřed, ale náhle nebyl schopen vyklouznout z těla své manželky ani o milimetr – nebyl schopen, protože nechtěl.

„Snesete to?“ zasténal.

„Já… Víte… Já…“

Začal se v ní pohybovat. Meg se slastí zatmělo před očima, a aniž by ji jakkoli poučil, vyšla mu v těch pohybech vstříc, začala se s ním kolébat v odvěkém rytmu starém jako sám lidský rod.

A rozkoš v ní šplhala stále výš, vznášela se jako orel pod zářícím sluncem, kroužila tak vysoko, že už na ni téměř nedohlédla – a Meg sevřela Dominikovy boky svými stehny tak křečovitě, že ho bezmála přiměla vyvrcholit.

Zalapal po dechu, ale sotva se trochu vzpamatoval, zaryla se mu nehty do paží a naléhavě ho zavolala jménem. Odpověděl jí prudkým útokem do jejího lůna, který by ji ještě před okamžikem zabolel, ale nyní už ne. Byla tak hebká a horká, že když vyvrcholil do Megina lačného těla, křičel už stejně naléhavě jako ona.

Po dlouhých minutách, kdy Meg konečně dokázala popadnout dech a přestala se zmítat v rozkošnických křečích jako v zimnici, otevřela bojácně oči.

Dominic na ni upíral zvláštní pohled – jako by si nebyl jistý jejím rozpoložením.

„Jste v pořádku? Neublížil jsem vám?“ zeptal se skoro ostýchavě.

Meg se zachvěla při vzpomínce na slast, kterou jí právě daroval, a uklidnila ho: „Neublížil.“ „A nebolel jsem vás?“

„Jste, echm, jde z vás trochu hrůza,“ potvrdila, „ale nebolíte mě.“

„Určitě? Chtěl jsem se vás zmocnit mnohem něžněji,“ omlouval se Dominic. „Jenže vy mě pokaždé zbavíte sebeovládání. Ve vašich rukou, v pouhé vaší blízkosti se měním na bezmocnou hračku.“

„Vážně mě nebolíte, spíš naopak. Poskytujete mi úžasnou rozkoš.“

Během těch slov se Meg předklonila a vtiskla Dominikovi políbení. Při tom pohybu se od něho maličko odtáhla kyčlemi, takže jí vyklouzl z těla. Dominikovi zasršely oči stříbrným ohněm. Podebral Meg do náruče a beze slova ji odnášel k posteli.

„Ještě ode mě neodcházejte!“ zaprosila Meg a pevně ho objala kolem krku.

Dech mu uvízl v hrdle. „Líbí se vám, když jsem hluboko ve vás?“

„Ach ano.“

Dominic ji položil na postel a celým tělem ji přilehl, jen lokty nepatrně zmírnil svou váhu. Zjistila, že do ní opět vklouzl – už zase pevný a vzrušený jako předtím.

„Potěšila jsem vás?“ starala se Meg.

„Potěšila jste mě tak mocně, že se sotva držím na nohou.“

Kradmo se pod ním pohnula. „Skutečně? Ale jak se zdá, pořád ještě jste… připravený, neukojený.“ „Ne pořád ještě. Už zase.“

Ohromeně vykulila oči. „Ale vždyť půlhodina to ještě nebyla!“

Dominic se rozesmál a začal se s Meg milovat, vychutnával každičkou kapku jejího tepla, čerpal z ní ten vonný déšť rozkoše a vzrušení. Klouzal v ní dovnitř a zase ven a nechával jí ochutnat svou tíhu a sílu. To smyslné milování ji rozžhavilo jako výheň.

„Můj válečníku!“ vydechla jako ze sna.

Těžký tlak v jejím těle se zdvojnásobil, vyplnil ji až k prasknutí, sváděl ji slastí, která jí znemožňovala myslet, dovolila jí pouze cítit, vnímat, existovat. Tak ráda by Dominikovi pověděla, jak je krásné ležet s ním takhle spojená, pohybovat se s ním ve stejném rytmu, sdílet s ním dech i tělo, ale ze rtů jí místo slov unikl pouze chvějivý výkřik extáze.

Dominic se tiše a blaženě smál a cítil, jak jím protéká mocná síla, jak narůstá a osvobozuje ho díky dívce, jež se mu rozkošnicky svíjí pod tělem. Sklonil se a pil jí tiché výkřiky přímo ze rtů, drtil ji svým milováním, znovu a stále a donekonečna, až její steny získaly na naléhavosti, zněly téměř zděšeně.

„Dominiku?“ zanaříkala Meg trhaně.

„Držte se mě. Tentokrát se spolu vzneseme hodně vysoko.“

„A co – vy?“

„Budu s vámi. Vzlétněte, sokoličko. Vzlétněte až k samému slunci!“

24

Simon stál pod obloukem hradní brány a pozorně sledoval rej a vření početného davu lidí kolem velké louky, kde se konala hostina a hry na „počest“ památky Johna z Carlysle, nedávno zesnulého pána blackthornského hradu. Na kolbišti právě skončily přípravy k poslednímu klání. Prozatím rytíři z blackthornského hradu porazili až na dva všechny Duncanovy rytíře. Nebylo ani divu, že oba neporažení rytíři byli veteráni ze Svaté války.

Duncan z Maxvellu ještě nebojoval – a Dominic le Sabre také ne.

„Netváříš se dvakrát nadšeně,“ ozval se vedle bratra Dominic tak tiše, aby ho nikdo jiný nezaslechl.

Simon se po něm úkosem podíval. „A ty se zase tváříš lišácky.“

„Měl jsem obavy, že Duncan třeba vytuší past a vůbec se tady neukáže.“

„Naopak, přivedl s sebou všechny rytíře, kteří jsou schopni udržet se v sedle.“

„Ano, ale těm našim se vyrovnají nejvýš tři z nich,“ upozornil Dominic.

„Duncan sám se vyrovná dvěma nejlepším rytířům, jaké si jen dokážeš představit.“

„To je pravda.“

Simon sledoval bratrův pohled směrem k narychlo vybudovanému kolbišti, kde stranou chumlu drsně vyhlížejících zbrojnošů stáli čtyři rytíři – a jedním z nich byl Duncan z Maxwellu. A všude kolem postávaly skupinky zvědavců, kteří se přišli podívat na klání rytířů, pro něž boj a nebezpečí a smrt nepředstavovaly žádnou záhadu.

„Zajímavé, že k té čtveřici nepatří i Rufus,“ poznamenal zamyšleně Simon.

Dominic lhostejně pokrčil rameny. „Duncan, čert aby ho vzal, je mazaný jako liška. Proklatě dobře ví, že Rufus mu závidí. Skotské kladivo důvěřuje výhradně těm rytířům, kteří teď stojí těsně u něho.“

„Rufus je hlupák,“ prohodil Simon. „Škoda že Duncanovy rytíře nevede on. Ten by se klidně nechal na žaludy vlákat i do prasečího chlívku, a ještě by za sebou sám zabouchl dveře.“

„Když už mluvíš o prasatech… neviděl jsi tady někde velebníčka?“

„Se skopovou kýtou v jedné ruce a s pohárem piva v druhé a se sladkou žemlí mezi zuby,“ ušklíbl se Simon jízlivě. „Copak ho jde přehlédnout?“

„A kde byl?“

„V Duncanově blízkosti, kde jinde? Církev před námi nijak neskrývá, kterému z vás dvou by dala přednost. Hned po svatbě jsi měl kněze vyšupačit na sever spolu s tím vypečeným Johnovým levobočkem.“

Dominic se pousmál.

„Taky mě to napadlo,“ připustil. „Potom jsem si však řekl, že dokud nebudu mít blackthornský hrad naprosto jistý, nebylo by moudré, abych církev rozdráždil ještě víc, než jsem to už udělal. Všechno má svůj čas.“

„A teď kněze ještě dál potřebuješ?“ vyptával se Simon zvědavě.

„Bohužel, potřebuju. Už jsi rozmístil všechny zbrojnoše?“

„Jak jsi přikázal, pane. A mohl bys mi aspoň teď laskavě prozradit, co máš proboha v plánu?“

„Nic moc složitého. Hodlám Skotské kladivo obvinit z pokusu o krádež mé manželky.“

„Ale proč? Myslel jsem, že Duncanovi poskoci touží zabít tebe, ne ji!“

„To je sice pravděpodobné, ale moje smrt by v kraji žádné pozdvižení nevyvolala. Na druhou stranu ukrást hradnímu pánovi jeho zákonitou manželku za účelem nezákonných milostných hrátek…“

Simon přimhouřil oči a hned poté se mu rty roztáhly do stejně dravčího úsměvu jako jeho bratrovi.

„Dokonce ani Duncanovi by takový zločin veřejně neprošel,“ pokračoval ve vysvětlování Dominic. „I církev bude na veřejnosti muset aspoň předstírat pohoršení. A myslíš, že za lidmi vyobcovanými z církve půjdou do boje rytíři, kteří jen trochu dbají na svou čest? Kdepak! Zůstanou sami a zhynou bídně jako psanci.“

„Ale Duncana chceš zabít, nemám pravdu?“ otázal se Simon po chvilce.

„Udělám to, když budu muset,“ pokrčil Dominic rameny. „A jak se zdá, neuniknu tomu. Ta jeho tlupa začíná být příliš silná.“

Úsměv zmizel ze Šimonovy tváře. „To ovšem bude znamenat válku.“

„Pravděpodobně ano, ale bez Duncanova vedení budou Reeverové mnohem slabší.“

Dominic zaváhal a svá následující slova volil nesmírně pečlivě.

Simona zamrazilo zlověstným tušením po celém těle. V bratrových očích číhala temnota, kterou tam ještě nikdy předtím neviděl, dokonce ani po pobytu v sultánově pekelném vězení.

„Kdybych nepřežil,“ dodal ještě Dominic, „postarej se, aby Meg…“

„Ne! Ty nezemřeš! Osobně ti budu chránit záda! A Thomas Silák zase…“

„Neuděláte vůbec nic,“ přerušil ho stroze Dominic. „Ani jediný z vás. Obviním Duncana z úmyslu ukrást mi manželku. On to samozřejmě popře. A celou záležitost vyřešíme způsobem, který nemůže zpochybnit vůbec nikdo – čestným soubojem, kdy Bůh dopřeje vítězství tomu spravedlivému z nás.“

,,U boží krve!“ zhrozil se Simon. „To je příliš riskantní. Ty můžeš uklouznout po oblázku, Duncanovi může přát obzvláštní štěstí nebo jeden z jeho lidí může…“

Dominic zvedl ruku a umlčel bratrovy námitky.

„Tohle je jediný způsob, jakým lze předejít válce,“ prohlásil důrazně.

Na chvíli se rozhostilo ticho. Potom Simon sykavě vydechl a zatvářil se nešťastně.

„Děj se vůle boží,“ zašeptal, „ale jestli tě Skotské kladivo zabije, nechám si z jeho lebky vyrobit pohár na víno a tělo hodím psům.“

Dominic se kratičce usmál. „To taky doufám, bratříčku. S mečem se umíš ohánět bleskově jako sám ďábel.“

„A tys zase silný jako ďábel.“

„Ale to je i Skotské kladivo.“

Simon to nepopíral.

„Běž najít kněze, dřív než se opije a přestane být použitelný!“ přikázal Dominic.

„Už se našel,“ poznamenal Simon.

Dominic sledoval směr bratrova zachmuřeného pohledu.

Kněz se vskutku našel. Stál vedle Duncana a vážně s ním hovořil, zatímco okusoval maso z velké jehněčí kýty. Duncan mu naslouchal s neskrývaně znuděným výrazem a nespouštěl přitom pohled z hustého davu.

Když k nim zvolna zamířili Simon s Dominikem, Duncan vycítil, že konečně dostal příležitost poměřit se s královým oblíbencem.

„Vida, tak konečně se do her zapojíte i vy,“ poznamenal s hlubokým uspokojením.

„V jistém slova smyslu ano,“ připustil Dominic. Obrátil se ke knězi. „Jsi dost střízlivý, abys nás vyzpovídal?“

Duncan náhle znehybněl, jako by se proměnil v sochu. Průzračnýma, oříškově hnědýma očima přejel z Dominika k Simonovi a zase nazpátek.

„Odkdy se rytíři potřebují vyzpovídat před pouhou hrou?“ otázal se ostražitým polohlasem.

„Pokus o krádež manželky není žádná hra!“ odsekl Dominic. Hlas měl stejně tvrdý a nelítostný jako oči. „Krádež manželky?“ opakoval s úžasem Duncan. Duncanovi rytíři se obrátili a ohromeně se zahleděli na Dominika a Simona. Všichni náhle zostražitěli, ačkoli nikdo netasil meč a vlastně ani nezvýšil hlas.

„Jistě,“ potvrdil Dominic zachmuřeně. „Krádež manželky.“

„Kdy k tomu mělo dojít?“ „Před pár dny, když jsme si vyjeli na lov.“ Duncan se nechápavě obrátil k Simonovi. Zjistil, že v očích plavovlasého rytíře, kde kdysi spatřil záblesk přátelství, nyní zůstalo jen číhavé nepřátelství. „Nerozumím,“ prohlásil Duncan tiše. Dominic si Skotské kladivo měřil několik dlouhých minut a nakonec jen neochotně dospěl k závěru, že Duncan zřejmě hovoří pravdu. Ať už se na tom lovu semlelo cokoli, Duncan v tom očividně neměl prsty.

Naneštěstí to na věci nic neměnilo. Skotské kladivo byl příliš silný nepřítel a vůdce, než aby ho Dominic mohl ignorovat. Už jeho pouhá existence ohrožovala stabilitu a mír na blackthornském panství.

„Když se Megina klisna unavila během za kořistí,“ pravil Dominic záměrně tak hlasitě, aby ho mohli slyšet všichni kolemstojící, „zůstal jsem s ní vzadu. Zanedlouho jsme zaslechli lovecký roh.“

Duncan začal něco říkat, ale Dominic mu rázně skočil do řeči.

„Meg ten roh bezpečně poznala,“ líčil Dominic. „Patřil vám, Duncane z Maxwellu. A dále, ten zuřivý lovecký pes, připravený svou kořist na místě roztrhat, který se hnal po naší stopě, byl rovněž váš. A tou kořistí se stali lidé, vážený rytíři!“

„Nic podobného jsem neudělal!“ namítl Duncan zvučným hlasem. „Nikdy bych Meggie neštval jako srnu, díky níž nasytím žaludky svých lidí!“

Dominic blýskl jízlivě zuby. „Vskutku? Ale já bych řekl, že byste toho byl schopen, Duncane. Myslím si dokonce, že jste to <I>udělal. </I>Víte, že Meg představuje klíč k přízni a oddanosti poddaných blackthornského panství. Kdo získá Meg, získá i hrad a moc.“

„Jistě,“ přisvědčil ponuře Duncan. „Na tom jsme se už shodli!“

„Nu a protože mezi vámi dvěma vládne <I>citové pouto, </I>jak tvrdil i John, pokusil jste se mi ukrást manželku, kterou mi dal Bůh i král Jindřich, a sliboval jste si, že spolu s ní mi ukradnete i blackthornský hrad.“

„Nesmysl!“

„Můžete svoje ne křičet tak dlouho, až slunce zapadne za lesy, ale já vám stejně neuvěřím. A stejně tak ani nikdo z mých lidí,“ prohlásil Dominic rázně. „Máte na vybranou, Duncane z Maxwellu. Můžete odtud odjet a nikdy se už nevrátit…“

„Ne!“ vyštěkl Duncan rozzlobeně.

„…nebo se mi můžete hned a tady postavit v boji muže proti muži.“

Nad hlavami lidí shromážděných na prostorné louce se jako vlnky na jezeře rozlehlo mumlání, vzrušený šepot a tiché výkřiky.

Meg, která si s porodní bábou a starou Gwyn povídala o průběhu Adelina zotavování, zvedla polekaně hlavu. Po okamžiku nezvyklého ticha se kolem ní šířilo poplašené mumlání jako před blížící se bitvou.

Dominic le Sabre. Meč.

Skotské kladivo.

Čestný souboj muže proti muži.

Ať rozhodne Bůh.

Meg vyprchala všechna krev z obličeje. Zavrávorala, ale hned se silou vůle opět napřímila a zaťala zuby. „To nemůžou!“ zašeptala.

Přesto v hloubi srdce věděla, že Duncan s Dominikem se vskutku navzájem utkají. A že jeden z nich zemře.

Podebrala si dlouhé sukně ze smaragdově zeleného hedvábí a rozběhla se k chumlu rytířů. Lidé na louce pro ni dělali cestu, předem upozorněni zlatavým cinkotem zvonečkových řetízků, které ji už trvale zdobily na kotnících, v pase i ve vlasech.

I rytíři zostražitěli, vycítili varování. Všichni se jako jeden muž obrátili směrem k běžící glendruidské dívce, jež se k nim řítila, až za ní rudohnědé vlasy vlály ve větru jako plameny.

Meg měla oči pouze pro jednoho z nich. Potřebovala jeho blízkost jako ještě nikdy předtím, dokonce dech nepotřebovala tolik jako jeho. Skočila mu kolem krku bez ohledu na drátěnou košili, meč a studenou ocel drsně ji škrábající na kůži.

„Sokoličko!“ zašeptal Dominic a přivinul ji k sobě.

Na víc se nevzmohl.

Výraz v Meginých očích Dominika upřímně vyděsil. Nestaral se o to, že je pozorují všichni přítomní. Pevně svou manželku sevřel do náruče a tiskl ji k sobě ve snaze upokojit ty divoké emoce, jež jí zběsile zmítaly celým tělem. Když se maličko uklidnila, konečně své objetí uvolnil.

„Všechno bude v pořádku,“ sliboval jí potichu. „Bez ohledu na to, kdo z nás dvou vyhraje, o vás bude vždy postaráno. Vy jste přece klíč k blackthornskému hradu.“

Meg hleděla na manžela s děsem v očích, jež hrozily, že užuž přetečou zoufalými slzami.

„Jeden z vás zemře,“ zašeptala hrdlem sevřeným hrůzou. „Jeden z vás zahyne. Jak můžete tvrdit, že všechno bude v pořádku?“

„Ale blackthornské panství přetrvá.“

Meg zavřela oči. Po tvářích jí sklouzly dvě slzy jako dva tekuté půlměsíčky. Pokusila se promluvit, ale nemohla. Pak otevřela oči a lehce se chvějícími prsty objela strohé rysy Dominikova obličeje, jako by se je učila nazpaměť.

„Zem přetrvá vždycky,“ pronesla tiše. „To jen lidé žijí a umírají. A milují, můj pane.“

Ručeji vylétly k hrdlu. Chvatně si přes hlavu přetáhla zlatý řetízek, na kterém visel starodávný zlatý křížek po matce. Meg křížek políbila a vtiskla ho Dominikovi do dlaně skryté v silné rukavici.

„Bůh vás opatruj,“ šeptla prostě.

Dominic si sundal těžkou kovovou rukavici a položil si křížek na holou dlaň. Teplo kovu mu připomínalo sám život, protože křížek ještě před okamžikem spočíval mezi Meginými ňadry. Políbil zahřáté zlato a pověsil si řetízek kolem krku.

Duncan se nešťastně díval na dívku, jež mu kdysi byla zaslíbená, a na mohutného rytíře, ze kterého mu osud učinil nepřítele.

„Meggie, já bych tě přece neunesl a neznásilnil tě proti tvé vůli,“ pronesl Duncan do ticha. „Věříš mi, viď, že mi věříš?“

„Věřím,“ potvrdila vážně.

„Nu, a tvé slovo má v téhle věci hlavní váhu.“

„Chtěla bych ještě něco dodat,“ vyhrkla Meg.

Naléhavý tón jejího hlasu přiměl všechny rytíře, aby se obrátili a pozorně se na ni zadívali. Nebojácně jim ten pohled oplácela. Patřil především mužům stojícím v Duncanově těsné blízkosti. Meg byla bledá, ale z očí jí šlehaly divoké zelené blesky.

„Jestli kdokoli z ostatních vytasí meč dříve, než bude souboj prohlášen za ukončený,“ pronesla Meg zvučně, „pak k vlastní lítosti poznáte, jak strašný může být hněv glendruidské léčitelky.“

Duncan se smutně pousmál. „Ale jdi, Meggie, ty přece nesmíš a neumíš zabít a moc dobře to víš.“

„Jistě.“ Meg mu věnovala nebezpečný úsměv. „Ale existují věci nesrovnatelně horší než smrt, Duncane z Maxwellu. Dej si tedy záležet na tom, aby je tvoji lidé neprožívali v nočních můrách i za denního bdění.“

Když se Meg konečně od Duncana odvrátila, kněz nenápadně odhodil doběla ohryzanou skopovou kost a chvatně se pokřižoval. Všichni rytíři se tvářili rozpačitě, ovšem až na Dominika. Ten měl oči pouze pro dívku, jež planula jako nespoutaný zelený oheň jara a rvala z mrtvé hlíny život. V myšlenkách se mu honila ozvěna jejích slov, kterým začínal plně rozumět až nyní.

Slov o uzdravení země z války a o nastolení míru.

Najednou pochopil, že Meg není léčitelka jen lidí, ale i země, nebe a vody.

Že chce uzdravit svět.

V následujícím hrobovém tichu, jež knězova koktavá slova modlitby spíše zdůrazňovala, než rušila, přijali Dominic s Duncanem rozhřešení za své hříchy a připravili se pro případ, že by předčasně odešli k Bohu. Když očistili svou duši a požádali Boha Otce o odpuštění, kněz umlkl a couvl stranou.

Simon vzal od Jamesona Dominikovu přilbici, posadil ji bratrovi na hlavu a z ramen mu sundal plášť. Ačkoli ani jeden z bratrů nepronesl slovo, Meg krvácelo srdce při představě potlačených bolestných citů, jež jim musely rozdírat duši.

Ale když vzhlédla k Duncanovi, neviděla před sebou nepřítele, nýbrž ty oříškově hnědé veselé oči a uličnický úsměv, které ji provázely a utěšovaly po celé osamělé dětství. A pak jí vyhrkly slzy a rozmazaly tvář muže, který byl pro ni v srdci odjakživa bratrem, i když ve skutečnosti nikoli.

Když si Meg osušila oči a opět viděla, všimla si, že Dominic ji i Duncana pozoruje pohledem číhajícího orla. Stříbrné oči měl jako rozžhavené mince. Meg zoufale toužila přistoupit k manželovi, ještě jednou ho obejmout a na oplátku přijmout jeho objetí, ale na to už bylo příliš pozdě. Nezbýval čas na nic – než na čekání.

Ozval se válečný roh a lidé na louce jako by zkameněli. Ty protáhlé tóny připomínaly zatroubení svolávající lidstvo k poslednímu soudu, kde nikdo neunikne spravedlivé odměně či spíše trestu za svou lidskou nedokonalost. Sotva roh dozněl, panoši přivedli dva osedlané válečné oře, každého na jeden konec louky. Proti pekelně černému mohutnému Křižákovi stál stejně statný Duncanův hnědák.

Dominic a Duncan se od sebe beze slova odvrátili a zamířili ke svým koním. Oba se do sedla vyhoupli stejně, jediným plavným tygřím skokem, jako by jejich drátěná košile, přilbice, rukavice a kovové kroužkové nohavice nevážily víc než peříčko, o meči a štítu ani nemluvě. Pážata podala svým pánům dlouhá kopí. Oba rytíři je vyvážili v dlaních a nasměrovali je vodorovně před sebe.

Za Meg zaplakalo malé dítě, zavrčel pes a sokol usazený na sokolníkově rukavici vyrazil pronikavý skřek. Meg cítila, jak jí hrdlo nabíhá vlastními zoufalými výkřiky, kterým neměla sílu dát průchod. Zaťala pěsti, jako by se chtěla opřít aspoň o vzduch, když už nesmí hledat oporu v manželově náruči.

Oba hřebci se vzepjali a vyzývavě zaržáli. Přihlížející rytíři hlučně provolali oběma sokům slávu. Vteřinu poté vyrazili oba váleční oři přes louku proti sobě, až jim od podkov odletovala tráva a kusy drnů. Mohutná kopyta duněla o zem jako vzdálené hřmění, zatímco oba rytíři drželi napřažená kopí a štíty připravené k obraně.

Nad loukou se rozlehl ohlušující třesk kopí o štíty a řičení koní. Oba hřebci zavrávorali, ale naštěstí opět našli ztracenou rovnováhu a docválali k protějšímu konci louky, aby se připravili k dalšímu výpadu. A opět se ozvalo dunění kopyt, opět zněl třesk kovu o kov, koně ržáli a řičeli, rytíři hlučně kleli.

A další útok.

A další.

„Jsou až proklatě vyrovnaní soupeři,“ sykl Simon zachmuřeně. „I oba hřebci váží navlas stejně a prošli stejně dokonalým výcvikem. Pokud Duncan neudělá chybu nebo se mu nezlomí kopí…“

Šimonovu větu přerušilo hlasité prásknutí přelomeného kopí. To zlomené kopí však nepatřilo Duncanovi.

Patřilo Dominikovi.

Ačkoli drtivou sílu Duncanova úderu ztlumil pomocí štítu, vinou zničeného kopí vyletěl Dominic ze sedla. Bleskově vyskočil na nohy a řítil se zpět ke koni, ale

Duncanův hřebec se zatočil na místě a znemožnil Dominikovi návrat na Křižákův hřbet.

Duncanův hnědý hřebec se opět zatočil na místě a širokou plecí najel do Dominika tak prudce, až ho v kotrmelcích srazil do suché trávy. Dominic se jen taktak stačil postavit a Duncan už opět útočil. Chraplavý jásot Duncanových rytířů se mísil s temnými steny a kletbami rytířů z blackthornského hradu.

Meg hrůzou zpola bez sebe sledovala průběh zápolení. Sepjaté ručeji zbělely, jak si bolestivě propletla prsty a nevědomky je svírala stejně nemilosrdně, jako jí spolykané výkřiky krutě rozdíraly hrdlo. Obrovitý hnědý hřebec se teď v plném trysku řítil na Dominika. Dunca–novo kopí mířilo přímo na jeho soka. I kdyby se Dominic obrátil k útěku, hřebec by ho rozdupal. A kdyby vytasil meč a snažil se bojovat, ještě před prvním úderem by ho proklálo Duncanovo kopí.

„Ne!“

Nikdo však ten příšerný Megin výkřik neslyšel, protože všichni kolem buď hlučně jásali, nebo řvali zoufalstvím. Simon objímal Meg kolem ramen paží pevnou jako ocelová obruč a bránil jí tak vběhnout na kolbiště. Zběsile se mu snažila vytrhnout, ale po chvíli znehybněla, protože si uvědomila, že by tam beztak nebyla nic platná.

Dominic stál nehnuté, jako by se rozhodl přijmout smrt zcela stoicky, tváří v tvář. Každý z přihlížejících rytířů očekával, že v poslední chvíli odskočí stranou a vyhne se kopí i řítícímu se hřebci. Tohle byla na bojištích obvyklá taktika, jež bojovníkovi sraženému na zem poskytla dostatek času k tomu, aby se nějakým způsobem dostal ke svému nebo k náhradnímu koni.

Tady však Dominikovi náhradního koně přivést nemohli, při souboji muže proti muži to zakazoval nejen obyčej, ale i zákon. Zde o vítězi rozhodovala boží vůle, nikoli pohotovost a počet jeho přátel. Tento souboj nahrazoval Boží soud a měl určit, kdo z obou mužů má pravdu, a tudíž i právo na život.

Bez pomoci druhých bude Dominic chvíli schopen uskakovat a uhýbat, ale zanedlouho se v té těžké zbroji vyčerpá nebo klopýtne. A potom ho Duncan dostihne. Dominic smrti v žádném případě neunikne.

Tmavě hnědý hřebec se řítil přímo na Dominika a s každým dalším krokem nabíral na rychlosti. Dominic vyčkával v lehkém předklonu, váhu těla na špičkách prstů u nohou, a byl očividně přichystán uskočit do té strany, která se mu bude jevit jako výhodnější. Duncan se v očekávání úderu do soupeřova štítu v sedle nepatrně nadzdvihl a se zuřivým výrazem v pohledné tváři letěl přímo k normanskému šlechtici.

Pokud Dominic hodlal uniknout úderu kopí, bylo zapotřebí odskočit až v poslední chvíli, aby jezdec nestačil koně v jeho letu nasměrovat a zaútočit nanovo. Dominic stál na místě až do posledního okamžiku, takže ho zasáhlo i několik drnů odletujících od koňských kopyt. A odskočil až v tom zlomku vteřiny, jenž ho dělil od rozdupání hřebcovými kopyty.

Nad hlavami davu se rozlehlo podivné zasténání, jež jednoznačně nevyjadřovalo přízeň ani odpor vůči pánovi blackthornského hradu. Duncan otočil hřebce a útok zopakoval a Dominic opět odskočil až na poslední chvíli. A po každém útoku se Duncan samou dychtivostí po zásahu předklonil v sedle o trochu víc, takže se těžištěm těla dostával mimo střed hřebcova hřbetu.

Při šestém výpadu Dominic opět skočil, ale tentokrát nikoli do strany, nýbrž přímo k Duncanovi. Popadl Dun–cana za pravé chodidlo a pověsil se na ně celou svou obrovskou vahou. Záměr se zdařil a Duncan vmžiku sletěl ze sedla na zem.

Než se Duncan stačil pořádně postavit, Dominic ho plochou stranou meče tvrdě udeřil do obou podkolení a podrazil mu tak nohy. Duncan přepadl dozadu. Neměl naději vstát, natož tasit meč k obraně. Dominic prostrčil hrot svého meče škvírou mezi Duncanovou bradou a horním lemem jeho drátěné košile.

Duncan zkameněl, jelikož čekal, že v nejbližší vteřině zemře. Dominic stál nad ním a po předešlé námaze ztěžka a sípavě lapal po dechu. Zpod špičky meče stékal Duncanovi po šíji teplý pramínek krve.

„Kdysi jsi mi vmetl do tváře, že se neskloníš před nikým než před skotským králem!“ pronesl Dominic strohým hlasem, jenž se rozlehl po celé široké louce.

Duncan vyčkával. Z přimhouřených očí mu hledělo smíření s nevyhnutelnou smrtí.

„Dávám ti na vybranou, Duncane z Maxwellu. Bud na místě zemřeš, nebo mi slíbíš věrnost jako svému pánu!“

Na jednu předlouhou minutu zavládlo naprosté ticho. Pak Duncan tlumeně zaklel, pustil jílec svého meče a kupodivu se – i když pochmurně – usmál.

„Lip sloužit tobě než dělat potravu červům,“ prohlásil zvučně.

Dominic zvrátil hlavu dozadu a hlasitě se rozřehtal.

„Přesně tak, Duncane. To je vskutku lepší.“

Jediným plavným pohybem zasunul Dominic svůj meč do pochvy a natáhl paži, aby pomohl Duncanovi vstát. Ten však nabídnutou ruku odmítl, pozvedl se pouze na jedno koleno a se skloněnou hlavou dal každému z přítomných diváků jasně najevo, že uznává nadřazenost Dominika le Sabre dokonce i ve chvíli, kdy nemá hrot jeho meče pod bradou.

„Povstaň!“ vybídl ho Dominic.

Když Duncan poslechl, Dominic zvedl Duncanův meč a podal mu ho jílcem napřed.

„Dal jsi mi své slovo,“ pravil Dominic, „a další důkazy tvé oddanosti považuji za zbytečné. Neozbrojený rytíř není k užitku nikomu, natožpak svému pánu.“

Duncan sklouzl pohledem ze svého nahého meče k tomu Dominikovu, jenž už byl schovaný v pochvě, prapodivně se usmál, rázně meč uchopil a rovněž ho zasunul do pochvy. V tu chvíli se od všech přihlížejících ozval tichý sborový povzdech.

Dominic se obrátil k čekajícím rytířům, ale pohled upřel výhradně na Duncanovu tlupu.

„Duncanovi z Maxwellu přiděluji velké panství na po

zemcích, o které se pře skotský král s králem Anglie. Jeho nárok však nikdo nezpochybní.“

Duncan se otočil a nevěřícně vytřeštil na Dominika oči.

„Ti, kdo sem přijeli v Duncanově družině, mají na vybranou,“ pokračoval Dominic. „Mohou odtud odjet ve zdraví, ale nikdy se už nesmí v mém panství objevit.

Mohou však také složit slib věrnosti Duncanovi a skrze něho i mně. Tak zajistíme v naší zemi mír.“

25

Zatímco Dominic se Simonem dohlíželi na odjezd rytířů, kteří dali přednost Rufusovi před Duncanem, Gwyn a Meg v jedné přízemní komnatě ošetřovaly ty rytíře, kteří při klání utrpěli nějaké poranění. V hlavní síni zatím probíhaly přípravy k slavnostní hostině.

„Au!“ vyjekl Duncan a vyškubl se zpod Meginy ruky. „Tobolí!“

Duncan si prosadil, že s ošetřením přijde na řadu jako poslední, protože měl pouze povrchové rány.

„Přestaň se vrtět!“ napomenula ho Meg. „Když jsi měl na hrdle Dominikův meč, zdaleka sis tolik nestěžoval!“

„Počítal jsem, že zemřu. K čemu by mi byly nářky?“

Meg se na Duncana chladně podívala. I když ho měla ráda jako vlastního bratra, ještě dlouho nedokáže zapomenout na jeho zuřivé útoky na opěšalého Dominika, jehož chtěl zasáhnout vražednou ranou.

„Zakloň hlavu!“ poručila mu přísně. „Nevidím ti pořádně na krk!“

„Když mně se nezamlouvá tvůj pohled, milá Meggie. To je jak nastavovat obnažené hrdlo vlčici.“

Meg se zadívala do těch oříškově hnědých očí a vyčetla z nich porozumění i žalostný úsměv. Najednou z ní většina vzteku vyprchala.

„Když Dominic dokázal ušetřit život nepřítele,“ poznamenala suše, „můžu já ušetřit život přítele, nemyslíš?“

Duncan nechal skryté úsměvy svých rytířů bez poznámky a s úšklebkem zaklonil hlavu dozadu, aby Meg měla lepší přístup k jeho hrdlu.

„Je to jen škrábnutí,“ zamumlal.

„Vážně?“ podivila se Meg. „Ale kroutíš se tu a naříkáš, jako bys měl krk proříznutý od ucha k uchu!“

Rytíři v komnatě zařvali smíchy, protože tak často neviděli, jak jednoho z nejlepších válečníků v zemi plísní drobná dívka. Meg se po nich s úsměvem rozhlédla.

„Běžte večeřet do hlavní síně, mí dobří rytíři,“ vybídla je. „Sir Duncan se k vám co nevidět připojí.“

Zatímco kolem ní muži postupně vycházeli na chodbu, Meg se opět sklonila a konečky prstů opatrně prozkoumávala Duncanovu ránu. Duncan ze sebe shodil drátěnou košili i spodní koženou halenu a zůstal jen v krátkých spodních kalhotách z vydělané kůže. Meg se jako vždy uvolnily neposlušné vlasy z copů a ustavičně jí klouzaly do obličeje. Když užuž hrozilo, že temně planoucí kadeř jí spadne do očí, Duncan ji zachytil do dlaně, škádlivě za ni zatáhl a pak ji zastrčil Meg za ucho. Tohle nedbalé gesto svědčilo o dlouhém a důvěrném vztahu mezi Skotským kladivem a paní blackthornského hradu.

Dominic zůstal stát na prahu a přimhouřenýma očima ty dva pozoroval. Při každém nadechnutí si se zaťatými zuby pořád dokola opakoval, že je zhola zbytečné užírat se žárlivostí, jež ho tížila v útrobách jako ocelové závaží. Přesto však pohled na manželčiny dlaně klouzající Duncanovi po napjatém hrdle mu ve vzpomínkách oživil každičké slovo z těch věčných pomluv, které slýchal před příjezdem na blackthornský hrad – a hlavně po něm.

Duncanova snoubenka.

Duncanova milostnice.

Čarodějnice čeká a s úsměvem číhá na svou příležitost.

„Chybělo málo a už bys předstoupil před boží tvář,“ zabručela Meg.

„Pravda.“ Duncan zatahal Meg za další zatoulanou kadeř a rošťácky se zazubil. „Jestlipak by se ti po mně stýskalo, Meg?“

„Asi jako kočce po psu.“

Duncan se bujaře rozřehtal a zastrčil další kadeř přímo pod Meginu čelenku. Rozcinkaly se zvonky, zapletené do jejích vlasů. Duncan nakonec neposlušnou čelenku zvedl, urovnal pod ní vlasy a zase ji Meg navlékl zpátky kolem čela. Pokud měla vůči těm důvěrným úkonům námitky, v nejmenším je nedala najevo. Citové pouto mezi nimi.

Předstírá, že se svým chladným normanským pánem je úplně spokojená.

Usmívá se a číhá na vhodnou příležitost.

„Au! Proklaté dílo, že by ses snažila dokončit, co už začal tvůj manžel?“

„Víš určitě, že nemáš potíže při polykání?“ otázala se

Meg.

„Určitě.“

„Nu, v tom případě máš víc štěstí než rozumu, Duncane z Maxwellu!“

„To mám,“ souhlasil. „Ale nikdy nebudu mít takovou manželku, jako jsi ty, Meggie.“

„Za to bys měl děkovat Bohu!“ odsekla prostořece. „Zeptej se Dominika. Představuju pro něho takové břemeno, že musím nosit zvonky jako kočka nebo sokol.“

„Chová se Dominic k tobě nepěkně?“ vyzvídal Duncan. Z hlasu mu náhle zmizela všechna škádlivost.

„Nepěkně ke glendruidské manželce? Ke své jediné naději na dědice? Připadá ti snad můj manžel jako úplný tupec?“ ušklíbla se Meg.

„U boží krve, to ne. Ten chlápek je mazaný jako liška s lišákem dohromady!“

„Je mazaný jako celé doupě lišek. A ke mně se chová pěkně. Koneckonců, zvonečky jsem dostala skoro tak pěkné jako jeho sokolice.“

Duncan zařval smíchy.

Meg, která se nepřestala usmívat ani ve chvíli, kdy Duncana kárala, vetřela do rány hojivou mast a namazala jí i podlitiny na jeho svalnaté hrudi.

Číhá na vhodnou příležitost.

Protože odjakživa milovala jen toho proklatého Skota.

Číhá.

Vyčkává.

„Kdyby se ti špatně polykalo, okamžitě mě vyhledej!“ přikazovala Meg, když mastí natírala krvavou modřinu na Duncanově rameni.

„To přece dělám vždycky, Meg. Pouhý tvůj dotek má mnohem hojivější účinek než všechny tvé glendruidské mastičky dohromady.“

Dominic si sundal přilbici a hodil ji na nedaleký stolek takovou silou, až se rozhoupala hladina piva v nádobě, kterou tam předtím nechal rytířům donést Simon.

Meg prudce zvedla hlavu. Zelenýma očima přejela po Dominikově těle jako neviditelnýma rukama, pátrajícíma po skrytých zraněních. Spatřila však jen ledový hněv a pochopila, že jeho příčinou je skutečnost, že stojí mezi Duncanovými svalnatými stehny. Do tváří jí vhrkl ruměnec. Honem od Duncana odstoupila.

Duncan se obrátil a pohlédl na Dominika. Výraz v obličeji jeho lenního pána jasně vypovídal o tom, že není nijak nadšený z pohledu na svou manželku, jež o samotě ošetřuje polonahého Duncana z Maxwellu. Duncan se jízlivě pousmál.

„Konečně vím, proč jsem zadarmo dostal panství, ovšem kolik dní jízdy odtud,“ poznamenal.

„Koukej, ať tam co nejdřív odjedeš!“ ucedil Dominic mrazivě.

„Jistě, pane. Přesně to udělám. Líbí se mi, že mi hlava sedí na krku.“

Duncan se zvedl a rázně vyšel z komnaty. Cestou popadl svůj plášť. Dominikovy chladné šedé oči sledovaly každý jeho krok.

„Požádala jsem Eadith, ať připraví koupel,“ ozvala se Meg. „Teď by měla být zrovna hotová. Mám přivolat Simona, aby vám pomohl, můj pane?“

„Nikoli. Hádám, že účinky toho hojivého doteku tentokrát vyzkouším já sám!“

Ta slova šlehla Meg jako bič. Doslova ztuhla.

„Nemáte sebemenší důvod naznačovat, že tady došlo k něčemu nepatřičnému!“ vybuchla hněvivě.

Dominic pouze nedůvěřivě povytáhl černé obočí.

„Mezi mnou a Duncanem nikdy k ničemu nedošlo, nic mezi námi není!“ syčela Meg. „Pro lásku boží, manželi, vždyť jsem k vám přišla jako panna! Chcete to snad popřít?“

„Ale teď už k něčemu dojít může, a to kdykoli, nemám pravdu? O manželčině věrnosti muž může mít jistotu pouze jednou!“

Meg vytřeštila oči, jako by spatřila přízrak. „To nemyslíte vážně!“

„Ale myslím. A plným právem. A opět trpce lituji, že jsem toho skotského darebáka neoddělal!“

Meg znehybněla jako krajina těsně předtím, než se strhne zběsilá letní bouře.

„Co jsem provedla, že si zasloužím takovou nedůvěru?“ otázala se přiškrceně.

Megin tón jako by přilil oleje do ohně Dominikova vzteku, který už beztak plápolal ozvěnou bitvy, kterou jen o vlásek neprohrál.

„Byla jste tady o samotě s polonahým rytířem, o němž se všeobecně tvrdí, že mu patří vaše srdce!“ rozkřikl se Dominic. „Kdyby tu mezi Duncanovými stehny stála takhle Marie, jen bych se zasmál, ale ksakru, nebyla to Marie, kdo tady foukal Duncanovi na bebíčka! Byla to moje vlastní manželka!“

„Zapomínáte, můj manželi, že jsem léčitelka, a ne povětrnice! Ošetřování ran je mojí glendruidskou povinností a vy mi v ní nebudete bránit!“

Dominic zavile zavrčel. „Někdy je ten rozdíl skoro k nepoznání!“

„Vidíte, a Duncanovi z Maxwellu to žádné potíže nedělá, manželi! Dobře ví, co jsem zač – léčitelka, ne děvka! Kéž by mě můj vlastní manžel znal aspoň zpolovič–ky tak dobře jako on!“

„Ale já se snažím, manželko. Nesmírně se snažím. Jenže na každém kroku zakopávám o toho skotského lotra! Prozraďte mi – koho jste při dnešním souboji povzbuzovala?“

„Jak jen můžete takovou otázku položit?“ zašeptala Meg nešťastně.

Odvrátila se a začala sbírat léky a masti rukama, jež se jí třásly nejen vzteky, ale ještě něčím víc, mrazivým strachem, který v ní sílil při každém důkazu, jak málo si jí manžel váží.

A pokud jde o důvěru, tu k ní nechoval žádnou.

„Pošlu vám ke koupeli Simona!“ šeptla.

„Ne!“

Rozkaz byl tvrdý a břitký jako ostří dýky.

„Jak si přejete, můj pane!“ přikývla Meg a bez ohlédnutí prošla kolem svého manžela. „Ačkoli jsem se domnívala, že muž, jenž mi tak málo věří, by se mohl bát, že mu vrazím nůž do zad!“

Dominic sykl tureckou kletbu a dál už ji následoval mlčky. Dobře si uvědomoval, že jedná zbrkle a horkokrevně a že má jazyk ostrý jako meč, ale v téhle chvíli s tím nemohl nic dělat. Jeho podrážděnost, kterou pociťoval po každé bitvě, se při pohledu na Meg a polonahého Skota změnila v nezvladatelnou zuřivost.

Dominic vešel do lázně a škubnutím za sebou zatáhl závěs na dveřích.

„Milujete toho skotského darebáka?“ vyštěkl na Meg zostra.

„Jako bratránka, jako přítele, jako bratra, jehož jsem nikdy neměla – ano.“

Dominic ze sebe začal netrpělivě strhávat drátěnou košili a oblečení.

„Milovala jste někdy Duncana láskou, jakou žena pociťuje k muži?“ naléhal zlobně.

„Nemilovala.“

„Ale on vás ano.“

Meg ze sebe vyrazila zvuk, jenž byl příliš smutný a hněvivý, než aby se dal označit za smích.

„Ne, můj pane. Ke mně Duncan jistou náklonnost určitě cítí, zato k blackthornskému panství pociťuje přímo hlubokou lásku. Podobně jako vy ve mně viděl prostředek k dosažení vysněného cíle – stát se mocným šlechticem. Na rozdíl od vás měl tu smůlu, že král mě určil za manželku zcela jinému muži.“

„Povinností urozených žen je pomocí manželství umocnit bezpečí svého rodu.“

„Ano. A já tu povinnost splnila!“

Proti Meginu prohlášení nemohl Dominic nic namítat, i když by se mu stokrát chtělo. Toužil od ní slyšet, že do jeho postele ji dovedlo něco víc než pouze vědomí povinnosti, že něco víc než povinnost ji přimělo zvláč–nět pod jeho doteky, že něco víc než povinnost způsobilo, že zvlhla vášnivou žhavou vláhou.

V napjatém tichu Meg pomáhala Dominikovi zbavovat se zbroje i spodního oblečení. Když ze sebe strhl poslední kousek šatu, jeho mohutná erekce jí vyrazila dech. Naráz pochopila, proč tolik zuřil, že ji našel s Duncanem o samotě. Vášnivost bitvy se přetavila do zcela jiného druhu vzrušení.

Meg to dokázala pochopit o to lépe, že sama prožívala navlas stejné pocity. Úděsný strach, který ji stravoval během Duncanových výpadů na opěšalého Dominika, se přeměnil na touhu, jež jí svírala hruď jako železný krunýř.

Dominic přežil! Toužila jeho přežití oslavit všemi, i těmi nejživočišnějšími způsoby.

„Cože? Pro manžela nemáte žádné sladké úsměvy ani něžné doteky?“ utrhl se na ni Dominic, když vstoupil do kádě. „Mě nebudete hladit, aby se mi podlitiny z boje zahojily co nejrychleji?“

„Připadáte mi dokonale v pořádku!“ namítla Meg. „Ale jinak jsem ochotná vás hladit, kde si jen budete přát.“

Dominika zaskočila a odzbrojila změna barvy manželčina hlasu z podrážděného na tichý a svůdně zastřený. Dobře si všiml, s jakým úsměvem sledovala jeho vzrušené tělo mizející pod hladinou. Lačným pohledem sledoval, jak si Meg odkládá plášť a svrchní šat, nabírá do dlaně hrst voňavého mýdla a míří ke kádi.

Voda byla horká a voněla Meginými bylinkami. Hebké mýdlo vonělo jako Meg. Bolesti a namoženiny utržené v souboji se vytratily, zůstal však smyslný hlad, který svíral Dominikovo tělo v kleštích vzrušení, jež narůstalo s každým pohybem Meginých rukou.

Zatímco Meg Dominika omývala, tichounce prozpěvovala glendruidské zaříkadlo očištění a znovuzrození. Smývala z Dominika omyly a bolesti celého dne a vzývala naději, aby přišla přebývat a vzkvétat ve válečníkově mohutném těle. A když už Dominic tu slastnou trýzeň nedokázal dále snést, uchopil Meg za obě ruce a stáhl si je po hrudi pod hladinu k té části těla, jež ho bolela víc, než by to dokázala živá rána.

Při prvním doteku Meginých prstů na svém vzrušeném mužství Dominic zasténal. A když jeho úd dychtivě uchopila a začala ho laskat po celé vzrušující délce, měl dojem, že vybuchne jako měch přeplněný vínem.

„Meg…“

To slovo znělo, jako by ho z Dominika vypáčili proti jeho vůli.

„Ano, manželi?“ otázala se šeptem.

„Simon tvrdí, že po bitvě vyvádím jako smyslů zbavený.“

„Simon má svatou pravdu.“

Meg jemně přejela nehty po Dominikově napjatém mužství a vysloužila si tím další zasténání.

„Ovšem teď, když konečně vím, jak medvědovi vytáhnout trn z tlapy,“ dodala významně, „budu se moci chovat mnohem chápavěji.“

„Tomuhle říkáte trn?“

Dominic se zatvářil tak komicky uraženě, že se Meg tiše a žensky rozesmála.

„Pravda,“ přisvědčila a nepřestávala ho hladit. „Je to spíš nádherný a kouzelný meč.“

„Kouzelný?“ Dominic sykl, protože v celém těle se mu rozvíjela spirála slasti. „Proč kouzelný?“

„Protože váš meč je sice tvrdý jako ocel, ale ne studený, nýbrž rozpálený jako plamen, protože působí rozkoš, a ne bolest, přináší radost, nikoli žal… Znamená život, a ne smrt. Tomu já říkám kouzlo nejmocnější ze všech kouzel světa.“

Dominic si s přidušeným stenem opřel zátylek o okraj kádě a zoufale bojoval o sebekontrolu.

„Nikdy předtím jsem nebyl žárlivý,“ přiznal se, „ale představa, že se podobně dotýkáte Duncana z Maxwellu ve mně vzbudila touhu ho na místě zabít.“

Během hovoru vklouzl Dominic prsty pod dolní lem Megina spodního šatu. Sotva ji pohladil po kotníku, všiml si, jak zatajila dech. S úsměvem jí dlaní přejel po křivkách jedné nohy nahoru a zase dolů.

„Na to, že jste rytíř proslulý svou logikou a taktikou,“ vyhrkla Meg zadýchaně, „mi vaše žárlivost připadá zcela nesmyslná.“

Dominic přimhouřil oči do stříbřitých škvírek a přitom stále hladil Meg po lýtku – ale pak pokračoval po stehně vzhůru. Prsty nahmatal teninkou vrstvu látky, jež ho dělila od jejího smyslného žáru. Prudce trhl a látka povolila. Ve vteřině se mu prsty zapletly do horkého kožíšku mezi Meginými stehny. Její chvějivý povzdech ho potěšil stejně jako žhavá vlhkost, jež se mu z jejího lůna vlila do dlaně.

„A proč bych na tohle neměl žárlit?“ podivil se Dominic upřímně. „Kvůli tomu sladkému ohni by člověk dokázal i vraždit.“

Meg jemně stiskla Dominikův vzepjatý symbol mužnosti a chraptivě se zeptala: „Vskutku mě považujete za tak slabomyslnou, že nerozeznám rozdíl mezi rájem a kamarádem z dětství?“

„Když mě takhle držíte, nedokážu vůbec přemýšlet.“ Meg s úsměvem pohladila manželův úd od špičky až k jeho kořeni a polaskala i místečka, kde se sbíralo jeho semeno, připravené stvořit nový život.

„Ve vašich pažích jsem ochutnala ráj,“ zašeptala vášnivě. „Duncan je můj přítel, Dominiku. Takovým způsobem jsem se ho nikdy nedotkla a až do konce svých dnů se ho tak nedotknu. Rozkoš mi přináší pouze váš meč, můj pane.“

„Bože,“ sténal Dominic. „Vy mě zabíjíte!“

Meg po něm střihla polekaným pohledem, ale pak pochopila, že manžel hovoří spíše o slastné trýzni než o skutečném utrpení.

„Pokud nepřestanete, puknu, a vy tu slast neokusíte,“ šeptal se zavřenýma očima.

„Copak je to tak hrozná věc, že by to už nikdy nešlo napravit?“

„To ne.“

Dominikův planoucí pohled zabloudil od Meginých rtů k jejím ňadrům a potom k rudohnědému hnízdečku, jež ho tak pokoušelo. Živočišný milostný hlad mu drásal tělo jako mocný dráp. Oběma rukama vyjel Meg po stehnech, až se mu dlaně setkaly v hebkém žhavém hnízdečku, jež mu skýtalo tolik rozkoše.

„Škoda že tady nemůžeme zavřít dveře na závoru,“ zasípal. „Chtěl bych toho udělat tolik.

„Například co?“

Odpověděl jí pouze dalším pohledem a mlčením, jež bylo žhavější než kovářská výheň.

Meg se zaposlouchala. Neslyšela nic kromě hluku z hlavní síně v dolním patře, kde popíjeli rytíři a chvástali se svými výkony při dnešním klání.

„Nikdo sem nejde,“ poznamenala tiše.

„Pokud tady zůstaneme, je to na vaše nebezpečí,“ varoval ji Dominic.

„Takové nebezpečí jenom přivítám,“ usmála se škádlivě Meg. „Pokud se mnou chcete bojovat svým mečem, pak jsem více než ochotný soupeř.“

Dominic vybuchl smíchy. Ačkoli si dobře uvědomoval, že by měli přeběhnout těch pár metrů chodby, jež je dělily od Meginých komnat, nebyl si jistý, zda by to vůbec zvládl. Planul touhou po své vášnivé glendruidské manželce tak mocně, že by zřejmě nesvedl udělat ani krok.

„Mezi Saracény jsem se doslechl o věcech, jež ve mně probudily zvědavost,“ svěřoval se Dominic šeptem, jako by Meg prozrazoval to největší tajemství. Nedíval se manželce do očí, nýbrž na místo, kde se vbrzku spojí jejich těla. „Nikdy jsem však nebyl v pokušení je sám vyzkoušet – až teď.“

„Jaké věci?“ vyzvídala Meg.

„Způsoby, jimiž se milenci navzájem škádlí a hledají slastné ukojení a vyvrcholení, ovšem až poté, co se prokřičí sladkými mukami.“

Meg zpola přimhouřila oční víčka, jako by náhle neunesla jejich tíhu. „Je to ode mě sice nepěkné, měla bych se hanbit – ale probudil jste ve mně zvědavost.“

„Ach ano, čarodějnice, vaše zvědavost je zcela zjevná,“ usmál se Dominic skoro zlověstně. „Můžu vás ujistit, že ji – i vás – ukojím s největším potěšením.“

Bříškem palce propátral vlhké hnízdečko v Megině rozkroku. Když jím přejel po skrytém poupěti, zamrazila ji vlna nečekané slasti.

„Jste nesmírně citlivá,“ zašeptal.

Meg se nepřestávala chvět.

„Ale můj palec je příliš drsný,“ pokračoval Dominic tiše. „Jsem přesvědčený, že jazykem bych ten váš vášnivý drahokam dokázal laskat mnohem lépe.“

Navzdory mocnému, nelítostnému tepu touhy v celém těle se Dominic neubránil smíchu, protože Megin zděšený výraz skutečně stál za podívanou.

„Ach ano, čarodějnice. Už začínáte rozumět.“

Pohled na její vzrušeně napjaté bradavky a tělo zardělé vášní v něm vyvolal touhu vítězoslavně vykřičet svou radost, svůj hlad. Podebral její ňadra do dlaní a do těch růžových vrcholků zabořil jemně palce. Meg zanaříkala. Její sten se proměnil v přerývaný pláč touhy, protože Dominic jí po chvilce sklouzl ukazováčkem do rozkroku a tam hluboko do jejího lůna.

„Chci vás,“ pravil prostě.

„Jsem vaše. Můžete si mě vzít.“

„Ano,“ přisvědčil šeptem. „Ve vaší nabídce cítím upřímnou velkorysost. Nikdy jsem nepoznal dívku jako vy.“

„Já nikdy nepoznala muže jako vy.“

„Takže oba jsme výjimeční.“ Dominic se chvěl, jako by mu v mocném těle řádila vichřice. „Tentokrát budete křičet slastí, přísahám, má líbezná čarodějnice.“

„A co vy? Naučíte mě, jak bych vám mohla poskytnout zrovna tolik rozkoše?“

Dominic zasténal: „Neměl bych.“

Ale nakonec to udělal.

26.

Jste připravená vypravit se dnes ráno se mnou na lov? Vyjedem si se sokoly,“ řekl Dominic tiše. „Nebo je moje krásná sokolička ještě celá bolavá po milování?“

Neskrývaná smyslnost Dominikových očí vyvolala u Meg ruměnec. Od té chvíle, kdy vykoupala svého manžela válečníka a zjistila, jak je velkorysý a současně náročný milenec, uběhly už dva dny.

Před tím pohádkovým odpolednem se Dominic vždy ovládal. Meg doufala, že už se to nikdy nestane. Dospěla totiž k úžasnému objevu – že je v milování stejně náročná a náruživá jako on.

„Bolest z milování není bolest,“ šeptala rozzářeně Meg. „Stačí koupel a všechno bude v pořádku.“

Lenivý lesk Dominikova pohledu se prohloubil lačností po další milostné slasti. Špičkou ukazováčku zlehýnka pohladil Meg po celé šířce jejího úsměvu a potom ji něžně políbil na rty.

„Ve vašich koupelích se skrývá skutečné kouzlo, líbezná čarodějnice,“ zašeptal jí přímo do úst. „Po lovu si dopřejeme další lázeň.“

Meg bez dechu souhlasila, čímž Dominikovu vášeň nezchladila ani v nejmenším. Měl sto chutí polibek prodloužit a prohloubit, ale měl vážné podezření, že pokud by tomu pokušení podlehl, jediný sokol, který by se toho dne proletěl, by byla jen nesmírně vzácná odrůda glendruidské sokolice.

Dominic zvedl hlavu jen s velkým přemáháním a naléhavě se zahleděl do úchvatných zelených očí své mladé manželky. Připadaly mu průzračné a nezkalené jako posvátný pramen, ale přesto po každé společně strávené noci se po jeho boku probouzela prochladlá a třesoucí se hrůzou.

Včera v noci to nebylo o nic lepší. Z čeho máte takový strach? Zdají se mi glendruidské sny. O čem? O nebezpečí.

O jakém nebezpečí? Dnes ráno odjel Duncan na sever. Jeho rytíři se rozdělili. Pod Rufusovým vedením nebudou ničeho schopni. A co nevidět sem dorazí zbytek mé vlastní družiny. Tak kde je jaké nebezpečí?

Nevím. Vím pouze tolik, že se mi vrací sen.

Do běžného ruchu života na hradě náhle zazněl táhlý, pronikavý skřek sokolice.

„Fatima se už nemůže dočkat,“ poznamenala pobaveně Meg. „Dobře tuší, že co nevidět si protáhne křídla pod bezbřehou modří oblohy.“

„Dnešek je pro lov jako stvořený.“

Meg vyhlédla z vysokého úzkého okna své komnaty. Na hrad se lil němý zlatý vodopád sluneční záře.

„Ano,“ přisvědčila. „Je krásně. Možná že jaro konečně zahnalo ledový dech zimy jednou provždy na útěk.“

Z hlasují však čišel jakýsi zvláštní podtón, který Dominikovi prozradil, že v bezvýhradné vítězství jara ještě sama nevěří.

Rytmický dusot kopyt v podhradí ohlásil příjezd rytířů, kteří už v sedlech netrpělivě očekávali začátek lovu. Dominic s Meg rychle vstali, aby se k nim co nejdříve připojili. Sotva však hradní pán s paní vkročili do hradní síně, z komnaty za studnou se vyřítila Eadith.

„Lady Margaret, počkejte!“ zvolala udýchaně.

„Tak co se děje?“ zavrčel Dominic podrážděně. „Vyrážíme na lov!“

„Marie!“ vysvětlovala Eadith nešťastně. „Vyzvrátila snídani a naříká jako žena při porodu!“

„U božích zubů,“ zamumlal Dominic rozhněvaně.

Meg si povzdechla. „Musím se na ni jít podívat, můj pane. Jeďte zatím na lov.“

„Bez své sokoličky nepojedu.“

Meg zamířila do Mariiny komnaty a Dominic se jí držel těsně v patách. Mlčky přihlížel, jak Meg nemocnou ženu zpovídá. Nebylo pochyb, že Marii je nesmírně zle. Pleť měla zsinalou a matnou a obvykle rudé rty byly zcela bezkrevné.

Když Meg kývnutím naznačila, že skončila s vyptáváním, Dominic v němé otázce povytáhl obočí.

„Vypadá to na otravu zkaženou rybou,“ vysvětlila Meg.

„Skvělé. Tak ať ji ošetřuje Eadith.“

Meg ten návrh zamítla rázným mávnutím ruky. „Eadith je u lůžka nemocného k ničemu. Jakmile začne chorý zvracet, sama se k němu připojí. Jeďte na lov. Příště si to užijeme spolu.“

Dominic stále váhal.

Meg se vytáhla na špičky a zašeptala Dominikovi do ucha: „Odjeďte prosím beze mě, můj válečníku. Marii trápí, že ji vidíte v tak zbědovaném stavu.“

Dominic zaklel, obrátil se na patě a odrazoval z komnaty. O pár minut později dolehl do hradu klapot podkov a pokřik skupiny lovců přejíždějících padací most.

Meg si toho téměř nevšimla, soustředila se na vkapávání léku ze lžíce mezi Mariiny bezkrevné rty. Ten úkol vyžadoval trpělivost, jelikož z větší části se kapky nedostaly milostnici dál než na jazyk a už je zase vyzvrátila. Nakonec se však podařilo dostat Marii do útrob tolik léku, aby zvracela po stále delších přestávkách. Po nekonečně dlouhé době se křečovitě nadechla a propadla se do hlubokého spánku.

Pohled na slunce a úhel jeho paprsků Meg prozradil, že lovecká družina se dostala natolik daleko, že nemá cenu je na věkovité klisně dohánět. Než by Dominika dostihla, lov bude u konce a družina už pojede zpátky do hradu. Meg se s povzdechem zadívala opět na Marii. „Paní!“ křikla Eadith z chodby.

Volání komorné znělo tak nezvykle naléhavě, že Meg rázem vyskočila.

„Co se děje?“ vyhrkla zděšeně, sotva se Eadith vřítila do komnaty.

„Kůň pana Dominika padl a pán se těžce zranil! Proboha, honem za ním pojeďte, jde mu o život!“

Svět kolem Meg na okamžik zčernal a rozvířil se jako voda pod splavem. Nakonec se však silou vůle přinutila opět se nadechnout a rozhýbat myšlenky, zkamenělé hrůzou.

Je snad tohle to nebezpečí, kterého jsem se děsila?

„Jaká utrpěl zranění?“ otázala se s přemáháním.

„To páže neříkalo.“

„Dej mi ihned osedlat klisnu!“

„Už jsem přikázala,“ skočila jí do řeči Eadith.

„A co Gwyn?“ zeptala se Meg už v běhu, jak spěchala na chodbu.

„Poslala jsem pro ni jednu děvečku z kuchyně.“

„Zůstaň u Marie. Kdyby zase zvracela, dej jí dvanáct kapek tohohle lektvaru,“ vytáhla Meg z kapsy pevně zazátkovanou lahvičku.

V divoké změti cinkání a zvonění seběhla dolů, do bylinné lékárny. Tam sesbírala léky, každou lahvičku a nádobku zabalila do klůcku, aby vydržely rychlou jízdu na koni, a už zase letěla ven. Na nádvoří na ni čekal Harry a vyhodil ji do sedla s takovou silou, jako by úplně zapomněl na svoje staré zranění.

„To přihlouplé páže se rozjelo zpátky k lovecké družině, sotva mi vyřídilo vzkaz,“ zlobil se Harry. „Ani nepočkalo, aby vám ukázalo cestu.“

„Vyznám se ve zdejším kraji mnohem lip než nějaké sotva přivandrovalé páže!“ mávla rukou Meg. „Kde je tedy můj manžel?“

„Chlapec tvrdil, že k nehodě došlo v severních vřesovištích, jižně od cesty, kde z močálů vytéká potok.“

„Tak daleko,“ zašeptala bojácně Meg.

„To nejnemožnější místo na lov se sokoly! Každé dítě přece ví, že tam mají kachny příliš mnoho úkrytů, než aby sokol mohl dobře lovit!“

Ale to už Harry mluvil sám k sobě. Meg rázně pobídla starou klisnu do cvalu a hnala se přes padací most, až duněl pod kopyty. Na stezku se vřítila tempem, jež vyděsilo drůbež i hrající si děti. Poddaní za ní volali otázky, ale ani se neohlédla.

Meg nyní dokázala myslet pouze na jedinou věc. Kdesi vpředu leží její těžce zraněný manžel. Potřebuje její pomoc a ona u něho není!

Zachmuřená Meg hnala klisnu tím nejvyšším tempem, jakého bylo stárnoucí zvíře na polní cestě schopno. Po obou stranách ubíhala pole a ještě neobrostlé živé ploty a zídky postavené z plochých kamenů, nakladených na sebe. Než za nimi zmizelo poslední obdělané políčko a poslední chalupa, klisna už byla celá zpěněná. V místě, kde se cesta prudce stáčela do lesa, klisna už sotva popadala dech a sípavě hekala. Na bocích a kýtách se jí leskl pot.

Meg jenom velmi nerada dovolila, aby aspoň při běhu do strmých svahů kůň nepatrně zpomalil. Jakmile to opět bylo možné, pobídla klisnu znovu do cvalu. Normální rychlostí by se k místu, kde se mělo Dominikovi přihodit neštěstí, Meg dostala nejdříve za hodinu, neměla však v úmyslu putovat tak dlouho. Eadithina slova byla jako nůž otáčející se v Megině duši.

Kůň pana Dominika padl a pán se těžce zranil! Proboha, honem za ním pojeďte, jde mu o život!

Před sebou měla nejstrmější svah, jaký až dosud klisna zdolala. Cesta byla rozbitá a po obou stranách lemovaná hustým lesem. Meg nešťastně přitáhla klisně uzdu, aby zvolnila krok.

Zákeřní rytíři se cvalem vyřítili z úkrytů v lese a obklopili ji dřív, než jim stačila uniknout. Sice strhla klisnu doprava a snažila se projet mezerou mezi dvěma útočníky, ale marně. Stará klisna byla příliš pomalá a rytíři jí nedali nejmenší šanci. Otočili své válečnické oře na místě a vjeli Meg do cesty. Meg hnala klisnu dál kupředu, ale oba hřebci stáli nehnuté, připraveni čelit nárazu, jak byli navyklí z bitvy.

Meg koutkem oka zahlédla, jak se ostatní houfují za jejími zády. V posledním zoufalém pokusu škubla uzdou prudce do levé strany, ale než stačila nebohá stará klisna zareagovat, jeden z hřebců skočil kupředu a tvrdě ji odrazil opačným směrem.

Současně s tím, jak se stará klisna svezla po nárazu na kolena, jeden z darebáků strhl Meg z jejího hřbetu a rozkročmo ji usadil před sebe.

„Ne!“ zavřískla Meg a obrátila se, aby svému únosci vyškrábala nechráněné oči. „Můj manžel utrpěl těžké zranění! Musím jet za ním!“

Stačil jediný úder těžké jezdecké rukavice do zátylku a Meg ztratila na chvíli vědomí. Než se vzpamatovala, lotr si ji přehodil tváří dolů napříč přes stehna a střemhlav se řítil zpátky k lesu.

Ach Dominiku! Ach můj manželi, můj válečníku! Co jen ti to provedli?>

Nedostala však žádnou odpověď s výjimkou dusotu kopyt a příšerného vědomí, že glendruidský varovný sen se konečně splnil, že to tušené nebezpečí se proměnilo v pravdu. Meg mrazilo děsem do morku kostí.

A v tichu své pološílené duše Meg nepřestávala volat muže, jenž se stal její neodvolatelnou součástí.

„U božích zubů!“ zavrčel Simon na Dominika. „Jsi neklidný jako kočka na mokré trávě! Co se to s tebou probůh děje? Fatima přece lovila skvostně!“

Dominic střelil po bratrovi podrážděným pohledem a dále upíral nehybné chladné oči před sebe. Fatima klidně hřadovala na jeho sedle. Na kápi z měkce vydělané a zlatem vyšívané kůže se odrážely sluneční paprsky a oživovaly orientální vzory planoucími blesky.

„Nedokážu se zbavit pocitu, že jsme měli jet na válečných ořích a oblečení do plné zbroje,“ zabručel Dominic po chvíli.

„Proč? Myslíš, že Duncan nedodrží svou přísahu?“

„Kdybych si to myslel, tak bych mu před dvěma dny nedaroval život.“

Simon si pohrdavě odfrkl: „Když Duncan včera odjížděl na své severní panství, vzal s sebou nejlepší ze svých rytířů. Ty ostatní jsou sotva víc než obyčejní bandité.“

„Svatá pravda.“

„Rufus jako vůdce stojí za starou belu,“ pokračoval přesvědčivě Simon. „Do čtrnácti dnů se ti darebáci rozprchnou jako chmýří ve větru.“

„Přesně tohle jsem říkal Meg dnes časně ráno, když ji vzbudil zlý sen.“

„A?“

„Stejně se mi nepodařilo ji uklidnit.“

Simon zamumlal cosi o glendruidských čarodějnicích a potížích, které nadělají chudákům svým manželům.

„Ale věř mi, má to i své světlé stránky,“ prohodil Dominic s úsměvem.

Jednou z nich byla skutečnost, že Meginy vlasy rozprostřené na polštáři vypadaly ve světle svíček vskutku nádherně, zvlášť když mu svými hebkými ústy dávala lekci v tom, že i sokolice mohou své pány naučit létat. Jejich společné smyslné zážitky byly neuvěřitelné, výjimečné – a to pro oba.

Dominika opět přepadla vlna tušení, že cosi je v nepořádku, a spolu s tím potřeba vidět svou manželku, ujistit se, že se jí nic nestalo. Bez dalšího rozmýšlení obrátil koně ke zpáteční cestě. Šedý hřebec vmžiku poslechl. Nebyl sice tak mohutný jako Křižák, ale byl rychlejší a mrštnější, ideální pro lov se psy i se sokoly.

„Dominiku?“ zvolal užasle Simon.

„Pro dnešek mi lov už bohatě stačil!“ prohlásil Dominic důrazně. „Nejvyšší čas, abych se jel podívat na svoji sokoličku.“

„U boží krve! Copak bez toho děvčete vážně nevydržíš ani chvilku?“ brblal nespokojeně Simon.

Dominic se nezdržoval odpovědí, protože bratrovi bylo beztak předem jasné, jak by zněla. Postrčil Fatimu, aby se mu posadila na zápěstí, a pobídl hřebce do prudkého cvalu. Simon zaklel, ale i on si posadil svého sokola na zápěstí a pustil se za bratrem. Zbylí tři rytíři a šest pážat je rychle následovalo.

Když se lovecká družina hnala tryskem mezi políčky a kamennými zídkami, rolníkům padaly nástroje z rukou a všichni na pána blackthornského hradu zírali, jako by se k nim blížil přízrak.

Zpočátku to Dominikovi nepřišlo nijak divné, ale když při pohledu na ně neskrývalo svůj šokovaný výraz stále více lidí, znepokojeně se ohlédl po Simonovi a zjistil, že i jeho mladší bratr vrtí udiveně hlavou.

„Co se děje, člověče?“ houkl Simon na pasáka ovcí. „Cože tak valíš oči?“

Ovčák se pokřižoval, obrátil se a vzal do zaječích. Ani další z poddaných se k Dominikovi nepřiblížili a zřejmě před ním pociťovali smrtelnou hrůzu.

„Tohle se mi ale vůbec nezamlouvá,“ hučel si Simon pod vousy.

Dominic mlčel, jen pobídl koně k rychlejšímu tempu a uzdu mu přitáhl teprve ve chvíli, kdy se přes padací most vřítil na hradní nádvoří.

Náhle se z komůrky vedle brány vybelhal Harry, vytřeštěně se zadíval na Dominika a dychtivě ho popadl za ruku.

„Buď Bohu chvála!“ vykřikl. „Já věděl, že vás to děvče zachrání, můj pane!“

„Zachrání? Před čím mě měla zachránit?“

Harry otevřel ústa, ale nevymáčkl ze sebe ani slovo, pouze zíral a křečovitě polykal. Hradní pán nejevil známky toho sebemenšího poranění.

„Naše paní…“ Harry se téměř dusil.

„Myslíš lady Margaret?“ otázal se Dominic ostře.

Harry nešťastně přikývl.

„Tak mluv, člověče!“ zavelel Dominic. „Kde je Meg?“

„Přijelo páže. Oznámilo, že poblíž severních vřesovišť jste utrpěl vážné zranění, můj pane!“

Simon se začal na cosi ptát, ale Dominic ho rázným gestem umlčel.

„Jak sám vidíš, žádné zranění nemám. Kde najdu svoji manželku?“

„Odjela za vámi, můj pane. Ošetřit vás. Vezla s sebou léky a obvazy.“

„K severním vřesovištím?“ rozkřikl se Dominic. „To je na půli cesty k sídlu Carlysle, je to tak?“

„Je, pane.“

„A kdo s ní jel?“

Výraz Harryho obličeje prozradil Dominikovi víc, než toužil vědět.

„Kriste na kříži!“vyštěkl. „Vy jste ji nechali odjet bez

doprovodu?“

Od vchodu do hradní chodby se ozvalo ženské za–vřísknutí. Při tom zoufalém skřeku se Dominikovi zježily vlasy v zátylku. Obrátil se a spatřil Eadith, jak k němu letí přes dlažbu nádvoří, jako by ji honil sám ďábel.

„Ach pane!“ vzlykala hystericky Eadith a vrhla se k předním kopytům Dominikova hřebce. „Nedávejte mě zbičovat, můj pane, jsem v lom nevinně! Tolik jsem se snažila paní ten nápad vymluvit, ale zaboha si nedala říct! Vedla si pořád svou, jako uhranutá!“

Dominic ji cosi začal odpovídat, ale Eadith vzlykavě brebentila dál.

„Milovala ho od nejútlejšího dětství, můj pane! Byla skálopevně rozhodnutá odejít za ním děj se co děj! Nedala si poradit! Bůh je mi svědkem, že jsem dělala, co bylo v mých silách! Ale věřte, že paní vyváděla jako posedlá, jako by ztratila zdravý rozum!“

„Co mi to vykládáš?“ otázal se Dominic zlověstně. Rysy obličeje mu doslova zkameněly.

„Moje paní moc dobře věděla, že samotnou byste ji ven nikdy nepustil, proto zaplatila chlapci, aby přichvátal do hradu s povídačkou o vašem zranění. A když se tady kolem toho strhnul zmatek, nasedla zkrátka na starou klisnu a odjela!“

„Kdy to bylo?“

„V poledne, můj pane.“

Dominic se rázně obrátil k Simonovi. „Určitě ji dostihneme ještě před večerem. Na té sešlé herce se nemohla dostat daleko.“

Simon vypadal ohromeně. „Tohle bych do Meg nikdy neřekl. Vždyť o tvůj život bojovala jako o svůj vlastní. Skutečně věříš, že by…“

„Věřím tomu, že v hradě není,“ pronesl Dominic hlasem, z něhož všem přítomným naskočila husí kůže. „Ty snad věříš něčemu jinému?“

Simon se rozhlédl po ustrašených tvářích poddaných blackthornského hradu. Neměli nejmenších pochyb, že na panství opět dolehlo neštěstí.

„Ne,“ odvětil tiše Simon. „Věřím, že Meg je vskutku pryč. Kéž by Bůh zatratil její duši do věčných…“

Stačil jediný pohled do Dominikova obličeje a Simon se odmlčel.

Hrůzou zsinalá Eadith bojácně hleděla z jednoho rytíře na druhého a očividně se bála i dýchat. Až po chvíli se vzchopila.

„Neztrácejte čas, pane!“ vydechla naléhavě. „Pravda, lady Margaret odjela na dýchavičné klisně, ale vsadím svou čest, že lord Duncan jí poslal naproti lepšího a rychlejšího koně.“

Dominic probodl Eadith vražedným pohledem, načež se obrátil k rytířům, kteří se s ním zrovna vrátili z lovu a dosud seděli v sedle. Vydal několik stručných strohých rozkazů. Muži ho bez váhání poslechli, protože žádný z nich se nechtěl vystavit hrozbě pánova nelítostného hněvu. Takhle nebezpečně nevypadal ani ve chvíli, kdy ho vytáhli z trosek sultánova paláce s tělem pokrytým dosud čerstvými a krvácejícími stopami po mučení.

Za minutu přiběhl od psince Skok. Z tlamy mu vlál dlouhý jazyk samou radostí, že ho čeká stopování kořisti a lov. Když mu ukázali stopu Meginy klisny, pes se po ní ihned pustil. Simon s Dominikem psa tryskem následovali. Ostatní rytíři podle pánových rozkazů zůstali na hradě, každý se svými úkoly.

Když Skok konečně doběhl na příkrý svah sevřený z obou stran hustým lesem, zastavil se na místě, kde otisky klisniných kopyt rozrývaly a překrývaly stopy mnoha jiných koní. Dominic a Simon zůstali se svými koňmi stát tak dlouho, dokud Skok neobjevil směr, kterým jezdci odbočili do lesa, a opět se za ním rozjeli střemhlavou rychlostí.

„Už ji vidím!“ zvolal náhle Simon a pobídl svého hřebce ostruhami k ještě většímu výkonu.

Dominic se hovorem vůbec neobtěžoval. I on viděl pokojně čekající starou klisnu. A viděl rovněž, že její jezd–kyně není nikde na dohled. Takže Eadith měla pravdu.

Někdo na Meg čekal v lese a přivedl jí čerstvého a silného koně.

I když se musel se zaťatými zuby přemáhat, aby udržel svůj vztek na uzdě, ohlédl se Dominic zpátky k cestě, kde se navzájem překrývaly stopy koní. Bylo vyloučeno určit, na kterém z nich teď sedí právě Meg. A nebylo to ani třeba. Ve směru této cesty ležel pouze jediný cíl – nové panství Duncana z Maxwellu.

Klisna přiklusala Dominikovi naproti. Každý krok té staré herky rozcinkal drobné zvonečky. Dominic k ní popojel a popadl ji za uzdu. K sedlu byl přivázaný kus srolovaného pergamenu se vzkazem, který podle úhledného písma pocházel z knězovy ruky.

Dominic vzkaz přečetl jediným chvatným pohledem. Když zvedl hlavu, Simon leknutím až zatajil dech. Člověk nemusel být žádný velký mudrc, aby pochopil, že nutit ho v té chvíli k vysvětlení by znamenalo koledovat si o smrt.

„Zpátky do hradu!“ sykl s přemáháním Dominic a vyrazil jako první.

Simon se na nic neptal a cválal za bratrem směrem k blackthornskému hradu. Sotva přelétli po padacím mostě, začal se Dominic pátravě rozhlížet po všech lidech, kteří se sbíhali na nádvoří.

„Pošlete pro Eadith!“ poručil posléze.

Mezi shromážděným služebnictvem to neklidně zašumělo, ale všichni mlčeli, dokud kupředu ztěžka nevystoupila Gwyn.

„Eadith odešla za Reevery.“

Ačkoli Dominic s podobnou odpovědí předem počítal, neubránil se tomu, aby se mu hlas nezachvěl vražednou nenávistí.

„A zanechala nějaký vzkaz?“ vybuchl.

„Ano, můj pane. Pokud nechcete, aby se vaše manželka stala děvkou všech Reeverových, do zítřejšího večera jim doručíte výkupné.“

Když se Dominic ani nehnul a nepronesl jediné slovo, neklidný šum mezi poddanými zesílil.

„Vskutku ji mají, můj pane?“ zeptala se Gwyn.

Dominic otevřel zaťatou pěst a ukázal zbytky přetrženého zlatého řetízku složeného z droboulinkých zvonků, který jeho sokolička nosívala ovázaný kolem kotníku.

„Ano, stařeno. Zajali ji.“

„A jakou cenu požadují?“

Dominic na vteřinu zavřel oči. Když je opět otevřel, lidé, kteří mu stáli nejblíž, zděšeně ucouvli v podvědomé touze co nejvíce zvětšit vzdálenost mezi sebou a člověkem, jehož pouhý pohled sliboval rozpoutat peklo na zemi. Bylo vidět, jak nenávistně zatíná zuby.

„Trojnásobek Meginy váhy ve zlatě a drahokamech!“ odvětil Dominic zvučně.

„U boží krve!“ vykřikl Simon celý bez sebe. „To jistě nemyslí vážně! Vždyť by to ožebračilo celé blackthornské panství.“

„A o to jim jde!“ vysvětlil trpce Dominic. „Hodlají mě připravit o možnost vydržovat si rytíře. Bez nich by hrad vbrzku padl. Ne snad že by mi v tu chvíli na tom ještě záleželo.“

„Jak to myslíš?“

„Dostal jsem příkaz dopravit výkupné sám, nejvýš v doprovodu jednoho rytíře. Je proto logické přepokládat že navzdory hojnému ujišťování našeho dobrého kněze mě zavraždí.“

„Nemůžeš tam jet! To je šílenství!

„Přesně tak!“ vybuchl Dominic zuřivě. „To je pravé a nefalšované šílenství!“

27

Když Meg konečně dovolili z koně na zem, byla z té nelítostné jízdy a nepříjemné polohy celá rozbolavělá a polámaná. Kradmo si prohlédla tajnou tvrz Reeverů, ale na klidu jí to nepřidalo.

Kolem hrubé lesní tvrze se poflakovala asi dvacítka mužů. Pouze jeden z nich měl na sobě drahý rytířský oděv a výstroj, a i v jeho případě bylo očividné, že celé jeho vybavení má dny své slávy dávno za sebou. Zbylí muži nebyli o moc lepší než lupiči, pytláci a tuláci.

Kolem nerovné hradby z klád, lemující příkop, se lenivě povalovaly stráže. S výjimkou rytířského vůdce se žádný z přítomných darebáků nikdy neobjevil v Duncanově družině. Chovali se hlučně a hrubě, na těle jim vlály jen hadry a jedinou jakous takous péči věnovali svým zbraním. V záři mohutného ohně, jenž sloužil jako zdroj tepla i jako prostředek k uchystání jídla, se přízračně leskly čepele mečů a nožů.

Muži okukovali Meg s neskrývanou chlípností či živočišnou lhostejností. Dokulhala k mohutnému dubu a u jeho paty se zhroutila k zemi. Ani ta banda darebáků, ani její pohmožděné tělo ji zdaleka tolik netrápily jako ten živý sen, jenž se jí vybavoval během té surové jízdy napříč sedla… Sen o smějícím se novorozeňátku s glendruidskýma zelenýma očkama.

Už jste krvácela, sokoličko?

Ještě ne.

A krvácet nebude ještě celých devět měsíců, pokud by ji sen neklamal.

Dominiku, poznáte vůbec někdy svoje dítě? A pokud se s ním přece jen setkáte, uvěříte, že je vaše?

Kdosi jí hrubě zalomcoval ramenem.

„Vstávej, čarodějnice, pojď obsloužit své pány!“ vyštěkla Eadith.

„Ach Eadith! Co tady proboha děláš? Copak oni tě také unesli?“

Druhá žena se hořce usmála. „Nemám ani stříbrňák, tak proč by se někdo namáhal s mým únosem? Kdepak, já za Reevery přišla dobrovolně.“

„Vrána k vráně sedá, viď, Eadith?“

„Dávej si pozor na jazyk, čarodějnice!“ vyštěkla komorná a vrazila Meg silný políček. „Na tohle jsem se něco načekala. Hni svým líným zadkem a koukej nám roznést večeři, nebo tě půjčím Edmondu Kruťasovi, aby tě ve tvých nových povinnostech pořádně zaškolil!“

Užuž chtěla Meg opět udeřit, když tu k nim přistoupil rytíř, jenž se od ostatních lišil tím, že byl poněkud méně otrhaný, a odhodil Eadith stranou.

„Tak tohle by se Rufusovi vůbec nezamlouvalo,“ oznámil s ledovým klidem komorné. „Má v plánu pohrát si s tou čarodějnicí jako první. Všechny rány a zranění jí chce způsobit sám. O tom se snad vyjádřil dost jasně! Že bys zapomněla, couro?“

Eadith stiskla rty do kyselé čárky, ale udeřit Meg se už nepokusila. Komorná totiž proklatě dobře věděla, že Rufus má s tou glendruidskou čarodějnicí své plány. Koneckonců, byla to právě Eadith, kdo většinu těch plánů do tupých palic Reeverů původně nasadil.

„Takhle oplácíš laskavost, kterou ti poskytli na blackthornském hradě?“ otázala se Meg, zvedla se a přitáhla si k ramenům plášť, aby se ochránila před lezavou mlhou a slídivými pohledy darebáků. „Zradou?“

„Jakápak zrada?“ vyprskla Eadith pohrdavě. „Byla jsem dcerou panství stejně velkého, jako je to blackthornské, a vy jste ze mě udělali obyčejnou služku!“ „Vaši tvrz dobyli Normani.“

Eadithiny už beztak upjaté rysy se napjaly vzteky. Oči se jí zaleskly jako polapenému zvířeti.

„Nebyl to spravedlivý boj!“ sykla Eadith. „Náš hrad dobyli zradou, tak to bylo!“

„Zrada nebo spravedlivý boj, výsledek vyjde nastejno,“ namítla Meg. „Tvoje rodina a manžel byli zabiti a ty ses ocitla vydaná na milost sousedům, kteří nedopadli o nic lépe než ty. Byla jsi vdova bez domova, bez dětí a bez naděje, ale sir John tě zachránil, dal ti slušné postavení a slíbil, že ti najde manžela.“

Eadith se jízlivě usmála. „Ale ze všeho nejdřív se mě pokusil obtěžkat.“

Meg ohromením lapla po dechu.

„To jsi nevěděla?“ ušklíbla se Eadith necitelně. „Pán hradu se pokusil obtěžkat každičkou dívku na svém panství pokaždé, než dal svolení k jejímu sňatku.“

Meg sice začala něco říkat, ale Eadith se nezarazila ani na vteřinku.

„John každému děvčeti nasliboval totéž – jakmile počne jeho dítě, stane se paní hradu. Jenže k tomu nikdy nedošlo, protože od chvíle, kdy ho opustila ta jeho prokletá manželka, jeho úd ochabl a navzdory všemožným trikům milostnic z něho už nikdy nevyšlo semeno.“

Eadithinu pozornost náhle upoutal křik z okraje hrubé lesní tvrze. Z Carlysle Manor se vracel Rufus s nákladem dalších zásob. Meg si všimla, že všichni darebáci až na toho jediného rytíře a otrhaného pytláka s protáhlým obličejem se tísnili v jednom chumlu, aby se podívali, co dobrého jim dnes seslal osud.

„Pivo?“ zahulákal chraptivě jeden z pobudů.

„Pivo je,“ přisvědčil Rufus a se spokojeným úšklebkem seskočil ze sedla.

Zamířil k ohni a sundal si přilbici, čímž odhalil hustou hřívu hrubých rudých vlasů, jež ho zdálky odlišovaly od jeho společníků.

„A co jídlo?“ vyštěkla rezavě Eadith.

„Vezu maso, chléb a sýr.“

„A co ženská?“ houkl jeden z lupičů.

„Slíbili nám jednu z kuchyňských děveček, jen co přestane krvácet.“

„Nač čekat?“ zahučel jeden z Reeverů. „Až s ní skončíme, tak bude beztak krvácet nanovo. Jedna děvečka nám všem přece nemůže stačit.“

Meg se tvářila, že to neslyší, ale pod pláštěm jí dlaň instinktivně sjela k lůnu. Po celém těle ji zamrazilo, ale s ranním chladným vlhkem to nemělo pranic společného.

„Ozval se už ten normanský lotr?“ vyzvídala Eadith.

Rufus jí odpověděl pouhým pokrčením ramen. Sotva však spatřil Meg, stojící na protější straně ohniště, oči se mu rozsvítily.

„Okamžitě sem pojď!“ zavelel pánovitě.

Se zdánlivým klidem Meg obešla ohniště a zastavila se těsně před vůdcem banditů. Výraz v jeho očích způsobil, že se jí útroby sevřely ledovým děsem a v ústech se jí rozlila pachuť žluči.

Eadith tomu výjevu přihlížela naštvaně, ale i rezignovaně. Chtíč, který vůči hradní paní Reeverové pociťovali od samého začátku, použila výhodně jako páku k odlákání Rufuse od Duncanova boku. Neměla tedy právo stěžovat si, když Rufus svůj chtíč před nikým neskrýval.

„Tak aspoň počkejte do zítřejšího večera!“ vyštěkla Eadith zlobně. „Obcování s touhle chudinkou bude mnohem uspokojivější, když mu bude přihlížet i ten normanský bastard!“

Meg zahltila prudká nevolnost. Chlad na její pokožce jí začal pronikat hlouběji do těla, i když stála tak blízko u ohně.

„Co je tohle za šílenství?“ zeptala se s klidem, do něhož se nutila až bolestně.

„Zádně šílenství!“ ušklíbala se Eadith. „Tohle je pomsta tomu normanskému darebákovi a glendruidské couře, jež se stala jeho manželkou.“

„Proč pomsta.“

Megin hlas nezněl ani tázavě, ani vyděšeně, jen nepřirozeně klidně, jako by se jí celá duše potáhla ledem.

„Měla jsi toho cizáckého hajzla nechat zhebnout po tom jedu, co jsem mu dala!“ vybuchla Eadith zuřivě. „Pak bych Duncana přesvědčila, aby se zmocnil hradu, a všechno by bylo v nejlepším pořádku. Jenže ten ďábel přežil a tebe čeká moje pomsta za to, žes mi to tehdy překazila.“

„Duncan. Kde je?“

Opět to zaznělo hluše, nezvučně, jako by nehovořil člověk, nýbrž pouhá věc.

Eadith jen ledabyle pokrčila rameny. „Odjel na sever se svými rytíři a přáním šťastné cesty. Bojovné pohraniční klany tomu zrádci vezmou život dřív, než si stačí vychutnat ovoce své zrady.“

„Takže není jedním z vás.“

„Přesně tak!“ zavrčela Eadith. „Mezi sebou teď žádné zrádce nemáme. Tedy, až na tebe, ty čarodějnice, a s tebou zatočíme pěkně zkrátka!“

Megin pevný neuhýbavý pohled způsobil, že se Reeverové začali ošívat a se vzrůstající nejistotou po sobě pokukovali. Ten netypický klid jejich glendruidské zajatkyně je vyvedl z míry natolik, že začali rozrušeně mumlat.

Meginy nehybné zelené oči zřejmě nehnuly pouze s Eadith. Komorná měla konečně na dosah pomstu, po níž prahla už od chvíle, kdy Normani zlikvidovali a zničili její rodinu i budoucnost.

„Tak teď si poslechni, co všechno na tebe čeká, zrádkyně!“ prohlásila Eadith se samolibou krutostí. „Zítra večer sem dorazí ten tvůj darebácký manžel s trojnásobkem tvé váhy ve zlatě a drahokamech.“

Meg se na okamžik zachvěla, takže zbývající zvonky se kratičce rozezněly, ale jejich kratičký pláč zase ihned zmlknul.

„To výkupné si samozřejmě vezmeme,“ pokračovala Eadith. „A zatímco tvůj manžel bude přihlížet, předhodíme tě na pospas Reeverům. Až nás přestanete bavit, oba vás zabijeme.“ Meg neodpovídala.

„Jsi vskutku tak slabomyslná, že ti nedošlo, jakou cenu budeš muset zaplatit za svoje spřeženectví s Normany?“ dotírala Eadith nenávistně. „A co nevidět se přesvědčíš, co všechno jsem musela snášet já! Skončíš jako sirotek, bezdětná, ovdovělá a zneuctěná!“

Meg sklopila hlavu a tím pohybem se zvonečky jemně rozechvěly. Několik minut mlčela.

„Dominic le Sabre pro mě nepřijede,“ prohlásila pak tiše, ale rozhodně.

„Ale přijede. Musí. Ví, že jinak zemřeš.“

„Tak zemřu. Pošlete pro kněze, ať mě vyzpovídá!“

Přes slupku Eadithiny vítězoslávy konečně pronikla nezlomná jistota v Megině hlasu. Komorná vyjeveně vytřeštila oči a zaťala pěsti.

„Co to vykládáš?“ vybuchl Rufus a přistoupil k Meg tak blízko, že musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do tváře. „Samozřejmě že tě Dominic přijede zachránit. Bez tebe by prohrál blackthornské panství!“

„A s kým?“ zeptala se Meg významně. „Duncan si ho nepřevezme, složil Dominikovi slib věrnosti. A vy panství získat nemůžete.“

„Ale můžeme!“ prohlásil Rufus. „A získáme.“

„Věčná škoda že tou dobou už budu po smrti,“ pokrčila Meg rameny a ucouvla, aby se rozhlédla po neumělé a zanedbané lesní tvrzi. „Docela ráda bych viděla, jak tahle ubožáčka banda útočí na blackthornský hrad. Až by se Dominic přestal popadat smíchy za břicho, vlastnoručně vás vykuchá a hodí vás jako žrádlo vranám.“

„Na hradě nezbude jako vůdce obléhaných nikdo než Thomas Silák,“ vložila se do hovoru Eadith. „Je sice silný, ale hloupý, až Bůh brání.“

„Simon umí bojovat stejně zuřivě a chytře jako Dominic, to jste zapomněli?“

„Simon tam nebude,“ šklebil se ďábelsky Rufus. „Přikázali jsme Dominikovi, že při odevzdávání výkupného ho smí doprovázet pouze jeden rytíř.“

Meg přikývla. „Chápu. A tím rytířem bude Simon Oddaný, jak také jinak.“

„Přesně tak,“ potvrdil Rufus samolibě.

„Takže vy máte v plánu zavraždit oba.“

„Nemáme na vybranou, protože ten normanský parchant přežil a začal s tebou cukrovat – a ty s ním,“ prohlásil krutě Rufus. „Slepý by pochopil, že co nevidět se narodí dědic. A jakmile by k tomu došlo, blackthornský hrad by pro nás byl navždy ztracený.“

„Proto jste se pokusili zavraždit mého manžela tehdy na lovu,“ připomněla Meg. „Ale nám se podařilo uniknout.“

„Unikli jste Rufusovi,“ ozvala se záštiplně Eadith, „ale mé nenávisti jste neunikli.“

„Ach… Takže tos byla ty, kdo otrávil Marii jídlo.“

„Byla to slast, vidět tu couru svíjet se a zvracet. Byla to dokonce ještě větší rozkoš než sledovat výraz obličeje toho normanského darebáka, když se vrátil z lovu a já mu namluvila, že jsi utekla za svým miláčkem Duncanem z Maxwellu.“

„To od tebe bylo pěkně hloupé,“ prohodila Meg vyrovnaně.

Eadith se sebevědomě usmála.

„Touha po pomstě ti zakalila rozum,“ pokračovala Meg.

„Co tím chceš naznačit, ty zlolajná děvko?“

„Na jednu stranu chceš, aby za mě Dominic zaplatil výkupné, ale na druhou stranu jsi neodolala, abys mu nevrazila nůž do srdce lží, že jsem utekla za jiným mužem.“

Eadith jen lhostejně mávla rukou. „Na tom nesejde. Aspoň ten darebák bude cítit větší nutkání tě dostihnout a řádně tě potrestat.“

„Takže tos byla ty, kdo šířil všechny pomluvy o tom, že jsme s Duncanem milenci.“

Ačkoli Meg hovořila stále stejně vyhasle a z jejích slov vůbec nezněla otázka, Eadith ochotně odpověděla a přitom zjevně vychutnávala každičké slovo, jež vmetla své sokyni do tváře.

„Jak jinak? Sledovat, jak se ten prokletý Norman užírá žárlivostí, to bylo nepředstavitelně sladké! Ale nakonec jsi ho přece jen očarovala, ty čarodějnice! A teď za to krutě zaplatíš!“

Megin tichý smích vyděsil všechny přítomné mnohem víc, než by to dokázaly sebezlověstnější hrozby a kletby. Reeverové se znepokojeně zavrtěli a ohlédli se po okolních lesích, jako by čekali, že z vlhké hlíny naráz vyrostou smrtonosné přízraky.

„Ba ano, ty ubohá služko,“ pokračovala Meg. „Přechytračila jsi sama sebe. Ne snad, že by to dalo takovou práci, ale i tak je zábavné to sledovat – skoro tak zábavné, jako byl pohled na Dominikovy žárlivé výstupy, nemyslíš?“

Chladné pohrdání, jež se nečekaně vplížilo do Megina hlasu, zasáhlo Eadith jako rána bičem.

„O čem to proboha žvaníš, couro?“ vyjekla.

„Já že ho očarovala? Dominika le Sabre?“ zasmála se Meg a všichni Reeverové sebou při tom rezavém zvuku škubli. „Eadith, tys hloupá, jak daleko vidíš!“

Meg se nyní obrátila k Reeverům. Když je oslovila, její hlas se v přízračném lesním tichu nesl zvučně a daleko. Sama se chovala nepřirozeně klidně, jako by se již předem smířila s nevyhnutelným osudem a rozhodla se nijak se mu nevzpouzet.

„Teď si mě dobře poslechněte, vy darebáci! Dominic le Sabre stojí o blackthornské panství, ale o mě ne – já jsem jen nutný obtížný přívažek k velkorysému královu daru. I když mě obdaroval nádhernými šperky a zdánlivě žadoní o každičký můj úsměv, všechno to dělal v naději, že z mého lůna vymámí potomka. Rozhodně to nedělal z toho důvodu, že bych ho očarovala či okouzlila.“

Eadith cosi namítla, ale Rufus ji okamžitě strohým gestem umlčel.

„Proč by měl můj manžel platit výkupné za pohanskou glendruidskou čarodějnici, která – i kdyby byla nakrásně plodná – mu neposkytne mužského potomka?“ pokračovala Meg v logických argumentech. „Dominic mě strpěl jedině z toho důvodu, že poddaní by se jinak vzbouřili a pokusili by se ho svrhnout.“

„Další důvod pro to, aby tě vykoupil,“ usykla Eadith.

Ale Meg se jen znovu rozesmála a Reeverové opět honem uhnuli očima stranou a v duchu si zoufale přáli, aby byli jinde než v přítomnosti dívky, jež s tak pobavenou jistotou hovořila o jejich prohře – a své vlastní smrti.

„Sama jsi chamtivá, až Bůh brání,“ obrátila se Meg k Eadith, „ale s chamtivostí jiných nepočítáš.“

„Mluv jasně!“ vyštěkla Eadith.

„Výkupné v trojnásobku mé váhy ve zlatě a drahokamech by blackthornské panství navždy ožebračilo!“

„Jistě!“

„A čím by potom hradní pán platil rytířům, kteří by ochránili poddané před lupiči, jako jste vy?“ otázala se Meg významně. „Kdo by pak hradu platil daně, jež by hradnímu pánu umožnily platit nejen rytíře, ale vůbec spravovat celé panství? Kdyby se hradní pán dostal na mizinu, odnesou to nejhůř jeho poddaní!“

Mezi Reevery se ozvalo rozrušené huhlání, jak jim postupně docházelo, co Meg vlastně míní.

„Ano, je to přesně tak,“ přikývla. „Trest se snese právě a především na hlavy blackthornských poddaných. Mají mě rádi, o tom není pochyb, ale své děti kvůli mně hlady pomřít nenechají!“

„Neposlouchejte ji!“ vykřikla Eadith spěšně. „Očarovala vás stejně, jako očarovala…“

Rufus umlčel Eadith jedinou dobře mířenou a krutou ranou. Meg hovořila dál s vědomím, že podobný úder může co nevidět zasáhnout i ji.

„Vy tady stojíte a třesete se na výkupné, které v životě nedostanete,“ pokračovala Meg důrazně, „zatímco já vám mohu odpřisáhnout, že pán z Blackthornu právě žádá arcibiskupa o anulování svého manželství.“

Rufus se zamračil a zamyšleně se škubl za dlouhý knír.

„Za tak jednoduché anulování by zřejmě stačil slib obyčejného opatství,“ hovořila Meg klidným a o to působivějším tónem. „Ale jelikož Dominic byl odjakživa proslulý jako skvělý taktik, pravděpodobně přihodí na váhy i pěkný kamenný kostel.“

„Co tím…“

Meg se však nedala vyrušit, nedopřála Rufusovi příležitost dokončit otázku.

„Než moje tělo stačí v hrobě vychladnout, bude Dominic dávno ženatý s hezkou a plodnou normanskou šlechtičnou, která mu porodí tolik dědiců, že o ně budete zakopávat na každém kroku.

Chytračili jste, až jste prohráli, chamtiví Reeverové. Blackthornské panství i s hradem teď patří výhradně Normanům. A díky vaší pošetilé chamtivosti normanské zůstane až do skonání světa.“

„To bylo od mé manželky proklatě chytré, že jim takhle pokazila radost,“ prohlásil Dominic, když Sven dovyprávěl svou historku. „Poznala tě?“

„Neřekl bych. V každém případě se nepokusila promluvit si se mnou někde tajně stranou.“

Sven zaváhal a rozhlédl se po hlavní síni. S výjimkou Simona a Gwyn nebyl nikdo natolik blízko, aby je mohl zaslechnout.

„Mám podezření, že nejméně dva Reeverové tam špehují pro Duncana,“ dodal tiše.

„To mě nepřekvapuje,“ přikývl Dominic. „Když se Skotské kladivo nenechává zrovna unést svou horkokrevností, jedná velice chytře.“

„Jeden z těch zvědů vyklouzl z tábora dokonce ještě dřív než já,“ doložil Sven.

„V tom případě se tu co nejdříve ukáže sám Duncan!“ prohlásil s jistotou Dominic. „Povídej, co dalšího ještě říkala Meg?“

Sven se zahleděl na Dominika a z hloubi srdce si přál být od blackthornského hradu co nejdále. Jeho pán byl navlečený v plné válečné zbroji, od přilbice až po železné rukavice a kroužkové kalhoty. Jílec jeho meče se oslnivě leskl na důkaz toho, že jeho majitel ho často užívá.

Sven v duchu zaklel, rozpačitě si prohrábl pečlivě zamaštěné a zašpiněné plavé vlasy a s povzdechem se odhodlal k odpovědi.

„Vaše paní opět požádala o kněze se slovy, že pokud zemře bez rozhřešení, určitě bude ty lotry strašit, stejně jako lady Anne straší tady na hradě.“

„Dává jim zabrat, lotrům,“ usmál se ďábelsky Dominic. „To je teprve začátek pomsty, která ty prokleté vrahouny čeká za únos mé statečné a rázné sokoličky.“

Sven se ohlédl po staré Gwyn.

„Poslyš, umí lady Margaret dobře lhát?“ otázal se bez cavyků.

„Kdepak!“ Ten důrazný zápor dopadl do ticha jako kámen do studny. „Meg je jako posvátný pramen, příliš průzračná, než aby dokázala cokoli skrýt i v těch nejhlubších koutech své duše.“

„Hned jsem si to myslel,“ zamumlal Sven.

Dominic hleděl z jednoho na druhého. Úsměv mu z obličeje mizel a nakonec ho vystřídal jen propastný vztek.

„Co tím myslíš?“ vybuchl.

„Lady Margaret sama věřila každému slovu, které pronesla,“ odvětil zachmuřeně Sven. „A také proto jí uvěřili i Reeverové.“

„A ostatně, copak je možné, aby jí neuvěřil každý se špetkou zdravého rozumu?“ doplnila Gwyn a přitom z Dominika nespouštěla pronikavý pohled. „Jen šílenec by zničil celé panství kvůli výkupnému za ženu, která mu nemůže dát syna.“

„Tak dost!“ zahřměl Dominic.

Gwyn však pokračovala, jako by ho vůbec neslyšela. Její slova mu dopadala přímo do srdce jako chladný a nelítostný déšť.

„Až zítra večer vyjde měsíc, Reeverové Meg zneuctí. I kdyby jejich hrátky přežila, pro vás bude tak jako tak nepřijatelné podržet si ji dál jako manželku. Odhodíte ji a za čas si najdete novou paní. A potom, můj pane…“ Stařena se odmlčela. „Potom se konečně dočkáte synů, po kterých toužíte nejvíc na celém světě.“

„Simone!“

Ačkoli dál už Dominic nepronesl ani slovo, jeho bratr pohotově odpověděl na nevyslovenou otázku.

„Proslul jsi jako dokonalý taktik,“ pravil Simon. Bylo znát, že pečlivě volí každé slovo. „A jen špatný taktik by prohrál celou válku ve snaze zvítězit v bitvě, kterou pranic nezíská.“

„Vysvětli mi to.“

Simon zaváhal. Ještě nikdy neslyšel bratra hovořit podobným hlasem. Simon by neměl sebemenší námitky, kdyby se to už nadosmrti neopakovalo.

„Přišel jsi sem kvůli panství a synům,“ připomněl po chvilce rozmýšlení. „Tohle je tvoje válka a polovinu jsi jí už vyhrál. Panství je tvoje.“

Dominic neodpovídal.

„Pokud se do té bitvy pustíš podle podmínek, jež ti diktují Reeverové,“ shrnul Simon, „pak nemáš co získat, zato máš hodně co ztratit. Ani poddaní tvého panství po tobě nebudou žádat, abys všechno – včetně jich samých – vzdal kvůli předem prohrané bitvě.

A Meg tohle všechno ví stejně dobře jako její věznitelé. A jako ty.“

Simon uhnul očima do strany. Stejně jako Dominikův hlas, i jeho výraz tvořila příšerná směsice zuřivosti a propastné úzkosti.

„Pokračuj!“ vybídl Simona důrazně.

„U boží krve!“ sykl Simon popuzeně. „Je to jasné jako voda v potoce! Meg zkrátka vůbec nepočítá s tím, že bys ji osvobodil!“

Dominic se k lidem v hlavní síni obrátil zády tak rychle, až se mu těžký válečnický plášť rozvířil kolem těla. Nepřál si, aby kdokoli z nich spatřil nahou pravdu, jež mu hleděla z očí, vzpomínky na Meg a její slova, jež se mu v srdci obracely jako břitce nabroušený nůž.

Hořce mu vyčetla, že v ní vidí pouze lůno – a že jedno lůno je pro něho stejné jako druhé. Že v ní nevidí ženu jako družku, jako manželku, ale pouhý nástroj k dosažení svého vysněného cíle, pouhý prostředek ke splnění vlastní ctižádosti.

Zaťal pěsti v silných rukavicích.

Jak to říkala Duncanovi, když se jí ptal, zda s ní manžel nezachází nepěkně?

Nepěkně ke glendruidské manželce? Ke své jediné naději na dědice? Připadá ti snad můj manžel jako úplný tupec?…

Koneckonců, zvonečky jsem dostala skoro tak pěkné jako jeho sokolice.

…A co vy? Naučíte mě, jak bych vám mohla poskytnout zrovna tolik rozkoše?

Dominika rozechvěl náhlý chlad, jenž mu vyvěral až z hloubi duše.

Pošlete pro kněze, protože zajisté zemřu.

Předlouho sváděl Dominic bolestný vnitřní boj, aby znovu našel rozvahu, které se naučil po tak krutých lekcích osudu. Býval si jistý, že pokud jde o bolest, nic nového se už nikdy nenaučí.

Krutě se mýlil.

A přiznával si, že ten omyl může stát jeho i Meg život.

Meg, já ti nikdy nechtěl ublížit. Vidělas do mě jako do sklenky s vodou, a přesto ses mi tak velkoryse oddala!

Kéž bys tak do mě mohla vidět nyní…

Z nádvoří se ozval tlumený hluk, stovky hlasů nepřirozeně ztišených, šeptajících si navzájem jako listí javorů šumějící ve větru.

„Pořád ještě se scházejí další, můj pane,“ pokojně upozornila hradního pána Gwyn.

„Ale proč?“ nechápal Dominic.

Při tónu Dominikova hlasu sebou škubla dokonce i stará glendruidská čarodějnice. Chvíli mlčela, ale nakonec přece jen odpověděla.

„Kvůli vám. Hrozí jim nebezpečí a vy jste jejich pán.“

Beze slova či jediného ohlédnutí odrazoval Dominic přes hlavní síň a chodbou až k hlavnímu východu z obytné části hradu. Když poddaní spatřili, že se v širokých dveřích objevil v drátěné košili třpytící se pod těžkým válečnickým pláštěm a v přilbici, na nádvoří se rozhostilo hrobové ticho.

Než stačil Dominic promluvit, vstříc mu po schodech vykulhal Hany. V ruce svíral malý kožený váček, v němž cinkalo pár drobných mincí.

„Adéle i mně se donesly zvěsti o tom neštěstí, můj pane,“ pravil Harry. „To je hrozné výkupné, co požadujou!“

Když Harry napřáhl ruku s váčkem, Dominic se překvapením nevzmohl na slovo.

„Jen si vezměte, můj pane!“ naléhal Harry upřímně. „Já vím, je to málo, ale my víc nemáme. Jenže, pane, když měla Adéla bolesti, Meg za ní přišla a pomohla jí.“

Harry se ještě nestačil obrátit k odchodu a po schodech už stoupal mistr sokolník. V rukou držel dřevěnou misku s několika drahocennými mincemi.

„Pane, když byly mému druhorozenému synkovi čtyři roky, udupal ho splašený válečnický kůň. A naše paní k němu poklekla do bláta a ulehčila mu bolesti umírání. Považte, sama byla teprve devítiletá!“

A sotva mistr sokolník postavil misku Dominikovi k nohám, začali jeden po druhém přicházet blíž další poddaní a podávali svá drobná bohatství, vše, co měli, co většinou získali až po celoživotní klopotné dřině. A s každým darem jedna dvě věty.

„Ošetřovala mého nemocného otce.“

„Když můj bratr onemocněl a nebylo, čím ho v horečce přikrýt, věnovala mu svůj vlastní plášť.“

„Uzdravila mi syna.“

„Nebýt naší paní, bylo by moje děťátko už po smrti.“ „Utěšovala mě v žalu nad smrtí manžela.“ Peníze – a spolu s nimi i mince, které Dominic rozdal poddaným na oslavu svého sňatku, padaly do misky jako stříbrný déšť, jako němé svědectví o úctě glendruidských poddaných vůči mladičké hradní paní. A cinkot mincí doprovázela slova plná lásky, jež byla drahocennější nad všechny poklady světa. „Zahojila mi ruku.“

„Když moje žena potřebovala ošetřit, sama za ní přišla.“

„Když každý myslel, že umřu na nemoc prokletých, uzdravila mě a kletbu ze mě sejmula.“

„Jsem slepý. Její hlas je pro mě jako světlo.“

Nakonec nezbyl pod schody nikdo než chlapeček, kterému nemohlo být víc jak devět let. U nohou mu seděl mohutný chundelatý pes. Dominic se zahleděl na hošíkovu pevně zaťatou pěstičku a v duchu se ptal, co tak malé dítě může nabídnout a proč.

Jako by si dodával odvahy k oslovení mocného pána, zabořil chlapec jednu ručku do husté psí srsti a druhou natáhl před sebe. Na dlani ležel jeho největší poklad – jeden kus tureckého medu, který Dominic rozdal poddaným spolu se stříbrnými mincemi v den své svatby. Cukrová tyčka byla ohryzaná pouze na jednom konci, jako by si hošík z této vzácné dobroty ukousl každý den jenom kousíček a vychutnával ji.

„Tenkrát mi zachránila psa, pane, víte, když ho popadla motolice.“

Chlapeček hodil turecký med na hromádku mincí a utekl. Chundelatý pes ho věrně následoval jako ježatý hnědý stín.

Dominic se snažil promluvit, ale nedokázal to. Jako kapky sbírající se do pramínků a potůčků a nakonec do mohutné řeky vypovídaly ty jednotlivé drobné mince o významu a důležitosti Meginy existence pro život poddaných. Představovala mír a naději ve světě plném válek a hladomoru. Tam, kde všechno byla jen bolest, zosobňovala sluneční zář a smích a uzdravení.

A tohle všechno, a ještě mnohem víc znamenala i pro válečníka, jenž se s ní oženil kvůli panství a synům a dostal život a lásku.

Po nekonečně dlouhé době se Dominic vzchopil.

„Ti zlosyni nám ukradli srdce.“

Dav tiše zahučel na vyjádření souhlasu.

„Pokud se k nám nevrátí živá a rozesmátá,“ prohlásil zvučně Dominic, „vypukne při severních hranicích krveprolití, na které naši potomci až do skonání světa nezapomenou.“

Mručení davu se změnilo ve vrčení rozdrážděné šelmy.

„Uštvu všechny Reevery a jejich rodiny a do jednoho je povraždím, muže, ženy i děti, i kdyby prosili sebevíc o slitování!“

Další vlna zlověstného zavrčení, ještě temnějšího než předtím – šelma se hotovila ke skoku na kořist.

„Vypálím jejich domy, pozabíjím jejich stáda a otrávím jim studny.

Strhnu jejich kamenné zídky kolem pastvin a solí jim zasypu pole, aby už nikdy víc nerodila!

A nakonec tu prokletou zničenou zem nechám napospas přízrakům, jež jsem sám nadělal vražděním darebáků, kteří před smrtí nedostali rozhřešení!“

Nádvořím se rozlehl hromový zběsilý řev souhlasu.

Stará Gwyn pomaloučku a namáhavě vystoupila na nejvyšší schod a postavila se před pána blackthornského panství. Poprvé si tak všimla toho, co mezitím spatřili všichni poddaní.

Z očí zastíněných válečnickou přilbicí vytékalo tolik slz, kolik stříbrných mincí se vršilo v misce.

„Tisíc let jsem čekala na dnešní den!“ pravila tiše stará Gwyn.

Ráznými a jistými prsty stařena vetkla do Dominikova černého válečnického pláště mohutnou stříbrnou sponu. Když ucouvla, slunce ozářilo ten starožitný šperk, až se ta stříbrná vlčí hlava rozhořela. Oči z čirého křišťálu se blýskaly a třpytily jako živé.

Z úst poddaných se vzneslo mohutné volání, jímž zdravili návrat Glendruidského vlka.

Za úsvitu vyrazila z blackthornského hradu skupina ozbrojených rytířů na koních a zamířila na sever. S každým krokem válečných ořů zařinčela a zaleskla se ocel nabroušených zbraní. Lidé v hradu pak za rytíři zvedli padací most a pevně zavřeli mohutnou bránu. Glendruidský vlk vytáhl do boje.

28

Ne!“ oznámil Dominic důrazně Duncanovi. „Tebe by hned v první vteřině poznali a zabili. Už o tom nechci slyšet ani slovo. Kdybys pro mě neměl jako živý takovou cenu, sám bych tě stačil už dvakrát oddělat.“

Duncan se svými rytíři dohonili Dominikovu družinu uprostřed odpoledne na vozové cestě směřující k severu. Od té doby se Skotské kladivo a Glendruidský vlk pořád přeli. Duncan vzhlédl k dubovým větvím nad hlavou, jako by hledal pomoc v hebké zeleni sotva vyrašeného listí, jež na konci každé větve připomínalo chumáč zelených plamínků.

„Pokud nebude někdo z nás za tou dřevěnou hradbou ve chvíli, kdy zaútočíme,“ procedil Duncan mezi zuby, „můžou Meg zabít dávno předtím, než ji můj zrádný rytíř stačí ochránit.“

„Snad si nemyslíš, že tohle nevím?“ odsekl Dominic. „Tohle je přece ten důvod, proč se hned po setmění vydám za hradby té jejich lesní tvrze. Proklouznu tam a…“

„U boží krve!“ vybuchli Duncan a Simon jednohlasně. „To je nesmysl!“ nebral si servítky Simon. „Tvá urostlá postava tě prozradí na hony daleko!“

„Nemluvě o té třpytící se stříbrné sponě, kterou máš na plášti,“ zabručel Duncan.

Unaveně si měřil stříbrnou vlčí hlavu, jako by čekal, že každou chvíli zavrčí a změní se v živého vlka.

„Pane!“ ozval se tiše Sven. „Půjdu já. Tohle je přece úkol pro mě jako stvořený!“

„Teď už stačili zjistit, že jsi zmizel!“ mávl Dominic netrpělivě rukou. „Copak odpovíš, až se tě budou ptát, kdes byl?“

„Řeknu jim, že jsem měl starost o svá stáda ovcí.“

Dominic jen zavrčel: „Tímhle bys mě tedy nepřesvědčil!“

„Rufus není vy, můj pane.“

Dominic odpověděl pouze šťavnatou kletbou.

„Vaše paní je řetězem připoutaná ke stromu,“ pokračoval Sven. „Až zaútočíte, nebude mít sebemenší možnost vyhledat úkryt. Někdo ji prostě musí chránit!“

„Nemůžu tě žádat o nic tak nebezpečného, Svene.“

Sven se divošsky a přitom pobaveně zazubil. „Ach pane, vskutku mě znáte tak málo? Nebezpečí je moje družka, moje milenka i moje milované dítě. To proto se mi tolik líbí sloužit ve vaší rytířské družině, pane!“

Ďábelská kletba, sžíravé syknutí – a Dominic ustoupil.

„Před odchodem však vyhledej kněze!“ poručil ještě Svenovi. „Tentokrát jdeš to takového nebezpečí, že nemusíš vyváznout ani ty!“

„Znám horší způsoby jak umřít, než je položit život při ochraně manželky svého pána!“

„Správně!“ skočil jim do řeči Simon. „Dovol mi odejít se Svenem. Mohl bych…“

„V žádném případě!“ odmítl Sven vmžiku. „Jsi stejně mohutný jako Dominic a Duncan. Reeverové by tě okamžitě zpozorovali – a kdyby ne oni, pak Eadith zaručeně.“

„Ty ale taky nejsi žádný drobeček,“ vyštěkl podrážděně Simon.

„Jenže na mě si už zvykli,“ vysvětlil Sven už na odchodu. „Kdy zaútočíte?“

„Za soumraku,“ odvětil Duncan. „Stihneš se do té doby dostat do jejich tábora?“

Sven pohlédl na slunce na obloze. „Jen taktak. Pošlete muže bez koní, ať zaútočí zezadu. Při troše štěstí bude zadní branka do hradeb otevřená.“

A Sven už ani nečekal na odpověď, pobídl koně do cvalu a zmizel v lese.

„Kdes proboha vyhrabal tohohle člověka?“ obrátil se Duncan k Dominikovi.

„V saracénském pekle.“

„Dokáže tajně otevřít branku?“

„Pokud to je v lidských silách, pak to Sven dokáže. Ostatně, nebyla by to první brána, kterou by mi otevřel zevnitř hradeb, příteli.“

„Tomu bych docela věřil,“ zabručel Duncan. „Je tichý jako kočka na číhané.“

Za Dominikem neklidně zafrkal a zadupal kůň. Ostatní rytíři a jejich pážata sesedli, zatímco jejich pán a oba rytíři se dlouze dohadovali, kdo během útoku zaujme nejnebezpečnější postavení. Duncanovi ozbrojenci se podobali Dominikovým rytířům – zocelení, stateční, s mnoha zkušenostmi z předchozích bitev.

Většina rytířů shodila těžké drátěné košile a prohlížela si zbraně, zdaje mají v dokonalém pořádku. Kuše a luky, palcáty a kopí, oštěpy a dýky – samozřejmě spolu s meči a válečnými sekerami – představovaly vražednou sbírku. Rytíři si při čištění zbraní povídali, sázeli se, kdo z nich se dostane za dřevěné hradby jako první, kdo bude jako první zabit, kdo první zasadí nepřátelům krvavou ránu či kdo ji jako první utrží.

Dominic to surové žertování a hovor slyšel jen jakoby z velké dálky. Soustředil se výhradně na jedno a na nic jiného: na Meg. Byl by ďáblu upsal svou nesmrtelnou duši, jen aby měl jistotu, že jeho malá sokolička se dožije východu měsíce.

„Máš pro rytíře nějaké příkazy nebo rady?“ otázal se Simon Dominika, když byli připraveni vyrazit.

„Nikoho nešetřit. Zajatce nebrat.“

Meg se snažila nevšímat si hlídek, které na sebe pokřikovaly ze svých vyvýšených pozorovatelen na dřevěných hradbách, a kradmo škubala za řetěz, který se táhl od pouta na jejím zápěstí kolem kmene mladého dubu. Řetěz byl sice zrezivělý, ale bohužel dosud velmi pevný.

Ohlédla se po slunci. Už stačilo zmizet za dřevěnou hradbou, obíhající lesní tvrz. Zanedlouho začne ve stínech houstnout soumrak a nakonec se přivalí temnota a zaplaví celý kraj. Brzy nato v celé své stříbřité kráse vyjde měsíc.

A potom si pro ni Reeverové přijdou.

Eadith přecházela kolem ohniště, kde se na rožni opékal zbytek ulovené srny. Netrpělivě se ohlížela po hlídce, jež měla nejlepší výhled na vozovou cestu směrem k sídlu Carlysle.

„Vidíš něco?“ houkla.

„Nic!“ odvětil muž stručně.

Rufus si dýkou odsekl kus pečené zvěřiny, nacpal si sousto do úst a začal přežvykovat.

„Přijede!“ přesvědčovala ho Eadith. „Je tou čarodějnicí jako posedlý!“

Rufus jen cosi zavrčel.

Eadith pokračovala v nervózním přecházení.

K rožni přistoupil otrhaný darebák. Ostrým nožem si ukrojil kus tuhého masa.

„A co ty, ovčáku?“ obořila se na něho Eadith hněvivě. „Nezahlédl jsi jezdce?“

„Ne, paní. Moje stáda se pasou na východ odtud.“

Eadith zamumlala kletbu a obrátila se zpět k hlídce. Muž se však tvářil, že ji nevidí.

Ovčák se odloudal dozadu. Když míjel Meg, jakoby náhodou upustil svůj kus masa. Ve chvíli, kdy se pro něj shýbl, zašeptal tak tiše, aby to slyšela jen ona.

„Za soumraku tu bude Dominic.“

Meg s vytřeštěnýma očima zírala na plavé vlasy a světlé oči neznámého ovčáka.

„Nepřijde!“ namítla stejně tiše.

„Buď na to připravena, paní.“

Sven se nenápadně pousmál, ledabyle maso zahodil a pokračoval směrem k zadním vratům. Přesně jak doufal, nalezl v jejich blízkosti Duncanova zrádného rytíře, jenž brousil obrovitou válečnou sekeru.

„Soumrak,“ sykl Sven bez dechu, když kráčel kolem.

Skřípání kamene o ocel utichlo přesně na tu chvilku, aby Sven pochopil, že rytíř ho zaslechl.

„Stráže?“ křikla Eadith o pár minut později.

„Pokud vidím, neblíží se sem ani noha!“ zabručel muž otráveně. Během toho odpoledne slyšel Eadithinu otázku – a odpovídal na ni – snad tisíckrát.

Soumrak zahalil tábor jako poloprůsvitný plášť. Ačkoli měsíc ještě nevyšel, těsně nad obzorem už žhnula stříbrná zář. Rufus si otřel mastnou dýku do rukávu a významně se podíval po Meg.

Duncanův rytíř se nedbale zvedl a potěžkal svou válečnou sekeru, jako by ji chtěl v dlani vyvážit. Pak ji jednou rukou roztočil vysoko nad hlavou tak prudce, až vzduch hlasitě svištěl. Od jeho příchodu k Reeverům to nebylo poprvé, co se cvičil se zbraní, a dosud se nestalo, aby přitom na sebe neupoutal pozornost ostatních, špatně vycvičených mužů.

Rytířova zručná hra se sekerou byla přesně to, co Sven potřeboval a več si netroufal ani doufat. Zamířil k zadní bráně ve hradbách, jako by si šel ulevit do křoví. Když míjel stráž, v dlani se mu matně blýskl nůž a darebák se tiše sesul k zemi. Sven ho vsedě opřel o hradbu a přitáhl mu plášť, jako by pouze podřimoval.

Pak očistil nůž několika rychlými bodnutími do země, vrátil zbraň do pouzdra a vyčkával. Věděl, že bitva vypukne co nevidět.

Náhle hlídka u přední brány vykřikla a ukázala směrem k vozové cestě.

„Už jedou! Dva rytíři! Jeden je celý v černém! Bůh mě zatrať, jestli to není ten normanský lotr!“

„A vezou zlato?“ naléhala dychtivě Eadith.

„No jistě! Jejich nákladní koně pod tíhou nákladu doslova klopýtají!“

Táborem se rozlehl přerývaný pokřik radosti. Muži se navzájem odstrkovali ve snaze zahlédnout co nejdříve pytle s bohatstvím, jež vbrzku bude jejich.

Nikdo si nevšiml, že Sven tiše zvedl závoru na zadní bráně, na škvírku pootevřel a potom se šel postavit těsně vedle Meg.

„Už brzy, má paní,“ pronesl tiše.

Meg byla příliš ohromená, než aby mu dokázala odpovědět. Náhle si všimla, že zadní branou vklouzl za hradby Dominic. V pozvolna houstnoucí temnotě vypadal nenápadně, jako by patřil k nadcházející noci. V jedné ruce držel tasený meč, v druhé dýku, a když se obrátil, aby zkušeným pohledem válečníka přelétl celý tábor, zaleskla se mu na hrudi starodávná stříbrná spona.

Za ním se z šera vynořili Simon s Duncanem, oba s meči připravenými k boji, ale Meg měla oči jen pro Glendruidského vlka, jenž se zářivě třpytil na Dominikově plášti. V zádech ji ledově zamrazilo, když pochopila, že její lid se konečně zbavil své kletby. Už nebude platit, že každá glendruidská dívka ponese břemeno naděje všeho svého lidu.

Glendruidský vlk se narodil, ale ne z lůna glendruidská ženy. Zrovna v okamžiku, kdy Dominic spatřil Meg, připoutanou řetězem k velkému dubu, z houfu tísnícího se kolem přední brány se ozval křik.

„Do zbraně! Ten bastard je mezi námi!“

Reeverové tasili meče, popadli štíty a bez řádu či velení začali chaoticky útočit. Duncan, Simon i Dominic zbrzdili první nápor, zatímco otevřenou zadní branou přibíhali do tábora další rytíři a jiní zase vyrazili přední bránu a sevřeli lesní tvrz v obklíčení.

Zanedlouho už všude řinčela ocel o ocel a pod matným svitem vycházejícího měsíce se černala čerstvá krev. Vlny hulákání, kletby a třesk kovu se vznášely nad rozrytou zakrvácenou zemí, jako by se po ní v křeči válelo šílené krvácející zvíře.

Meg přihlížela v propastném děsu. Konečně se dozvěděla, jak přišel Dominic ke svému jménu. Le Sabre – Meč. Pokud někdo pochyboval o Dominikově zocelenosti a odvaze, poté co daroval život rytířům nejprve v kostele a potom při klání s Duncanem, teď nebylo o jeho nemilosrdnosti pochyb. Dominic kosil darebáky jako kosa jarní louku. Se zločinci, kteří mu unesli manželku, neznal slitování.

Náhle Meg vycítila, že kdosi se k ní blíží zezadu. Obrátila se právě včas, aby spatřila, jak se šerem snáší dolů obrovská válečnická sekera. Těžké ostří přeťalo řetěz, ovinutý kolem kmene dubu. Síla úderu byla tak mocná, že sekera uvízla ve dřevě téměř po topůrko. Kolem Megina zápěstí se sevřela dlaň v plechové rukavici a vytáhla ji do stoje.

„Pospěšte si, paní. Není tu bezpečno pro…“

Rytířova výzva skončila v přidušeném výkřiku, jelikož do přilbice ho trefila střela z kuše a pozpátku ho srazila k zemi. Ani nezasténal a ztěžka se zhroutil.

Meg k němu poklekla, zjistila, že tady už je každá pomoc marná, takže honem vyskočila a vytáhla s sebou i dva metry dlouhý řetěz. Se stále vzrůstajícím pocitem strachu hledala v krvavé řeži pohledem Dominika. Žádný z padlých však neměl jeho mohutnou postavu. Přitom však v Meg sílila jistota, že Glendruidský vlk může být ztracen téměř ve stejném okamžiku, kdy se objevil.

Ne! Čekali jsme na něho už příliš dlouho!

Meg zběsile pátrala temnotou po sebemenší známce po svém manželovi. Dominikovi dokonale vycvičení rytíři udělali s Reevery krátký proces. Z těch zůstala bojeschopných už pouhá hrstka, ale navzdory jejich poraněním jim nechyběla odvaha. Sekali kolem sebe jako posedlí a snažili se probojovat k tomu normanskému levobočkovi, který jim opět překřížil plány.

Rufus nebyl nikde v dohledu. Stejně tak i Dominic. Až po nekonečně dlouhé době upoutal Meginu pozornost záblesk glendruidského křišťálu v očích stříbrného vlka. Dominic byl na opačné straně tábora a nyní se řítil přímo k ní. Ačkoli stále ještě držel tasený meč, poslední dozvuky boje kolem sebe nebral na vědomí.

Nebezpečí.

S neomylnou jistotou se Meg ohlédla doprava. Jen pár kroků od ní se zpoza dubu, k němuž ji předtím připoutali, vynořil Ruťus. S hrůzou sledovala, jak pozvedl kuši a namířil ji přímo na Glendruidského vlka. „Ne!“ zavřískla Meg.

Se silou zrozenou ze zoufalství máchla oběma spoutanýma rukama v zuřivém oblouku. Dvoumetrový řetěz sebou švihl a omotal se kolem kuše. Strhl ji do strany přesně v okamžiku, kdy Rufus vystřelil. Vražedná střela neškodně odbzučela do noci.

Rufus vztekle odhodil nepoužitelnou kuši, pravou rukou bleskově tasil meč a levicí se natáhl po dívce, jež mu zkazila ránu. Do křehkého těla chráněného pouze látkou surově udeřila těžká pěst v železné rukavici. Meg zavrávorala, ochromeně ucouvla o pár kroků dozadu a spoutané ruce vztáhla k manželovi.

„Dominiku.

Než se stačila zhroutit k zemi, Dominic přiskočil a levou paží ji podepřel. Pravicí zuřivě zamával nad hlavou, až se meč zaleskl v záři ohně jako blesk.

Rufus temně zasupěl námahou a oběma pažemi nyní mířil mečem dolů s jasným úmyslem rozetnout Dominika i jeho manželku vedví.

Čepel byla od jejich hlav sotva na dlaň, když Dominic sekl svým mečem vzhůru a úder odvrátil. Ocel narazila na ocel s tak úžasnou silou, že oba muži zůstali na okamžik otřeseni.

Rufus rozzuřeně zaklel a opět obouruč švihl mečem po svém sokovi. Dominic jeho úder odrazil až v posledním zlomku vteřiny. Sám bojoval jen jednou rukou, protože druhou paží podpíral Meg.

Když Rufus zaútočil potřetí, Dominic zřejmě uklouzl. Při pádu se obrátil, aby vlastním tělem zakryl Meg. S vítězoslavným zaryčením pozvedl Rufus meč k poslednímu smrtícímu úderu.

Glendruidský vlk se vymrštil ze země jako tichá vražedná pružina. Až příliš pozdě si Rufus uvědomil, že se nemůže bránit proti meči, jenž mu mířil na obnažené hrdlo jako kopí.

Než vůdce zlosynů stačil zaprosit o milost či uprchnout, byl mrtev.

Dominic vytáhl meč z jeho těla, poklekl a zvedl Meg do náruče. Tiše zasténala a obrátila se tváří k němu. Dokonce i v rudé záři ohně bylo znát, že je smrtelně zsinalá. Z protějšího konce tábora sem doléhaly poslední zvuky doznívajících bojů. Dominic se naposledy ostražitě rozhlédl a pak už nevnímal nic než blízkost své manželky.

„Meg,“ zašeptal hlasem, z jehož chrapotu čišel strach. „Máte nějaké zranění?“

Pomaloučku otevřela oči. Stříbrná spona na Dominikově plášti oslepivě hořela odrazem rudých plamenů. Meg se dlouze zahleděla do zuřivých křišťálových očí stříbrného vlka a zhluboka si povzdechla. Roztřesenými prsty pohladila nejprve sponu a potom i muže, jenž ji měl připnutou na hrudi.

„Nemusíte se strachovat, válečníku,“ šeptla Meg. „Ať budu žít či zemřu, blackthornské panství a jeho poddaní zůstanou vám.“

„Čert vem panství a čert vem moji bývalou pošetilou ctižádost!“

Meg otevřela ústa, ale nebyla schopná vydat z nich ani slovo. Dominic po ní něžně klouzal dlaněmi a pátral po případném poranění. Našel však pouze trhlinu v šatu, kterou způsobil těžký řetěz. Když se dotkl jejích žeber, tichounce a zajíkavě sykla.

„Vůbec se nehýbejte, sokoličko. Nejdřív se přesvědčím, zda nejde o něco vážného.“

„To je pouhých pár kapek krve a zhmožděnina,“ zašeptala Meg.

„Ale omdlela jste.“

„Ta rána mi vyrazila dech.“

Dalších pár zkoumavých doteků Dominika přesvědčilo, že Meg je v pořádku. Úder ji sice omráčil, ale nijak vážněji neporanil. Měla neuvěřitelné štěstí, protože Rufus ji chtěl přinejmenším zmrzačit, neli rovnou zabít.

Vědomí, jak málo dělilo Meg od smrti, zastudilo Dominika v útrobách jako led.

„Neměla jste takhle riskovat, bylo to od vás nezodpovědné!“ pokáral ji přísně. „Ale Rufus by vás zabil.“

„Jenže takhle bezmála zabil vás. U božích zubů, kdybyste zemřela…“ Dominikovi se křečovitě stáhlo hrdlo a zbavilo ho slov.

„Ale moje smrt by přece nic nezměnila. Na mně nezáleží.“

Meg se smutně pousmála nad Dominikovým šokovaným výrazem a roztřesenou rukou objela obrysy Glendruidského vlka na jeho plášti.

„Vy jste jediný, na kom záleží,“ dodala prostě. „To vy uzdravíte naši zemi, ne já. Glendruidský vlk vás vysvobodil z Johnovy kletby. Vlastně bych řekla, že v jistém směru osvobodil i mě. Už nemusím nadále snášet tu slastnou bolest, s níž vnucuji své tělo, srdce i duši člověku, jenž ve mně vidí pouze lůno rodící mu syny.“

„Co to probůh říkáte!“ upřímně se zhrozil Dominic.

„Jen tolik, že poddaní na blackthornském panství jsou teď v bezpečí i bez mé pomoci. Můžete si vybrat manželku podle vlastního přání a já budu konečně svobodná jako nezkrocený sokol.“

Dominic křečovitě stiskl víčka a chvíli sváděl urputný vnitřní boj se směsicí úlevy, strachu a zuřivosti, jež se v něm palčivě svářily. Meg byla naživu a v bezpečí, ale ještě nikdy mu nepřipadala tak vzdálená, s každým svým slovem, s každým posmutnělým úsměvem mu unikala stále dál. Chvějícími se prsty se dotýkala raději studeného stříbra než jeho tváře.

Ještě se mu nepodívala do očí. Ještě ho neviděla.

„V životě bych nedovolil, abyste odešla!“ vyštěkl Dominic stroze.

„Nemusíte si dělat starosti, Glendruidský vlku. Lidé vás přijmou za svého. Blackthornské panství vám bude patřit až nadosmrti, na tom se pranic nezmění.“

„Bez vás je mi panství a hrad platné jako mrtvému hostina. Podívejte se na mě. Podívejte se do mě!“

„Ne,“ šeptla Meg zlomeně. „Nesnesla bych to. Nesnesla bych pohled na to, jak moc miluju a jak málo milujete vy.“

Dominic jako by zkameněl. Dlouho zůstal zcela bez pohybu, ale konečně se shýbl a něžně políbil Meg na oční víčka, přičemž jí špičkou jazyka setřel slzy. Cítil, jak jí tělem probíhá křečovitý třes, jako by ji láskyplně nelaskal, nýbrž švihal bičem.

„Podívejte se na mě a poznejte, co už jsem poznal i já.“ šeptal jí mezi polibky. „Podívejte se na mě. Pohlédněte do mě!“

Meg zvolna otevřela oči a pohlédla na Dominika, spatřila ho, poznala, co už poznal on sám. S užaslým výkřikem mu přitiskla dlaň na ústa.

„Glendruidská čarodějnice,“ zašeptal Dominic a přitom líbal Meg na konečky prstů, „uzdravila jste mé tělo, srdce i duši… a pak jste mi je jediným polibkem naráz ukradla. Ať už budeme mít dědice či nikoli, nikdy nebudu a nechci mít jinou manželku než vás.“

A když si Dominic přivinul Meg pevně do náruče a zabořil si obličej do jejích hřejivých vlasů, pošeptal jí pravdu, kterou už beztak oba znali.

„Miluji tě, líbezná čarodějnice. A budu tě milovat navždy.“

Epilog

Zimní vichry skučely jako vlčí smečka a drásaly blackthornský hrad ledovými pařáty. S pocitem bezpečí a spokojenosti, který v nich vyvolala jistota bohaté úrody v sýpkách, se poddaní pod hradem i sloužící na hradě pokojně věnovali své práci. Zatímco vykonávali své povinnosti, čekali na zprávy o své paní, jež očekávala děcko Glendruidského vlka.

„Proklatá škoda že tu nezůstala stará Gwyn,“ mumlal nespokojeně Dominic.

„Za svoje cizoložství zaplatila tisíci lety trýzně,“ namítla Meg. „Víc už jsem od ní žádat nemohla.“

Dominic si mohutnou rukou pročesával vlasy. Ještě pořád tomu nedokázal uvěřit tak bezvýhradně jako Meg. Jediné, co mohl s jistotou potvrdit, byla skutečnost, že stříbřité svatební šaty, stříbrný řetěz s křišťály a glendruidská stařena beze stop zmizely, jako by je odvál vítr, jako by byly pouhý sen.

V Megině tváři se kmitl výraz hlubokého soustředění a bolesti. Dominikovi neušlo, že od úsvitu se objevuje stále častěji.

„Jak se cítíš?“ vyhrkl úzkostlivě.

„Jako kdybych potřebovala tvoji pevnou náruč, aby mě zvedla i z téhle mělké lázně.“

Dominic něžně vytáhl Meg z kádě a zavinul ji do veliké hebké osušky.

„Jednou si už konečně budeme muset najít vhodnou komornou,“ poznamenala Meg.

Dominic jen cosi nesrozumitelného zabručel a dlaněmi přejížděl osuškou po milovaném těle, jež bylo kdysi tak útlounké, nyní však vzduté jeho semenem.

„Pro pána hradu se přece nehodí, aby sloužil své manželce,“ nedala se odradit Meg.

„Jenže pánovi tohoto hradu přináší obrovské potěšení, když může pod rukama cítit pohyby svého dítěte,“ nedal se zviklat Dominic.

Megino tělo se náhle napjalo prudkým porodním stahem. Když promluvila, hlas jí zněl nepřirozeně křečovitě.

„Zavolej porodní bábu. Dítě je najednou nesmírně nedočkavé.“

Zatímco kolem hradu zuřivě vyla vánice, odnesl Dominic svou ženu na lůžko, jež si k porodu sama připravila. Vzduch kolem něj voněl bylinkami a suchými květy a bohatě řasené závěsy kolem lože zachytávaly ledový průvan od okenic.

Do komnaty vpadla porodní bába, na první pohled zjistila, že Megina těžká hodinka se kvapem blíží, a s brbláním prošla celým glendruidským rituálem omývání, k němuž ji Meg nesmlouvavě donutila.

„Tak!“ zavrčela přátelsky porodní bába, když si přes hlavu přetáhla glendruidský obřadní šat, užívaný u lůžka nemocného. „Už jste spokojená, má paní?“

„Jsem.“

Megin hlas zněl tenince jako nitka. Prsty zatínala do Dominikovy dlaně tak silně, že nehty mu do kůže vyryla jasně rudé půlměsíčky. Manžel jí láskyplně odhrnul vlasy ze zpoceného čela a s povzbudivým úsměvem ji políbil na tvář. Z každičkého jeho pohybu čišela hluboká a neskrývaná láska k manželce.

Porodní bába mžikla koutkem oka po hradním pánovi. Taková něha byla výjimečná u každého muže, natožpak u válečníka, jehož zuřivost a nelítostnost byla proslavená po celé severní hranici.

Nikoho nešetřit. Zajatce nebrat. Žádní zajatci nebyli.

Potulné tlupy loupeživých rytířů a krutých banditů sice stále sužovaly severní hranice, ale nikdo z nich se neodvážil na panství rytíře, jenž nosil odznak Glendruidského vlka.

Zimní bouře útočila na hrad a lomcovala uvolněnými okenicemi. Protáhlé a sílící zaječení vichru způsobilo, že porodní bába se kolem sebe neklidně rozhlédla.

Z Dominikova ramene planuly vlčí oči jako živé a pozorně se upíraly na glendruidskou čarodějnici, z jejíhož těla měla vzejít budoucnost.

„Můžete si jít po svém, můj pane,“ broukla bába. „Teď si ji vezmu na starost já.“

„Ne,“ prohlásil Dominic důrazně. „Moje paní při mně stála v boji i v míru, v nemoci i zdraví. V její bolesti ji neopustím!“

Porodní bába ztratila úlekem na okamžik řeč. Než se stačila vzpamatovat, Meg ze sebe vyrazila sten, protože tělo jí drtila blízkost porodu.

Vlčí oči se zablýskly při každém pohybu hradního pána, který se snažil sdílet manželčin úděl tím jediným způsobem, kterým mohl.

Zanedlouho vichr zavyl s vítězoslávou, již jako ozvěna opakoval další silný křik děťátka, jež okusilo první opojné doušky svobody.

„Lorde Dominiku,“ vydechla porodní bába s uctivou bázní, „čarodějnice vám dala syna!“

Během následujících let se po celém blackthornském hradě ozýval křik hrajících si dětí. Když synové povyrostli, učil je Dominic zacházet s mečem. Cvičil je ve zručnosti bojovat v případě nezbytí a v moudrosti dát přednost míru, kdykoli jen to bude možné. Meginy dcery se učily obřadům omývání a moudrosti všeho živého, učily se znát sílu bylin i přírodních živlů, hojivou sílu, jež byla něžná i krutá zároveň.

A společně, každým svým slovem i mlčením, smíchem i slzami, Glendruidský vlk a jeho žena čarodějnice učili své děti tu nejdůležitější pravdu ze všech pravd: že neexistuje mocnější kouzlo než ušlechtilé srdce a nezkrocená láska.