Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Středověk 2 - Zakázané doteky

Ve stínech temnoty pro tebe přijde. Slova toho strašlivého proroctví zazněla Amber hlavou hned v tom okamžiku, kdy pohlédla na nahého statného muže, jehož jí sir Erik bezvědomého hodil k nohám.

Plameny svíček se naráz sklonily ke straně a v ledovém podzimním vichru, jenž se protáhl otevřenými dveřmi chalupy, se divoce zazmítaly jako živé. Světlo a stíny se střídavě přelévaly po cizincově těle jako proudící voda, a ještě víc zdůrazňovaly sílu jeho zad a ramen. V téměř černých vlasech se mu třpytily krůpěje – stopy plískanice, jež zuřila kolem chalupy. Na kůži se mu leskl studený déšť.

Chlad, jenž roztřásal mužovo tělo, jako by zamrazil i Amber. Mlčky vzhlédla k Erikovi. Širokýma zlatýma očima kladla otázky, které nedokázala vyjádřit slovy.

Ale to bylo jenom dobře, protože Erik beztak neznal odpovědi. Mohl jí nabídnout pouze bezvládné tělo cizince, které objevil na posvátném místě. „Znáš ho?“ otázal se Erik stručně. „Ne.“

„Řekl bych, že se mýlíš. Má na krku tvůj znak.“

Erik muže obrátil. Po svalnatém těle stékala voda a světlo svíček. Amber tiše vyjekla, ale nikoli nad mužovým odhaleným přirozením.

Na temném porostu jeho hrudi zářil kousek jantaru. Jantaru, po němž i ona měla své jméno – Amber.

Amber poklekla vedle cizince, přičemž si dávala úzkostlivý pozor, aby se ho ani nedotkla, a zvedla svíčku, aby si talisman mohla dobře prohlédnout. Do šperku byly jemně vryty ladné runy, jež jeho nositele doporučovaly pod ochranu druidů.

„Obrať ten přívěsek,“ požádala tlumeně.

Erik talisman zručně obrátil. Na druhé straně latinská slova seřazená do tvaru kříže hlásala slávu boží a žádala ochranu pro majitele šperku. Byla to známá křesťanská modlitba, kterou nosívali rytíři, odcházející bojovat se Saracény o Svatou zemi.

Amber si dlouze vydechla. Ulevilo se jí, že cizinec není nějaký černokněžník nebo jiný posel černých kouzel, seslaný na zem jen proto, aby tu páchal zlo. Vůbec poprvé pohlédla na cizince víc jako na muže než jako na předmět, jejž měla posoudit z hlediska pravdy či zrady.

Při každém pohledu na toho neznámého muže ji však zahlcovalo vědomí jeho síly. Jediným náznakem jemnosti a zranitelnosti byly jeho husté a mírně zahnuté řasy a čistý ladný oblouk úst.

Cizinec byl pohledný způsobem typickým převážně pro válečníky. Byla to spíše krása bouře než krása květiny. Čerstvé nezahojené podlitiny, řezné rány a škrábance se mísily se stopami ze starých bitev. Jizvy cizincovu sílu spíše zdůrazňovaly, než aby ji umenšovaly.

Ačkoli muž na sobě neměl nic než talisman a podle šatů nebylo lze posoudit, do jaké vrstvy patří, Amber nepochybovala, že jde o člověka, jehož existence má svou váhu.

„Kdes ho našel?“ zeptala se.

„V Kamenném kruhu.“

Amber zvedla hlavu, jako by dostala ránu bičem. „Cože?“ vydechla, protože to bylo k nevíře. „Slyšela jsi dobře.“ Amber jen mlčky čekala na odpověď. Erik však na ni pouze upíral svůj nehybný vlčí pohled. „Nenuť mě, abych z tebe tahala slova, jako když škubu peří z kuřete!“ sykla Amber podrážděně. „Mluv!“ Strohé rysy Erikova obličeje se slily v pobaveném

úsměvu. Překročil bezvědomého cizince a zavřel dveře chalupy. Do místnosti konečně přestal svištět rezavý proud chladného podzimního větru.

„Neměla bys pro starého přítele trochu horkého vína?“ otázal se Erik vlídně. „A přikrývku pro toho kdovíkoho. Je příliš velká zima, než aby se tu rozvaloval nahý na podlaze, ať přítel či nepřítel.“

„Jistě, lorde. Sebemenší vaše přání je pro mě tím nejpřísnějším rozkazem.“

Amber z hlasu čišela jízlivost stejně jasně jako upřímná láskyplnost. Sir Erik byl synem a dědicem mocného skotského théna, šlechtice, ale Amber se v jeho přítomnosti odjakživa cítila zcela přirozeně a příjemně, i když sama neměla vznešený původ a víc příbuzných než studený podzimní vítr.

Erik ze sebe shodil přepychový plášť. Jediným pohybem rozvířil silnou teplou vlnu v barvě půlnoční modře a cizince zakryl. Nařasená dlouhá látka na to mohutné tělo téměř nestačila.

„To je panečku obr,“ prohodil Erik jen tak mimochodem.

„Ještě vyšší než ty,“ přisvědčila Amber z opačného konce chatrče. „Rytíř, který toho muže přemohl, musel být mocný válečník.“

Erik přimhouřenýma očima sledoval, jak Amber k němu spěchá a z paží jí splývá silná kožešinová přikrývka, jež ji za nocí hřála v posteli.

„Pokud se dá věřit stopám, pak ho přemohl nebeský blesk!“ oznámil jí Erik důrazně.

Dlouhý okraj noční košile se zapletl Amber kolem kotníků. Klopýtla a byla by upadla přímo na cizince, kdyby ji Erik nezachytil. Postavil ji na nohy a vmžiku ji opět pustil.

„Odpusť!“ vyhrkl chvatně.

Ačkoli Erik se jí dotkl jen na zlomek vteřiny, Amber nedokázala zakrýt, jak jí je to nepříjemné.

„Není co odpouštět,“ odpověděla Amber. „Lepší tvůj dotek než jeho.“

Navzdory těmto konejšivým slovům upřel Erik na

Amber pátravý pohled, aby se ujistil, že všechny obtíže vyvolané jeho dotekem skutečně pominuly.

„Těžko říct, proč mi tvůj dotek nepůsobí bolest,“ dodala Amber suše. „Bůh ví, že srdce nemáš o nic čistší než každý druhý.“

Erikovi se kolem rtů kmitl kratičký úsměv.

„Vůči tobě, Amber Nedotknutelná,“ prohlásil, „je moje srdce čisté jako padlý sníh.“

Tichounce se rozesmála. „Třeba to je důsledek toho, že v dětství jsme sdíleli Cassandřino poučování.“

„Ano. Možné to je.“

Erik se tentokrát usmál téměř posmutněle. Potom se shýbl a bezvládného cizince pečlivě zavinul do kožešinové přikrývky.

Amber si přes ramena chvatně přehodila plášť a uprostřed místnosti rozdmýchala oheň. Zanedlouho přátelské plameny chatrč rozehřály a od Ambeřiných dlouhých zlatých copů se odrážely jako sluneční zář. Na trojnožku nad ohněm zavěsila Amber konvici.

„A co cizincovi společníci?“ vyptávala se.

„Vítr je rozprášil a jejich koně jakbysmet.“ Erik se tentokrát zubil trochu barbarsky. „Starodávný Kamenný kruh si na Normany zřejmě nepotrpí.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Těžko říct. Stopy byly původně sice hluboké, ale liják je stačil téměř smýt. Z dubu zasaženého bleskem nezbylo o moc víc než zčernalý pahýl a doutnající uhlíky.“

„Dones ho blíž k ohni,“ požádala Amber. „Musí být promrzlý na kost.“

Erik přenesl cizince s lehkostí, jež zdaleka neodpovídala tíze toho těla. Tančící plameny mu něžně pozlatily kadeře i vousy.

Cizincovy vlasy si podržely svůj sytě temný odstín. Muž byl hladce vyholený, až na knírek, tmavý stejně jako vlasy.

„Srdce…“

„Bije mu mocně jako válečnému oři,“ nenechal ji domluvit Erik.

Amber vydechla úlevou, jež byla až příliš hluboká, když se uvážilo, že dotyčného vidí poprvé v životě. Přesto ji pociťovala.

„Jel některý z tvých rytířů pro Cassandru?“ otázala se. „Nejel.“

„A proč ne?“ vyhrkla polekaně. „Cassandra je mnohem lepší léčitelka než já.“

„Ale daleko méně zběhlá v předpovídání budoucnosti.“

Amber sice kradmo, ale zhluboka zalapala po dechu. Toho se obávala už od okamžiku, kdy jí Erik hodil nahého cizince k nohám. Pomaloučku si sáhla výstřihem pod plášť i noční košili.

Ačkoli nosila na těle spoustu náramků a náhrdelníků a ve vlasech jehlice a spony z drahocenného jantaru, existoval pouze jediný šperk, jejž nosila pořád, dokonce i do postele. Na krku jí visel řetízek z jemně krouceného zlatého drátku. Na něm za zlatou smyčku visel přívěsek z průsvitného jantaru, velký jako polovina její dlaně a popsaný drobounkými runami.

Starobylý, záhadný přívěsek pohádkové ceny dostala Amber hned po svém narození. V drahocenném šperku se blýskalo a přelévalo polapené slunce, hořelo tam zamyšleně a současně i jásavě, protkané střípky temnoty, uvězněné ve zlatavé kaluži spolu s tou září.

Amber zamumlala slova v prastarém jazyce a přidržela přívěsek v sepjatých dlaních. Do mrtvého kamene se přelil žár jejího těla a vlahost jejího dechu. Když hmotu prodchlo teplo života, zakalila se oparem.

Amber se chvatně shýbla k ohni a přidržela přívěsek těsně mimo dosah plamenů. Jak se mlha v přívěsku začala rozjasňovat, kámen se rozechvěl světlem a neustále se měnícími stíny.

„Co vidíš?“ zeptal se Erik.

„Nic.“

Netrpělivě sykl a pohlédl na cizince, jenž ležel zcela bezvládně, navenek nezraněný, pokud se vynechal jeho nepřirozený spánek.

„Musíš něco vidět!“ naléhal Erik. „Vždyť i já umím číst z jantaru, když…“

„Světlo,“ přerušila ho Amber. „Kruh. Prastarý. Ladná křivka koruny jeřábu. Stíny temnoty. U paty jeřábu. Cosi…“

Hlas jí odumřel. Vzhlédla a zjistila, že Erik ji pozoruje očima připomínajícíma jantar ve tmě – temně zlatýma, neproniknutelnýma.

„Kamenný kruh a posvátný jeřáb!“ pravil významně.

Amber jen pokrčila rameny. Erik vyčkával, tělo ve střehu jako před vypuknutím boje.

„Existuje mnoho posvátných kruhů,“ namítla Amber důrazně, „mnoho stínů temnoty. A na světě roste mnoho jeřábů.“

„Vidělas ho tak, jak jsem ho našel.“

„Ne! Jeřáb je uvnitř Kamenného kruhu!“

„Však to on byl také.“

Erikovo klidné prohlášení zavinilo, že Amber prudce zamrazilo po celém těle. Beze slova stočila pohled od Erika k cizinci, nyní zabalenému do vlněné látky a kožešiny.

A tisíce odstínů temnoty.

„Uvnitř?“ zašeptala a rychle se pokřižovala. „Dobrotivý Bože, kdo to je?“

„Jeden z Poučených, jak jinak. Jiný člověk by mezi kameny neprošel.“

Amber se na cizince zadívala, jako by jeho totožnost chtěla vyčíst z run rysů jeho tváře. Uviděla však jen to, co už znala – měl silné a výrazně modelované, nesmírně mužné rysy.

A ta tvář k ní promlouvala tak mocně jako ještě nikdy nic – s výjimkou jantaru.

Toužila vdechnout jeho dech, poznat jeho osobitou vůni, vstřebat jeho teplo. Toužila zjistit, jakou má kůži, toužila vstřebat jeho mužnost.

Toužila se ho dotknout.

To vědomí Amber upřímně šokovalo. Ona, Nedotknutelná, toužila riskovat mučivou trýzeň tím, že by se dotkla cizího člověka.

„Kvetl ten jeřáb?“ vyzvídal Erik.

Amber sebou leknutím trhla a střelila po něm ostražitým pohledem.

„Nekvetl tisíc let,“ připomněla. „Proč by měl zrovna tomuto cizinci nabízet život plný požehnání?“

Erik pravil jen: „Co dalšího jsi v tom přívěsku viděla?“

„Nic.“

„Mně povídej o tahání slov z někoho,“ zabručel. „Tak tedy dobře. Co jsi cítila?“

„Cítila jsem…“ Erik vyčkával. A vyčkával.

„U božích zubů! Tak přece mluv!“ naléhal. „Neumím to vyjádřit slovy. Je to prostě pocit, jako bych…“

„Jako bys?“ pobízel ji.

„… stála na samém okraji útesu a stačilo jen rozpřáhnout křídla, abych vzlétla.“

Erik se usmál – byla v tom vzpomínka a předtucha.

„Příjemný pocit, viď?“ otázal se tiše.

„Jen pro ty, kdo mají křídla,“ odvětila Amber. „A já je nemám. Mě čeká jen dlouhý pád a tvrdé přistání.“

Malou chatrčí se rozlehl Erikův smích.

„Ach maličká,“ pravil konečně. „Kdybych ti tím neublížil, hned bych tě objal a pohladil jako malé dítě.“

Amber se usmála. „Jsi můj milovaný přítel. Pojď. Ulož toho muže do mé postele. Cassandra se o něho postará.“

Erik jí odpověděl prazvláštním pohledem.

„Nerada bych kvůli obyčejnému nastuzení ztratila člověka, který dokázal projít mezi posvátnými kameny,“ vysvětlila Amber.

„Možná. Ale celkem vzato, myslím, že by pro mě bylo snazší nechat ho zabít, pokud není vítán v tvé chatrči. A v tvém loži.“

Amber na Erika jen vyděšeně zírala.

Věnoval jí úsměv tak mrazivý jako vítr plížící se kolem chatrče.

„Proč bys měl odsoudit k smrti cizího člověka, jehož jsi našel v posvátném háji?“ podivila se.

„Předpokládám, že to je jeden z rytířů Duncana Maxwella, jenž si vyšel na zvědy po panství.“

„Takže ty zvěsti říkají pravdu? Norman udělil svému saskému nepříteli právo vládnout nad Tvrzí Kamenného kruhu?“

„Ba,“ přisvědčil Erik trpce. „Ale Duncan už nadále není Dominikův nepřítel. Skotské kladivo při svém meči odpřisáhl Dominikovi svou věrnost.“

Amber uhnula před Erikem pohledem. Nemusela se ho dotknout, aby změřila míru jeho potlačeného hněvu. Duncan z Maxwellu, Skotské kladivo, byl levoboček a bezzemek. Na jeho nemanželském původu se nedalo změnit pranic, ale Dominie le Sabre mu udělil vládu nad Tvrzí Kamenného kruhu a okolní půdou.

A přitom Tvrz Kamenného kruhu tvořila součást Erikova panství.

Erik měl za sebou boje a půtky s psanci, levobočky a ctižádostivými bratranci o právo vládnout na rozličných panstvích Sporné země. Nebylo pochyb, že bude muset opět bojovat. Ke Sporné zemi už tradičně patřilo, že náleží jen nejsilnějším.

„Jaké oblečení jsi u cizince našel?“ vyzvídala Amber.

„Našel jsem ho navlas tak, jak ho vidíš. Nahého.“

„V tom případě není rytíř.“

„Ne všichni rytíři se vrátili od Saracénů se soudky zlata a drahokamů.“

„Dokonce i ten nejchudší rytíř má brnění, zbraně, koně, oděv!“ namítala Amber. „Něco.“

„Něco měl.“

„A co?“

„Přívěsek. Je ti povědomý?“

Amber zavrtěla hlavou a vlasy jí přitom zaplály jako samo slunce. „Ne.“

Erik prudce vydechl a zaklel zároveň. „Třeba to ví Cassandra?“ zadoufala Amber.

„Pochybuju.“

V chatrči jako by navzdory bujně plápolajícímu ohni zavanul chlad. Amber cítila, jak se kolem ní svírají čelisti jemné a přitom nenasytné pasti.

Erik za ní přišel jako tolikrát předtím a snažil se zjistit pravdu o člověku, který ji sám o sobě možná poví, možná nepoví. V minulosti se Amber poučila, co všechno může, co všechno může snést.

Dokonce i dotek.

Bolest doteku představovala jen malou splátku synovi mocného šlechtice, jenž byl vůči ní tak velkorysý. Dotek Amber nikdy předtím neděsil.

A přesto teď byla vyděšená.

Proroctví doprovázející její příchod na svět se v místnosti zachvělo jako právě puštěná tětiva… a Amber se zděsila nevyhnutelné smrti, kterou přináší ten neviditelný a vražedný šíp.

Ale současně v ní narůstala touha dotknout se cizince, útočila na ni, nenechávala jí prostor k nadýchnutí. Potřebovala ho poznat, jak nepotřebovala poznat ještě nikdy nic, ani své pravé jméno, ani své ztracené rodiče, své vlastní utajené dědictví.

Ze všeho nejvíc Amber děsila ta chtivá, nepotlačitelná potřeba. Cizinec ji svým mlčením vyzýval, neslyšitelněji zpíval, vybízel a lákal ji způsobem, jemuž jen těžko dokázala odolat.

„Cassandra ví víc než my dva dohromady,“ pronesla Amber sevřeným hrdlem. „Musíme počkat na ni.“

„Když ses narodila, dala ti Cassandra jméno Amber –Jantar. Myslíš, že to byl pouhý rozmar?“

„Nebyl,“ zašeptala.

„Máš vrozenou schopnost rozumět jantaru, o které Cassandra ví, ale ani ve snu se nemůže vyrovnat té její.“

Amber uhnula pohledem před Erikovýma pronikavýma očima.

„Chceš tedy popřít, že cizinec nosí tvé znamení?“ nedal se odbýt Erik. Amber neodpovídala.

„U boží krve!“ zamumlal Erik. „Proč jen děláš takové potíže?“

„U boží krve, proč jen jsi takový tupec?“

Erika tento výbuch hněvu, pro Amber tak netypický, zbavil řeči. Ohromeně na ni zíral.

„Znáš mužovo jméno?“ udeřila na něho.

„Kdybych ho znal, nemusel bych…“

„Copak jsi zapomněl na Cassandřino proroctví?“ skočila mu Amber do řeči.

„Které?“ podivil se. „Cassandra trousí proroctví jako dub listí políbené mrazem.“

„Mluvíš jako hlupák, který nedohlédne na špičku vlastního nosu.“

„Nevím, co má můj rozum společného s nosem. V něm přece nebydlí,“ usmál se křečovitě Erik.

Amber si jen podrážděně povzdechla. „Přít se s tebou je jako bojovat se stíny.“

„Cassandra v téhle souvislosti mluvívala spíš o házení perel sviním. Perly byly její a to nevzhledné zvíře jsem byl samozřejmě já.“

Pro jednou se Amber nedala Erikovým pohotovým a vtipným odseknutím zarazit.

„Poslouchej!“ vybuchla naléhavě. „Prozradím ti, jaké vidění měla Cassandra při mém narození.“

„Ale já už slyšel o…“

Amber však už mluvila, slova se z ní řinula v nepřetržitém proudu a převyprávěla mu proroctví, jež se zrodilo spolu s ní a vrhalo stín na celý její život.

Muž bez jména, na něž by sis mohla činit nárok, bez srdce, těla a duše. Pak život může vzkvést, ale smrt najisto bude vést.

Ve stínech temnoty pro tebe přijde. Dotknešli se ho, poznáš život, jenž může být, či smrt, jež jistě bude.

Buď proto jako sluneční zář, skrytá v jantaru, nedotčená mužem, nedotýkající se.

Zakázaná.

Erik se zadumaně podíval na cizince a poté zpátky na děvče, jež skutečně bylo jako sluneční zář polapená v jantaru, v barvách zlatavé záře potřísněné jedinou temnou pravdou: prostý dotek může Amber způsobit mučivou bolest.

Přesto se ji chystal požádat, aby se cizince dotkla. Neměl na vybranou.

„Omlouvám se,“ řekl Erik, „ale jsouli zvědové Dominika le Sabre či Skotské kladivo na pozemcích Tvrze Kamenného kruhu, musím to vědět!“

Amber pozvolna přikývla.

„Především se musím dozvědět, kde je sám Skotské kladivo,“ pokračoval Erik. „Čím dřív bude Duncan z Maxwellu po smrti, tím bezpečnější budou panství lorda Roberta Severního ve Sporné zemi.“

Amber opět jen přikývla, ale přesto se nepokusila dotknout muže, jenž v bezvědomí ležel u jejích nohou.

„Žádný člověk nedospěje do cizincova věku, aby nezískal jméno,“ uzavřel Erik logicky. „Dokonce i otroci, nevolníci a darebáci mají jména. Bát se Cassandřina proroctví je pošetilost.“

Přívěsek na Ambeřině dlani pálil jako polapený plamínek. Upřeně se na něj zadívala, spatřila však pouze to, co viděla už předtím. Posvátný kruh. Posvátný jeřáb.

Stíny temnoty.

„Ať se tak tedy stane,“ zašeptala Amber.

Zaťala zuby, aby se obrnila vůči bolesti, jež zajisté přijde, svezla se vedle ohniště na kolena a přitiskla dlaň k cizincově tváři.

Ta slast byla tak pronikavá, že Amber vykřikla a rukou okamžitě zase uškubla. Hned si však uvědomila, co udělala, a opět zvolna natáhla ruku k cizinci.

Erik se podvědomě pohnul, jako by chtěl Amber ochránit před další bolestí. Ovládl se však a pouze přihlížel, rty pod krátkým, zlatavě hnědým vousem sevřené do uzoučké čárky. Netěšilo ho, že působí Amber takovou trýzeň, ale představa, že pak by cizince nutně musel zabít, se mu zamlouvala ještě míň.

Amber se cizince dotkla podruhé, ale tentokrát neuškubla. S tichým povzdechem se k němu naklonila ještě níž. Zavřela oči, uzamkla se před okolním světem a vychutnávala tu nejryzejší slast, jakou kdy v životě poznala.

Jako by se vznášela v jezírku líbezně sladkého ohně, jako by se střetla se zdrojem záře všech září, jenž ji omývá teplem.

A za zlatavým teplem jezírka leželo ve stínech temnoty poznání.

Vyčkávala.

A pak tichounce vykřikla. Znala jen velmi málo mužů, kteří pociťovali takovou sebejistotu, pokud jde o jejich válečnické schopnosti. Dominie le Sabre byl první, druhým byl Duncan z Maxwellu. A třetí byl Erik.

Pod mojí rukou leží mocný válečník, světlo a tma, rozkoš a bolest, spřízněná duše a nepřítel na život a na smrt v jednom.

„Amber.“

Pomaloučku otevřela oči. Pohled na Erikovu tvář jí prozradil, že její jméno musel volat vícekrát. Pronikavé, zlatohnědé oči ji zkoumavě pozorovaly. Starost, jakou o ni měl, byla téměř hmatatelná a hřejivá. Přiměla se k úsměvu navzdory úděsnému zmatku, jenž v ní vřel pod tím klidným zevnějškem.

Dlužila toho Erikovi tolik! Jeho otec jí daroval šaty, chatrč, posílal nevolníky, aby pracovali na jejím políčku, které bylo rovněž jeho darem. Erik jí důvěřoval tak bezvýhradně, jako by pocházela z jeho klanu a nebyla jen opuštěný tvor bez rodičů a příbuzných, k nimž by se mohla hlásit.

A teď pochopila, že zradí Erikovu důvěru kvůli cizinci, z něhož se docela dobře může vyklubat jeho nepřítel.

Jenže Amber se cizince dotkla a nyní ho nemohla postoupit smrti z Erikových rukou. Ne dřív, dokud nebude mít jistotu, že muž je tím, z něhož má strach.

A možná ani potom ne.

Může to být prostě jen cizí člověk, jehož tu nikdo nezná.

Ta představa jí připadala svůdná jako oheň v krbu za zimního dne.

Ba ano! Cizinec! Další rytíř, který se zatoulal do Sporné země! Slyšela jsem jejich vyprávění, jakým válečným ohněm prošli v té saracénské řeži– Pevně spoléhají na své vlastní síly.

A tento muž může být právě takový válečník.

Musí jím být.

„Amber?“

„Nech ho tady,“ požádala chraptivě. „Patří mi.“

Pokušení dál se cizince dotýkat bylo téměř nesnesitelné. Amber zdráhavě odtáhla ruku. Ta prázdnota, kterou pocítila po přerušení doteku, ji doslova zmátla. Až do této chvíle ji jedinkrát nenapadlo, jak je osamělá.

Erik ze sebe vyrazil dlouhý, úlevný povzdech, protože si uvědomil, že dotýkání se cizincova těla Amber rozrušilo, ale nezpůsobilo jí skutečnou bolest.

„Bůh zřejmě vyslyšel mé modlitby,“ pravil Erik. „Skotské kladivo totiž představuje pouze první problém, jemuž musím čelit.“

„A jaké jsou ty další?“ vyptávala se ustaraně Amber.

„Kousek severně od Winterlance spatřili Nory. A s mými milovanými bratránky už zase šijou všichni čerti.“

„Tak je pošli bojovat s Nory.“

„Daleko spíš se všichni spojí do jednoho šiku a napadnou panství mého otce,“ poznamenal Erik s náznakem neveselého úsměvu.

Amber se silou vůle přiměla odtrhnout pohled od cizince. Kdyby tak mocný válečník typu Dominika le Sabre či Duncana z Maxwellu bojoval po Erikově boku namísto proti němu, pak by to mohlo znamenat výrazný posun od nekonečných válek ve Sporné zemi k trvalému míru.

Ale přitom by si stejně dobře mohla přát, aby uměla přelévat sluneční paprsky z dlaně do dlaně jako vodu. Spojenectví mocného Normana či jeho skotského vazala s lordem Robertem Severním bylo asi tak stejně pravděpodobné.

„Jak se ten můj nový bojovník jmenuje?“ otázal se Erik.

„Zeptám se ho, až se probudí,“ odvětila Amber. „Proč přišel do Sporné země?“

„To bude i moje druhá otázka.“

„A kam měl namířeno?“ nedal se odbýt Erik.

„Ta bude třetí.“

Erik nespokojeně zavrčel. „Tys z toho doteku moc nevyčetla, nemám pravdu?“

„Nevyčetla.“

„Ale ten cizincův spánek není přirozený.“ Amber přikývla.

„Je snad očarovaný?“ vyzvídal Erik. „Není.“

Vyhrkla svou odpověď tak chvatně, že Erik jen užasle povytáhl obočí.

„Zdá se, že v tomhle máš stoprocentní jistotu,“ poznamenal.

„To mám.“

Amber zachmuřeně pátrala ve vlastní paměti. Jistota, jež do ní proudila z cizince, se nepodobala ničemu, co v minulosti vyčetla z jiných doteků. Jeho základní povahové vlastnosti – zuřivost, hrdost, štědrost, vášeň, zarputilost, smělost – vyčetla tak snadno, až ji to zaskočilo.

A přesto se tu neobjevilo žádné víření, žádné zmatené a navzájem se překrývající výjevy z těch hodin a dnů a týdnů a let předcházejících okamžiku, kdy se muž objevil v Kamenném kruhu pod posvátným jeřábem. Jako blesk temnotu ji neprotínalo žádné zářivé poznání účelnosti. Neviděla žádné tváře, milované ani nenáviděné.

Jako by cizinec neměl žádné vzpomínky.

Aniž by si to Amber uvědomila, opět natáhla ruku k bezvědomému muži. Přiměla se nevnímat slast stejně, jako se kdysi naučila snášet bolest. Z květu matoucího pocitu postupně odtrhávala plátek po plátku a pátrala po cizincových vzpomínkách.

Žádné nenašla. Pocítila jen jemné, odeznívající chvění, jež před ní prchalo, i když se je snažila dohonit.

Ten člověk jako by se narodil teprve nyní.

„Necítím nic zkaženého či zvrhlého, co by ho zevnitř užíralo,“ pravila konečně. „Jako bych se dotýkala kojeňátka.“

Erik si odfrkl. „Kojeňátka! Bůh mě netrestej, ale v životě jsem tak velikého kojence neviděl!“ Amber odtáhla ruku.

„Co dalšího mi můžeš povědět?“ naléhal Erik.

Propletla si prsty obou rukou tak pevně, až ji zabolely. Nechtěla se svěřit Erikovi se svými obavami, ale přesto jeho otázky kroužily stále blíž a blíž kolem podstaty jejího neklidu, strachu, jejž si přiznávala pokaždé, kdy ho popírala.

Mocný válečník, nepřítel na život a na smrt a spřízněná duše v jednom.

Ne! Nevím, o koho jde!

Vím pouze tolik, že se jedná o člověka bez jména, jenž chová vrcholnou sebedůvěru ve své vlastní válečnické schopnosti.

„Za normálních okolností stačí, že mi kladeš otázky. Člověk, jehož se dotýkám, odpovídá, a můj dotek mi sděluje, zda ty odpovědi jsou pravdivé,“ pronesla Amber zamyšleně. „Ale tentokrát to bylo… jiné.“

Erik stočil pohled od bezvědomého cizince k Amber, jež mu v tomto okamžiku sama připadala jako cizí člověk.

„Cítíš se dobře?“ zeptal se něžně.

Trhla sebou. „Jistě.“

„Připadáš mi jako omámená.“

Přimět se k úsměvu nebylo snadné, ale Amber to nakonec zvládla.

„To je tím dotekem,“ vysvětlila. „Omlouvám se.“

„Nemusíš. Bůh na nás nesešle větší břemeno, než jaké dokážeme unést.“

„Pokud to přemáhání přežijeme,“ upřesnil Erik suše..

Amber vyprchal úsměv ze rtů, když se jí myslí rozezvučela slova proroctví.

Smrt, jež jistě bude.

2

Ambeřinou chatrčí vanula vůně věkovitých borovic. V držácích nad postelí poblikávaly svíčky a vrhaly chvějivé nazlátlé světlo na muže beze jména. Na muže, který ležel v zajetí spánku beze snů.

Amber si byla jistá, že muž nesní, protože celé dva dny už trávila tím, že mu do těla vtírala drahocenné oleje a životodárné teplo. A po celou tu dobu v něm nevycítila nic nového. Ale nezměnilo se ani potěšení, jež prožívala, kdykoli se ho dotkla. Bylo stejně pronikavé, jako když na něho sáhla poprvé.

Při práci Amber na cizince hovořila, snažila se dosáhnout k němu slovy stejně jako teplem svých doteků a pronikavou, hojivou mocí oleje z borovic a jantaru.

„Můj temný válečníku,“ šeptala Amber, jako to udělala za ty dva dny už mnohokrát. „Jak ses ocitl v Kamenném kruhu?“

Prsty mu promasírovala nejprve jednu a pak i druhou silnou paži, mnula svaly, tuhé i v tom absolutním ochabnutí. Tmavé chloupky na předloktích se mu třpytily olejem a odlesky hořících svíček. Při pohledu na tlusté provazy, jež muže poutaly k rámu postele, se zamračila. Jednoho lana se s povzdechem dotkla, ale neodstranila ho. Erik rozhodl, že cizinec musí být připoután, jinak by s Amber musel ve dne v noci zůstat jeden z jeho rytířů. Vybrala si pouta, protože si nepřála mít svědky, kdyby se muž probudil a vyplnily se její obavy, že jde o nepřítele.

Amber neměla představu, jak by se zachovala, kdyby se to skutečně stalo. O tomhle případném problému odmítala přemýšlet, protože neznala řešení.

Nepřítel i spřízněná duše v jednom.

„Přišel jsi pěšky?“ naléhala Amber. „Přišel jsi sám?“

Nedostala však odpověď, pouze hruď se cizinci rytmicky zvedala a zase klesala.

„Máš oči šedé jako led a zima, šedé jako Dominie le Sabre? Či je máš tmavší, jako je prý má Skotské kladivo?

Nebo jsi snad třetí bojovník, zcela neznámý, jenž se vrátil ze Saracénské země plný sebedůvěry ve vlastní schopnosti?“

V cizincově hlubokém a rovnoměrném oddechování se nezměnilo pranic.

„Modlím se, abys byl neznámý,“ zašeptala Amber.

S povzdechem začala roztírat olej po ostrůvcích chloupků na mužově hrudi. To mužné ochlupení v ní probouzelo současně zvědavost i slast. Líbilo se jí uhlazovat tu drsnou změť, cítit její pružnost a hebké lechtání v dlaních.

„Svlékl ses, abys mohl vkročit do Kamenného kruhu a bezpečně se vyspat u paty jeřábu?“

Muž ze sebe vyrazil nezřetelné zamumlání.

„Ano!“ vyhrkla Amber dychtivě. „Ach ano, můj válečníku. Vyjdi ke zlatému světlu! Všechny stíny temnoty nech za sebou!“

Ačkoli muž nereagoval, Amber se zmocnilo rozjaření. Pomaloučku, pozvolna se probouzel z nepřirozeného spánku. Cítila, že hlazení a laskání se mu líbí, věděla to tak jistě, jako by jí to sám pověděl.

Ale přesto z něho k ní neproudily žádné vzpomínky, žádné výjevy, představy, žádná jména ani tváře.

„Kde se skrýváš, můj mocný válečníku?“ vyptávala se Amber něžně. „A proč?“

Amber shrnula cizinci husté, lehce zvlněné černé vlasy z čela.

„Ať už se děsíš čehokoli, musíš se co nejdřív probudit. Jinak se navždy ztratíš v temnotách, jež hraničí s říší smrti.“

Cizinec nevydal ani hlásku. Jako by si ten nepatrný pohyb pouze představovala.

Amber se unaveně napřímila a pohlédla na misku s kadidlem, která byla stejně jako držáky svícnů zapuštěná do zdi. Kousek drahokamu ve tvaru slzy se už téměř rozplynul. Přidala k němu další hrudku drahocenného léčivého jantaru ze své zásoby. Ke stropu se vinul teninký, vonný hádek kouře.

Ochablé tělo se zazmítalo, ale cizinec se neprobudil. Amber se začala obávat, že z toho spánku se už nevytrhne. Tohle se až příliš často stávalo nešťastníkům, jež zasáhl kámen, plochá strana meče či koňské kopyto. Propadnou se do bezesného spánku a už se neprobudí. Nikdy.

Ale tohle se cizinci nesmí přihodit! Je můj!

Naléhavost toho pocitu Amber vyděsila. Neklidně začala přecházet po chatrči. Po chvíli si uvědomila, že škvírami v okenicích sem začínají pronikat teninké šípy úsvitu. Zvenčí sem doletěl vítězoslavný jásot kohoutů, loučících se s umírající nocí.

Amber vykoukla škvírou, kde okenice nedoléhala k okennímu rámu. Podzimní bouře, jež poznamenala cizincův příchod, se přehnala nad krajem a vytratila se do neznáma. V jejích stopách se začal rodit svět jakoby znovuzrozený, rozjiskřený rosou a nadějemi.

Za normálních okolností by Amber byla dávno vzhůru a pilně by pracovala na zahradě, pečovala o záhonky bylinek, jež tu pěstovala pro Cassandru i pro sebe. A možná by se zašla podívat i k močálu, zdali už přiletěla hejna buclatých husí, přinášejících s sebou nevyhnutelnost nadcházející zimy.

Ale na dnešku nebylo pranic normálního. Nic neprobíhalo normálně už od toho okamžiku, kdy se Amber dotkla toho bezejmenného muže a zjistila, že jí je souzeno stát se právě jeho družkou.

Přistoupila k posteli a zlehka mu přitiskla prsty k tváři. Ještě pořád zůstával uvězněný v poutech té nepřirozené dřímoty.

„Ale řekla bych, že už nespí tak tvrdě. Něco se mění.“

Kohouti v sousedství dozpívali. Amber z toho vyrozuměla, že slunce se vydává na svou každodenní pouť.

„Pokud se probudíš, můj vzhled tě vyděsí natolik, že upadneš opět do bezvědomí,“ poznamenala Amber. „Jsem špinavá a ucouraná jako zahrada po jarním tání.“

Amber se opláchla v umývadle s teplou vodou a omyla se mýdlem vonícím po borovicích. Navlékla si čistou plátěnou spodničku, natáhla si zářivě červené punčochy a vklouzla do šatů ze silné měkké vlny.

Ty šaty představovaly další dar lorda Roberta Severního. Poslal je po svém synovi Erikovi jako výraz díků za voňavé sušené bylinky, jimiž Amber trvale zásobovala Robertovu domácnost. Zlatá výšivka kolem výstřihu nádherně kontrastovala s inkoustovou modří šatů. Šaty měly podšívku z jasně žlutého plátna, jež vykukovalo v širokém lemu rukávů i u spodního lemu sukně.

Když skončila s oblékáním, měkká látka jí jemně přilnula k ňadrům, pasu i bokům. Podchytila široké lemy rukávů a stáhla si je kolem zápěstí stužkami, aby se jí látka nepletla při práci pod rukama.

Ještě si kolem pasu chvatně ovinula trojitý pásek zlatem malované měkké kůže a vpředu ho zavázala. Na konci každého z šesti tenkých kožených řemínků hrál všemi odstíny zlata kroužek z jantaru. Na opasku měla zavěšenou koženou pochvu vykládanou zlatem. V ní se skrývala stříbrná dýka, v jejímž jílci byl zasazen krvavě rudý jantar ve tvaru oka.

Popadla hřeben z jeřábového dřeva, s rukojetí vykládanou jantarem, a spěchala k cizincově posteli. Letmý dotek jí prozradil, že stále ještě plave ponořený v nepřirozeném spánku jako pstruh těsně pod hladinou vody. A stejně jako pstruh i on se zoufale snažil vyplout za třpytivým vábením slunce.

Amber s ním lehce zatřásla. Nedočkala se jiné reakce než zamumlání, jež nemělo sebemenší význam. Zůstala stát vedle postele, pročesávala si zcuchané dlouhé zlaté vlasy a přitom cizince ustaraně pozorovala.

„S každým úderem srdce se přiblížíš sluneční záři,“ zašeptala povzbudivě. „Prosím tě, vzbuď se a pověz mi svoje jméno!“

Neklidně zazmítal hlavou a škubl paží. Amber se ho opět dotkla, nezjistila však nic nového.

V hloubi duše prožívala stejný neklid jako cizinec ve spánku. Chvíli přecházela sem a tam a pročesávala si vlasy, pak hřeben odložila a rozhodla se pootevřít okenice přímo za hlavou postele a vyhlédla ven. Po stezičce od Tvrze Kamenného kruhu se k její osamělé chatrči neblížila živá duše.

Otevřela okenice ještě víc a začala si zaplétat vlasy bez ohledu na mrazivý vzduch, jenž se vřinul do místnosti. Prsty měla netrpělivostí a strachem ztuhlé, neohrabané. Náhle jí vyklouzl hřeben a dopadl vedle postele na podlahu pokrytou suchým rákosím. Amber okenice zase honem zavřela.

„Ty moje vlasy, to je učiněná hrůza!“ zamumlala podrážděně Amber.

Když se shýbla pro hřeben, kadeře se jí rozsypaly na cizincovu pravou ruku, připoutanou k posteli. Dlouhé silné prsty se jí zaťaly do vlasů a uvěznily ji.

Amber ztuhla a pak se upřeně zadívala do pronikavých, oříškově hnědých očí, vzdálených od ní pouhých pár centimetrů.

Nejsou šedé. Ach díky Bohu, že nejsou šedé, jako má Dominie le Sabre. Neztratila jsem srdce pro muže, který je už ženatý.

„Kdo jsi?“ otázal se hlubokým mužným hlasem.

„Tak ty jsi zůstal při zdravém rozumu! Spal jsi celé dva dny a já už měla strach.“

„Dva?“ skočil jí do řeči.

„Copak ty si nevzpomínáš?“ otázala se Amber jemně a pohladila ruku, jež se jí prsty zapletla do vlasů. „Ani na tu bouřku?“

Vyčkávavě zatajila dech.

„Nevzpomínám si na nic,“ odpověděl.

Amber o tom nepochybovala. Všechno, co k ní z doteku cizincovy ruky proudilo, byl pouze jeho přehluboký zmatek.

„Nevzpomínám… si… na nic!“ vybuchl cizinec vášnivě. „U boží svaté krve, co se to se mnou stalo?“

Z hlasu mu čišel strach a nechápavost. Pokusil se vstát, ale hned si uvědomil, že ruce i nohy má přivázané k posteli. Mohl hýbat prsty u rukou a otáčet hlavou, více však nic. Tohle zjištění ho tak překvapilo, že uvolnil stisk na Ambeřiných kadeřích a začal škubat za provazy, jež mu poutaly pravou paži.

Paži, která ovládala meč.

„Nic se neděje,“ uklidňovala ho Amber a natáhla se po jeho ruce.

„Jsem svázaný! Jsem vězeň!“

„Nejsi, to jenom…“

„Ve jménu Ježíše a jeho matky Marie, co se to děje?“ Amber se dotkla cizincovy zaťaté pěsti. Cítila jeho zuřivost nad pouty, zběsilý zmatek nad ztrátou paměti, strach z jeho vlastní bezmoci. Nikde mezi tím však nevyčetla touhu ublížit jí.

„Nechci ti v nejmenším ublížit,“ konejšila Amber cizince tiše. „Byl jsi nemocný, ne zcela při smyslech.“

Klidně to mohla vykládat do větru. Muž napínal svaly a vzpíral se proti poutům. Dřevěný rám postele skřípal a lana se mu zařezávala hluboko do masa, nic z toho však nepovolilo.

Z hrdla mu uniklo zavrčení jako šelmě. Vzpínal se a při svém zápolení ze sebe shodil všechny přikrývky. Svůj zápas nevzdal ani poté, co mu z kůže rozedřené provazy začala prýštit krev.

„Ne!“ vykřikla Amber naléhavě. „Přestaň!“

Vrhla se na cizincovo tělo a pověsila se na ně, jako by to byl jankovitý kůň. Snažila se muže v tom běsnění zarazit dřív, než si ještě víc ublíží.

Jeho úlek nad dotekem těla něžné a voňavé ženy a nad divokým vodopádem jejích vlasů byl tak hluboký, že se cizinec vmžiku přestal bránit.

Víc Amber nepotřebovala. Vdechla mu letmý polibek na nahou hruď, čímž muže šokovala podruhé, takže doslova zkameněl. Poté mu přitiskla prsty na ústa, jako by chtěla utišit jeho křik.

„Lež klidně, můj temný válečníku. Osvobodím tě.“

Mužem projelo křečovité zachvění. V hlavě mu vířila úděsná bolest a s každým úderem srdce mu zabušila do lebky jako kladivo. Pozvolna, s viditelným úsilím, se přiměl nevzpouzet se svým poutům.

Dotek Ambeřiných dlaní na jeho nahé kůži vystřelil cizinci do těla další mrazivou křeč, stejně jako to učinil hedvábný proud jejích vlasů, jenž mu klouzal po bedrech. Srdce se mu rozbušilo mnohem zběsileji než při tom předchozím zápolení o přervání pout.

Vtom spatřil, že si od pasu vytáhla stříbrnou dýku.

„Ne!“ vyhrkl chraptivě.

Hned si však uvědomil, že dýku zřejmě použije na uzly provazu, a ne na jeho tělo. Se zasténáním přestal zápasit. Když se mu krev v žilách uklidnila a začala proudit volněji, polevila i bolest hlavy.

Amber k němu ještě vzhlédla a povzbudivě se usmála.

„Za ta pouta se upřímně omlouvám,“ řekla. „Nebyl… nebyl jsi ve své kůži.“

Ať už ta kůže patří komukoli.

„Nikdo nemohl tušit, co budeš dělat, až se konečně probudíš,“ vysvětlovala.

Muž dlouze vydechl a zahýbal osvobozenou pravou rukou. Pod lesklou dýkou rychle povolila i další pouta. Než mu na těle stačil oschnout pot z toho krátkého boje, byl volný.

„Opravdu se omlouvám,“ opakovala Amber. „Ale Erik trval na tom, že tě musíme připoutat kvůli mému bezpečí. Já ale vím, že mi neublížíš.“

Muž jí odpověděl pouze důrazným přikývnutím. Několik okamžiků jen tak ležel a pozoroval Amber, jako by se z její tváře snažil vyrozumět, co všechno se s ním přihodilo.

Jistě věděl jen jedno: Čím méně se bude hýbat, tím méně ho bude bolet hlava.

„Šlo snad o nemoc?“ otázal se po chvíli. „Byl jsem tedy nemocný?“

Amber přisvědčila.

„Ale co to může být za nemoc, že nechá člověka bez paměti, že mu sebere všechno, úplně všechno – dokonce i jeho vlastní jméno?“

Amber se do srdce zabodl ledový šíp. Třesoucíma se rukama zasunula dýku zpátky do pochvy.

Tohle nemůže být muž Z Cassandřina proroctví.

Nejednala jsem lehkomyslně. Nejednala jsem pošetile.

Tenhle člověk přece nemůže být beze jména! Ale byl.

„Ty si na své jméno nevzpomínáš?“ zeptala se hlasem plným bolesti.

„Ne, nepamatuji si nic, kromě…“

„Kromě?“ vybídla ho Amber dychtivě. „Kromě temnoty. Tisíc odstínů temnoty.“

„A to je všechno?“

Husté řasy na okamžik zamžikaly, jak si cizinec promnul rozedřená zápěstí. Zahleděl se do stropu a pátral po čemsi, co mohl vidět jen on sám.

„Zlatá zář,“ pronesl pozvolna. „Sladký hlas, jenž na mě volá, láká mě z té smrtelné temnoty, dýchá na mě vůní modřínů a borovic.“

Oříškově hnědé oči s šedými, zelenými a modrými jiskřičkami se zkoumavě upřely na Amber. A tu muž pohnul rukou tak bleskově, že Amber se stala zajatkyní dřív, než si stačila uvědomit, co se stalo. Prsty se jí zabořil do vlasů tak hluboko, že ucítil hřejivou kůži její hlavy. Tentokrát ji držel jemně, přesto však natolik pevně, že neměla šanci uniknout.

Ne snad, že by se o to pokoušela. Zalévaly ji vlny dosud nepoznané rozkoše. Sama se cizince dotkla mnohokrát, ale on sám se jí ještě nedotkl. Ten rozdíl byl úchvatný, a to navzdory jejímu vědomí, že jeho vlastní city v něm vřou, zmítají se v nepředvídatelné bouři, jež se mu každým okamžikem může vymknout kontrole.

Muž zvolna stáhl Amber na postel vedle sebe. Zabořil se jí tváří do vlasů a zhluboka vdechoval, vpíjel její vůni. Amber mu přejela rty po tváři a hrudi, jak to dělávala během těch dlouhých hodin, kdy o něho pečovala.

„Tos byla ty,“ zašeptal chraptivě.

„Ano, byla.“

„Znám tě?“

„Znáš jen to, co je v tvé mysli,“ odpověděla Amber. „Znáš mě?“

„Myslím, že jsem v životě nespatřil tak krásnou dívku. Dokonce ani…“

Muž se náhle odmlčel a zamyšleně se zachmuřil.

„Co je?“ naléhala Amber.

„Nemůžu si vzpomenout na její jméno.“

„Čí jméno?“

„Té dívky, kterou jsem považoval za nejkrásnější na světě. Dokud jsem nespatřil tebe.“

Zatímco cizinec hovořil, Amber mu nenápadně přitiskla obě dlaně na ramena. Vybavila se jí neurčitá představa dívky s vlasy rudými jako oheň a jasnovidnýma očima v barvě smaragdu.

Představa se rozplynula a nechala cizince bez jména, jež by mohl připojit k té něžné tvářičce. Zavrtěl hlavou a v zoufalství hrubě zaklel.

„Dopřej si čas na zotavení,“ navrhla mu Amber. „Paměť se ti zase vrátí.“

Mohutné ruce jí sevřely obě ramena a silné prsty se jí zabořily do masa.

„Na to nezbývá čas! Musím… já musím… u božích zubů, když já se nemůžu rozpomenout!“

Amber zalila cizincova úzkost tak mocnou vlnou, až jí vhrkly slzy do očí. Byl to muž, pro něhož nejdražší majetek představovala jeho čest. Dal slib, který musí dodržet.

Nedokázal se však rozpomenout, komu ten slib dal.

A marně pátral v paměti, jaký to byl slib.

Amber se z hrdla vydral výkřik, protože dokud se muže dotýkala, prožívala tu bolest a strach a zuřivé zoufalství spolu s ním.

Tlak na její ramena vmžiku povolil. V boji zmozolnatělé dlaně ji začaly spíš hladit než pevně svírat.

„Odpusť,“ zasípal ztěžka. „Nechtěl jsem ti ublížit.“

Překvapivě něžné prsty pohladily Amber po řasách a setřely jí slzy. Polekaně otevřela oči.

Skláněla se těsně nad cizincovým obličejem. I když tonul ve vlastním trápení, dělal si starosti i o ni. Amber to viděla stejně jasně jako ty tmavé husté brvy, jež mu rámovaly oříškově hnědé oči.

„Ale… ale tys mi neublížil,“ ujistila ho Amber. „Ne tak, jak si myslíš.“

„Vždyť pláčeš.“

„To kvůli úzkosti, kterou prožíváš. Cítím ji nesmírně živě.“

Cizinec povytáhl tmavé obočí. Hřbetem ruky zlehýnka přejel Amber přes tvář. Na kůži ho pálily její slzy.

„Neplač, něžná vílo.“

Amber se usmála přes slzy. „Nejsem víla.“

„Tomu nevěřím. Jedině stvoření vládnoucí čarovnými silami mě mohlo vytáhnout z té vražedné temnoty.“

„Jsem žačkou vědmy Cassandry.“

„Ach, tím se to vysvětluje,“ prohodil muž. „Jsi čarodějnice.“

„Vůbec ne! Prostě jen patřím mezi Poučené.“

„Nechtěl jsem tě urazit. Pro čarodějnice, jež umějí léčit, mám dokonce slabost.“

„Vážně?“ vyhrkla Amber polekaně. „A znáš jich hodně?“

„Jednu.“ Muž se zamračil. „Nebo snad dvě?“

Hrozilo, že jeho sebeovládání nevydrží tento nový důkaz nepřítomnosti myšlenek, které ostatní lidé považují za samozřejmost.

„Snaž se tomu nevzpouzet,“ poradila mu Amber. „Všechno je pak ještě horší. Copak to sám necítíš?“

„Je těžké s tím nebojovat,“ procedil cizinec mezi zuby. „Právě boj ovládám nejlépe ze všeho.“

„Jak to víš?“ Muž znehybněl.

„Nijak,“ připustil konečně. „Ale současně vím, že to je pravda.“

„Ale kromě toho platí, že člověk, jenž bojuje sám se sebou, nikdy nemůže vyhrát.“

Cizinec se nad tou bolestnou pravdou mlčky zamyslel.

„Pokud je ti souzeno se rozpomenout,“ dodala Amber, „pak se rozpomeneš.“

„A co když ne!“ vybuchl ostře. „Projdu snad zbytkem svého života jako člověk beze jména?“

Ta otázka se příliš blížila tomu ponurému proroctví, jež pronásledovalo Amber už od narození.

„Ne!“ vykřikla zoufale. „Já ti dám jméno! Pojmenuji tě – Duncan.“

Ozvěna toho jména zasáhla Amber jako úder a vyděsila ji. Nechtěla to jméno vyslovit. Skutečně a z hloubi duše to nechtěla.

Ach Bože, tohle přece nemůže být Duncan z Maxwellu! Odmítám tomu uvěřit. To už by bylo lepší, kdyby navždy zůstal bezejmenný!

Jenže už bylo příliš pozdě. Už mu dala jméno.

Duncan.

Se zatajeným dechem, s rukama zaťatýma do jeho prstů, vyčkávala Amber na Duncanovu odpověď.

Vnímala vzdálený pocit napjatého úsilí, posun, soustředění…

A náhle to zmizelo, vybledlo jako ozvěna, která se vyčerpala vlastním zavoláním.

„Duncan?“ opakoval hluše. „Tak se jmenuju?“

„Nevím,“ přiznala Amber nešťastně. „Ale hodí se k tobě. Znamená to Temný válečník.“

Cizinec přimhouřil oči.

„Na těle neseš stopy z válečné vřavy,“ pokračovala Amber a dotkla se jizev na Duncanově hrudi, „a vlasy máš v tom nejkrásnějším odstínu noci.“

Lehýnké laskání jejích prstů Duncana lákalo a mámilo, povzbuzovalo ho, aby přijal to podivné probuzení do světa důvěrně známého i navždy změněného.

Ale ať už byl ten svět cizí nebo nebyl, Duncan pociťoval přílišné vyčerpání, než aby s ním mohl dále zápolit. To předlouhé stoupání z temnoty ke světlu z něho vysálo i tu jeho mocnou sílu.

„Slib mi, že mě nesvážeš, až znovu usnu,“ požádal ochraptěle.

„Slibuji.“

Duncan pohlédl na vážnou a zamyšlenou dívku, jež na něho upírala ustaraný pohled. Hlava mu překypovala otázkami, tolika otázkami, že se v nich nevyznal.

Tolika otázkami, na které neznal odpověď.

Pravda, podrobnosti ze svého života si nepamatoval, neznamenalo to však, že zapomněl všechno. Jakási zkušenost ho v minulosti poučila, že čelní útok nepředstavuje vždy ten nejlepší způsob dobývání pevnosti.

V každém případě neměl nyní dost sil, aby napadl třeba jen motýla. Kdykoli se připravil vyrazit do útoku, bolest v hlavě ho téměř oslepila.

„Odpočiň si chvilku,“ vybídla ho Amber mile. „Zatím ti přichystám trochu čaje, aby to bolení hlavy polevilo.“

„Jak to víš?“

Amber se beze slova shýbla pro spadlé přikrývky. Rozpletené vlasy jí přepadly přes Duncana a částečně zmizely pod přikrývkou, kterou mu povytáhla až k bradě. Podrážděně broukla a odhodila si ten předlouhý vodopád na záda. Hned nato jí silný pramen přepadl opět kupředu.

„Vlasy máš jako jantar,“ poznamenal Duncan a pohladil hebkou kadeř. „Hladké a skvostné.“

„To je moje jméno.“

„Skvostná?“ pousmál se lišácky.

Amber se zadrhl dech v hrdle. Pod Duncanovým úsměvem by roztál ledovec a rozezpíval by i skřivánka na půlnoční obloze.

„Ach ne,“ zavrtěla s tichým smíchem hlavou. „Jmenuji se Amber, to znamená jantar.“

„Amber…“

Duncan sklouzl pohledem z dlouhých kadeří k jejím zlatavým očím.

„Ano,“ zašeptal. „Skvostná Amber.“

Duncan zdráhavě pustil hedvábný pramen, pohladil Amber po zápěstí a pak rukou znaveně spočinul na silné kožešinové přikrývce.

Ten dotek zmizel, jako když zhasne plamen. Amber musela polknout, aby ze sebe nevyrazila odmítavý nářek.

„Takže já jsem Duncan a ty jsi Amber,“ pronesl po chvíli. „Aspoň prozatím…“

„Ano,“ přisvědčila šeptem.

V duchu zoufale toužila, aby pro Duncana vybrala jakékoli jiné jméno.

Ale současně si uvědomovala, že nesměla zatajit, co považuje za jeho skutečné jméno. Ona sama, zvaná prostě Amber, až příliš dobře znala to prázdno v samém středu svého života, protože neměla skutečné jméno, skutečný původ, odkaz předků.

Ale možná si se mnou pouze pohrává můj strach a maluje stínové netvory na prázdnou zeď.

Bojím se, že to je Duncan z Maxwellu právě proto, že zoufale toužím, aby to byl někdo jiný?

Kdokoli.

„Kde to jsem?“ zeptal se Duncan. „V mé chatrči.“

Rozhlédl se kolem sebe a snažil se přes Amber spatřit z místnosti co nejvíc podrobností. Uprostřed vesele plápolal oheň, jehož kouř se poslušně vinul k otvoru v doškové střeše. V malém kotlíku zavěšeném na třínožce vysoko nad plameny se vařilo cosi voňavého. Stěny byly vybílené vápnem a podlaha pokrytá čistým rákosím. Do tří stěn byla vsazená okna s pevně uzavřenými okenicemi, ve čtvrté stěně byly dveře.

Duncan v prstech zamyšleně promnul přikrývky a prostěradlo. Plátno, měkká vlna a přepychová kožešina, bohatě nařasené závěsy kolem lože, nyní odhrnuté do obou stran. Poblíž stál stůl s židlí, olejovou lampičkou a předmětem, jenž nápadně připomínal prastarý rukopis.

Duncan pohlédl zpět na dívku, jež ho ošetřovala v nemoci, na dívku, jež mu připadala důvěrně známá i cizí zároveň.

Její oblečení bylo stejně jako ložní vybavení neobyčejně bohaté, jemné, teplé a pestré. Na zápěstích a šíji se jí leskly jantarové šperky v sytých odstínech hřejivé žluti a zlata.

„Žiješ si ale mnohem líp než většina obyvatel podobných obydlí,“ poznamenal Duncan.

„Přálo mi štěstí. Stará se o mě Erik, dědic lorda Roberta Severního.“

Z Ambeřina hlasu mohl Duncan jasně vyčíst láskyplnost, s jakou si Erika připomněla. Duncan se vmžiku temně zachmuřil a naráz vypadal každým coulem jako ten obávaný válečník, jímž nepochybně byl.

Na okamžik se Amber zmocnil strach, že svému hostu sundala pouta předčasně.

„Jsi jeho milostnice?“ vyzvídal Duncan.

Zpočátku Amber nechápala, co ho k té neomalené otázce vedlo, ale jakmile jí to došlo, temně se zarděla.

„Ne! Lord Robert je…“

„Nemyslím Roberta!“ uťal ji v půli slova Duncan. „Myslím Erika, protože se usmíváš už při pouhém vyslovení jeho jména!“

Ambeřin úsměv se ještě prohloubil.

„Zda jsem Erikova milostnice?“ opakovala. „Při té představě by dostal takový záchvat smíchu, až by se zadusil. Známe se od chvíle, kdy jsme nebyli o nic větší než housata.“

„A to rozdává dárky všem svým přátelům z dětství?“ usekl Duncan chladně.

„Oba jsme byli učni Cassandry Moudré.“

„A tak?“

„A tak se Erikova rodina se mnou spřátelila.“

„Ale nevyšlo ji to lacino,“ poukázal Duncan významně. „Jejich dary, jakkoli jsou štědré, bohatství lorda Roberta nijak neumenší,“ připomněla Amber suše.

Duncan užuž otvíral ústa, aby položil Amber další sžíravou otázku, když tu si uvědomil, že vzhledem k tomu, že tu dívku poznal před pouhou chvilkou, chová se vůči ní příliš žárlivě.

Nebo ji znal už dřív?

Ležel v její posteli zcela nahý. Dívka se ho dotýkala naprosto bez váhání, bez rozpaků. Nerděla se a neodvracela, když zmuchlané přikrývky sklouzly stranou a odhalily jeho nahotu. A dokonce ani neměla zvlášť naspěch, aby ho znovu zakryla.

Ale jak se má muž ohleduplně a taktně otázat dívky, zda je jeho snoubenkou, manželkou či milostnicí?

Nebo, Bůh chraň, jeho sestrou?

Duncan se ušklíbl. Představa, že by s Amber mohl být pokrevně spřízněn, ho přímo děsila. „Duncane? Máš bolesti?“

„Ne.“

„Říkáš mi pravdu?“ Netrpělivě sykl. „Pověz mi…“

Hlas i odvaha ho naráz opustily. Smyslný žár v jeho krvi nikoli.

„Ano?“ usmála se Amber povzbudivě. „Jsme pokrevně spříznění?“

„Nejsme!“ prohlásila okamžitě. „Díky Bohu!“

Amber se zatvářila polekaně.

„A Cassandra patří k těm, kteří se nazývají Poučení?“ zeptal se honem Duncan, aby změnil téma, dřív než Amber začne naléhat na vysvětlení.

„Ano.“

„A to je klan či kmen, nebo dokonce forma kněžství?“

Zpočátku si Amber nebyla jistá, zda si z ní Duncan neutahuje. Přece člověk, jehož našli v Kamenném kruhu spát u paty posvátného jeřábu, sám musí patřit k Poučeným!

Ta představa na ni hned od počátku působila jako hojivý balzám. O Duncanovi z Maxwellu, Skotském kladivu, slyšela mnohé, ale nikdy v tom nebyl ani náznak zmínky, že by patřil mezi Poučené.

Ať už tento cizinec, jemuž dala jméno Duncan, býval kýmkoli, byl to teď někdo zcela jiný, zbavený zásahem blesku bývalého Poučení.

Amber svraštila čelo a snažila se najít slova, jež by přiléhavě popsala její vztah s Cassandrou a Erikem a hrstkou těch dalších Poučených, s nimiž se setkala. Nepřála si, aby na ni Duncan hleděl s podezřením či strachem jako někteří prostí rolníci.

„Mnozí Poučení jsou pokrevně příbuzní, ale neplatí to o všech,“ objasňovala pomalu. „Je to jisté učení jako v klášterních školách, ale zdaleka ne všichni zájemci mají stejný talent poučit se.“

„Jako koně či lovečtí psi nebo rytíři?“ zeptal se po chvilce přemýšlení Duncan.

Zatvářila se nechápavě.

„V každé činnosti se najdou šikovnější než jiní,“ poukázal prostě. „Ale jen málo, pramálo z nich vyniká výrazně nad ostatní.“

„Správně,“ přisvědčila Amber, potěšená, že Duncan rozumí. „A ti, kteří se nedokážou poučit, tvrdí, že ti schopní jsou buď prokletí nebo požehnaní. Daleko spíš se přiklánějí k tomu prokletí.“

Duncan se kysele pousmál.

„Ale my prokletí nejsme,“ ujišťovala ho Amber. „Jsme zkrátka takoví, jaké nás stvořil Bůh. Jsme jiní.“

„Nu ano, už jsem se s hrstkou podobných lidí setkal. Odlišných od průměru.“

Duncan si podvědomě protáhl prsty pravé ruky, jako by chtěl uchopit meč. Nad tím pohybem nemusel přemýšlet o nic víc než nad dýcháním, dokonce si ho ani nepovšiml.

Amber ano.

Vzpomněla si, co se doslechla o Skotském kladivu, válečníku, který podlehl v souboji pouze jedinkrát, právě tomu nenáviděnému normanskému dobyvateli Dominiku le Sabre. Výměnou za život přísahal Duncan nepříteli věrnost.

A pověst pravila, že Dominie porazil Duncana s pomocí své manželky – glendruidské čarodějnice.

Amber si vzpomněla na obličej, jež se kmitl za hustou oponou Duncanova zapomnění – vlasy jako oheň a oči v nezvykle zelené barvě.

Glendruidská zeleň.

Dobrotivý Bože, mohl by to být Dominie le Sabre, Erikův zapřísáhlý nepřítel?

Amber se pátravě zahleděla do Duncanových očí a snažila se najít v nich aspoň trochu šedi, ale ani při nejlepší vůli to nesvedla. Zelené snad. Nebo modré. Nebo hnědé. Ale šedé ani náhodou.

Amber si dlouze povzdechla a modlila se, aby sama sebe neklamala.

„A kde ses s těmi odlišnými muži setkal?“ otázala se. „Nebo to byly ženy?“

Duncan otevřel ústa k odpovědi, ale nevydal ze sebe ani hlásku, jen se bolestně zašklebil při dalším důkazu své ztracené paměti.

„Nevím,“ pronesl důrazně. „Ale vím, že jsem se s nimi setkal.“

Amber přistoupila k Duncanovi a přitiskla dlaň na jeho pravici, neklidně tápající po neviditelném meči.

„Jejich jména?“ zeptala se Amber tichounce.

Odpovědělo jí jen ticho, zakončené kletbou.

Vycítila Duncanovo ryzí zoufalství a vzrůstající hněv, ale žádná jména, žádné tváře, nic, z čeho by se mohly odvíjet vzpomínky.

„Byli to přátelé, nebo nepřátelé?“ vyptávala se tiše.

„Tak i tak,“ odvětil sípavě. „Ale… ne tak docela.“

Duncan křečovitě zaťal pěst. Amber mu chtěla prsty něžně uvolnit, ale uškubl rukou a vztekle se udeřil do stehna.

„U boží krve!“ zavrčel. „Co jsem to za nepočestného darebáka, že si nedokážu vzpomenout ani na přítele, ani na nepřítele, ani na posvátný slib?“

Amber proklála bolest, bolest Duncanova a jistým přízračným způsobem i její.

„Už jsi takový slib složil i v minulosti?“ vyptávala se tiše.

„Já… já to… nevím!“

Téměř ta slova vykřikl.

„Tiše, můj válečníku,“ konejšila ho Amber.

Přitom pohladila Duncana po vlasech a po tváři, jak to stokrát dělala během těch nekonečných hodin, kdy bloudil v tom nepřirozeném spánku.

Při prvním doteku sebou Duncan škubl. Když se zahleděl do Ambeřiných ustaraných zlatavých očí, zasténal a uvolnil pěsti. Dovolil, aby ho jemným laskáním uklidnila.

„Spi, Duncane. Cítím, jak jsi vyčerpaný.“

„Ne,“ zavrčel ponuře.

„Musíš se přece zotavit.“

„Nechci se znovu propadnout do té bezedné temnoty.“

„Nestane se to.“

„A co když ano?“

„Tak tě znovu přivolám.“

„Proč?“ podivil se. „Cím ti jsem?“

Amber při té přímé otázce zaváhala, ale pak se podivně, hořkosladce usmála, protože hlavou se jí jako vzdálené hřmění rozlehlo Cassandřino proroctví.

Ve stínech temnoty pro tebe přijde.

A přišel.

Dotkla se muže beze jména a on jí vzal srdce.

Amber netušila, zda dokáže měnit tok událostí tak, aby z jejího lehkomyslného kroku pramenil život, nejen smrt. Věděla jen jedno, a věděla to s větší jistotou, než že se slunce denně vyhoupne na oblohu.

„Nechť přijde nebe, nechť přijde peklo,“ pronesla Amber polohlasem. „Ochráním tě svým vlastním životem. Jsme… spojeni.“

Duncan přimhouřil oči, když si uvědomil, že Amber mu právě dala přísahu, jež byla každým coulem stejně závazná jako přísaha vazala hradnímu pánovi či přísaha šlechtice jinému šlechtici. Vášnivost, s níž byla připravená bránit ho proti temnotě, která mu ovládla paměť, Duncana jednak uklidnila, jednak pobavila.

Vypadala tak křehce, jen uzlíček slunečního svitu a něhy, vonného vánku a sladké hřejivosti.

„Jsi snad další bojovná královna Bodicea, že chceš vést muže do bitvy?“ poškádlil ji něžně.

Amber jen s náznakem úsměvu zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nedržela válečný meč. Připadá mi jako příliš neohrabaný a těžký krám.“

„Ale víly nemají za úkol ohánět se mečem. Vládnou jinými zbraněmi.“

„Ale já nejsem víla.“

„To říkáš ty.“

Duncan s úsměvem pohladil předlouhý pramen Ambeřiných nezapletených kadeří.

„Připadá mi divné, že jsi moje a já že jsem tvůj…,“ zamumlal.

Amber Duncanův omyl neopravila, protože v jeho doteku vycítila náhle cosi jiného. Do celého těla jí vystřelovaly jazýčky líbezného, tajného ohně.

„Jen pokud o to stojíš,“ zašeptala.

„Připadá mi k nevíře, že jsem mohl zapomenout na tak křehké, překrásné stvoření, jako jsi ty!“

„To proto, že nejsem krásná!“ namítla.

„Pro mě jsi krásná jako úsvit po zimní noci.“

Upřímné přesvědčení v Duncanově hlase a pohledu ještě podtrhl jeho dotek. Neskládal jí dvorné poklony. Říkal jen to, co považoval za ryzí pravdu.

Když jí Duncan palcem objel křivku pootevřených rtů, Amber se zachvěla. Vycítil její reakci a usmál se, třebaže krev rozbouřená vzrušením mu znovu přivolala třeštivou bolest hlavy. Ten úsměv byl ryze mužský, nezastřeně vítězoslavný, jako by jí právě dával odpověď na otázku, kterou ani nepotřeboval slyšet.

Druhou rukou vklouzl Duncan hluboko do Ambeřiny kštice, zároveň ji laskal i poutal. Z jeho doteku do ní proudily prapodivné pocity. Než jim stačila dát název, Amber zjistila, že celým tělem leží Duncanovi na hrudi, rty na jeho rtech, jeho jazyk v hloubi svých úst.

Všechny ostatní Ambeřiny pocity převážilo překvapení. Podvědomě se vzepřela tomu mužnému a panovačnému objetí.

Duncan ten stisk zpočátku ještě zesílil, ale pak zvolna, neochotně uvolnil paže aspoň natolik, aby mohl Amber oslovit.

„Tvrdila jsi přece, že jsi moje.“

„Říkala jsem, že jsme spojeni.“

„Nu ano, děvče. Přesně to jsem měl na mysli. Spojení.“

„Myslela jsem tím… To je…“

„Ano?“

Než ale Amber mohla odpovědět, na pasece obklopující její chatrč se hlasitě rozlehlo vzrušené ňafání a štěkot smečky loveckých psů. Nemusela se ani ohlédnout, aby poznala, že se přijel podívat Erik, aby se přesvědčil, jak se vede tomu cizinci v její péči.

Jakmile Erik zjistí, že Amber neuposlechla jeho příkazu a sundala bezejmennému cizinci pouta, bude se nesmírně zlobit.

3

Duncan se prudce posadil, ale hned hlasitě zasténal, protože za očima ho udeřila oslepivá bolest.

„Lehni si,“ vyhrkla Amber chvatně. „To je jenom Erik.“

Duncan znepokojeně přimhouřil oči, ale nakonec poslechl, nechal se pevnýma drobnýma rukama opět stlačit zpátky na polštář.

Vyplašené kdákání a kvokání na dvoře ohlásilo, že Erikovi lovečtí psi objevili drůbež. Zrovna když Amber otevřela dveře, pán smečky zatroubil na lovecký roh. Napomínal tak psy k poslušnosti.

Nejmladší člen smečky však příkazu neuposlechl. Ještě nedospělý pes zrovna objevil starého housera. Jistý snadnou kořistí hnal se pes kupředu a v předtuše úlovku blaženě poštěkával. Houser natáhl dlouhý krk, sklonil hlavu, roztáhl křídla a výhružně zasyčel. Pes se nezastavil.

„Eriku!“ křikla Amber. „Zavolej ho!“

„Jen ať dostane za vyučenou.“

„Ale…“

Štíhlý hrubosrstý pes sebejistě zaútočil. Houser vyrazil dopředu a sekl současně zobákem i pravým křídlem. Pes se převalil. Zavyl leknutím i bolestí, bleskově vyskočil na všechny čtyři a s ocasem staženým mezi nohy pelášil zpátky ke smečce.

Erik se rozesmál tak bouřlivě, že vyplašil sokolici usazenou na hrušce jeho sedla. Stříbrné zvonky na koncích pout ostře zazvonily na znamení, že pták se zděsil a zneklidněl, načež zamával úzkými elegantními křídly a vyrazil ostrý, pronikavý výkřik.

Erik mu odpověděl stejně vysokým a zuřivým hvizdem. Sokolice naklonila hlavu k rameni a opět ze sebe vydala skřek, tentokrát však jiný. A jinak znělo i Erikovo druhé zahvízdnutí.

Sokolice složila křídla a opět se upokojila.

Pážata a rytíři z Erikovy družiny si vyměnili několik významných pohledů. Jeho záhadná schopnost domluvit se s němou tváří představovala mezi prostým lidem předmět mnoha dohadů. Ačkoli nikdo si netroufal do očí obvinit Erika z čarodějnictví, lidé si šeptem vykládali ledacos.

„Jen klid, má krásko,“ zamumlal Erik.

Holou rukou pohladil ptáka po hlavě. Na druhé měl navlečenou silnou koženou rukavici, jež mu poskytovala ochranu, když se mu sokolice usadila na zápěstí.

„Robbie,“ obrátil se Erik k psovodovi, „odveď smečku i moji družinu do lesa. Rušíte tady Amber její klid.“

Amber otevřela ústa, aby namítla, že to není pravda, ale Erik ji rázně umlčel pohledem. Vyčkala tedy beze slova, až se družina, koně i psi tryskem a s hlukem vrátí do hloubi lesa.

„Jak je na tom cizinec?“ zeptal se Erik bez okolků.

„Lip než tvůj lovecký pes.“

„Možná si příště dá Lump větší pozor, až ho budeme volat nazpátek.“

„Moc bych se divila. Nedospělí muži i psi mají v sobě víc vášně než rozumu.“

„Kdybych nebyl dospělý, snad bych se i urazil,“ pousmál se Erik.

Amber užasle vykulila oči. „Vážně? Odkdy jsi urážlivý, můj lorde?“

Erikova pohledná tvář se na okamžik rozsvítila smíchem. Mlčky vyčkával, co mu Amber poví o cizím muži, ležícím v její chatrči.

„Je vzhůru,“ prohlásila.

Erikova pravá ruka sklouzla k jílci meče, bez něhož se nehnul na krok.

„Jak se jmenuje?“ naléhal. „Nevzpomíná si.“

„Cože?“

„Z minulosti si nepamatuje žádné jméno, dokonce ani to vlastní.“

„Je mazaný jako liška!“ sykl Erik důrazně. „Dobře ví, že se ocitl v rukou nepřítele, a…“

„Ne!“ namítla Amber s přesvědčením. „Neví ani, jestli je Norman nebo Sas, jestli je šlechtic či nevolník.“

„Je očarovaný?“

Amber zavrtěla hlavou. Těžké zhoupnutí jejích chvějivě lesklých vlasů kolem ramen jí připomnělo, že si je ještě nestačila zaplést. Netrpělivě si shrnula kadeře dozadu a přehodila přes ně kapuci, aby je zakryla.

„Necítím, že by něco schválně předstíral,“ pokračovala Amber.

„Co dalšího jsi cítila?“

„Odvahu. Sílu. Čest. Velkorysost.“

Erik povytáhl obočí.

„Světec,“ pronesl jedovatě. „Kdo by to byl řekl!“

Amber na lehce zešikmených lícních kostech vyrazil temný ruměnec, to když si připomněla Duncanovu zřetelně nesvěteckou touhu po jejím těle.

„Aleje v něm i zmatek a bolest a strach,“ dodala stroze.

„Ach vida, takže je v něm špetka lidskosti. Takové zklamání.“

„Jsi ďábel, Eriku, synu Roberta Severního!“

Usmál se. „Děkuju. Jednoho potěší, když ho okolí patřičně oceňuje.“

Amber se snažila zachovat vážnou tvář, ale nakonec vyprskla smíchy.

„Co dál?“ pokračoval ve vyptávání.

Pobavení z ní naráz vyprchalo. „Dál už nic.“

Sokolice prudce zavířila křídly, jako by zrcadlila pánovy myšlenky.

„Ale proč přišel do Sporné země?“ naléhal Erik úsečným tónem.

„Nevzpomíná si.“

„A kam měl namířeno?“

„To neví,“ odpovídala Amber po pravdě.

„Je vazalem nějakého pána, či je volný a putuje na vlastní pěst?“

„Ani tohle neví.“

„Boží rány!“ syčel Erik. „Je to snad hlupák?“

„Ale kdepak! Zkrátka se na nic nepamatuje.“

„A vyslechlas ho i svým dotekem?“ Amber se zhluboka nadechla a nepatrně přikývla. „Co jsi cítila?“ naléhal Erik.

„Kdykoli se snaží rozpomenout se, objeví se zmatek. A pokud se o to pokouší dál, přijde oslepující světlo, rezavá bolest…“

„Jako úder blesku?“

„Ano, zřejmě tak,“ potvrdila Amber.

Erik přivřel oči do uzoučkých čárek.

„V čem je chyba?“ zeptal se po chvilce. „Ještě nikdy jsi se nevyjadřovala tak nejisté.“

„Ještě nikdy jsi mi nedonesl bezvědomého cizince, jehož jsi našel v Kamenném kruhu!“ odsekla Amber.

„Mám to chápat jako stížnost?“

Amber si povzdechla. „Promiň. Co jsi ho donesl, skoro jsem oka nezamhouřila. Přivolat ho z té temnoty bylo přetěžké, vyčerpalo mě to.“

„Věřím. Však jsem si všiml, že máš stíny pod očima.“

Bezvýrazně se usmála.

„Amber? Je to přítel, či nepřítel?“

Právě téhle jediné Erikovy přímé otázky se Amber děsila předem.

„Přítel,“ zašeptala. Upřímnost a láska k Erikovi ji však přiměly dodat: „Dokud se mu nevrátí paměť. Pak se stane tím, kým byl předtím, než jsi mi ho donesl. Přítel či nepřítel nebo volný rytíř nevázaný k žádnému pánovi.“

„Skutečně jsi ho nemohla odhalit lépe?“

„Není to zločinec ani zvrhlý surovec, jenž nezná slitování s jinými lidmi. Navzdory svému strachu se ke mně choval mírně.“ Erik zavrčel: „Ale?“

„Ale až se mu vrátí paměť, nelze vyloučit, že nás za své přátele už považovat nebude. Ale kdo ví, třeba to je tvůj dávno ztracený příbuzný, který se šťastně vrátil domů. Tohle nám ale musí povědět pouze on sám.“

„Až se mu vrátí paměť.“

Erik mlčky hladil sokolici po lesklém peří na hřbetě a promýšlel všechny možnosti. Myšlenkami se mu proplétala vytrvalá nitka neklidu. Něco nebylo v pořádku. Tím si byl jistý.

Nevěděl pouze, co to je.

„A vrátí se mu paměť?“ prohodil.

„Nemám tušení.“

„Tak hádej!“ vyzval ji stručně.

Amber zamrazilo po těle. Vůbec se jí nelíbila představa, co by se stalo, kdyby se Duncanovi vrátila paměť. Co když je nepřítel a spřízněná duše v jednom…

Zničilo by ho to.

Amber zamrzl dech v hrudi. Takové ponížení a bolest by nezpůsobila ani nepříteli, natož muži, jenž jí ukradl srdce pouhým dotekem, úsměvem, políbením.

„Já…“ Hlas jí odumřel.

„Co je, maličká?“ vyhrkl Erik, znepokojený úzkostí v Ambeřině zlatavém pohledu.

„Nevím,“ přiznala se roztřeseně. „Mohlo by z toho vzejít tolik zla. A tak málo dobra.“

Pak život může vzkvést, ale smrt najisto může vést.

„Možná bych toho cizince měl radši odvézt do Tvrze Kamenného kruhu,“ navrhl Erik.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Má na těle posvátný jantar. Je můj.“ Rázná jistota v Ambeřině hlase oba zaskočila a v Erikovi navíc vzbudila starost.

„A když se mu vrátí paměť?“ připomněl. „Pak se mu vrátí.“

„Ale může ti hrozit nebezpečí.“

„Děj se vůle boží.“

Erikem projel záchvěv hněvu. Sokolice vykřikla, jeho kůň neklidně zatančil na místě a přitom divoce hryzl udidlo. Erik hřebce zkrotil a uklidnil sokolici, aniž odtrhl oči od Ambeřina neuhýbavého pohledu.

„Mluvíš z cesty,“ řekl konečně, „jakmile se vrátíme z lovu, pošlu sem pro něho své rytíře.“

Amber vzdorně zvedla hlavu. „Jak si přeješ, lorde.“

„U božích zubů, posedl tě snad ďábel? Vždyť se tě pouze snažím ochránit před člověkem beze jména!“

„Má jméno.“

„Tvrdila jsi, že si své jméno nepamatuje.“

„Nepamatuje,“ přisvědčila tiše Amber. „Sama jsem mu ho dala.“

„A jaké jméno?“

„Duncan.“

Erik otevřel ústa a hned nato je zase zavřel tak prudce, až mu cvakly zuby.

„Vysvětli mi to!“ zavelel.

„Potřebovala jsem ho nějak oslovovat. Jméno Temný válečník se k němu hodilo.“

„Duncan,“ opakoval Erik bezvýrazně.

V dálce temně zazněl lovecký roh, podle něhož poznali, že hradní lovčí vyslal psí smečku na ptáky, vyplašené sokoly ostatních rytířů. Sokolice na Erikově paži neklidně zaskřehotala, protože si uvědomila, že ji z lovu tentokrát vynechají.

Vysoko nad hlavou jim křik ohlásil dalšího sokola v letu. Erik vzhlédl a pátral po zářivě modrém nebi očima, jež si bystrostí nezadaly s těma dravcovýma.

Z modré oblohy se střelhbitě snesl malý rozvášněný sokol jako černý šíp a ve slunci mu na pařátech vlály stříbrné zvonečky. Ačkoli sokol zmizel za skalnatým výběžkem, Erik neměl pochyb o výsledku.

„Cassandra se může těšit na křepelku,“ poznamenal. „Sokolička Marian letí se svou obvyklou vražednou elegancí.“

Amber zavřela oči a neslyšně vydechla úlevou nad tím, že Erik už nadále nerozebírá nepříjemné téma cizince, jehož pojmenovala Duncan.

„Cassandra se u tebe staví na večeři,“ oznámil Erik. „A já spolu s ní. Buď tedy doma. A dohlédni na to, aby tu byl i ten tvůj takzvaný Duncan.“

Amber hleděla do chladných topasových očí vlka, jenž žil v kůži jejího přítele z dětství. Vzpurně vystrčila bradu. Upírala na něho stejně zarputilý a stejně ledový pohled jako on na ni.

„Jistě, lorde.“

Zpod temně zlatého vousu blýskl známý Erikův úsměv. „Máš ještě uzenou zvěřinu?“ Přikývla.

„To je dobře, protože přijdu vyhládlý.“

„Nechodíš jinak než vyhládlý.“

Erik se rozesmál, pobídl sokolici, aby se mu přehoupla na zápěstí, zlehka pobídl koně ostruhami a odcválal do lesa. Pod slunečními paprsky mu z vlasů sršelo zlato a jeho kůň se temněl jako šedý bouřkový mrak.

Amber za ním hleděla, dokud nezmizel mezi vysokými skalisky. Zrovna se otočila, aby se vrátila do chatrče, když ji opět zarazil křik sokola, pátrajícího po další kořisti. Amber zaklonila hlavu a zaposlouchala se, ale neslyšela žádný dusot blížících se kopyt. Na rozdíl od Erika Cassandra vyčká do konce lovu, než si s Amber přijde promluvit.

Amber se s úlevou vrátila do chatrče a tiše za sebou zavřela dveře. Stejně tiše pak položila přes dveře mohutnou závoru. Dokud ji nezvedne, nikdo se do chatrče nedostane, leda by vyrazil dveře.

„Duncane?“ otázala se tlumeně.

Žádná odpověď.

Strach do ní zaťal ledové spáry jako útočící orel. Rozběhla se k lůžku a prudce roztáhla závěsy.

Duncan ležel na boku s očima zavřenýma, tělo uvolněné spánkem. Amber natáhla ruku a přitiskla mu dlaň na čelo. Naráz uklidněné vydechla. Byl to hluboký spánek, ale přirozený.

Kontrast mezi mocným obrysem Duncanových ramen a jeho pobledlou tváří na polštáři probudil u Amber úsměv. Něžně mu odhrnula vlasy z čela a vychutnávala přitom hřejivou hladkou pokožku.

Duncan se zavrtěl, ale neodvrátil se. Místo toho se přisunul blíž k jejímu doteku. Poslepu vyhledal její ruku, sevřel ji a držel. Když se zkusila odtáhnout, stisk ještě zesílil. Cítila, že se Duncan probouzí.

„Ne,“ zašeptala a volnou rukou pohladila Duncana po tváři. „Spi, Duncane. Uzdravuj se.“

Sklouzl zpět pod hladinu spánku, ale Ambeřinu ruku nepustil. Odkopla střevíce a posadila se na pelest. Přemáhala vyčerpání, jež se v ní nastřádalo během dnů a nocí, které uplynuly od chvíle, kdy jí Erik shodil bezvládného Duncana k nohám.

Ale přesto nedokázala usnout. Musela přemýšlet, vymyslet plán, najít to jediné vlákno spojující její a Duncanův osud, jež by jim obohatilo život, místo aby je dovedlo k předčasné smrti.

Tak nesmírně mnoho závisí na jeho paměti. Či na jeho zapomnění.

Tak nesmírně mnoho závisí na proroctví.

Ba ano. Proroctví. Musím mít jistotu, že žádné z jeho dalších slov se nestane skutečností. Bojím se, že jsem dala srdce, ale ne tělo, ne duši.

Musí to tak zůstat. Nesmím se ho dotýkat.

Ale sotva se ta myšlenka v Amber vynořila, už se proti ní z hloubi duše bouřila. Dotýkat se Duncana byla ta největší rozkoš, jakou ona, Nedotknutelná, kdy pocítila.

Je pro mě zakázaný.

Ne. Mezi námi jsou dovoleny pouze ty zvláštní milenecké doteky. Pak moje tělo zůstane mým i nadále. Nedotknutelná.

Proroctví se nakonec nenaplní.

Posléze nad Amber zvítězila únava. Víčka se jí přivřela a dívka přepadla kupředu. Spala ještě dřív, než se hlavou dotkla polštáře. Když tělem dolehla vedle Duncana, nepatrně se probral, přivinul ji blíž k sobě a opět se propadl do posilujícího spánku.

V objetí právě těch paží, jež jí byly zakázány, Amber vychutnávala nejklidnější spánek svého života.

Neprobudila se dřív, dokud se soumrakem nerozlehlo melodické vytí vlka. Jejím prvním pocitem byl neskonalý mír. Druhým pocitem bylo zdání, že ji do zad hřeje slunce. A za třetí si uvědomila, že Duncanovo nahé tělo ji k sobě tiskne a jeho pravá ruka jí podebrala ňadro.

Amber proklál dosud nepoznaný žár. Vzápětí se zarděla, až se jí rozhořely tváře. Začala se vyplétat z Duncanova objetí. Rozespale cosi namítl a ještě víc zesílil sevření. Amber se až zajíkla nad slastí, jež se jí paprskovitě šířila od laskaného ňadra.

Ach ne, vždyť právě tohle jsou doteky, které nám osud zakázal!

Dobrotivý Bože, ale proč jsou tak sladké?

Vlk opět zavyl a zval své druhy k podvečernímu lovu.

Amber vstala z postele, jak nejrychleji svedla. Když hrozilo, že se Duncan opět probudí, konejšila ho lehýnkým hlazením a tichými slůvky, dokud se opět neupokojil.

Dlouze si vydechla úlevou a pospíšila si z chatrče ven. Až bude hovořit s Erikem a Cassandrou, potřebuje být sama. Pro Duncana to bude mnohem bezpečnější.

Amber přes sebe přehodila zelený vlněný plášť a zapnula ho velkou stříbrnou sponou ve tvaru půlměsíce. Po půlměsíci se táhl nápis ve starodávných runách a tepanému šperku dodával významu i vznešenosti. Když Amber zvedla primitivní závoru a vykročila ven do hustého šera, spona se zatřpytila, jako by se v ní soustředilo všechno světlo umírajícího dne a sloužila jako zbraň proti nemilosrdné noci.

Sotva za sebou Ambra zavřela dveře, na stezce od lesa se objevila Cassandra. Šla pěšky, oděná do své obvyklé nachové řízy, s modrou a zelenou výšivkou na lemech, ale všechny barvy změnilo šero do pouhých odstínů černě.

Světlé, téměř bezbarvé vlasy měla zapletené a skryté pod rouškou z jemného rudého plátěnka, přivázanou tenkými stříbrnými provázky k hlavě. Rukávy šatů byly dlouhé a u zápěstí se zvonovitě rozšiřovaly.

Navzdory tomu, že neměla na světě jediného příbuzného, v čemž se vyrovnala Amber, vypadala Cassandra každým coulem jako urozená dáma. Byla starší a moudřejší než Amber a vychovala ji jako svou vlastní. Tentokrát ani jindy se však ani nepokusila obejmout dítě, jež vychovala. Blížila se sem s výrazem spíše vědmy Tvrze Kamenného kruhu než dívčiny přítelkyně a rádkyně.

Amber rozechvěl neklid.

„Kde je Erik?“ zeptala se a zadívala se zpět na stezku.

„Požádala jsem ho, abych si s tebou mohla promluvit chvíli o samotě.“

Amber předvedla úsměv plný bezstarostné radosti, kterou zdaleka necítila.

„Byla Marian na lovu úspěšná?“ otázala se.

„Velmi. A tvoje sokolice?“

„Nešla jsem lovit.“

„Soudím, že ses zatím snažila zjistit co nejvíce informací o muži, kterého Erik nalezl spícího v Kamenném kruhu,“ poznamenala Cassandra vlídně.

Odmlčela se a pozorovala Amber pronikavýma šedýma očima. Amber se musela přemáhat, aby se rozpačitě nevrtěla a nezamumlala první slova, jež jí vytanou na jazyku. Cassandřino mlčení ji občas vyvádělo z míry stejně jako její věštby.

„Od rána se neprobudil,“ vysvětlila Amber. „A předtím bděl sotva pár minut.“

„Jak zněla první slova, jež pronesl po probuzení?“ Amber svraštila čelo a zapátrala v paměti. „Zeptal se, kdo jsem,“ odpověděla po chvilce. „Jakým jazykem?“

„Naším.“

„Má přízvuk?“ vyzvídala Cassandra.

„Nemá.“

„Pokračuj.“

Amber měla pocit, jako by skládala zkoušku. Netušila však z čeho, neznala odpovědi na otázky, a navíc se bála odpovídat pravdivě.

„Chtěl vědět, jestli je vězeň,“ přiznala Amber.

„Vskutku? To je divná otázka, pokud je přítel.“

„Ale vůbec ne,“ namítla Amber. „Erik ho za ruce a nohy přivázal k posteli.“

„Mmmmm,“ udělala pouze Cassandra.

Amber mlčela.

„Moc toho o něm nenamluvíš,“ poznamenala Cassandra.

„Řídím se tvým učením, Poučená,“ odvětila Amber upjatě.

„Proč se chováš tak cize?“

„Tak proč mě vyslýcháš jako zvěda, polapeného za hradbami tvrze?“

Cassandra si povzdechla a natáhla k dívce ruku.

„Pojď,“ vybídla ji. „Projdeme se spolu v hodině, jež ještě není nocí, ale už ani dnem.“

Amber užasle vytřeštila oči. Cassandra se jen zřídka pokusila dotknout kohokoli, obzvláště Amber, pro niž dotek býval často bolestivý a vždycky nepříjemný.

Výjimku představuje pouze ten cizinec. Jeho dotek jí působil ryzí slast.

„Cassandro?“ zašeptala Amber. „Proč?“

„Vypadáš uštvaně, dcerko. Dotkni se mě a poznáš, že já nepatřím mezi tvé pronásledovatele.“

Amber váhavě otřela prsty o ruku starší ženy. Jako vždy k ní z Cassandry proudila zářivá moudrost a hluboká láska.

„Přeji si pro tebe samou radost, Amber.“

Hluboká pravda Cassandřiných slov se proplétala dotekem jako jasně rudá stužka.

Amber se ústa zvlnila do hořkosladkého úsměvu. Ruka jí klesla zpátky k boku. Pochybovala, že Cassandra tuší, jakou radost Amber skýtá dotýkání se Duncanova těla.

A i kdyby to Cassandra věděla, Amber by se moc divila, kdyby tohle své žačce přála.

Když se vědma obrátila a pomalu zamířila k měsíčnímu svitu rozlitému na louce přímo za chatrčí, Amber se k ní poslušně připojila.

„Vyprávěj mi o cizinci, jehož ses rozhodla pojmenovat Duncan,“ vyzvala Cassandra dívku.

Pronesla ta slova mírně, jako se pokojně snášel okolní soumrak, ale rozkaz v nich skrytý měl do mírnosti daleko.

„Bez ohledu na to, kým a čím byl před příchodem do Kamenného kruhu,“ pravila Amber, „nic z toho si nepamatuje.“

„A ty?“

„Na jeho těle jsem viděla stopy z bitev.“

„Temný válečník..“

„Ano,“ přisvědčila Amber šeptem. „Duncan.“

„Je to tedy surovec a násilník?“

„Není.“

„Kde bereš tu jistotu? Svázaný muž může dělat pramálo kromě toho, že se snaží zbavit se svých pout silou či lstí.“

„Přeřízla jsem mu ta pouta.“

Cassandra hlasitě sykla a honem se pokřižovala.

„Proč?“ vyzvídala napjatě.

„Věděla jsem, že mi nechce ublížit.“

„Jak jsi to mohla vědět?“ naléhala Cassandra, ale současně se odpovědi na svou otázku bála.

„Obvyklým způsobem. Dotkla jsem se ho.“

Cassandra zůstala stát s rukama sepjatýma a kývala se jako vrba v pomalém vánku.

„Když se u tebe objevil,“ otázala se hlasem napjatým jako struna, „byla noc?“

„Byla,“ potvrdila Amber.

Ve stínech temnoty pro tebe přijde.

„Zbláznila ses?“ vybuchla Cassandra zhrožené. „Cožpak jsi zapomněla? Buď tedy jako sluneční zář skrytá v jantaru, nedotčená mužem, nedotýkající se muže. Zakázaná.“

„Erik mě požádal, abych se cizince dotkla.“

„Měla jsi odmítnout.“

„Však jsem také zpočátku odmítla. Ovšem Erik připomněl, že nikdo nedoroste do dospělého věku, aniž by nenosil jméno. Z toho důvodu proroctví nemělo…“

„Neuč sokola létat!“ přerušila ji Cassandra hněvivě. „Znal muž po probuzení svoje jméno?“

„Neznal, ale každou chvíli se to může změnit.“

„U nejsladšího úsměvu Matky boží, jakého lehkomyslného hlupáka jsem to vychovala!“

Amber se chtěla hájit, ale nic ji nenapadlo. Když nebyla v Duncanově blízkosti, sama se děsila svého nezodpovědného jednání.

Když však byla s ním, nic jí nemohlo připadat víc samozřejmé.

Obě ženy se beze slova obrátily zpět k chatrči. A stejně beze slova se naráz zastavily.

Jen pár kroků od nich stál Erik.

„Jsi hrdý na svoje dílo?“ usekla Cassandra kysele.

„I já tobě přeju krásný večer,“ pronesl Erik mile. „Copak jsem provedl, že si zasloužím šlehnutí tou ostřejší stranou tvého jazyka, ó Poučená?“

„Amber se dotkla bezejmenného muže, jenž k ní přišel ve stínech temnoty. Či spíše nepřišel, ale donesl ho mladý šlechtic, který nemá o nic víc rozumu než hradní brána!“

„A co by sis představovala, že jsem s ním měl udělat?“ potřásl hlavou Erik. „Vyvrhnout ho a nasolit jako skoleného jelena?“

„Mohl jsi počkat, až bych.“

„Ty ale nevládneš na Tvrzi Kamenného kruhu, paní!“ přerušil ji Erik mrazivě. „Já ano.“

„Ne tak úplně,“ upozornila ho Cassandra s náznakem úsměvu.

Erik se prudce nadechl. „Vážím si tvé moudrosti, Cassandro, ale už mi nemůžeš rozkazovat jako pážeti.“

„Pravda. Ale takový už je běh života.“

„Aspoň v něčem se shodneme.“ Erik se však při té poznámce usmíval. „A jelikož nelze odčinit, co jsem už udělal, co navrhuješ dál?“

„Snažit se nasměrovat události tak, aby vedly spíš k životu než ke smrti,“ odvětila Cassandra suše.

Erik pokrčil rameny. „Po životě vždycky následuje smrt. Je to součást života. Žití a umírání patří k sobě.“

„A k mým proroctvím zase patří přesnost.“

„V každém případě tady nebyly podmínky tvého proroctví splněny!“ poukázal Erik.

„Přišel k ní za…“

„Já vím, ano, vím,“ přerušil ji Erik podrážděně. „Ale její srdce a duše a tělo mu nepatří!“

„Za její duši či tělo neručím,“ odsekla Cassandra, „ale srdcem je už jeho.“

Erik střelil po dívce užaslým pohledem. „Je to pravda?“

„Tři podmínky proroctví chápu líp než kdokoli jiný,“ ozvala se Amber. „A všechny tři splněny nebyly.“

„Možná jsem ho měl přece jenom nasolit,“ zabručel Erik.

„Tak to bys mohl současně nasolit i sám sebe,“ upozornila ho Amber s klidem, který necítila. „Jak to?“

„Musíš být na severu, abys bránil Zimní štít proti norským nájezdníkům. Ale pokud nezůstaneš tady, tví bratranci tě připraví o panství Kamenného kruhu!“

Erik se podíval na Cassandru.

„Člověk nemusí být jasnovidný, aby ti pověděl o ctižádosti tvých příbuzných,“ poznamenala Cassandra suše. „Byli si tak jistí, že lady Emma zemře dřív, než stačí lordu Robertovi počít dědice, že už začali bojovat dokonce sami mezi sebou, kdo se stane vládcem na Kamenném kruhu, Mořském sídle, Zimním štítu a ostatních panstvích lorda Roberta.“

Opět beze slova se Erik obrátil k Amber.

„Duncan uvažuje jako mocný válečník,“ řekla mu Amber. „Mohl by ti být velice užitečný.“

Kradmo po Erikovi mžikla, protože netušila, zda skutečně naslouchá, či jí chce jen udělat radost. Nemohla to poznat, leda by se ho dotkla. V měsíčním svitu měl oči neproniknutelné a zastřené jako číhající vlk.

„Pokračuj,“ vybídl ji Erik.

„Dopřej mu čas na zotavení. Pokud se mu nevrátí paměť, odpřisáhne ti vazalskou věrnost.“

„Ty se tedy domníváš, že jde o saského či skotského rytíře, který hledá mocného pána?“

„Nebyl by to první rytíř, který by k tobě takhle přišel.“

„Pravda pravdoucí,“ zamumlal Erik. Cassandra začala cosi namítat, ale Erik ji nenechal domluvit.

„Dávám ti tedy čtrnáct dní a sám budu zatím pátrat po cizincově minulosti!“ oznámil Erik. „Ale jen za podmínky, že mi odpovíš na jednu otázku.“

Amber se zatajeným dechem vyčkávala.

„Proč ti tolik záleží na tom, co se stane s mužem, kterému jsi dala jméno Duncan?“ zeptal se Erik.

Klid jeho hlasu neladil s naléhavostí jeho pohledu.

„Když jsem se dotkla Duncana…“ Amber nedopověděla.

Erik čekal.

Amber pod dlouhými převislými rukávy zaťala pěsti a snažila se přijít na způsob, jak Erikovi vysvětlit, že má podezření, že v jeho moci se ocitl jeden z nejlepších válečníků, jaký se kdy zrodil z ženy.

„Duncan sice nemá žádné určité vzpomínky,“ pokračovala Amber zvolna, „ale přesto bych ráda přísahala na svou duši, že je jedním z největších válečníků, jaký kdy uchopil meč. A to včetně tebe, Eriku, i když tě lidé nazývají Neporazitelným skoro stejně často, jako ti přezdívají Čaroděj.“

Cassandra s Erikem si vyměnili dlouhý pohled.

„S Duncanem po boku bys udržel panství lorda Roberta proti Norům, Normanům a bratrancům společně,“ prohlásila Amber důrazně.

„Snad,“ přikývl váhavě Erik. „Obávám se však, že tvůj mocný temný válečník patří buď Dominiku le Sabre, nebo Skotskému kladivu.“

„To nelze vyloučit. Ale pokud se Duncanovi nevrátí paměť,“Amber se odhodlaně nadechla, „pak by byl tvůj.“

Rozhostilo se ticho, zatímco Cassandra s Erikem rozjímali nad Ambeřiným návrhem.

„To je mi nějak udatný tvoreček,“ zazubil se nakonec Erik. „Byla by z tebe skvělá sokolička!“

Bouřlivě se rozesmál.

Cassandra se k němu nepřipojila. „A kde bereš jistotu, že se Duncanovi paměť nevrátí?“

„Nikde,“ připustila Amber.

„Ale co když k tomu dojde?“ naléhala starší žena.

„Bude buď přítel, nebo nepřítel. V příteli by Erik našel neocenitelného rytíře. Tenhle risk stojí za to, ne?“

„Ale co když se z něho nakonec vyklube nepřítel?“ dorážel Erik.

„Přinejmenším si neobtížíš duši zbabělou vraždou muže, sraženého do bezvědomí zásahem blesku.“ Erik se obrátil ke Cassandře. „Paní?“

„Mně se to nelíbí.“

„Proč?“

„Proroctví!“ připomněla stručně. „Co bys mi tedy radila ty?“

„Vyvez cizince za hranice Sporné země a nech ho tam nahého, ať se postará sám o sebe.“

„Ne!“ vyhrkla Amber, dřív než se stačila ovládnout. „Proč ne?“ vyzvídala Cassandra. „Je můj.“

Vášnivost v Ambeřině tichém hlase její dva společníky doslova šokovala. Erik nenápadně mžikl po Cassandře. Prohlížela si Amber, jako by ji ještě v životě neviděla.

„Pověz mi,“ požádala Cassandra ostražitě, „když ses ho dotkla, jaké to pro tebe bylo?“

„Východ slunce,“ přiznala se šeptem Amber. „Cože?“

„Byl to východ slunce po zimní noci dlouhé jako sama věčnost.“

Cassandra zavřela oči a pokřižovala se. „Poradím se s runami na svých kamenech,“ povzdechla si.

Amber si úlevou dlouze vydechla a vyčkávavě se ohlédla po Erikovi.

„Počkám čtrnáct dní, ne víc,“ zopakoval Erik. „A pokud se během té doby prokáže, že tvůj Duncan je nepřítel…“

„Ano?“ šeptla.

Erik jen pokrčil rameny. „Naložím s ním stejně, jako bych to udělal s každým jiným psancem, jehož bych nachytal, jak se mi zákeřně plíží po panství. Pověsím ho na stejném místě, kde jsem ho našel.“

4

Duncan se prudce obrátil po tichém, ale nečekaném zvuku. Tím pohybem napjal novou dlouhou halenu ze světlého plátna, kterou měl na těle, ačkoli o tom předtím nevěděl. Při obracení podvědomě hrábl pravou rukou po meči, po němž však nebylo ani stopy.

Když se dveře do chalupy otevřely a vešla pouze Amber, napjaté svaly se mu opět uvolnily.

„Nenaděláš víc hluku než motýlek,“ poznamenal. „Dneska je pro motýlky špatný den. Venku leje, jako by vědro převrátil.“

Amber z pláště s kapuci setřásla krůpěje, vyklouzla z něho a pověsila ho na kolík ve zdi, aby uschnul. Ohlédla se po Duncanovi zrovna ve chvíli, kdy si navlékal vnější oděv – kabátec z přepychové zelené vlny, na lemech vyšívaný zlatými a rudými a modrými nitkami. „Vypadáš jako šlechtic,“ pronesla Amber obdivné. „Šlechtic by měl meč.“

Usmála se i navzdory strachu, jenž se stal jejím trvalým společníkem od chvíle, kdy před čtyřmi dny hovořila s Erikem. Každý den odhaloval Duncan svou válečnickou povahu mnoha způsoby, nejzřetelněji však v okamžiku překvapení.

A každý den představoval další kapku do kaluže neklidu a strachu, jenž v Amber nepřestával narůstat. Nedokázala se smířit s pomyšlením, co by Erik Duncanovi provedl, kdyby se ukázalo, že není smělý rytíř hledající službu u mocného šlechtice, nýbrž Skotské kladivo.

Pokud se prokáže, že je nepřítel… Pověsím ho na stejném místě, na jakém jsem ho našel.

„Je tohle oblečení pohodlnější než to předchozí?“ otázala se Amber nervózně.

Duncan si protáhl paže a narovnal ramena, jak zkoušel šířku kabátce. Byl mu těsný, ale přece jen mu padl lépe než ta první halena, kterou mu Amber donesla. U té málem neprotáhl hlavu otvorem u krku, natožpak aby do ní vměstnal šířku svého hrudníku a ramen.

„Mnohem pohodlnější,“ přisvědčil proto, „ačkoli mám obavy, že při boji stejně praskne.“

„Jsi mezi přáteli!“ vyhrkla Amber chvatně. „Tady není třeba bojovat.“

Duncan chvíli mlčel. Pak se zamračil, jako by pátral po vzpomínce, jež se už dávno vypařila.

„Doufám, že máš pravdu, děvče. Jen se nemůžu zbavit takového pocitu…“

Amber se srdcem až v hrdle vyčkávala, co bude následovat.

S tlumeným zaklením vzdal Duncan marnou honbu za stíny vzpomínek, jež se mu vysmívaly a dráždily ho a unikaly, když si užuž myslel, že je má na dosah.

„Něco tu není v pořádku,“ prohlásil důrazně. „Jsem vykořeněný. Vím to se stejnou jistotou, jako vím, že musím dýchat.“

„Vždyť ses probudil teprve před pár dny. Uzdravení chce čas.“

„Čas! Čas! U božích zubů, já ale nemám čas tady postávat jako páže, jež čeká, až se jeho pán prospí z nočního hýření! Musím…“

Duncan se odmlčel tak prudce, jako by mu slova uťal od úst meč. Nevěděl, co vlastně musí.

Žralo ho to víc, než kdyby mu šelma hryzala útroby.

Pěstí se vztekle udeřil do dlaně druhé ruky a odvrátil se od Amber. Nepronesl dál už nic, ale napětí z něho sálalo jako žár z ohniště.

Když se Amber přiblížila a zůstala stát po jeho boku, ucítil z ní svěží vůni borovic. „Buď v klidu, Duncane.“

Teplá něžná ruka ho pohladila po pěsti. Překvapeně uškubl. Dávala si velký pozor, aby se ho od chvíle, kdy jí ukradl ten jediný lačný polibek, ani nedotkla. A stejně pečlivě se dalším dotekům vyhýbal i on.

Duncan si namlouval, že je opatrný z toho důvodu, že neví, čím mu Amber byla v minulosti, případně čím mu bude v budoucnosti. Co když byli milenci, které rozdělil osud a zaslíbil každého z nich jinému?

Přesto v okamžiku, kdy pocítil sladkost Ambeřina kratičkého polaskání, přiznal si Duncan skutečný důvod, proč se jí už znovu nedotkl. Vzbouzela v něm takový příval vášně a touhy, jako předtím nedokázala ještě žádná žena.

A vášni Duncan rozuměl, vždyť byl zdravý muž v přítomnosti dívky, jejíž pouhá vůně ho během zlomku vteřiny uměla vybičovat k bolestné erekci.

Právě úžas, doprovázející každou příležitost, kdy Duncan prožíval přehlubokou vášeň vůči Amber, ho přesvědčil, že podobnou vášeň ještě nikdy nezažil. Stejně tak mu skutečnost, že ustavičně sahal po meči, který neměl, prozradila, že v té zapomenuté minulosti bez něho zřejmě neudělal krok.

„Duncane,“ zašeptala Amber.

„Duncane,“ opakoval jízlivě. „Temný válečníku! Ale u boku nemám žádný meč, žádný kov mě svou tíhou neujišťuje, že je pohotově pro případ nebezpečí.“.

„Pochop, že Erik…“

„Nu ano!“ skočil jí do řeči Duncan. „Ten všemocný Erik, který si hraje na tvého ochránce! Ten pán nad zdejším krajem, jenž rozhodl, že čtrnáct dní musím chodit neozbrojený, ale i přesto jeho rytíř postává v doslechu od tvé chalupy!“

„Lenoch Egbert?“ podivila se Amber. „On je pořád ještě tady?“

„Chrápe v dřevníku. Slepice jsou celé pryč z toho, s kým se musí dělit o hnízdo.“

„Obrať se ke mně!“ poručila Amber. „Podívám se, jak ti ty šaty padnou.“ Duncan zdráhavě poslechl.

Amber tu a tam potáhla za lem, urovnala záhyb látky a podala Duncanovi nádherný, indigově modrý plášť, který mu deštěm donesla z Tvrze Kamenného kruhu.

„Je tvůj,“ pravila prostě.

Duncan se zahleděl do zlatavých očí, jež ho pozorovaly s tak neskrývanou dychtivostí, s touhou mu ulevit.

„K člověku bez jména, bez minulosti a bez budoucnosti se chováš velmi laskavě,“ poznamenal zamyšleně.

„Tohle už jsme spolu probrali mnohokrát, ale bez výsledku. Ledaže… Rozpomněl ses na něco?“

„Ne tak, jak si myslíš. Žádná jména. Žádné tváře. Žádné činy. Žádné přísahy. Ale přesto cítím… Cítím, že na mě čeká něco velkolepého a nebezpečného, že to mám na dosah, že to přede mnou prchá, že mi to uniká jen o vlásek.“

Amber opět položila útlou ruku na Duncanovu pěst. Vytušila, že z minulosti se mu nevynořily žádné vzpomínky, že se stíny nezahustily do zdání paměti, že se sice rozvířily, ale hned nato se zase škádlivě rozplynuly. Všechno bylo stejné jako předtím.

Zvláště ten smyslný hlad po ní, jenž prosákl Duncanem stejně hluboko jako ty stíny jeho ztracené paměti.

Vědomí Duncanovy touhy rozlévalo Ambeřiným tělem podivné vlny žáru. Jako by jí v útrobách doutnal neviditelný oheň a čekal jen na zavanutí vichru Duncanovy touhy.

Amber si v duchu přikazovala, že musí tu ruku odtáhnout, že se musí dostat od Duncana co nejdál, ale ruka zůstávala na místě a nepřestávala se ho dotýkat. Ten dotek byl pro ni jako líbezná hebká droga. Ta radost, kterou jí působil, by ji správně měla děsit, ale vábila ji o to víc, oč byla zakázanější.

„Život sám je také velkolepý i nebezpečný,“ řekla mu Amber tichounce.

„Vážně? Nevzpomínám si.“

Duncanovy emoce, které jen s nejvyšším úsilím držel na uzdě, rozdíraly Amber sžíravými šlehy zoufalství, hněvu a netrpělivosti.

Sebrala v sobě všechnu sílu své vůle, až se celá rozbolela, jen aby si nepropletla prsty s těmi jeho, aby se mu jimi nazabořila do vlasů a nedržela ho, dokud by slast z jeho laskání nepřevládla nad všemi ostatními pocity. Přesto si nedokázala poručit natolik, aby se ho nedotýkala aspoň trošku.

Aspoň zlehýnka.

Ukazováčkem objížděla zaťatý obrys jeho pěsti.

„Tak ono je to tady pro tebe vážně tak zlé?“ otázala se Amber nešťastně.

Duncan se zadíval na skloněnou hlavu dívky, jež neudělala nic, čím by si zasloužila jeho hněv, naopak mnoho pro to, aby měla nárok na jeho vděčnost. Pozvolna rozvinul pěst. Stejně pomaloučku uchopil Ambeřinu pravou ruku do té své. Při jeho doteku sebou lehce trhla.

„Neměj strach, zlatá vílo. Neublížím ti.“

„Já vím.“

Amber to pronesla se stejnou upřímností, jaká jí hleděla z očí. Duncanovi udělala její důvěra příliš velkou radost, než aby se vyptával, kde tu svou jistotu bere. Pozvedl si její ruku ke rtům.

Amber prudce vydechla a Duncanovi se tak šíleně zrychlil tep, až se mu zatmělo před očima. Původně jí chtěl pouze vtisknout polibek na hřbet ruky, ale její reakce představovala zcela neodolatelnou vábničku. Obrátil její ruku dlaní nahoru a rty jí vyhledal tepající žilku na zápěstí a několikrát přes ni přejel ústy.

Když rozevřel rty a špičkou jazyka objel křehkou modrou stezičku žíly, bylo na jejím tepu znát, jak se v ní rozbouřila krev. Duncana proklála touha jako blesk z neviditelné bouře.

Přesto jeho laskání neubylo na něze. Příliš dobře si pamatoval Ambeřin útěk, když se pokusil o smělejší milostnou hru.

„Duncane,“ zašeptala Amber. „Já.“

Hlas jí odumřel, protože ji rozechvělo smyslné mrazení po celém těle. Všechny Duncanovy doteky jí byly neskonale příjemné. Během toho něžného laskání si připadala jako zahalená do líbezného stravujícího ohně.

Duncan pozvedl hlavu a zadíval se do omámených zlatavých očí děvčete, jež pro něho bylo stejnou záhadou jako jeho vlastní minulost.

„Přišla jsi na mé volání jako sokolice na hvizd sokolníka,“ zašeptal hrdelně. „Hoříš pro mě, já hořím pro tebe. Byli jsme snad milenci v těch minulých dobách, na něž si nevzpomínám?“

Amber s tichým výkřikem vyškubla Duncanovu ruku a obrátila se k němu zády.

„Nikdy jsem nebyla tvojí milenkou,“ pronesla napjatě.

„Připadá mi to k nevíře.“

„Ale přesto je to pravda.“

„U božích zubů!“ zasyčel Duncan. „Nevěřím, já tomu nevěřím! Na to mezi námi existuje příliš silné pouto. Musíš o mé minulosti vědět něco, o čem mi nechceš povědět.“

Amber zavrtěla hlavou.

„Nevěřím ti,“ opakoval Duncan tvrdošíjně.

Obrátila se k Duncanovi tak rychle, až se jí sukně rozevlála kolem kotníků.

„Jak chceš!“ vybuchla pohněvaně. „Než jsi přijel do Sporné země, byl jsi princ.“

Duncana to tak šokovalo, že ztratil řeč.

„Byl jsi svobodný šlechtic,“ pokračovala Amber.

„Co se tady…“

„Byl jsi zrádce!“ dodala Amber nemilosrdně. Ohromený Duncan na ni jen němě třeštil oči. „Byl jsi hrdina,“ vykládala. „Byl jsi rytíř. Byl jsi statkář. Byl jsi kněz. Byl jsi lord. Byl jsi…“

„Dost!“ zavrčel Duncan zběsile. „Nu?“ vystrčila bradu. „Nu co?“

„Jedna z těch věcí je pravda.“

„Vážně?“

Amber pokrčila rameny. „Co jiného jsi mohl být?“

„Nevolník nebo námořník!“ doplnil jedovatě. „To ne. Nemáš mozoly. Dokonce nejsi ani dost tupý, ačkoli poslední dobou o tom začínám pochybovat.“ Duncan se rezavě rozesmál.

Amber se proti své vůli usmála. „Chápeš? Ať už ti namluvím cokoli, není to totéž jako vědět. To musíš ty sám. Nikdo to za tebe neudělá.“

Duncana naráz přešel smích. Několik minut mlčky přemýšlel.

Amber zatím bojovala s pokušením dotknout se ho a zjistit, co se mu honí hlavou. A bojovala se svou vlastní lačnou touhou.

A prohrála.

Konečky prstů Duncanovi zlehýnka přejela po hladce vyholené tváři. Hněv. Zmatek.

Rozpaky tak hluboké, že se vymykaly popisu, že se daly vycítit jen jako hřmění vzdálené bouře rozechvívající vzduch.

„Ach Duncane,“ zašeptala Amber utrápeně. „Můj temný válečníku!“

Upíral na ni přimhouřené jiskřící oči, oči zvířete lapeného do pasti.

„Budešli bojovat sám proti sobě, ublížíš si ještě víc,“ přesvědčovala ho. „Zkus si navyknout na způsob života, který vedeš nyní.“

„Což můžu?“ vybuchl Duncan chraptivě. „A co s životem, který jsem nechal za sebou? Co když někde čeká můj pán na to, až splním svou slavnostní přísahu? Co když mám manželku? Dědice? Půdu?“

Při Duncanově zmínce o pánovi a půdě Amber vycítila temné vření v jeho paměti. Při zmínce o manželce či dědicích se nic podobného neobjevilo.

Zahltila ji tak pronikavá, téměř bolestná úleva, až se jí kolena podlomila. Představa, že Duncana navěky poutá posvátná přísaha k jiné ženě, ji mučila jako nůž otáčející se v krvácejícím srdci. Sama si neuvědomila, jak hrozný měla z toho strach, dokud ho nemohla zaplašit nehmatatelnou jistotou, jež spočívala pod hladinou Duncanovy nepostižitelné paměti.

Modlím se k Bohu, aby se mu paměť nevrátila. Čím více se rozpomíná, tím větší mám strach.

Nepřítel, ne přítel.

Spřízněná duše.

Ve stínech temnoty přišel Duncan za mnou. Ve stínech temnoty musí i zůstat. Jinak zemře.

A tahle myšlenka byla ještě bolestnější než představa, že Duncan bude žít zaslíbený a spojený s jinou ženou.

Sokolice rychle a zlehka mávala křídly, aby se vrhla po návnadě, s níž mocnými rozmachy paží točil Duncan.

„Výborně!“ zatleskala radostným vzrušením Amber. „Zřejmě jsi návnadu házel často, umíš to dokonale.“

Návnada se zazmítala a pak vysoko ve vzduchu začala pevně a vytrvale opisovat kruh.

Vmžiku však Amber svých slov zalitovala. Během minulých pěti dní se odmítala jakkoli bavit o Duncanově minulosti. A jemu se nevrátil ani stínek paměti, třebaže od jeho probuzení uběhlo už plných devět dní.

Duncan po ní sice krátce střihl pohledem, ale pak se opět soustředil jen na ladné kroužení návnadou, kterou lákal okřídleného dravce dolů z podmračené oblohy. Malý sokol bez varování strnul na místě a s vražednou rychlostí zaťal drápy do návnady, načež slétl k zemi, aby se nakrmil. Kolem své „kořisti“ roztáhl ochranitelsky křídla a výstražně se rozhlížel.

Amber dravce rychle odlákala kouskem masa a pronikavým zahvízdáním. Sokolice sice vyrazila několik ostrých nesouhlasných skřeků, ale podrobila se a přilétla se usadit Amber na zápěstí. „Vedl sis skvěle.“

„A bylo to tak skvělé, abych si zasloužil skutečný lov?“ vyhrkl Duncan.

Usmála se. „Podle všeho jsi stejně dychtivý jako ta sokolička.“

„Svatá pravda. Nejsem totiž zvyklý trčet zavřený v chatrči jen ve společnosti věčně ostražité dívky a svých vlastních myšlenek – či naopak v jejich nepřítomnosti,“ dodal Duncan jízlivě.

Amber zamrkala, jako by dostala ránu.

Duncan na doporučený klid příliš nedbal, odpočinek, hodně posilujícího jídla a zase odpočinek, to nebyl program podle jeho představ. Dokud se snášel ledový liják, udržet Duncana pod střechou nedalo moc práce, i když přecházel místností sem tam jako vlk v kleci.

Ale dnes, když se z oblohy lilo slunce tak mocným proudem, až se od země zvedaly kotouče stříbřité mlhy, zabránit Duncanovi v útěku ven bylo vyloučeno.

„Bála jsem se,“ přiznala.

„A čeho? Nejsem přece kus ledu, abych roztál na slunci.“

„Bojím se nepřátel.“

„Koho?“ podivil se.

„Sporná země je… prostě sporná. Rytíři bezzemci, ctižádostiví levobočci, druzí a třetí synové šlechtických rodů, psanci. Ti všichni se potulují tady kolem a pasou po kořisti.“

„Ale přesto jsi úplně sama šla do Tvrze Kamenného kruhu, abys mi donesla oblečení?“

Amber pokrčila rameny. „O sebe nemám strach. Mě se žádný muž ani nedotkne.“

Duncan se zatvářil nedůvěřivě.

„Je to pravda,“ přesvědčovala ho. „Po celé Sporné zemi je moc dobře známo, že muže, který by se mě dotkl, Erik bez milosti pověsí.“

„Ale já se tě dotkl.“

„Navíc jsi nesnesitelně brblal, že musíš chodit zabalený v přikrývce jako saracénský pohan…,“ dodala Amber, aby změnila téma.

Duncan sykl několik kleteb cizím jazykem, který se naučil ve Svaté zemi.

„Co to znamená?“ zeptala se Amber zvědavě.

„Radši to nechtěj vědět.“

„Ach,“ povzdechla si. „Každopádně bych před tvým odchodem chtěla mít jistotu, že ses uzdravil ze všech důsledků té bouře.“

„Ze všech?“ odsekl Duncan.

„Skoro ze všech,“ nedala se Amber. „Kdybych čekala, až se ti srovná i ta špatná nálada, zřejmě bych dřív skončila v hrobě.“

Duncan ji probodl rozjiskřeným pohledem svých oříškově hnědých očí, byl však natolik spravedlivý, aby aspoň v duchu uznal, že dívka má pravdu. Od samého rána měl prabídnou náladu, protože se probudil ze snů vřících stíny a smyslným žárem.

„Promiň,“ povzdechl si, „jako by nestačilo, že jsem zapomněl na celou svoji minulost. Jenže fakt, že ta minulost stojí v cestě i mé přítomnosti a budoucnosti, je bohužel tak hořký lék, že ho nelze polknout bez ušklíbání.“

„Budešli sám chtít, pak tě budoucnost čeká!“ ujistila ho Amber.

„Jako svobodného rytíře?“

Přikývla.

„To je od tebe ušlechtilé.“

„Ne ode mě. Od Erika. On je přece pánem Tvrze Kamenného kruhu.“

Duncan se zamračil. S mladým lordem se ještě osobně nesetkal, ale pochyboval, že spolu budou dobře vycházet. Amber měla Erika zřejmě příliš ráda, než aby to Duncan dokázal překousnout.

Jako vždy ta hloubka majetnického pocitu vůči Amber dělala Duncanovi těžkou hlavu. Neexistovalo však nic, čím by to mohl změnit. V tomhle směru byl bezmocný stejně jako v touze poznat, proč ty pocity vůbec chová.

Museli jsme být milenci. Či jsme si to aspoň přáli.

Duncan si dával na čas, promýšlel svou odpověď, jako člověk váží v dlani zlato, než je předá kupci. Přemýšlel ostražitě. Vyhýbal se přitom soucitu.

Nestalo se nic. Vůbec nic.

Necítil se ani v právu, ani v neprávu, jak se stávalo v případech, kdy mu docházelo, že po boku mu nevisí meč. Byl si pouze jistý tím, že ještě nikdy k té dívce necítil nic tak silného jako v této chvíli.

„Duncane?“ oslovila ho Amber tiše.

Zamžikal a vytrhl se z hloubi myšlenek.

„Nemyslím, že bych byl šťastný jako rytíř,“ poznamenal zvolna.

„Tak čím chceš být?“

„Tím, čím jsem býval.“

„Temný válečníku,“ zašeptala Amber. „Od minulosti se musíš navždy odpoutat.“

„To by bylo totéž jako smrt.“

Amber se nešťastně odvrátila a nasadila sokolici koženou kápi. Pták si ji nechal nasadit pokojně, uspokojený prolétnutím a chutí čerstvé krve.

„Dokonce i ten nejdivočejší sokol si nechá kápi nasadit bez povyku,“ prohodila.

„Protože ví, že ji nemá natrvalo,“ poukázal Duncan. Amber se odvrátila a zamířila k přístavku, táhnoucímu se podél jedné stěny domku. Rytíř Egbert, spíš ještě chlapec než muž, se pomalu zvedl z trávy, protáhl se v zádech a otevřel jí dveře, aby mohla vstoupit. Jakmile sokolička seděla bezpečně na bidle, Amber za sebou zavřela a mávnutím vybídla rudovlasého Egberta, ať se klidně vrátí ke sčítání obláčků na obloze.

Sotva se s Duncanem dostali mimo dohled mladičkého rytíře, Amber se ke svému společníkovi obrátila a jemně mu přiklopila ruku dlaní.

„Když nemůžeš získat svou minulost,“ otázala se, „po čem dalším ještě toužíš?“ Odpověď přišla bez váhání. „Po tobě.“

Amber znehybněla jako zasažená bleskem. Svářila se v ní radost se strachem a zbavovala ji rovnováhy.

„Ale to nemůže být,“ pokračoval Duncan smířlivě. „Nemůžu se zaslíbit dívce, když netuším, zda jsem nesložil přísahu jiné.“

„Nevěřím, žes připoutaný k jiné ženě.“

„Ani já ne. Ale já sám se zrodil z cizoložného vztahu,“ prohodil bezmyšlenkovitě, „a nepřál bych si, aby po mně zůstal nemanželský syn, který by se musel prožebrávat světem, či nemanželská dcera, která by dělala milostnici nějakému šlechtici.“

„Duncane,“ zašeptala Amber. „Jak to víš?“

„Co?“

„Že ses narodil jako nemanželský syn. Že jeden z tvých rodičů spáchal cizoložství.“

Duncan otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku. Rázně zavrtěl hlavou, jako by si chtěl setřást mlhu z očí.

„Nevím!“ zasténal. „Já nevím!“

Ale věděl. I když jen na okamžik. Amber to vycítila stejně jasně, jako cítila žár jeho těla.

Stíny ztratily na zlomek vteřiny svou moc. Několik zářivých hvězd se zatřpytilo mlžnou nocí, jež halila Duncanovu minulost.

„Pročjen se nemůžu rozpomenout?“ vybuchl zuřivě. „Netrap se,“ konejšila ho Amber. „Nad stíny nezvítězíš. Mezi nimi lze jen proklouznout.“

Ještě dříve než to pocítil on sám, Amber cítila, jak z Duncana vyprchává to trýznivé napětí a nahrazuje ho vnitřní klid. Vytáhla ruku z jeho dlaně, věnovala mu hořkosladký úsměv a otevřela dveře chatrče. Než však stačila překročit práh, Duncan ji strhl zpátky.

Amber se k němu polekaně obrátila. Pevnou rukou ji překvapivě jemně uchopil za bradu. Na okamžik zavřela oči, aby vychutnala tu sladkost, jež do ní proudila z Duncanova doteku. Jeho starost o ni připomínala zář jarního slunce, hřála a nepálila.

Ale vášeň pod tou starostlivostí byla jako zběsilý vodopád živého ohně.

„Nechtěl jsem, abys mou vinou byla nešťastná,“ vysvětlil Duncan.

„Já vím,“ přisvědčila a otevřela oči.

Duncan stál tak blizoučko ní, že Amber v oříškové hnědi jeho očí rozeznala zelené a modré a zlaté a stříbrné střípky.

„Tak proč se ti na řasách třpytí slzy?“ vyptával se.

„Mám strach o tebe, o sebe, o nás.“

„Protože se nemůžu rozpomenout?“

„Ne. Protože by ses rozpomenout mohl.“ Duncan prudce vtáhl vzduch do plic. „Proč? Co je na tom špatného?“

„Co když jsi ženatý?“

„Nemyslím. Určitě bych cítil, že mi chybí něčí stálá přítomnost, stejně jako mi chybí můj meč.“

„A co když jsi povinen věrností normanskému pánu?“ vyhrkla Amber zoufale, ve snaze zdusit vášeň v Dunca –

nových očích.

„Což na tom záleží? Mezi Sasy a Normany zavládl

mír!“

„Ale všechno se může změnit.“

„A můžou se zřítit i nebesa.“

„A co když jsi nepřítel lorda Roberta? Nebo sira Erika?“

„Přivedl by ti Erik svého nepřítele?“ odpověděl jí Duncan otázkou.

Amber chtěla odpovědět, ale nepustil ji ke slovu.

„Co když jsem pouhý rytíř, který se vrací ze Svaté země a hledá pána, jemuž by sloužil?“

Duncanova slova projela Amber jako jemný meč, ozářila temnotu, i když jen na zlomek okamžiku.

Na rtech jí zahrál nejistý úsměv. „Bojoval jsi proti Saracénům?“

„Já… ano!“ Na pozadí hedvábné černi kníru se blýskl Duncanův úsměv, protože ho osvítil zlomek myšlenky. „Bojoval jsem proti nim v místě zvaném… U boží krve, už je to zase pryč!“

„Však se ti vzpomínka vrátí.“

„Ale bojoval jsem, to vím určitě!“ prohlásil. „Vím to stejně jistě, jako vím, že stojím o tohle.“

Duncan se shýbl, až se rty téměř dotýkal Ambeřiných úst. Ve chvíli, kdy se užuž chtěla odtáhnout, pevně ji uchopil za bradu a objal ji kolem pasu.

„Jen jediný polibek. To je všechno, co chci. Jeden polibek pro člověka, jehož jsi vyvedla z temnoty.“

Amber ztuhla, ale neměla dost sil vzpouzet se současně jeho i své vášni.

„Neměli bychom,“ vydechla. „Neměli,“ přisvědčil s úsměvem. „Je to nebezpečné.“

„Je to sladké až k nevíře.“

Amber se snažila vzdorovat, přít se, ale nedokázala to. Objetí temného válečníka bylo skutečně sladké k nevíře.

„Otevři pro mě rty,“ zašeptal jí Duncan do úst. Dovol mi ochutnat tvou sladkost stejně něžně, jako včela ochutnává fialku.“

„Duncane…“

„Ano. Právě tak.“

Tentokrát Amber ten dotek Duncanova žhavého jazyka v jejích ústech nevyděsil, daleko víc ji ohromilo jeho sebeovládání. Cítila, že vášeň v něm bouří jako divoké moře bušící do pobřeží jeho vůle.

Celé tělo měl napjaté, zuřivé. Chvěl se lačnou touhou. Přesto byl jeho polibek pouhým vánkem žáru, křehkým vtiskem jeho já, jež přišlo a zmizelo jako kmitnutí plamene.

Amber si to ani neuvědomila, ale vyrazila ze sebe tichounký něžný sten a otevřela ústa ještě siřeji ve snaze najít víc, než Duncan nabízel. Dlaněmi zhrublými bojem jí něžně klouzal po těle, tiskl ji k sobě stále úžeji a vábil ji stále blíž k ohni, jenž ho pálil v bedrech.

„Duncane!“ zašeptala Amber horce.

„Ano?“

„Chutnáš jako sluneční záře a bouře současně.“

„A ty chutnáš jako kořeněný med,“ šeptal Duncan. „Toužím slíznout každou tu vzácnou kapičku.“

„A já toužím, abys to udělal!“ přiznala se Amber.

Vydechl a přitom dlouze zasténal. Sklonil se k ní ústy něžnými jako motýlí křídla a hledal ještě hlubší spojení. Pažemi pánovitě tiskl to poddajné dívčí tělo ke svému žáru, aby cítila každičký kousek jeho mocné síly. Dlaněmi jí rozkolébal boky v rytmu prastarém jako touha a pro ni novém jako nepoznané svítání.

Po předlouhé době Duncan zvedl hlavu a dlouze, sykavě se nadechl.

„Moje tělo tě zná,“ procedil chraptivě mezi zuby. „Odpovídá ti jako žádnému jinému.“

Amber se rozechvěla a zápasila se dvěma proudy vášně – s jeho a svou, jež se v ní slévaly jako dva prameny do jedné řeky, z řeky se stávala potopa a ona sama stála na drolícím se břehu a hrozilo jí, že každou chvíli spadne do rozvířených vln.

„Kolikrát jsme leželi spolu ve tmě, těla spojená a zalitá potem touhy?“ otázal se jí Duncan horkým šeptem.

Amber začala odpovídat, ale dotek Duncanovy dlaně na ňadru jí z hlavy vymazal všechny myšlenky.

„Kolikrát jsem tě vysvlékal, kolikrát jsem tě líbal na ňadra, na bříško, na smetanovou hebkost tvých stehen?“ vyptával se.

Jedinou odpovědí mu bylo zajíknutí se touhou.

„Kolikrát jsem ti rozvíral stehna a vnořil se do vstřícného ohně tvé smyslnosti?“

„Duncane!“ zanaříkala Amber přerývaně. „To nesmíme!“

„Kdepak, děvče. Proč bychom si nezopakovali, co jsme jistě dělali už tolikrát?“

„My že jsme…“ Hlas ji zradil. „To nikdy!“

„Odjakživa!“ namítl Duncan.

„Ale…“

Duncan jemně polapil Ambeřin spodní ret do zubů a nenechal ji domluvit. Když jí prsty vklouzl výstřihem pod plášť a nahmatal bradavky, jež pod jeho dotekem tvrdly, podlomila se jí kolena.

„Touha je cesta, po níž jsme spolu mnohokrát putovali,“ pravil Duncan s úsměvem a sklonil se k hebkému ňadru. „To proto se nám těla vzájemně tak rychle oslovila.“

„Ne, tohle je…“

Ambeřin hlas se roztříštil jako sklo, protože na ňadru ucítila tlak Duncanových rtů. Když jí po pokožce zlehýnka přejel rty, měla pocit, že se už neudrží na nohou.

„Duncane,“ zajíkala se Amber přerývaně, „jsi oheň, jenž mě stravuje.“

„To ty žhavě stravuješ mě!“

„Musíme přestat s tím – dotýkáním.“

Duncan se zachmuřeně pousmál.

„Časem ano,“ slíbil. „Ale nejprve uhasím oheň v tvém těle. A ty zhasíš ten můj.“

Rozechvělá Amber si představila, jak leží nahá vedle nahého Duncana, jak žádná vrstva oblečení netlumí tu pronikavou slast vzájemného dotýkání, že je nedělí nic než matný žár jejich společného dechu, když odevzdává tělo temnému válečníkovi.

Budeš si činit nárok na muže bez jména, bez srdce a bez těla a bez duše.

„Ne!“ vykřikla náhle. „Je to příliš nebezpečné!“

Silné ruce se napjaly a přidržely Amber, třebaže se jim snažila vykroutit.

„Pusť mě!“ křičela zoufale.

„Nemůžu.“

„Musíš!“

Duncan se zkoumavě zahleděl do Ambeřiných zběsilých zlatavých očí. Spatřil v nich cosi tak nečekaného a ohromujícího, že ji pustil. Vmžiku mu odskočila z dosahu.

„Máš strach!“ vyhrkl, i když tomu zaboha nedokázal uvěřit.

„Mám velký strach.“

„Ale já bych ti neublížil, drahá Amber. To jistě víš. Věříš mi?“

Amber před Duncanovou vztaženou paží zvolna ucouvla.

S divokým zaklením se Duncan obrátil na patě a odrazoval pryč.

5

„Mladý Egbert mi vyřizoval, že chcete se mnou jet na Mořské sídlo podívat se, jak se moji lidé cvičí ve zbrani,“ pravil Erik.

„Pravda, chceme!“ odpověděli Amber i Duncan jednohlasně.

Všichni tři stáli v chatrči. O pár kroků dál, hned za dveřmi, čekal v jemném mžení zbrojnoš a držel koně osedlané pro Amber a Duncana. Jeden z hřebců zadupal a zaržál, navztekaný studenými pramínky vody, jež mu stékaly po nohách.

Erik střelil po Duncanovi kradmým pohledem, načež svou pozornost obrátil k Amber.

„Ještě nikdy předtím jsi neprojevila zájem vidět mé muže při výcviku,“ připomněl jí vlídně.

„Stejně jako Duncana mě čtyři stěny vlastní chalupy začínají unavovat,“ vysvětlovala Amber nervózně. „Podzimní deště dokážou být velmi únavné.“

Erik se obrátil k jejímu společníkovi. Duncan ho obdařil úsměvem, jemuž scházelo pobavení i útěcha.

„Čarodějnici a mě – promiň!“ vyhrkl Duncan jízlivě. „Chci říct, Poučenou a mě už nebaví hrát si věčně na schovávanou se stíny, hledat odpovědi na nezodpověditelné otázky a snášet společnost zbrojnoše Egberta.“

Zmíněný zbrojnoš si srdceryvně povzdechl. Měl už doslova plné zuby plížení se v patách čarodějnici, v jejíž náladě aby se čert vyznal, a válečníkovi, který svou náladu dával proklatě najevo – a to veskrze nesnesitelně.

„Tyhle důvody uznávám,“ přikývl Erik a obrátil se ke dveřím. „V tom případě jste zváni do Mořského sídla.“

Amber si přes hlavu přetáhla kápi teplého pláště a vykročila na trávu rozzářenou obrovskými krůpějemi vody. Časným ránem se vinul voňavý dým z ohňů živených dřevem a rašelinou a hledal si cestu mezi kapkami vláhy, příliš jemnými, aby se daly označit za déšť, příliš hustými, aby to byla pouhá mlha.

Egbert strhl ze sedla drobné, kaštanově hnědé klisničky ochrannou přikrývku. Zbrojnoš se ani nesnažil nabídnout Amber pomoc při nasedání na koňský hřbet, protože by se to neobešlo bez doteku, a Egbert dobře věděl, že žádný muž se nesmí Amber dotknout, pokud mu k tomu sama nedá výslovné svolení.

Duncan však nic podobného netušil. Střihl po nedorostlém zbrojnošovi užaslým pohledem, rázně pokročil kupředu a zvedl Amber do sedla dřív, než si ostatní muži stačili všimnout, k čemu se chystá.

Erik zpola tasil meč, ale hned si uvědomil, že Amber nevznesla nejmenší námitku. Přimhouřenýma očima sledoval Duncana a Amber a číhal na každičký projev, jenž by svědčil o jejich vzájemném vztahu.

Dokonce i během toho zlomku vteřiny, kdy Duncan spočinul rukama na Ambeřině těle, ukradl malé polaskání, ozkoušel pružnost jejího pasu a kyčlí, zlehka jí přejel dlaní po stehně. „Děkuji,“ řekla.

Mluvila bez dechu a tváře měla zardělé temným ruměncem. Touha, kterou vůči ní Duncan pociťoval, se každým dotekem, každým pohledem, každičkým dalším dnem stráveným v nucené důvěrnosti jediné místnosti prosté chatrče rozhořívala do stále zářivějšího plamene.

Jakmile Duncan překousl svůj hněv ze zjištění, že Amber má z něho jako z milence strach, pustil se do jejího promyšleného svádění se soustředěnou cílevědomostí, jež sama o sobě působila svůdně. A místo toho, aby Egbertova přítomnost dusila oheň té vzájemné touhy, jako by ještě zdůrazňovala důvěrnost té vynucené blízkosti. Ukradená pohlazení, úsměvy – hned zjevné a hned zas skrývané, silné prsty položené jakoby mimoděk na jemné prstíky nesoucí konvici od ohně, a tohle všechno zaměřené na jediný a výhradní cíl – rozdmýchat v dívčím těle tak mocnou vášeň, až se od ní bude chvět sám vzduch.

Amber ještě v životě nepoznala podobné pocity. Jako kdyby byla harfa, kterou jemně rozeznívají prsty zkušeného hudebníka. Každý z Duncanových doteků ji rozechvíval a vyvolával nečekané ozvěny v těch nejneočekávanějších místech jejího těla. Zběsilý úprk srdce se spojoval s podivným táním v útrobách. Ztrácela dech a cítila, jak jí kůže ožívá, jak jí reaguje už nejenom na přímé doteky, ale i na Duncanovu blízkost.

A občas jí stačil pouhý pohled na něho, aby se skrze ni rozlil sladký příval a roztavil jí kosti ve vláčný med. A teď zrovna byla taková chvíle. Duncan se vyhoupl na volného koně s plavností kočky skákající na plot. Přitom konejšivě popleskal koně po dlouhé šíji.

Amber si zhluboka a křečovitě vydechla a snažila se ztlumit píseň těla, jež se rozezpívala pro muže, kterého nesměla mít. Přesto se nedokázala zbavit vzpomínky na Duncanovy oči, jež ji lačně hltaly, na jeho rty, jež ji svými slovy rozpalovaly jako výheň.

„Kolikrát jsem tě vy svlékal, kolikrát jsem tě líbal na ňadra, na bříško, na smetanovou hebkost tvých stehen?“

„Jsi v pořádku?“ otázal se Erik. „Jsem,“ potvrdila Amber skomíravým hlasem. „Nezdá se.“

Erik se obrátil k Duncanovi a změřil si ho podezřívavým pohledem.

„Amber se nesmí nikdo dotknout bez mého povolení!“ oznámil Erik. „Je ti to jasné?“

„Proč?“ podivil se Duncan. „Je zakázaná.“

V Duncanově výraze se zračilo překvapení, ale vmžiku ho potlačil.

„Nerozumím!“ prohlásil důrazně. „Ani nemusíš!“ odsekl Erik. „Zkrátka se jí nedotýkej. Nepřeje si to.“

Duncan se pousmál. „Vskutku?“

„Vskutku.“

„V tom případě se v budoucnu zachovám přesně podle přání zmíněné dámy.“

Duncan s temně smyslným úsměvem obrátil koně a poslušně vyčkával, až se Erik rozjede tekutou ranní šedí v čele malé družiny k lesu.

Erik se ohlédl po Amber.

„Což jsi ho nevarovala, že se tě nesmí dotknout?“ naléhal nevěřícně. „Nebylo potřeba.“

„Proč?“

„Ani poté, co se Duncan probudil, mi jeho dotek nebyl nepříjemný.“

„Zvláštní.“

„Ano, velmi.“

„Ví to Cassandra?“ vyzvídal Erik. „Ví.“

„A co říkala?“

„Zatím se pořád ještě radí s runami.“ Erik si odfrkl. „V životě jsem ještě nezažil, aby se Cassandra tak dlouho dřela nad jedním proroctvím.“

„Ne.“

„U boží krve, není divu, že Duncan má cukání z té chatrče vypadnout,“ zabručel Erik.

Amber po něm střihla kosým pohledem zlatavých očí, ale nepronesla ani slovo.

„Jsi hovorná jako tykev,“ vrčel Erik.

Přikývla.

A ani teď nepromluvila.

Erik podrážděně zaklel, obrátil koně k cestě a zabořil mu ostruhy do slabin. Přes louku se k nim přiblížili dva rytíři se svými zbrojnoši a připojili se ke skupince. Bylo vidět, že pod plášti mají muži drátěné košile. Na hlavách jim seděly kovové přilbice a drželi dlouhé, kapkovitě protáhlé štíty, které Sašové převzali od svých normanských dobyvatelů. Oba rytíři seděli na válečných ořích.

Duncan si válečníky v plné zbroji pozorně prohlédl a otočil se k Erikovi.

„Navzdory oblečení, jež mi laskavě poslali z Tvrze Kamenného kruhu, si připadám stejně nahý, jako když jsi mě objevil,“ pravil suše.

„Takže ty myslíš, žes kdysi nosíval zbroj?“ otázal se Erik.

„Vím to.“

Duncanův hlas zněl sebejistě, beze stopy pochybností.

„Tak se ptám, zda ten muž, který mě našel, si nevzal mou zbroj jako odměnu za námahu s mým tělem,“ dodal Duncan.

„Nevzal.“

„Říkáš to s jistotou.“

„Jak jinak. Byl jsem to já, kdo tě našel.“ Duncan tázavě povytáhl pravé obočí. „Amber mi prozradila jen tolik, žes mě k ní přivezl,“ pravil.

Erik dal znamení, aby se rytíři a zbrojnoši seřadili do šiku, v jehož středu jela Amber. Po chvilce Erik opět vyrovnal svého koně s Duncanovým.

„Paměť se ti vrací?“ vyzvídal.

„V útržcích a zlomcích, víc ne.“

„Kupříkladu?“

Otázka sice vyzněla zdvořile, ale byl to rozkaz. Uvědomovali si to oba.

„Bojoval jsem se Saracény,“ svěřil se Duncan, „nevím však kdy a kde.“

Erik přikývl. Nepřekvapilo ho to.

„Bez zbraně a zbroje si připadám jako nahý,“ stěžoval si Duncan. „A taky jsem zručný v sokolničení.“

„A jsi skvělý jezdec,“ doplnil ho Erik.

Duncan se zatvářil zaskočeně, ale opět se zamyslel. „Zvláštní. Myslel jsem, že dobře jezdí každý.“

„Rytíři, zbrojnoši a válečníci ano,“ vysvětloval mu Erik. „Nevolníci, darebáci, obchodníci a jim podobní nikoli. Dobře jezdí i někteří kněží. Pro většinu to však neplatí, pokud nepocházejí z urozených rodů.“

„Moc bych se divil, kdybych byl kněz.“

„Proč bys nebyl? Proti Saracénům bojoval ve jménu církve a Krista nejeden vynikající válečník kněžského stavu.“

„Ale církev si přeje – ach, poslední dobou přímo přikazuje – celibát!“

Duncan si sám neuvědomil, že se přes rameno ohlédl na Amber, jež jela za nimi, obklopena zbrojnoši. Amber si jeho pohledu všimla a usmála se. Duncan jí úsměv oplatil s tak mocnou touhou, že ji nedokázal skrýt. Dokonce i v tom sedavém mžení jako by do sebe vstřebávala zář a měnila se na zlatého anděla, který hřeje všechny lidi ve svém dosahu.

Litoval, že nesmí jet po jejím boku a tu a tam jí stehnem zavadit o stehno. Toužil nespustit oči z ruměnce, jenž jí zbarvil tváře při každém jeho doteku, toužil poslouchat, jak se jí vzrušením krátí dech, toužil cítit skrytý var její smyslnosti.

„Kdepak!“ obrátil se Duncan rázně k Erikovi. „Celibát není nic pro mě. Ani teď, ani předtím.“

„Tohle koukej pustit z hlavy!“ zasyčel Erik mrazivě.

Duncan si mladšího muže změřil užaslým pohledem.

„A co mám pustit z hlavy, můj lorde?“

„Že bys svedl Amber.“

„Žádnou dívku nelze svést bez jejího svolení.“

„Amber má přízvisko Nedotknutelná. Je zcela nevinná. Nebude mít sebemenší potuchy, oč muži jde, dokud nebude příliš pozdě.“

Duncan vybuchl smíchy a Erika tím ohromil.

„Žádná nedotčená panna by tak živě, tak smyslně nevnímala mužovu přítomnost!“ prohlásil Duncan pobaveně.

Erikův úžas ustoupil vražedné zuřivosti.

„Tak aby bylo jasno, Duncane Bezejmenný!“ procedil zvolna a důrazně mezi zuby. „Pokud svedeš Amber, budeš mi muset čelit v souboji. A zemřeš.“

Duncan chvíli mlčel, ale pak pohlédl na Erika chladně odměřeným pohledem muže, pro něhož není boj ani novinkou, ani důvodem ke strachu.

„Nenuť mě, abych se s tebou utkal!“ pronesl zřetelně, „protože bych zvítězil. Tvá smrt by Amber zarmoutila a já nijak netoužím způsobit jí žal.“

„Tak tedy drž od ní ruce co nejdál, ano?“

„Jak si bude přát sama dáma. Pokud je, jak říkáš, Nedotčená, pak nevzniknou žádné potíže. Na smyslnou vábničku prostě neuslyší.“

„Tyji ani nenabízej!“ usekl Erik stroze. „Proč ne? Už dávno přesáhla věk, kdy dívky vstupují do manželství, a přesto není ani zasnoubená, ani neslouží jako pánova milostnice.“ Duncan se odmlčel a doplnil: „Či snad ano?“

„Zdaje zasnoubená? Není!“

„A je milostnicí nějakého šlechtice?“

„Právě jsem ti sdělil, že Amber je nedotčená!“

„Patří tobě?“ nepřestával vyzvídat Duncan. „Mně? Což vůbec neposloucháš? Je…“

„Nedotčená!“ přerušil Erika Duncan. „Ano. To už jsem slyšel.“

Duncan se zamračil. Nešlo mu do hlavy, proč Erik tak zdůrazňuje svoje přesvědčení, že Amber je panna, když on sám neměl pochyb, že pravdou je pravý opak.

„Myslíš si na Amber ty sám?“ zeptal se po chvilce.

„Nemyslím.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Proč?“

„Amber je… výjimečná. Vyloučeno, aby na ni některý muž pohlédl bez smyslné touhy.“

„Já to dokážu!“ ujistil ho Erik rázně. „Tělesně netoužím po Amber o nic víc, než kdyby to byla moje sestra.“ Duncan se po svém společníkovi podíval téměř zděšeně. „Vyrůstali jsme spolu,“ objasnil Erik. „Tak proč máš tedy námitky proti tomu, abych se jí dotýkal? Máš snad pro ni vybraného ženicha? Nebo snad touží vstoupit do kláštera?“

Erik zavrtěl hlavou.

„Tak si to zopakujeme, abych měl jistotu, že mi nic neuniklo!“ rozhodl se Duncan. „Ty sám po Amber vůbec netoužíš.“

„Netoužím.“

„Nemáš pro ni naplánovaný žádný manželský svazek.“

„Nemám,“ potvrdil Erik.

„Přesto mi zakazuješ se jí dotýkat.“

„Zakazuju.“

„A to všechno jen proto, že si nevzpomínám, kdo – či co – jsem byl předtím, než jsem se probudil v Ambeřině chatrči?“ naléhal Duncan.

„Nikoli. Jde o to, že Amber je, jaká je. Zakázaná.“ Po těch slovech pobídl Erik koně do klusu a připojil se k rytíři, jenž ujížděl v čele skupinky. S Duncanem nepromluvil až do okamžiku, kdy konečně dorazili k vesničkám a polím, lemujícím okolí Mořského sídla.

Když se malá družina dostala k vnějším hradbám z klád, chránícím Mořské sídlo, Erik obrátil koně a máváním vyzval Duncana a Amber, aby přijeli k němu na kopec, shlížející na vyhloubený příkop. Z této výšky bylo zřejmé, že obranné valy a příkopy Mořského sídla jsou přebudovávány na skutečně odolnou tvrz. I v tom deštivém dni se tu lopotili lidé jako mravenci, vlekli balvany na saních, valili klády a do mezer mezi kameny hradební zdi pěchovali hlínu.

Druhé hradby z klád a hlíny vznikaly přímo pod patou skalnatého pahorku, jenž trčel vysoko nad močálem, vystavený nárazům slaného vichru od moře. Na jeho vrcholku se tyčilo sídlo, téměř neviditelné za nově stavěnými kamennými hradbami, jež mu umožnily stát se nedobytnou tvrzí. Strážní domky, hlásné věže, cimbuří, střílny a vnitřní nádvoří, to všechno už bylo buď hotové, nebo se alespoň rýsovalo v budoucí podobě.

Za pahorkem a obrannými valy bylo hustou mlhou vidět pramálo – tráva vtlučená lijákem do hlíny, temně se lesknoucí kanály slané vody. Moře bylo sice ukryto za nízkými mračny, jeho blízkost však cítili ve vzduchu stejně neomylně, jako by stáli přímo na břehu. Zátoka, nad níž se tyčilo Mořské sídlo, byla široká a mělká, za odlivu lemovaná bahnem a za přílivu slaným močálem, z něhož však vyvěraly pramínky sladké vody a v lesklých stužkách se rozbíhaly po zelené a rozeklané krajině.

„Jak se vám to líbí?“ zeptal se Erik, když mu Amber a Duncan zastavili po boku.

„Práce pokračují neuvěřitelně rychle,“ poznamenala Amber. „Připadá mi to doslova k nevíře. Když jsem Mořské sídlo viděla naposledy, obytné budovy chránilo sotva něco víc než valy z dřevěných kůlů.“

Duncanovi neušlo, s jakým úsilím a tempem ty stavební práce probíhají. Mořské sídlo bylo opevňováno tak chvatně, jako by na odvlečení každé klády a každého balvanu závisel život všech dělníků.

„Až dokončíme všechny hradby a příkopy, nechám přestavět i celé sídlo. Chtěl bych ho celé z tesaného kamene,“ pochlubil se Erik. „Poté nahradíme vnější dřevěné valy ryze kamennými a kolem nich vyhloubíme ještě jeden vodní příkop.“

„Vznikne z toho velkolepý hrad!“ žasla Amber. „Mořské sídlo si žádnou polovičatost nezaslouží. Až se ožením, hodlám právě tady založit svou domácnost.“

„A už ti lord Robert vybral vhodnou nevěstu?“ vyzvídala Amber.

Duncan s podezřívavě přimhouřenýma očima pátral po náznaku žárlivosti v Ambeřině hlase. Sama Amber jako žádoucí žena Erika možná nepřitahovala, ale Duncanovi připadalo k nevíře, že i Amber by byla vůči pohlednému šlechtici lhostejná.

Ale i když pátral sebepečlivěji, nenašel v dívčině hlase a výrazu nic než upřímné a láskyplné přátelství.

„Kdepak,“ odvětil Erik. „Najít nevěstu, jež by splňovala požadavky skotských i anglických panovníků, není jednoduchá záležitost.“

Duncanovi neušlo, že Erik tají hněv, jenž vy vřel na povrch při každé příležitosti, kdy si hrdý skotský šlechtic musel přiznat nadvládu Jindřicha, krále anglického.

„A co se stane po tvém sňatku s Tvrzí Kamenného kruhu?“ vyptávala se Amber. „Nedokážu si ji bez tebe vůbec představit.“

„Cassandra a můj hradní správce se o tvou bezpečnost postarají dostatečně,“ odpověděl Erik.

„Ach, znamená to tedy, že sis už konečně vybral hradního správce?“

„Ne. Zatím jsem nenašel nikoho, komu bych mohl s důvěrou svěřit tak lákavé sousto, jako je Tvrz Kamenného kruhu. Až do té doby či do chvíle, než se ožením…“ Erik pokrčil rameny.

„Budeš mi chybět.“

Amber ta slova pronesla tak tichounce, že je Erik málem přeslechl.

Ale Duncan je slyšel jasně. Tento nový důkaz těsného vztahu mezi Erikem a Amber ho navztekal.

„Stejně budu část každého roku trávit na Tvrzi Kamenného kruhu a Zimním kopí,“ konejšil ji Erik, „ať už budu ženatý či nikoli.“

Amber se jenom usmála, zavrtěla hlavou a řekla: „Ale uznávám, že tady na Mořském sídle jsi už odvedl obrovský kus práce.“

„Díky. Spoustu nových nápadů jsem načerpal při hovorech s rytíři, vracejícími se ze Svaté země.“

„O Normanech nemluvě,“ dodal Duncan. „V budování hradeb a opevnění jim není rovno.“

„Jistě. Nemám v úmyslu postoupit sebemenší část svých pozemků normanským uchvatitelům.“

„Očekáváš snad v dohledné době nějaké útoky?“

„Proč se ptáš?“ vyhrkl Erik ostře.

„Na tvých dělnících je znát, že celé léto strávili v tvrdé dřině.“

Erik si Duncana pár vteřin mlčky prohlížel, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by se za jeho otázkami a poznámkami skrýval tajný úmysl.

Naopak. Duncan byl snad nejupřímnější, nejotevřenější člověk, s jakým se Erik kdy setkal. Na Duncanovu poctivost a čestnost by dal hodně v sázku.

Po pravdě, Erik to už udělal. Nechat Duncana bydlet u Amber bylo riskantní rozhodnutí, a to i vzhledem k neustálé přítomnosti zbrojnoše Egberta. Amber se nedozvěděla nic, co by naznačovalo, že Duncan je normanský vlk převlečený za bezejmennou saskou ovečku.

„Ze všech držav mého otce je právě Mořské sídlo vůči normanským útokům nejzranitelnější!“ prozradil Erik bez vytáček. „A navíc se zamlouvá i mým bratrancům.“

„To proto, že stráží jediný přístup do Sporné země směrem od moře?“ otázal se Duncan.

„Vskutku?“ zeptal se Erik mírně. „V této deštivé a oblačné plískanici dohlédneš opravdu daleko.“

Amber střihla po Erikovi ostražitým pohledem. Kdykoli Erik promluvil tímto téměř laskavým tónem, moudří muži pádili do nejbližšího úkrytu.

„Jiný důvod pro budování hradu ve zdejších mokřinách ani být nemůže,“ odpověděl Duncan. „Nejsou tu žádné útesy, žádné skály, neprotéká tu žádná řeka, takže proti útočníkům nemůžeš postavit nic než dílo lidských rukou.“

„Všechno svědčí o tom, že v dobách, na něž se nepamatuješ, tvořilo studium válečné taktiky značnou součást tvého vzdělání,“ poznamenal Erik.

„Všichni vůdcové by měli znát, kdy a kde je vhodné zavelet k útoku.“

„A tys mezi takové vůdce patříval?“ vyptával se Erik vlídně. „Tys spíše vedl, než se podřizoval autoritám?“

Amber se děsila promluvit, děsila se i mlčet, takže nakonec zatajila dech a vyčkávala na Duncanovu odpověď. „Myslím, že… ano,“ přikývl Duncan. „Ale dvakrát jistě to neříkáš,“ poukázal Erik. „Být si jistý po ztrátě paměti je dost obtížné,“ připomněl Duncan úsečně.

„Pokud si přece jen vzpomeneš, pověz mi to, prosím. Zkušené vůdce bych mezi svými lidmi potřeboval jako sůl.“

„Na obranu Tvrze Kamenného kruhu?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Erik. „Norům se zamlouvá skoro stejně jako Zimní kopí.“

„A Mořské sídlo se zamlouvá pro změnu Normanům.“

„Stejně jako Tvrz Kamenného kruhu.“ Amber jemně zamrazilo po těle. Ta výzva v Erikově hlase zazněla nenápadně, ale nepopiratelně. Hlavou se jí rozlehla ozvěna vzpomínek na její rozhovor s Erikem té noci, kdy k ní donesl bezvládné tělo cizího muže.

Takže pověst nelhala? Norman udělil svému saskému nepříteli právo vládnout nad Tvrzí Kamenného kruhu?

Ano. Ale Duncan už není Dominikův nepřítel. Muž přezdívaný Skotské kladivo pod namířeným hrotem meče odpřisáhl Dominikovi věrnost.

„Tvůj otec má štěstí, že mu osud nadělil tak silného syna,“ prohlásil Duncan věcně. „V povaze mužů je dáno bojovat za čest, Boha a půdu.“

„Zvláště pak za panství, jako je Mořské sídlo,“ přitakal Erik. „Je to nejbohatší z otcových držav. Na pastvinách zde tuční mnoho krav a ovcí. Moře vydává každý rok bohatou úrodu ryb. Políčka jsou úrodná. V mokřinách hnízdí bezpočet vodních ptáků a lesy jsou plné vysoké zvěře.“

Duncan z Erikových slov vyčetl hlubokou lásku k této zemi a pocítil bodavý záchvěv žárlivosti.

„Bylo by krásné vlastnit takové panství,“ přiznal se tiše.

„Ach ne!“ zasténal Erik v předstíraném zoufalství. „Už zase další otrapa ve zbroji, co mi chce ukradnout Mořské sídlo!“

„Mořské sídlo? Nikdy!“ prohlásil Duncan s úsměvem. „Mému vkusu daleko víc odpovídá krajina kolem Tvrze Kamenného kruhu. Hornatější, skalnatější, divočejší.“

Amber zavřela oči a v duchu se modlila, aby Erik viděl pouze to, co vidí ona sama – muže, jenž říká pravdu v přítomnosti lidí, které považuje za své přátele.

„Osobně dávám přednost slanému vichru a křiku mořských orlů,“ poznamenal Erik.

„Však právě to máš, a Tvrz Kamenného kruhu navíc,“ upozornil ho Duncan.

„Ano, ale jen dokud si je uhájím. Ve Sporné zemi sahá mužova budoucnost jen po hrot jeho meče.“

Duncan se rozesmál. „Lesk v tvých očích naznačuje, že proti občasné zkoušce svých schopností nemáš námitky.“

„Stejný lesk máš v očích i ty!“ odsekl Erik.

Amber otevřela oči a dlouze si vydechla úlevou. Erik škádlil Duncana, jako by to byl jeho kamarád z dětství.

„Ba ano,“ přisvědčil Duncan, „není nad pořádnou bitku.“

„Tak to ne!“ zasáhla Amber nesmlouvavě. „Tohle za nic na světě nedovolím!“

„A co nedovolíš?“ otázal se Erik s hranou nevinností. „Chystáš se zapojit Duncana do svých bojových her.“

„A chtěl bys?“ obrátil se Erik na Duncana. „Dej mi meč a sám uvidíš.“

Amber proklál ledový šíp strachu. Bez rozmýšlení se předklonila a ovinula prsty kolem Duncanova zápěstí. Zalila ji vlna jeho tepla a ryzí mužnosti, ale nechala to bez povšimnutí, protože tentokrát v ní převládl strach nad smyslností.

„Ne!“ vyhrkla Amber naléhavě. „V té bouři jsi málem zahynul. Je příliš brzy, abys šel do boje, pokud je vyhnutí.“

Duncan pohlédl do jejích úzkostných zlatavých očí a cítil, že v něm povoluje jakási napjatá struna. Už celé dny se vyhýbala doteku, ale přitom o něho měla hlubokou starost. Její city byly tak zřetelné a neskrývané, že se jen s vypětím všech sil ovládl, aby jí neslíbal ty ustrašené rýhy kolem plných rtů.

„Nedělej si starosti, drahá Amber,“ zašeptal jí Duncan těsně u tváře. „Nějací kdovíjak ledabyle vycvičení zbrojnoši na mě nemají.“

Tím dotekem proudil do Amber Duncanův humor, vášeň a nebetyčná sebejistota. V nejmenším se nebál ani těch nejdovednějších a nejstatečnějších rytířů, proti nimž ho Erik může postavit.

Ve skutečnosti se na to těšil s nadšením, s jakým hladový vlk obhlíží stádo ovcí.

Amber váhavě uvolnila stisk na Duncanově zápěsti. Přesto ho nepustila úplně a ze stinné hloubi zlatavých očí na něho upírala lačný pohled.

Duncan viděl tu touhu a pocítil plamen v bedrech. Ovinul prsty kolem její ručky, přidržel ji a vychutnával ten dotek tak hltavě, až musel zatnout zuby.

Erik ty dva pozoroval současně s úžasem i neklidem.

„Říkalas mi to,“ obrátil se Erik k Amber, „ale moc jsem ti nevěřil. Dotýkat se ho tě nebolí. Naopak… Působí ti to potěšení.“

„Ano. Nesmírné.“

Erik z Ambeřiny blažené a současně i nešťastné tváře sklouzl pohledem k Duncanovi. V jeho výrazu se mísilo potěšení se vzdorem, takže vypadal nejen jako válečník, ale i jako milenec.

„Upřímně doufám,“ řekl Erik s povzdechem Amber, „že Cassandra vyčte proroctví z run dřív, než sám budu muset rozhodnout, zda má přednost tvoje potěšení, nebo bezpečnost Sporné země.“

Amber opět zahltil strach. Zavřela oči a neodpověděla.

Ale prsty z Duncanovy dlaně nevytáhla.

Mlhou k nim doletělo volání jednoho z Erikových rytířů. Erik a Duncan se naráz obrátili. Od hradeb k nim přijížděli čtyři rytíři. Tři z nich Erik znal. Čtvrtý z nich mu nebyl povědomý.

Duncan se napřímil a pak se předklonil, jako by chtěl lépe vidět kotouči mlhy. Tři z blížících se rytířů mu nebyli povědomí.

Ale čtvrtý z nich způsobil, že stíny v jeho hlavě se rozvířily a zhustily se do čehosi, co nebyla ani vzpomínka, ani zapomnění.

6

Mračna se rozestoupila a na deštěm zmáčenou zem nechala proudit světle nazlátlou sluneční zář. Zeleň trávy a stromů dostala brčálový odstín. Bělavé kameny se třpytily jako perleť, kůra stromů zčernala jako eben. Krůpěje vody se slévaly téměř na každé plošce a chvěly se, jako by se sama zem třásla potlačovaným smíchem.

Amber však rozjásaná příroda vůbec nezajímala. Cítila, jak se Duncanova zasutá paměť křečovitě svíjí a chvěje jako drak probouzející se v hlubokých stínech. „Kdo je ten čtvrtý muž?“ otázala se Erika. „Nevím,“ odpověděl. „Tak to zjisti.“

Strohý rozkaz v Ambeřině hlase byl pro Erika překvapením. Duncana zase překvapilo, že mu Amber zaťala nehty do zápěstí.

„Něco snad není v pořádku?“ naléhal Erik.

Až pozdě si Amber uvědomila, co provedla. Pokud by ten čtvrtý muž byl skutečně z Duncanovy minulosti – a pokud by Duncan byl skutečně nepřítel, jak se obávala – pak ho svou neopatrnou žádostí vystavila nebezpečí.

„Ale ne,“ prohodila Amber a dala si velmi záležet, aby jí hlas zněl co nejklidněji. „Prostě jsem opatrná, pokud jde o přítomnost nových válečníků ve Sporné zemi.“

„Alfred zrovna tak,“ pravil Erik suše.

Ambeřin úsměv byl sice jen stínkem jejího obvyklého pobavení, ale Duncan byl jediný, kdo si toho všiml.

A pouze on věděl, že se mu nehty zatíná do zápěstí.

„Kdo je Alfred?“ otázal se Duncan.

„Jeden z mých nejlepších rytířů. Je to ten na bílém hřebci, hned vedle toho cizince.“

„Alfred,“ opakoval Duncan a snažil se zapamatovat si mužovu podobu.

„Alfred Lišák,“ doplnila Amber.

„Tys mu nikdy neodpustila, že tě označil za čarodějnici,“ poznamenal Erik.

„Jenže církev mu uvěřila.“

Erik pokrčil rameny. „Kněz byl obézní starý ťulpas.“

„Jenže ten obézní starý ťulpas se mě dotkl.“

Erik se obrátil k Amber tak rychle, že jeho kůň se leknutím vzepjal.

„Co to říkáš?“ vybuchl.

„Ten kněz se snažil najít moje spojení s ďáblem tím, že mě pozná tělesně,“ vysvětlovala Amber. „Když jsem ho odmítla, chtěl si vzít násilím, co jsem mu nedala dobrovolně.“

„U božích zubů!“ syčel Duncan.

Erik se zděšením nevzmohl ani na slovo. Rysy pod vousem se mu napjaly, rty se proměnily v úzkou čárku.

„Jakmile toho kněze chytnu, na místě ho pověsím!“ zapřísahal se Erik tiše.

Z Ambeřina úsměvu čišel mráz. „Mezi smrtelníky ho už beztak nenajdeš.“

„Jak to myslíš?“

„Před pár lety zamířil kněz ke Kamennému kruhu s temnotou v mysli. Zasáhl ho blesk a poslal ho rovnou do toho pekla, kterým se zaživa pořád oháněl. Aspoň tak mi to vyprávěla Cassandra…“

„Ach! Cassandra! To je nesmírně moudrá žena,“ poznamenal Erik s vlčím úsměvem.

„A co ten kněz,“ vyhrkl Duncan chraptivě, „ublížil ti nějak?“

„Měla jsem dýku, kterou mi daroval Erik.“

Duncan si vzpomněl na stříbrnou dýku, kterou mu přeřízla pouta.

„Takže jsem neudělal chybu, že jsem si dával pozor, co?“ zeptal se věcně.

Amber se na Duncana usmála tak vřele, jako by se před chviličkou netvářila jako ztělesněný mráz.

„Tobě bych nikdy neublížila, Duncane. To už bych mohla rovnou ublížit sama sobě.“

„Zato já,“ skočil jim do řeči Erik, „si nemusím kvůli podobnému problému lámat hlavu. Bez rozmýšlení bych ublížil každému, kdo by se Amber zmocnil proti její vůli.“

Duncan pohlédl přes Ambeřinu hlavu do ledových vlčích očí mladého šlechtice.

„Laskavě si všimni, sire Eriku, kdo koho drží za ruku, ano?“ požádal důrazně.

Amber se podívala na svou vlastní ruku, na své prsty zaťaté do Duncanova zápěstí, na nehty zarývající se mu do tuhého svalstva.

„Omlouvám se!“ vyhrkla a ruku honem uškubla.

„Drahá Amber,“ zamumlal Duncan.

S úsměvem k ní natáhl ruku. Bez váhání mu podala svou.

„Do mě můžeš vrazit stříbrných dýk, kolik chceš,“ prohlásil láskyplně Duncan, „a já tě požádám ještě o víc tvých sladkých doteků.“

Amber se rozesmála a zrudla. Erikův ustaraný výraz a ohromenou nedůvěru ve tvářích tří ze čtveřice blížících se rytířů nechala bez povšimnutí.

„Už tomu rozumíš?“ obrátil se Duncan k Erikovi.

Z hlasu mu čišela výzva, kterou Erik nemohl přeslechnout.

„Nemáš na Amber žádný příbuzenský nárok, nepocházíte ze stejného klanu a nemáš vůči ní ani žádnou povinnost,“ pokračoval Duncan. „Až se mi vrátí paměť, vyhradím si právo dvořit se Amber a vzít si ji za ženu.“

„A co když se ti paměť nevrátí?“

„Musí.“

„Vskutku? A proč?“

„Dokud nezjistím, jaké jsem měl závazky v minulosti, nemohu dávat nové sliby. Takže to zjistit musím.“

„Proč?“

„Amber,“ vysvětlil Duncan prostě, „musí být moje. Nemůžu jí však nabídnout manželství, dokud nebudu vědět, kdo jsem.“

„Amber?“ otočil se Erik tázavě k dívce.

„Vždy jsem patřila Duncanovi. A navždy mu patřit budu.“

Erik na okamžik zavřel oči. Když je otevřel, byly čiré a chladné.

„Co Cassandřino varování?“ otázal se mírně. „Má celkem tri podmínky. Splněna je zatím pouze jedna a u jedné se tak ještě stane.“

„Říkáš to s velkou jistotou.“

„Jsem si jistá.“

Amber se usmála s hořkosladkou krásou, jež působila až přízračně. Věděla, že Duncan si ji nevezme, dokud se nerozpomene na minulost.

Jenže až se rozpomene, bude o ni ještě stát?

Nepřítel a spřízněná duše.

„Moc by mě zajímalo, zda se smí každé proroctví takhle rozcupovat, a tak ho zrušit,“ brblal Erik. „Ci zda na tom ještě záleží.“

„Pořád jen obcházíš to hlavní!“ namítla Amber.

„To vy oba,“ doplnil Duncan.

Nevěnovali mu jediný pohled.

„Smrt přichází vždy,“ pokračoval Erik, „ale další možností zůstává i život. Nezapomínej na to, Amber, až dostaneš na výběr mezi skálou a tvrdým ložem.“

Po této záhadné radě se Erik od svých společníků odvrátil a zahleděl se na rytíře, ujíždějící k němu ve vyrovnané řadě bok po boku.

Duncan mlčky přihlížel, jak si Erikovi rytíři vyměňují pozdravy. První tři si ho zběžně prohlédli, ale velkou zvědavost neprojevili.

Čtvrtý muž se od nich lišil. Duncan na něho upřeně hleděl a byl téměř přesvědčený, že už se spolu někde viděli. Téměř, ne však úplně.

Nejradši by se na to rytíře zeptal, rty mu však uzamkla temná předtucha nebezpečí. Podobný varovný pocit v té nejpropastnější hloubi duše pocítil od návratu ze Svaté země už podruhé.

Duncan se sice nedokázal rozpomenout, co byla ta první příležitost, věděl však, že k ní došlo.

Poznalli čtvrtý rytíř Duncana, nedal to najevo. Po pravdě, s výjimkou jediného pronikavého pohledu očí připomínajících černý křišťál mu nevěnoval sebemenší pozornost.

Duncan se však neovládl. Nepřestával upřeně civět na rytířovy rysy, zpola skryté pod přilbicí. Plavé vlasy a vysoko položené, ostře řezané lícní kosti v něm rozechvívaly celé akordy vzpomínek.

Svíce a rytmicky znějící hlasy.

Tasený meč.

Ne, meč to nebyl. Cosi jiného.

Cosi živého.

Muž?

Duncan zuřivě potřásl hlavou a silou vůle se snažil přimět vzpomínku, aby zůstala, aby nevklouzla zpět mezi stíny.

Zelené plameny.

Ne, plameny ne.

Oči!

Oči zelené jako jaro. Oči rozhořelé tisíciletou glendruidskou nadějí!

A k tomu další oči. Mužské.

Oči černé jako půlnoc v pekle.

Studená čepel nože mezi mými stehny.

Duncana zamrazilo po celém těle. Nevadilo by mu, kdyby si tuto vzpomínku nevybavil až nadosmrti – ten okamžik, kdy se mu mezi stehna vtiskl ledový nůž jeho nepřítele a hrozil, že stačí jediný pohyb, aby ho vykastroval.

Duncan se s přimhouřenýma očima zahleděl na čtvrtého rytíře. Muž měl oči černé jako půlnoc v pekle.

Býval snad mým nepřítelem? Je stále mým nepřítelem?

Ostražitě znehybnělý Duncan se snažil zaslechnout, jaké poselství se skrývá v nevlídných stínech. Nenašel však nic kromě dvou navzájem rozporuplných jistot.

Není mým nepřítelem.

Je pro mě nebezpečný.

Duncan se pomalu napřímil v sedle a přiměl se odtrhnout pohled od neznámého rytíře. Pohnul se a náhle si uvědomil, že drží Ambeřinu ruku, jako by to byl jílec meče taseného do bitvy.

„Omlouvám se,“ pravil tak tiše, aby to zaslechla pouze ona. „Mačkal jsem ti prsty.“

„To nebolí,“ vydechla roztřeseně.

„Ale celá jsi pobledla.“

Amber se nechtělo Duncanovi prozradit, že zbledla spíše vinou jeho rozvichřených vzpomínek než drsným stiskem jeho ruky, jenž jí působil bolest. Myšlenky se jí třepetaly v hlavě zběsile jako ptáci polapení v ptáčníkově síti.

Teď‘ ne!

Ne v přítomnosti takové spousty rytířů! Pokud je Duncan skutečně tím nepřítelem, jak se obávám, zabili by mi ho přímo před očima!

A já bych potom zešílela.

Těsně předtím, než Duncan pustil Ambeřinu dlaň, pozvedl si ji k ústům. Když jí přes citlivé prsty přejel horkým dechem a hebkým knírkem, rozechvěla se mocnou rozkoší.

Amber netušila, že jí už posté vtrhl do tváří ruměnec a oči se jí náhle rozhořely, jako když se v čirých drahokamech rozjiskří odraz plamenů svíček. A neuvědomila si ani tolik, že sotva přestala vnímat Duncanův dotek, s podvědomou touhou se naklonila k němu blíž.

Čtvrtý rytíř všechno bystře sledoval a měl pocit, že mu někdo vklouzl nožem do rozkroku. Kdyby to neviděl na vlastní oči, nikdy by tomu neuvěřil.

Dlouhé silné prsty se ovinuly kolem jílce meče, zatímco černé oči si číhavě měřily Duncana s vražednou nenávistí.

„Našel jsem vám další dva válečníky, lorde!“ hlásil Alfred. „Rytíř a jeho zbrojnoš se sice vydali na pouť, jsou však ochotni zdržet se na delší čas a bojovat ve vašich službách.“

Erik se zahleděl na čtvrtého rytíře. „Dva?“ opakoval Erik. „Vidím jen jednoho, ačkoli Bůh je mi svědkem, že je dost mohutný, aby vydal za dva. Jak se jmenuješ?“

„Simon.“

„Simon… Mám už dva bojovníky stejného jména.“ Simon přikývl. Jeho jméno patřilo k těm nejběžnějším.

„Kdo byl tvým posledním pánem?“ vyslýchal rytíře

Erik.

„Robert.“

„Je mnoho Robertů.“

„Pravda.“

Erik se obrátil k Alfredovi. Rytíř se choval směle a drze, ale na druhou stranu byl jistě skvělý v boji.

„Moc toho nenamluví, co?“ otázal se Erik Alfreda.

„Už složil přísahu?“

„S tím svým černým mečem toho napovídá ažaž,“ odvětil Alfred. „Donalda i Malcolma srazil na záda dřív, než si stačili uvědomit, co se vůbec děje.“ Erik se obrátil zpátky k Simonovi. „Vynikající výkon,“ poznamenal Erik a pohlédl zpět na Simona. „Už jsi byl zraněn?“

„Ano.“

„Kde?“

„Ve Svaté válce.“

Erik přikývl, protože takovou odpověď očekával. „Tvůj meč vypadá jako saracénská zbraň.“

„Pije stejně ochotně krev darebáků jako Turků,“ odvětil Simon klidně.

Erik se usmál. „A co norskou krev?“

„Meči je to jedno.“

„Nu, psanců se nám tu po kraji potuluje bezpočet.“

„Máš však o tři méně než dřív, lorde.“ Hnědavě plavé obočí povyjelo úžasem i pobavením nahoru.

„Kdy?“ vyzvídal Erik. „Jsou to dva dny.“

„Kde?“

„Poblíž pahýlu kmene zasaženého bleskem, u něhož z pukliny ve skále vytéká pramen,“ vysvětlil Simon.

„To jsou hranice pozemků lorda Roberta,“ pravil Erik.

Simon pokrčil rameny. „Mně osobně to připadalo jako země nikoho.“

„To se změní.“

Erik si rytíře dlouho a mlčky měřil, všímal si obnošeného, ale dobře šitého oděvu, skvělých zbraní a ušlechtilých křivek koně, na jehož hřbetu Simon seděl.

„Máš brnění?“ otázal se.

„Mám. Je ve zbrojnici tvé tvrze.“ Simon se podivně usmál. „To je ten důvod, jenž mě přiměl zůstat.“

„Zbrojnice? Jak to?“

„Chtěl jsem se dozvědět víc o pánovi, jenž buduje nejprve náhradní studnu, kasárna a zbrojnici a až nakonec dbá o své vlastní pohodlí.“

„Z tvého přízvuku soudím, že jsi nějaký čas strávil v normanských zemích,“ poznamenal Erik po chvilce.

„Těžko se tomu vyhnout, když Normani vládnou na tak rozsáhlém území.“

Erik se ušklíbl. „Až příliš rozsáhlém. Proč jsi odtud odjel?“

„Na kontinentě vládne klid, jenž neodpovídá mému vkusu. Na rytíře bezzemka tam nečeká jiný úděl než meč zastrčený v pochvě a marné snění o lepších časech.“

Erik se rozesmál, obrátil se k Alfredovi a kývnutím dal najevo, že Simona schvaluje. „A co ten druhý?“ vzpomněl si Erik.

„Nor pronásleduje psance,“ vysvětlil Alfred.

„Říkáš Nor?“

„Vypadá tak, ačkoli mluví naším jazykem. Je bledý jako přízrak. Jmenuje se Sven. A bojovat umí jako ďábel. Ještě jsem nepotkal muže, kterého není možné udržet ani sebevětším počtem zbrojnošů, jedině snad s výjimkou tebe.“

„Pro mě za mě, klidně může být přízrak nebo ďábel,“ prohodil Erik, „hlavně musí honit jen psance, a ne mé poddané!“

Alfred se rozesmál a bradou ukázal na Duncana.

„Jak vidím, nejsem sám, kdo se vydal na lov válečníků a donesl si kořist.“

Erik však Alfredovi neodpověděl, pouze se ohlédl po Duncanovi. Pak sklouzl pohledem na Amber. Nepronesl sice ani slovo, ale Amber ho znala natolik dobře, aby pochopila, že nesmí vznést námitku proti ničemu, co bude následovat.

„To je velmi neobvyklý člověk,“ prozradil Erik tiše. „Je to už skoro čtrnáct dní, co jsem ho našel v blízkosti Kamenného kruhu.“

Mezi rytíři zašumělo užaslé mumlání a všichni se

chvatně pokřižovali.

„Byl smrtelně nemocný,“ pokračoval ve vyprávění Erik. „Odvezl jsem ho k Amber. Uzdravila ho, ale muže to přišlo draho. Na dobu před příjezdem do Sporné země nemá jedinou vzpomínku.“

Erik se odmlčel a pak zvučně dodal: „Nepamatuje si ani svoje jméno!“

Simon si černýma očima přimhouřenýma do podezřívavých škvírek měřil střídavě Erika a Duncana a nakonec i Amber. Proti stovce sedavých odstínů mlhy a mračen hořela jako paprsek sluneční záře.

„Ale přesto musí na nějaké jméno slyšet,“ navázal na svou řeč Erik. „Amber na jeho těle spatřila mnoho jizev a dalších stop po boji. Poznala, že jeho paměť halí temné stíny, a pojmenovala ho Duncan – temný válečník.“

Simon se maličko, neznatelně napjal, jako by se celým tělem hotovil k okamžitému útěku či bitvě.

Nevšiml si toho však nikdo – s výjimkou Duncana, jenž plavovlasého a tmavookého cizince nepřestával koutkem oka pozorovat. Simon se ale nedíval na něho, nýbrž na Amber.

„Máš snad zvláštní znalosti o bylinkách a hojivých mastích?“ otázal se jí.

Otázka zněla zdvořile a byla pronesena mírně, ovšem ponurá půlnoc rytířových očích měla do zdvořilosti a mírnosti daleko.

„Nemám,“ přiznala Amber.

„Tak proč ho dovezl k tobě? Cožpak tady v okolí nežije moudrá léčitelka, jež by pečovala o zdraví obyvatel Sporné země?“

„Duncan měl na těle talisman z jantaru,“ vysvětlila Amber, „a všechny jantarové věci patří mně.“

Simon se zatvářil nechápavě.

Duncan na tom nebyl o moc lépe.

„Myslel jsem, že ten talisman jsi dala ty mně, když jsem ještě ležel v bezvědomí!“ obrátil se k Amber a nechápavě se mračil.

„To ne!“ bránila se. „Proč bych to dělala?“

Duncan zmateně vrtěl hlavou. „Nevím.“

Amber mu bez váhání přitiskla dlaň k tváři.

„Snaž se rozpomenout, kdy jsi ten přívěsek spatřil poprvé!“ šeptla mu.

Duncan znehybněl. V mysli se mu zmítaly útržky vzpomínek, ale nebyly o nic hmotnější ani zřetelnější než zářivě zbarvené podzimní listí poháněné větrem po mokřinách.

Ustarané glendruidské oči. Zlatavý záblesk jantaru. Polibek vdechnutý na jeho tvář. Bůh tě provázej.

„Byl jsem si stoprocentně jistý, že ten talisman mi darovala dívka.“

Duncanův hlas se utopil v tlumeném zaklení. Pěstí udeřil do hrušky svého sedla tak silně, až se kůň vylekal.

„To trýznění stíny a útržky vzpomínek je horší, než kdybych si nevzpomínal na nic!“ vybuchl zuřivě.

Amber honem uškubla ruku od Duncanovy teplé tváře. Jeho vztek ji pálil, jako by jí těsně u kůže mávali rozžhaveným cejchem, který jí způsobí sžíravou bolest, pokud okamžitě ten dotek nepřeruší – aspoň do doby, než mužův hněv zase opadne.

Erik se prudce ohlédl po Amber.

„Co se děje?“ naléhal.

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Amber?“ vydechl tázavě Duncan.

„Ten talisman ti dala žena,“ přiznala nešťastně Amber. „Žena s očima v barvě glendruidské zeleně.“

Ta slova ťala do přítomných rytířů jako poryv větru prosviští úžlabinou mezi skalisky.

Glendruidská zeleň.

„Byl snad očarován?“ vyhrkl Alfred úzkostlivě a pokřižoval se.

Amber otevřela ústa k odpovědi, ale Erik ji předběhl.

„Nu, to by prozatím stačilo,“ prohlásil vlídně. „Hodně se tím vysvětluje. Ale Amber si je jistá, že ať už byl Duncan v minulosti očarován nebo ne, nyní se kouzla zbavil. Nemám pravdu, Amber?“

„Máš,“ přisvědčila dívka chvatně. „Duncan jistě není vyslancem ďábla, jinak by ten jantarový talisman vůbec

nemohl nosit.“

Duncan si beze slova rozvázal tkanici u krku a vytáhl

jantarový přívěsek.

„Na jedné straně má talisman vyrytou modlitbu ve tvaru kříže, jež prosí Boha za ochranu rytíře v boji,“ poznamenal Erik. „Jen se podívej, Alfréde. Poznáš, že Duncan náleží spíše Bohu než Satanovi.“

Alfred pobídl koně a popojel kupředu, aby viděl na přívěsek houpající se v Duncanových prstech. Vyrytá písmena modlitby skutečně tvořila dvakrát přeškrtnutý kříž. Alfred pomalu a s námahou luštil první slova modlitby.

„Máš pravdu, pane. Je to známá prosba k Bohu.“

„A runy na druhé straně jsou rovněž slova modlitby,“ doplnila Amber.

Alfred pokrčil rameny. „Kněží mě runy nenaučili, děvče, ale tebe znám. Když říkáš, že v runách se neskrývá nic zlého, pak ti věřím.“

„Přesně tak!“ potvrdil Erik. „Pozdrav se tedy s Duncanem jako se sobě rovným. Kvůli tomu, čím prošel, z něho nemusíš mít strach. Je to jen budoucnost, na čem u něho záleží, a tu budoucnost stráví v mých službách.“

Rozhostilo se ticho, během něhož se Erik postupně zadíval na každého z rytířů. A každý z nich kývl a přijal tak Duncana stejně, jako to už učinil Erik. Simon jen lhostejně pokrčil rameny, jako by mu bylo jedno, zda Duncan u Erika zůstane či nezůstane.

Amber tichounce, předlouze vydechla. Věděla, že v posledních dnech se po kraji šířily pověsti a dohady o cizinci. Erik přesto značně riskoval, když tak zpříma a bez vytáček prozradil rytířům všechno o Duncanově ztracené minulosti. Klidně se mohli proti Duncanovi postavit a vyštvat ho za hranice Sporné země jakožto nástroj černých kouzel.

Jako by zaslechl její vyplašené myšlenky, Erik na ni zamrkal a mlčky jí tím připomněl, že v předvídání reakcí jiných lidí je nesmírně zkušený a nadaný.

„Teď bychom se měli přesvědčit, jak schopné bojovníky jsme získali,“ poznamenal Erik. „Alfrede, tys už vyzkoušel Šimonovu zručnost?“

„Ne, pane.“

Erik se obrátil k Duncanovi. „Rád bys opět držel v ruce meč?“

„Ano!“

„Ne!“ vykřikla Amber vyplašeně. „Ještě pořád se zotavuješ po nemoci, jež…“

„Přestaň!“ zarazil ji Erik stroze. „Nemluvím přece o skutečné bitvě, ale jen o cvičení.“

„Jenže…“

„Já i moji rytíři musíme poznat kvality válečníků, kteří budou bojovat po našem boku!“ prohlásil Erik a nepustil už Amber ke slovu.

Výraz v Erikových topasově zbarvených očích Amber prozradil, že další námitky jsou zbytečné. Přesto se nevzdávala.

„Duncan beztak nemá meč.“

Se samozřejmou elegancí, jež svědčila o zkušenosti a síle, vytáhl Erik svůj vlastní meč a podal ho Duncanovi. „Bojuj tím mým,“ pravil. Nebyla to žádost.

„Bude mi ctí,“ sklonil hlavu Duncan.

V okamžiku, kdy Duncan sevřel jílec meče, udála se s ním téměř neznatelná, nicméně nepopiratelná změna. Jako by se zvedl závoj a pod tím přepychovým oděvem odhalil drsného válečníka. Duncan vyzkoušel tíhu a rovnováhu meče v dlani. Zbraň se zatřpytila a prořízla vzduch se zlověstným zasyčením.

Erik nespouštěl z Duncana oči a měl chuť se z ryzí radosti hlasitě rozesmát. Amber měla pravdu. Duncan byl skutečně válečník nad válečníky, první mezi sobě rovnými.

„Dobrá zbraň,“ poznamenal Duncan po chvilce. „Vlastně ta nejlepší, jakou jsem kdy držel. Pokusím se neudělat jí ostudu.“

„Simone?“ pronesl Erik důrazně. „Já mám svůj vlastní meč, pane.“

„Tak ven s ním, člověče! Nejvyšší čas, abychom zaslechli zpěv oceli o ocel.“

Simon předvedl úsměv tenký jako břitva a Amber si úzkostlivě skousla ret. Donald a Malcolm byli oba sice méně zkušení než většina dalších Erikových rytířů, ale byli odvážní, silní a věrní.

A Simon je oba bez potíží přemohl. „Žádná krev, žádné lámání kostí!“ poručil Erik stroze. „Chci prostě jen vidět, jací jste oba v boji. Rozumíte mi?“

Duncan a Simon mlčky přikývli. „Tak z koně! Budete se bít opěšalí!“ dodal Erik. „Duncanův kůň se s tím tvým nemůže měřit, Simone.“

Místo, jež Erik vybral k souboji, byla loučka, jejíž hustou trávu změkčily podzimní deště. Pod temnějícími mračny se chvěly pruhy mlžného oparu jako stříbrné plameny.

Duncan a Simon seskočili z koně. Sundali si plášť, přehodili ho přes sedlo a zamířili k loučce. Vzduchem se nesla vůně sluncem vyběleného a deštěm vymáčeného strniště. Když objevili obstojnou rovinku bez kaluží a bláta, postavili se čelem k sobě.

„Žádám o odpuštění, pokud ti způsobím jakékoli zranění,“ pravil Simon, „a stejnou omluvu ti nabízím za každou ránu, kterou od tebe utržím.“

„Přijímám,“ pokývl Duncan, „a nabízím ti totéž.“ Simon se usmál a tasil svůj meč s šelmí plavností a rychlostí, jež působily stejně děsivě jako černí obtažená čepel.

„Jsi nesmírně rychlý,“ pochválil ho Duncan.

„A ty máš zase obrovskou sílu,“ pousmál se zvláštně Simon. „Na podobné souboje jsem navyklý.“

„Vskutku? Není mnoho mužů silných jako já.“

„Můj bratr ano. To je také jedna ze dvou výhod, které mám v tom dnešním souboji.“

„Jaká je ta druhá?“ vyzvídal Duncan a pozvedl svůj meč, aby se připravil k boji.

„Vědění.“

Čepele mečů se rituálně políbily a s tlumeným kovovým stenem po sobě sklouzly. Oba muži začali kroužit a číhat, zkoušet sokovy slabosti a ostražitost.

Bez varování Simon skočil kupředu mrštně jako kočka a plochou čepele švihl po Duncanovi. Byl to stejný bleskový útok, jakým zvítězil nad Donaldem a Malcolmem.

V posledním možném okamžiku se Duncan shýbl a prudce zvedl vypůjčený meč. Ocel se střetla s ocelí v ohlušujícím třesku. Pak Duncan uškubl čepelí zpět, jako by meč vážil pouhé peříčko, a nechal Simona, aby se neopíral o nic pevnějšího než vzduch.

Většina jiných mužů by při náhlé ztrátě rovnováhy klesla na kolena, ale Simonovi se podařilo udržet se na nohou a současně vyklouznout zpod Duncanova meče, který mu mířil na rameno, přičemž ještě stačil uštědřit Duncanovi plochou stranou čepele ránu do nohou.

Po takovém útoku by zůstal stát jen málokdo, ale Duncan mezi ty výjimky patřil. Zavrčel a obrátil se na patě, přičemž do otočky vložil všechnu svou sílu, takže výsledný úder byl skutečně drtivý.

Simon se útoku uhnul s kočičí mrštností. Meč třeskal o meč tak zvučně, až se to rozléhalo po celé louce, a tu se náhle meče od sebe neodtrhly, ale zkřížené tlačily na sebe. Oběma mužům se svaly napjaly k prasknutí.

Nakonec došlo k nevyhnutelnému a Simon ustoupil pod větší Duncanovou silou. Půlkrok dozadu, další krok a další.

Duncan ho dychtivě následoval. Až příliš dychtivě.

Simon uskočil do strany, takže Duncan ztratil rovnováhu. Svezl se na jedno koleno a vmžiku se překulil doleva, takže o vlásek unikl Šimonovu útoku. Duncan se vyškrábal do stoje v poslední vteřině, kdy ještě mohl odrazit Šimonův útok. Opět ocel zazvučela o ocel. Těžké čepele se překřížily a držely u sebe, jako by srostly.

Na chvilku zůstali oba muži stát zapření oběma nohama do země, křečovitě oddechovali a dech se jim ve stříbrných obláčcích valil nad zkříženými meči. S každým nadechnutím jim do nozder pronikala ostrá vůně minulé sklizně, mokré půdy a provlhlé trávy.

„Voní to tady jako na nejbohatších loukách v Blackthornu, co říkáš?“ prohodil Simon ledabyle.

Blackthorne. To slovo zajelo Duncanovi do hlavy jako dýka a prořízlo se stíny k pravdě pod nimi. Než si však stačil uvědomit celé poznání, otvor opět překryly stíny a zahojily trhlinu v temnotě, jako by nikdy neexistovala. Duncan zmateně potřásl hlavou. Větší výhodu Simon ani nepotřeboval. Otočil se rychlostí blesku, odtrhl svůj meč od toho Duncanova a naplocho udeřil Duncana do trupu tak mocně, že mu vyrazil dech. Okamžik poté mu Simon podrazil nohy a složil ho do mokré trávy.

Simon rychle přiklekl k padlému sokovi. Sklonil se nad Duncanem a naléhavě ho oslovil. Věděl, že jim zbývá jen pár vteřin, než k nim přes louku přiběhnou ostatní, aby se přesvědčili, zda se Duncanovi něco nestalo.

„Slyšíš mě?“ naléhal Simon.

Duncan přikývl, protože na odpověď mu nezbývalo dost dechu.

„Říkala ta čarodějnice pravdu?“ naléhal Simon. „Že si nepamatuješ na nic z toho, co předcházelo tvému příchodu sem?“

Duncan s námahou přikývl.

Simon se odvrátil, aby nikdo nespatřil jeho zuřivý výraz.

Modlím se k Bohu, aby se Sven vrátil co nejrychleji. Našel jsem, co jsem hledal. Ale on sám pořád ještě bloudí. Čert aby vzal tu čarodějnici! Ukrást muži rozum! A úsměv!

7

Muž tvých bojových schopností by neměl chodit neozbrojený!“ prohlásil Simon. „Jistě je v této zbrojnici zbraň, kterou by sir Erik mohl postrádat.“

Duncan si žalostně promnul kříž. Pořád ještě ho krutě bolel od rány, kterou mu tam včera zasadil Simon.

„Zrovna teď si připadám schopný asi jako čerstvě naverbované páže,“ zabručel. Simon se rozřehtal.

Po chvíli podlehl smíchu i Duncan. Cítil s tím plavovlasým rytířem vnitřní spřízněnost, jež byla stejně hluboká jako nečekaná.

„V souboji s tebou jsem měl jednu výhodu,“ přiznal se Simon. „Odjakživa jsem se trénoval v boji s mužem mé síly, zatímco tys měl pramálo možností cvičit se s mužem mé rychlosti. Snad jedině sir Erik? Ten člověk se pohybuje s tak nenápadnou ladností, až mě to děsí.“

„Ještě nikdy jsem neviděl Erika při boji. A pokud ano, už si na to nevzpomínám,“ dodal Duncan zachmuřeně.

„Pokud jsi ho neviděl bojovat od chvíle, co ses probudil ve Sporné zemi, pak jsi ho při boji neviděl nikdy,“ poznamenal Simon tiše.

„Cos to říkal?“

„Ále, nic důležitého,“ prohlásil Simon. Rozhlédl se po zbrojnici a prohlížel si hromady zbraní. Neochotně přitom uznával, že Erik je nesmírně prozíravý. Kdyby šlo do tuhého, představoval by mladý šlechtic hrozného nepřítele.

A Simon měl dojem, že se k něčemu schyluje.

Z nedokončeného nádvoří se k nim jako kouř vznesl zvuk kročejů lidí mířících ke kamenné zbrojnici. Ozval se hluboký mužský hlas a hned nato melodický ženský smích. Erik a Amber.

Duncan se obrátil ke dveřím s nedočkavostí, z níž se v Simonovi rozbouřil hněv a vražedný chlad.

Proklatá čarodějnice.

Duncan přiběhl za její vábničkou jako vyhladovělý ohař za kusem masa.

„Tady jsi,“ obrátil se Erik k Simonovi. „Alfred říkal, že pravděpodobně budeš tady dohlížet na opravu svých zbraní.“

„Pouze tu oceňuji zručnost tvého zbrojíře,“ poznamenal Simon a díval se, jak Amber běží vstříc Duncanovi. „Od návratu ze saracénské země jsem takovou práci neviděl.“

„A právě o tom jsem si chtěl s tebou promluvit,“ pokývl Erik.

„O opravě, kterou zbrojíř dělá na mé drátěné košili?“

„Ne. O saracénských zbraních. Včera jsi pronesl něco o jejich lučištnících, co mě zaujalo.“

Silou vůle se Simon přiměl soustředit pozornost na Erika místo na děvče, které navenek vypadalo tak nevinně, a přesto bylo tak prosáklé zlem, že bez sebemenšího zaváhání či výčitky svědomí ukradlo muži paměť a rozum.

„O co šlo, lorde?“ otázal se Erika. „Je pravda, že jejich bojovníci střílejí z koní v plném cvalu?“

„Jistě.“

„A jde o přesné střely? Na slušnou vzdálenost?“

„Ano,“ potvrdil Simon. „Jejich šípy dopadají rychle jako krupobití.“

Erik se zadíval do temnoty v Simonových očích a neměl pochyby, že ať už jsou rytířovy vzpomínky na válku jakékoli, představují hlavní důvod jeho zachmuřeného a zlověstného vzezření.

„Jak to však dokážou?“ podivil se Erik. „Kuši přece musí nabít člověk vestoje na zemi!“

„Saracéni používají jediný luk. Má poloviční délku než ty naše anglické, a přesto střílí šípy se stejnou silou jako naše kuše.“

„Jak je to možné?“

„Tohle je otázka, kterou Do…“ Simon své přeřeknutím zakryl odkašláním. Chvatně pokračoval: „To je otázka, kvůli které jsme se s bratrem často přeli.“

„A shodli jste se posléze na něčem?“

„Saracéni stáčejí své luky do vícero oblouků, takže tím několikanásobně znásobí jejich sílu, aniž by museli čelit problémům těžké kuše.“

„Jak to dělají?“ vyzvídal Erik.

„Nemám tušení. Kdykoli jsme se pokusili podobný luk vyrobit, vždy nám praskl.“

„U božích zubů, co bych dal za pár saracénských luků!“ zatoužil Erik.

„K tomu bys potřeboval i saracénské lučištníky,“ upozornil ho Simon suše. „Při střílení z těchto luků je třeba zvládnout jeden trik, který jiným střelcům než Saracénům dělá nesmírné potíže. Nakonec se nám nejvíce osvědčily poctivé křesťanské meče a kopí.“

„Ale přesto, jen považ, jakou obrovskou výhodu by ty luky znamenaly!“

„Zrada je lepší zbraň.“

Erik na Simona zděšeně vytřeštil oči.

A stejně tak i Duncan.

„Můj bratr,“ vysvětloval Simon, „mi často opakuje, že k dobytí dobře opevněného hradu neexistuje lepší cesta než zrada.“

„Mazaný lišák, ten tvůj bratr,“ zamumlal Erik. „Přežil Svatou válku?“

„Nu ano, přežil.“

„To jeho jsi přišel hledat do Sporné země?“ Šimonův výraz se naráz změnil.

„Odpusť, lorde,“ pravil Simon tiše, „ale po čem jsem do zdejších krajin přišel pátrat, to je pouze mezi mnou a Bohem.“

Erik se na zlomek vteřiny zarazil, váhal, ale posléze se usmál a obrátil se k drátěné košili visící na háku ve zdi. „Pěkná košile,“ prohodil.

„Tvůj zbrojíř ji opravil tak dovedně, že teď je ještě pevnější než dřív,“ pochválil Simon.

„Zručnost mého zbrojíře je proslavená po celé Sporné zemi,“ doplnil Erik věcně.

„A plným právem. Vyrobí válečný meč a zbroj a přilbici i pro Duncana?“

„Bude muset,“ přisvědčil Erik. „V naší zemi neexistuje tak mohutná zbroj, aby pojmula Duncanovu širokou hruď.“

„Jedna ano,“ ozval se Duncan roztržitě.

„Komu patří?“

„Dominiku le Sabre,“ pravil Duncan.

Amber do něho zabodla pronikavý pohled, ale mlčela z obavy, co by se stalo, kdyby se mu skutečně vrátila paměť.

Simon hleděl na Duncana stejně zkoumavě a mlčel z podobných důvodů jako Amber.

Zato Erik neměl z návratu Duncanovy paměti pražádný strach.

„Znamená to, že ses s tím slavným Normanem osobně setkal?“ otázal se. „Ano.“

„A kdy?“

Duncan otevřel ústa k odpovědi, ale teprve poté si uvědomil, že neví.

„Nevím!“ usekl stroze. „Zkrátka jen vím, že ho znám.“

Erik střelil kradmým pohledem po Amber. Mlčky mu pohled oplatila.

„Už se ti paměť vrací?“ zeptal se Erik.

„Útržky, kousky. Víc ne,“ připustil Duncan.

„A co to znamená?“

Duncan pokrčil rameny, zamžikal bolestí v pohmožděném těle a podrážděně si zaryl prsty do prsou.

Škoda že není tady, aby mi ulevila v bolesti svými kouzelnými lektvary a mastičkami.

Pak Duncan zaslechl své vlastní myšlenky a zkameněl. Zoufale si kladl otázku, kdo je ona. Zelené oči.

Vůně glendruidských bylinek. Voda ohřátá ke koupeli. Vůně jejího mýdla.

„Duncane?“ naléhal Erik. „Už se ti vrací paměť?“

„Viděls už někdy odraz měsíce na nehybné hladině rybníka?“ vybuchl Duncan s potlačovanou zuřivostí. „Viděl.“

„Naházej do rybníka koš kamenů a pak se na ten odraz znovu zadívej. Právě tak vypadá moje paměť.“

Hořkost v jeho hlase vyvolala v Amber touhu dotknout se Duncana, ukonejšit ho, poskytnout mu smyslnou úlevu, jež by vyvážila jeho pocit ztráty.

„Pamatuji si tedy, že jsem se s Glendruidským vlkem setkal,“ pokračoval Duncan, „ale už si nevzpomínám, jak a proč, dokonce ani jak vypadá!“

„Glendruidský vlk,“ zabručel Erik. „Tak se mu vskutku přezdívá. Zaslechl jsem pověsti.“

„Jaké pověsti?“ vyhrkla Amber, jež z plna srdce toužila změnit téma.

„Že Meč anglického krále se stane Glendruidským vlkem,“ vysvětlil Erik.

Amber se zatvářila užasle.

„Další z Cassandřiných proroctví se vyplnilo. Opět,“

dodal Erik. „Které?“

„Dva vlci krouží kolem sebe, jeden z dávných dob a druhý nikoli,“ řekl Erik. „Dva vlci si měří navzájem síly, zatímco země se zatajeným dechem čeká.“

„Na co?“ vyhrkl Simon.

„Na smrt. Či na život.“

„Tos mi neprozradil!“ namítla spěšně Amber. „Měla jsi dost starostí se svým vlastním proroctvím,“ odvětil Erik stručně.

„Který vlk vyhrál?“ zajímal se Simon.

„Cassandřina proroctví tohle nezodpoví,“ objasňoval Erik. „Vidí sice budoucí křižovatky, ale už ne to, jaká cesta bude zvolena.“

Amber se otřásla přízračným chladem a odvrátila se. O dalších Cassandřiných proroctvích už nechtěla slyšet ani slovo.

„Duncane?“ otázala se.

Tázavě broukl, ale poslouchal ji jen na půl ucha. Jeho pozornost totiž upoutala jedna ze zbraní zavěšených ve zbrojnici.

„Nedoprovodil bys mě k Šeptajícímu močálu?“ zeptala se Amber. „Cassandra mě požádala, ať se přesvědčím, zda už přiletěly husy.“

A tu si Amber uvědomila, na jakou zbraň Duncan tak upřeně hledí. Srdce se jí zasvíjelo křečovitým strachem. Postavila se před něho a přitiskla mu dlaň na tvář.

Do ruky jí vyšlehlo zářivé potěšení.

Temnota nad myšlenkami se svíjela, jenjen se protrhnout.

„Duncane!“ vydechla Amber tiše.

Zamžikal a konečně odpoutal pohled od zbraně, jejíž ježatá koule s kovovými hroty na konci silného řetězu v něm rozbouřila vzpomínky. Podíval se na Amber.

„Ano, děvče?“

Amber se rozechvěly rty – současně radostí i bolestí. Jeho radost a bolest byly i její.

„Doprovoď mě k Šeptajícímu močálu,“ poprosila tiše. „Bojů jsi už zažil dost a dost.“

Duncan se přes její zářivě zlaté kadeře zahleděl na šedý ocelový řetěz visící na stěně.

„Snad,“ přisvědčil, „ale měly už boje dost mě?“

Duncan sáhl přes Ambeřino rameno a sundal zbraň z háku tak lehýnce, jako by šlo o pouhé pírko.

„Tohle si vezmu s sebou!“ rozhodl.

Amber si při pohledu na děsivou zbraň v Duncanových rukou bolestivě zabořila zuby do rtů.

Simon to sledoval stejně jako ona. V duchu se začal připravovat na boj, jenž vypukne, až se hladina Duncanových vzpomínek ustálí natolik, že se v ní bude zrcadlit skutečný odraz jeho minulosti.

Erik na Duncanovi jen mlčky visel očima. Ani si neuvědomil, že vytáhl meč, dokud v dlani neucítil jeho studenou, důvěrně známou tíhu.

„Remdih,“ prohodil Erik záměrně bezvýrazně. „Proč sis ze všech zbraní v celé zbrojnici vybral proboha zrovna tuhle?“

Duncan užasle vytřeštil oči na zbraň, jež mu tak dobře padla do dlaní.

„Nemám meč,“ odvětil prostě. „Nu a?“

„A pro válečníka bez meče neexistuje lepší zbraň než

kladivo.“

Simon i Erik zvolna přikývli.

„Směl bych si ho vypůjčit?“ požádal Duncan. „Nebo je to oblíbená zbraň některého z tvých mužů, pane?“

„Není,“ odvětil Erik přiškrceně. „Klidně si ji nech.“

„Děkuji, pane. Dýka je dobrá pro boj zblízka či pro ukrojení pečené, ale ke skutečnému boji je třeba zbraně, jež dosáhne podstatně dál.“

„Máš v úmyslu bojovat hodně brzy?“ zkoumal Erik.

Duncan se zazubil a nechal si silný řetěz proklouznout mezi prsty, aby ozkoušel jeho délku a tíhu.

„Kdybych narazil na nějaké psance putující k předčasnému hrobu,“ vysvětlil Duncan, „nerad bych je zklamal tím, že nebudu ozbrojen.“

Simon se hrdelně rozřehtal.

Erik se usmíval číhavě jako vlk, k němuž ho tak často přirovnávali.

Všichni tři muži se na sebe zahleděli v němém pochopení – a uznání – té horké válečnické krve, jež každému z nich proudila v žilách.

Potom Erik rázně poplácal Duncana a Simona po ramenou, jako by byli pokrevní bratři – a stejně tak i povahou.

„S takovými muži po boku se nebudu bát vyrazit na

Glendruidského vlka třeba bez dalších spojenců!“ prohlásil Erik.

Šimonův úsměv naráz pohasl. „Skotské kladivo to zkusil. A neuspěl.“

Duncan na okamžik znehybněl, jako by se mu zastavilo i srdce.

Ambeřino srdce přestalo tlouct stejně jako jeho, ale pak klopýtlo a rozběhlo se zběsile, divže jí nevyskočilo až do krku.

„Duncane?“ Teď už neskrývaně prosila. „Nepůjdeš se mnou k tomu močálu?“

Neodpovídal – vteřinu, dvě, tři…

Pak tiše zavrčel. Prsty sevřel držadlo kladiva na řetězu tak křečovitě, divže do oceli neotiskl prsty.

„Nu ano, děvče,“ přisvědčil tiše. „Doprovodím tě.“

„Ještě před západem slunce může přitrhnout bouře!“ varoval Erik.

Duncan se něžně pousmál a pohladil pramínek Ambeřiných vlasů.

„Dokud budu mít nablízku Amber, nikdy mi nebude scházet sluneční svit,“ poznamenal.

Amber mu úsměv oplatila, i když rty se jí chvěly tak strašným strachem, až se bála, že se neovládne a začne hlasitě ječet.

„Nenecháš tu zbraň tady?“ ukázala Amber na kladivo.

„Kdepak. Konečně nás můžu bránit.“

„Ale to není nutné. V takové blízkosti Mořského sídla se žádní psanci nepotulují!“

Bez ohledu na další dva muže se Duncan předklonil, až se rty téměř dotýkal dívčiných vlasů. Zhluboka vdechl jejich vůni a zadíval se jí do zlatavých očí, přetékajících úzkostí.

„Pokud jde o tebe, nechci riskovat, drahá Amber,“ zašeptal. „Kdyby tě někdo zranil, mám strach, že bych krvácel i já.“

Ačkoli hovořil nesmírně tiše, Simon ta slova zaslechl a zabodl do Amber pohled plný hněvu, který téměř nedokázal skrýt.

Proklatá pekelná čarodějko! Ukradlas tomu muži rozum i úsměv!

„Duncane!“ zašeptala Amber.

Byl to spíš povzdech než jméno. Uchopila jeho mozolnatou ruku do dlaní navzdory chladné tíze řetězu.

„Pospěšme si, můj temný válečníku! Už jsem přikázala, aby nám zabalili dost jídla k obědu a osedlali dva koně.“

„Tři,“ opravil ji Erik.

„Ty jedeš s námi?“ podivila se Amber.

„Ne, ale Egbert ano.“

„Ach, Egbert. Samozřejmě. Nu, tak ho zkrátka nebudeme brát na vědomí.“

Duncan neklidně poposedl v sedle a ohlédl se přes rameno tak opatrně, aby už beztak neklidného koně ještě víc nevylekal. Odplížili se od loučky, kde se naobědvali a nechali spícího Egberta vedle jeho a Duncanova koně. Odkradli se pouze s Ambeřinou kobylkou, protože Amber trvala na tom, že s jedním koněm se jim bude Egbertovi utíkat lépe.

Stezka vedoucí od mírně skloněných políček v okolí Mořského sídla se rychle změnila na skalnatou a nerovnou cestu, jež byla pro koně o to obtížnější, že nesl dvojnásobný náklad. Místy měl i Duncan potíže uvěřit, že dokážou projet. Na první pohled se cesta mnohokrát zdála neprůchodná, ale zblízka se ukázalo, že balvan nebo houští lze překvapivě snadno objet.

Přesto vzhled cesty k Duncanově klidu nepřispěl a kůň z ní zřejmě také nebyl dvakrát nadšený. Ale na druhou stranu, třeba mu vadili pouze ti dva jezdci na hřbetě.

„Není po něm ani vidu!“ hlásil Duncan a opět se zadíval dopředu.

„Chudáček Egbert,“ poznamenala Amber, ale znělo to spíš pobaveně než vystrašeně. „Erika jsme tím trikem nádherně převezli!“

„Chudáček Egbert si lebedi na opačné straně téhle strže,“ zamumlal Duncan. „Hoví si na loučce zalité sluncem, které si ještě neuvědomilo, že léto je dávno u konce. Copak to je tak špatný osud?“

„Ano, pokud se o tom dozví Erik.“

„Jeli ten zbrojnoš jen zpoloviny tak chytrý jako líný, pak Erikovi neprozradí, že tak hanebně usnul.“

„Kdyby byl Egbert tak chytrý, nebyl by tolik líný.“

Duncan se krátce zasmál a zesílil stisk, kterým pravou paží objímal Amber kolem útlého pasu. V levé ruce svíral uzdu. Amber mu dlaněmi spočívala na obou pažích, jako by zhluboka vychutnávala teplo jeho těla.

„Každopádně jsme u něho nechali tvého koně,“ poznamenala Amber, „spolu s příkazem, aby na nás počkal.“

„Víš určitě, že ten mládenec umí číst?“

„Rozhodně lépe než psát, aspoň podle Cassandry.“

„On umí psát?“ podivil se Duncan.

„Bídně. Erik si zoufá, kdykoli ho chce naučit něčemu pořádnému – boji, péči o hospodářská zvířata, polním pracím.“

„Tak proč chlapce nepošle zpátky k rodičům?“

„Egbert žádné nemá,“ vysvětlovala Amber. „Erik ho našel vedle káry na cestě. Otce mu zabil padající strom.“

„Erik má tedy ve zvyku sbírat tuláky a starat se o ně?“

„Když se neumějí postarat sami o sebe, někdo to udělat musí.“

„To proto se postaral i o mně?“ vyzvídal Duncan. „Z povinnosti a soucitu?“

„Ale ne.“

Amber si připomněla, jaké to bylo, když se poprvé dotkla Duncana a pocítila tak mocnou rozkoš, že s úlekem ruku opět uškubla. A pak se ho dotkla znovu.

A ztratila srdce.

„S tebou to bylo jiné,“ přiznala se Amber tiše. „Dotýkat se tě mi působilo potěšení.“

„A těší tě to stále?“

Zrádný příliv krve do jejích tváří představoval pro Duncana dostatečně výmluvnou odpověď. „To jsem rád,“ usmál se. „Moc a moc rád.“

Jemným tlakem paží si Duncan přivinul Amber úžeji do náruče. Lačnost po ní, jež v něm nikdy nedřímala příliš hluboko, mu zaplavila celé tělo nedočkavou nadějí, i když svědomí ho brzdilo zpátky.

Neměl by ji svést, dokud nenajde odpovědi na temné otázky ze své minulosti.

Pronásledoval ho přízrak neznámé přísahy.

Ale přesto… Ale přesto.

Bylo neuvěřitelně příjemné ujíždět podzimní krajinou pod nízkým žlutým sluncem, jež ho hřálo do tváře a hřálo i tu jantarovou vílu spočívající v objetí jeho paží. „Slunce,“ zašeptala Amber. „Tak nečekaně krásné.“ Pozvedla paže a shrnula si z hlavy vlněnou kápi. Inkoustově modrá látka se jí svezla z šíje a ramen, takže měkce zlatá sluneční zář jí zalila stejně zlatou hřívu. „Ba ano,“ souhlasil Duncan, „je to skutečná krása.“ Ale Duncan měl na mysli spíše Amber než slunce. „Tvoje vlasy,“ zašeptal. „Tisíce odstínů zlata. Nikdy jsem neviděl takovou nádheru, nikdy v životě.“

Amber se zajíkla, protože po těle se jí rozlily hebké chvějivé vlnky. Duncanův smyslný hlad působil jako výzva. Po ničem netoužila víc než ovinout jeho tělesnou sílu kolem sebe jako živý hřejivý plášť, schovat se v něm před světem, odevzdat se mu v tajném tichu, které nemůže narušit žádný jiný člověk.

Ale přesto se mu nesměla odevzdat. Srdcem a tělem a duší. „Amber?“ zašeptal Duncan.

„Ano?“ vyhrkla chvatně a snažila se potlačit své vzrušené chvění.

„Nic, mně se zkrátka jen líbí šeptat ti tvoje jméno do vlasů.“

Amber tonula v rozkoši. Bezmyšlenkovitě pozvedla ruku a dotkla se Duncanovy tváře. Jemně zdrsnělý povrch jeho kůže, pod níž ležely kořeny vousů, jí byl nesmírně příjemný. A síla a tlak jeho paže kolem jejího pasu jí byl stejně příjemný. A příjemný jí byl i žár a pevnost jeho hrudi.

Duncan jí byl příjemný až do samého těžiště její bytosti.

„Druhý jako ty neexistuje na celém světě.“

Amber netušila, že svou myšlenku pronesla nahlas. Upozornilo ji na to až mohutné zachvění, které Duncana navzdory jeho síle roztřáslo jako vichřice.

„Stejně jako na celém světě neexistuje tobě podobná,“ zašeptal Duncan a políbil ji do dlaně.

Když se Duncan shýbl, aby se přitiskl Amber tváří k vlasům, zalila ho jemná vůně sluneční záře a jehličí. Dívka voněla létem a teplem, skotskými borovicemi a svěžím větrem.

Ta vůně byla pro Amber typická. Byla jedinečná. Nemohl se jí nasytit.

Amber slyšela, jak se Duncanovi zadrhl dech, cítila pronikavou rozkoš, kterou čerpal z pouhé její přítomnosti, a toužila uniknout tomu prokletému proroctví.

Ale nemohla.

„Škoda že to letní teplo nevydrží,“ vydechla přerývaně.

Duncan rty hladil pramínek vlasů, jenž se jí přilepil ze strany ke krku, a jen mlčky kývl.

„Erik měl pravdu,“ vyhrkla chvatně, téměř polekaně. „Přichází bouře. Ale její zásluhou nám sluneční svit bude připadat o to drahocennější.“

Duncan neochotně pozvedl hlavu a zahleděl se na sever. Visela tam silná vrstva mraků, prozatím brzděná jižním větrem. Nad hlavou se jim klenula safírově modrá obloha a kolem skalnatých štítů nad močály se houfovaly perlově šedé obláčky.

„Před západem sluncem ta bouře nevypukne!“ prohlásil s jistotou Duncan.

Amber mlčela.

„Možná až vyjde měsíc,“ dodal, „ale spíš ještě později.“

Duncan se opět ohlédl přes rameno. Za nimi se do rozeklané vysočiny, rozprostírající se mezi Mořským sídlem a Tvrzí Kamenného kruhu, zatínala uzoučká průrva, jež nesla název Průsmyk přízraků, protože na jejích strmých svazích rostly stromy s bílou kůrou a protože tam strašidelně vyly podzimní vichry.

Žádný další jezdec nesledoval Duncana a Amber po svahu, z něhož právě sjížděli. Nikde neviděli jiného člověka, obzor byl až liduprázdný. Kdesi před nimi se moře a pevnina smísily a vytvořily Šeptající močál, k němuž mířili nevyznačenou stezkou. Znala ji pouze ta jantarová dívka, která tak dokonale zapadala do Duncanovy náruče.

Na této straně průrvy nebylo po lidských obydlích ani stopy – žádné vyježděné cesty, žádný kouř stoupající nad mýtinu, žádná zoraná políčka, žádné kamenné zídky, žádné obory, žádné stopy po kácení stromů. V Průsmyku přízraků, porostlém kobercem kapradí, vládla jen nespoutaná příroda, pradávný les a odvěké ticho.

Krajina byla divoká a zvláštně nevinná. Ležela až na konci Sporné země, takže se vyhnula jejím půtkám a válečnému neklidu. Kdyby Duncan nezahlédl tu a tam balvan odvalený z cesty, byl by přísahal, že lidská noha tudy ještě neprošla.

Přesto i zde kdysi žili lidé. Kdosi je pojmenoval jako druidy. Další je označovali za černokněžníky, čaroděje. A pro jiné nebyli vůbec lidmi, nýbrž ďábly či naopak bohy.

A někteří – ta hrstka, která je skutečně znala – nazývali členy tohoto zmizelého kmenu jménem Poučení.

„Egbert by se za námi nerozjel,“ poznamenala Amber, když cítila, že se Duncan opět ohlédl přes rameno.

„Jak si můžeš být tak jistá? Líný je, ale slepý nikoli. Necháváme za sebou stopy.“

Amber zaváhala a v duchu přemítala, jak Duncanovi vysvětlit tu kombinaci vědění a instinktu, která ji vede k jistotě, že zde jim žádné vyrušení nehrozí.

„Egbert za námi nemůže,“ vysvětlovala Amber. „I kdyby překonal svůj strach, stejně nedokáže určit, kam jsme se vydali.“

„A proč ne?“

„Není Poučený,“ odvětila prostě.

„Co to má s tím ale společného?“

„Egbert uvidí překážky a obrátí se zpátky, pevně přesvědčený, že nikdo nedokázal projet cestou, kterou právě projíždíme.“

Chladný vánek zastudil Duncana na páteři, protože si připomněl, jak neprůjezdná se místy stezka zdála… Zpočátku.

„To proto jsem tě přiměla, abys nebral svého koně,“ doplnila Amber.

„Nebyl Poučený?“ uryl Duncan suše.

Amber se rozesmála a zavrtěla hlavou, až se jí slunce zatřpytilo ve vlasech a blýsklo se v nich jako tekutý jantar.

„Běluška je na moje stezky zvyklá,“ vysvětlila s úsměvem. „Půjde všude tam, kam jí ukážu.“

„Ty vidíš stezku!“ uvědomil si Duncan.

Nebyla to vlastně otázka, ale Amber na ni přesto s pokrčením ramen odpověděla.

„Jsem Poučená.“ A s povzdechem dodala: „Ale podle Cassandry nejsem Poučená příliš a nikdy nebudu, dokud se neusadím a nepřestanu se toulat divočinou.“

„Jako je tahle?“

„Přesně tak.“

Duncan se zahleděl na hebkou křivku Ambeřiny tváře a přemítal, jak je možné, že i on, jemuž se nikdy nedostal podobný výcvik jako jí, vidí současně překážky i stezku. Než se stačil zeptat Amber, ozvala se jako první.

„Navzdory svým nedostatkům, pokud jde o Poučení, jsem se naučila dost, abych svedla sledovat některé z pradávných stezek. A Průsmyk přízraků patří mezi má oblíbená místa. Nikdy jsem se o něj s nikým nedělila –až teď.“

To tiché přiznání projelo Duncanem jako vzdálené hřmění, které člověk spíše cítí, než neslyší. Jako by se pod nimi zachvěla země.

„Amber?“

Hlas měl rozbolavělý, téměř chraptivý. Vycítila, jak v něm zašlehl plamen smyslného hladu – a spolu s tím nepojmenovatelné touhy, jež ho prozářila jako slunce dnešní den.

„Co je?“ obrátila se k němu.

„Proč jsi mě sem přivedla?“

„Přepočítat Cassandřiny husy.“

Oříškově hnědé oči pátraly Amber ve tváři, jako by z ní chtěly cosi vyčíst.

„Říkáš husy?“ prohodil Duncan neutrálně.

„Jistě. Na podzim sem přilétají ze severu a táhnou za sebou zimu jako obrovský šedý praporec.“

„Ale na husy je zatím brzy, nemyslíš?“

„Je,“ přisvědčila Amber.

„Tak proč je hledáš?“

„Požádala mě o to Cassandra. Runy vytesané do kamenů hovoří o předčasné a kruté zimě. Pokud už husy přiletěly, budeme mít jistotu, že Cassandra vyložila proroctví správně.“

„A jakou zimu předpovídají rolníci?“

„Tvrdí, že znamení se kříží navzájem.“

„Nerozumím.“

„Ovcím už narostlo hodně husté rouno, ale v korunách stromů pořád ještě zpívají ptáci. Slunce nepřestalo teple hřát, ale přesto klouby a staré rány bolí. Dobří kněží se modlí a sní prorocké sny, přesto však nikdo nechce vyložit boží odpověď.“

„Znamení. Proroctví. Kněží. Sny.“

Duncan se ušklíbl. „To by samo o sobě stačilo, aby pořádného válečníka rozbolela hlava. Dej mi meč a štít a já si životem prosekám vlastní cestu, staň se co staň – či co se stalo.“

Vědomí ztracené minulosti vyrylo Duncanovi ostrou rýhu ke každému koutku úst. Amber je objela špičkou prstu, ale nedokázala dosáhnout za Duncanovu bolest a hněv.

Nešťastně se odvrátila a opět se zahleděla do divoké zeleně průsmyku. Po obou stranách stezky se kmeny jeřábů vinuly k šedým skalám jako padlí andělé ke spáse. Na koncích větví se krvavě rděly trsy bobulí, jež ještě nestačili ozobat ptáci. Tu a tam se na horním okraji strže přízračně bělaly skupinky bríz jako duše utonulých panen sklánějících se nad potokem a zvedaly k obloze holé větve v tichém nářku nad ztraceným létem a nadcházející zimou.

Vpředu a po pravé ruce se táhla plošinka, kde kruh nakloněných balvanů vyznačoval starověké posvátné místo. Druhý, větší kruh ze stojících kamenů se tyčil jako přízraky z dávných časů.

Do ticha se rozlehl pronikavý skřek orla. Jednou, podruhé, potřetí.

Duncan zaklonil hlavu a s dokonalou přesností ten zběsilý křik dravci oplatil.

Velebný pták zakroužil nad močálem, jako by dával Duncanovi a Amber svolení, že smějí pobýt v jeho království, načež zmizel za skalnatým štítem.

„Kdo tě naučil napodobovat orlí křik?“ vyzvídala Amber tiše.

„Matka mé matky.“

„Patřila k Poučeným?“

„Pochybuju,“ zamyslel se Duncan. „S tímhle označením jsem se nikdy nesetkal.“

„Občas, v jistých místech, je bezpečnější nepoužívat žádné jméno.“

Duncan i Amber pak mlčeli až do chvíle, dokud proti proudu bystrého stříbřitého potůčku nepostoupili do malého údolí a odtud ke břehu neklidného moře. Traviny pokrývající močál byly stejně rozvlněné jako mořská hladina, vzdouvaly se v poryvech vánku.

Muži a ženě, jejichž kůň se zastavil na malém pahorku nad močálem, ten šepot vln a šumění trav připomněly šepot tisíců a tisíců lidí, vzdychajících, mumlajících, špitajících si ta nejhlubší tajemství… tisíce zdušených výdechů, jimiž vzduch přímo vřel a překypoval.

„Konečně jsem pochopil, proč se tomu místu říká Šeptající močál,“ poznamenal Duncan rovněž šeptem.

„Ale takhle to vypadá jen do příletu husích hejn. Potom vzduch zvučí jejich kejháním a pokřikem a močál šeptá jen ve chvílích těsně před východem slunce.“

„Jsem moc rád, že jsem ho poznal takhle, zrovna když slunce mění konečky travin na jiskřící svíce. Vypadá to tu jako v kostele okamžik předtím, než kněz začne sloužit mši.“

„Ano,“ šeptala Amber. „Přesně jako v kostele. Je to tu

prodchnuté velebností.“

Duncan s Amber seděli mlčky a vstřebávali hluboký a jedinečný mír krajiny. Potom klisna natáhla krk a škubla uzdou na znamení, že by se ráda pásla.

„Nezatoulá se nám, když sesedneme?“ zeptal se Duncan.

„Kdepak. Běluška se leností může měřit s Egbertem.“

„V tom případě jí dopřejeme chvilku odpočinku, než

se vydáme nazpátek.“

Duncan sesedl a sundal Amber ze sedla. Když ji postavil na zem, pohladila mu konečky prstů tvář a husté zvlněné hedvábí knírku. Pootočil hlavu a vtiskl jí na ruku něžný dlouhý polibek, jehož žár jí vyrazil dech.

Amber vzhlédla Duncanovi do očí a pochopila, že by se měla odtáhnout. Nemusela se ho ani dotknout, aby získala jistotu, že po ní touží se stejnou zběsilostí, s jakou opětoval orlí křik.

„Zanedlouho bychom se měli vydat na zpáteční cestu,“ povzdechla si. „Ano. Ale nejprve…“

„Nejprve?“

„Nejprve tě naučím nebát se mé touhy.“

8.

Ale to… to by nebylo moudré,“ vydechla Amber přerývaně. „Zcela naopak, má nejdražší Amber. Byla by to ta nejmoudřejší věc, jakou jsem kdy udělal.“

„Ale to bychom neměli… nemůžeme…“ Duncan přejel Amber zlehýnka po rtech a umlčel nejen její slova, ale i myšlenky. Cítila jeho touhu tak jasně, až se rozechvěla.

A ještě silněji cítila jeho sebeovládání. „Duncane?“ zajíkla se zmateně.

„Nezmocním se tě,“ uklidnil ji. „Nevím, co jsem ti v minulosti provedl, že se teď bojíš mé touhy, vím však s jistotou, že v tobě vzbouzí strach.“

„To ale není… Dobrotivý Bože, ty se mě nesmíš zmocnit!“

„Pšt, má milovaná Amber,“ konejšil ji Duncan a přitiskl jí ukazováček na ústa. „Neudělám to. Snad mi věříš?“

Amber cítila, že Duncan říká pravdu. Byla si jím ještě jistější, než pokud šlo o plamen vášně v jeho těle. „Ano,“ přisvědčila šeptem. „Věřím ti.“

Z hrudi se mu vydral dlouhý povzdech, jenž neměl daleko ke stenu.

„Děkuju,“ usmál se Duncan. „V minulosti by mou přísahu nikdo nezpochybnil. Ale tady… tady musím svou čest a cenu teprve prokázat.“

„Mně nemusíš. Tvou čestnost a hrdost jsem jasně vycítila už při prvním doteku.“

Duncan přejel rty přes Ambeřina ústa, ale tak rychle a zlehýnka, že si nebyla jistá, zda vůbec šlo o polibek.

„Pojď,“ vybídl ji a vzal ji za ruku. „Projdeme se spolu.“

Amber si propletla prsty s Duncanovými a zachvěla se, protože potlačený oheň vášně stravoval její tělo stejně jako to jeho.

„Kam míříš?“ otázala se.

„Najdeme si nějaké skryté místečko.“

„Ale vždyť vítr není zvlášť studený.“

„Když máme na sobě pláště, tak ne,“ přikývl.

Po těch slovech se v Amber rozlil neklid okořeněný slastným očekáváním.

Šepot moře, trávy a větru je doprovázel až k úpatí nízkého pahorku. Tam lidé kdysi urovnali loučku a vztyčili na ní posvátné kameny. Stavitele už dávno odvál čas, ale travnatá loučka obklopená kameny tu zůstala.

„Tohle místo nám nabízí útočiště,“ ukázala Amber. „Ledaže máš z těch kamenů strach?“

Duncan na okamžik zavřel oči. Instinkt, jenž v něm dřímal a probouzel se výhradně ve chvílích ohrožení, zapátral a opět se propadl do pokojného spánku. Nebylo proč si dělat starosti.

Amber, jež stále ještě držela Duncana za ruku, ho pozorovala se znepokojením. Díky Cassandřinu učení věděla, že pokud kolem odvěkých kamenných kruhů nějaké zlo přebývalo, už dávno uniklo a zmizelo beze stopy.

A věděl to i Duncan, i když ho nikdo neučil.

Určitě to je nějaký neznámý rytíř. Jsem hloupá, když se obávám, že je Skotské kladivo, Erikův nepřítel.

„Není třeba mít z těch kamenů strach,“ poznamenal po chvilce.

„Tys Poučený!“ vydechla Amber.

Duncan se rozesmál. „Kdepak, ty moje zlatá čarodějnice. Jsem prostě jen válečník, jenž bojuje se vším v dosahu, a to včetně své vlastní hlavy.“

Amber se začala bránit, že není žádná čarodějnice, ale hned si uvědomila, že to slovo Duncan vyřkl spíš láskyplně než vyčítavě. Když si všimla, že Duncan ji oříškově hnědýma očima pozoruje pobaveně a pochvalně, rozhodla se, že jeho „zlatou čarodějnicí“ klidně zůstane i nadále.

„Ale o tom je Poučení,“ vysvětlila. „O používání vlastní hlavy.“

„V tom případě,“ prohodil Duncan a rozhlédl se po kamenném kruhu, „jsem se na křižáckých výpravách naučil, že každý honicí pes umí výt – a že každé nebezpečí lze ucítit a nahmatat.“

„Myslím, že to je složitější.“

„Ale mně to zase připadá prajednoduché.“ Duncan se kradmo podíval na Amber. Upírala na něho zlatavě zářící oči s tak nezvyklou naléhavostí, že ji zatoužil okamžitě strhnout do náruče.

„Pojď ke mně, ty moje jantarové potěšení!“

„Ach vida, teď jsem spíš potěšení než čarodějnice! Ty zkrátka musíš patřit k Poučeným!“ Duncanův úsměv působil na Amber jako pohlazení. „Líbezná čarodějnice,“ zašeptal chraptivě, „posaď se tady se mnou pod kámen. Rád se s tebou budu donekonečna přít, co je Poučení a co je obyčejný selský rozum.“

Amber s úsměvem poslechla a uvelebila se po Duncanově boku do trávy. Kamenný sloup byl vyšší než lidská postava a dobře je chránil před poryvy větru. Povrch měl zvrásněný věkem a slaným vzduchem. V teninkých skulinách kamenné stěny rašila zeleň a kvetoucí mech, jež utkaly pradávnému monolitu přátelsky pestrý plášť.

Amber na mech zvědavě sáhla, ale pak zavřela oči a se spokojeným povzdechem se o něj opřela zády.

„Co myslíš, jak dlouho ty kameny tady takhle čekají?“ zamumlala skoro ospale.

„Rozhodně ne tak dlouho, jako já už čekám, abych směl udělat tohle.“

Amber otevřela oči. Duncan se k ní nakláněl tak blizoučko, že cítila teplo jeho dechu a viděla různobarevné jiskřičky v jeho očích. Maličko se odtáhla a zkusila pohladit jemnou linku rtů pod knírkem.

„Kdepak, děvče,“ zazubil se Duncan. „Nemáš se čeho bát.“

„Vím. Jen jsem se tě chtěla dotknout.“

„Vskutku? A jak?“

„Takhle.“

Amber špičkou prstu opět obtáhla Duncanův horní ret. Při tom pohlazení jím projela tak pronikavá slast, jako by se spolu milovali.

„Tobě se to líbí!“ usmála se Amber, kterou ten objev

zřetelně potěšil.

Duncan chraptivě vydechl, protože následovalo další polaskání, jež v něm rozdmýchalo dřímající oheň.

„Nu ano,“ přisvědčil. „Líbí se mi to. A tobě?“

„Jestli se tě ráda dotýkám? Ach ano. Bojím se, že až příliš.“

„V tom případě nemá žádný z nás důvod ke strachu, má nejdražší Amber.“

Náhle ji jeho dech přestal ovívat, protože Duncan přiložil rty přímo na její ústa. Vmžiku vycítil dívčino zaváhání.

A pak nepatrné uvolnění se, to když Duncanovi polibek dovolila. Krev mu bušila do ušních bubínků jako pěsti na vrata.

Maličko zesílil tlak na její rty a špičkou jazyka jí je zkusil rozpáčit. Neúspěšně, ale Amber si slastně vzdychla a od něžného polibku se neodtáhla. Duncan znovu něžně zkusil dobýt její ústa.

„Duncane,“ zašeptala omámeně Amber, „ty jsi…“ Tentokrát jí vklouzl jazykem do úst. Amber znehybněla jako zasažená bleskem. Citlivý vnitřek jeho úst byl hebký jak motýlí křídla. A Duncan sám se choval něžně jako motýl.

Dotýkala se ho, cítila potlačený žár jeho zběsilého hladu. Protiklad mezi jeho jednáním a tou stravující touhou ji měl správně vyděsit.

Místo toho ji vábil víc než všechna Duncanova laskání. „S tebou jsem vskutku v bezpečí,“ pošeptala mu. „A vždy budeš, moje zlatá čarodějnice. Radši bych si utnul pravici, než bych ti ublížil.“

Duncan sice povolil objetí, ale Amber se neodtáhla. Zvedl ji a posadil si ji na klín. Bylo znát, že hluboce vychutnává každý dotek jejího horkého těla, její blízkost, její existenci.

„Rozvaž mi plášť a obejmi mě pod ním,“ požádal ji zastřeně. Amber zaváhala.

„Ty nechceš cítit teplo mého těla?“ zavyčítal něžně. „Bojím se.“

Duncan sklopil oči. Rozlil se v něm smutek a Amber ho vycítila a tiše vykřikla.

„Nedůvěřuješ mi,“ řekl. „Co jsem ti v té zapomenuté minulosti provedl, že se mě teď tolik děsíš? Vzal jsem si tě násilím?“

„Ne,“ zašeptala.

A šeptala to slovo stále dokola, rozdíraná nejistotou a žalem, a zasazovala krvácející rány Duncanově hrdosti, protože nevěřila jeho přísaze, že s ním se jí nemůže nic stát, že je v bezpečí.

Takhle mu ubližovat, to prostě nesnesla.

Honem mu vklouzla rukama pod plášť. S lačností, kterou nedokázala zakrýt, se mu prodrala vrstvami oblečení až na nahou kůži. Ten dotek ji zasáhl jako úder. Temně zasténala, jako by trpěla.

Duncan se zmateně podíval na její spuštěná víčka a napjaté rysy. Soustředěně prozkoumávala jeho tělo. Když si uvědomil, že prosté dotýkání se jeho nahé kůže v ní probouzí pronikavou slast, pocítil jednak ohromení, jednak zuřivé vzrušení.

„Amber?“

„Ano,“ zašeptala. „Bojím se sebe, ne tebe, můj milý.“

Sklonila hlavu a na prsou ho ovanul její teplý dech. „To ze sebe mám strach…“

Její šepot splynul s polibkem. Tiskla se rty na Duncanovu nahou kůži a vydávala vlny žáru, jež ho rozdíraly jako nemilosrdná choroba. Laskání jejího jazyka ho zasáhlo nečekaně jako rána bičem. Duncan zasténal.

„Každý dotek, který ti dávám, dokonce i ten nejmenší…,“ šeptala Amber.

Jazykem hladila Duncana hebce jako kočka. Zaťal svaly, jako by očekával další ránu.

„Vidíš?“ šeptala mu horce. „Dotýkám se tě a ty hoříš. Cítím, jak hoříš, a hořím stejně jako ty. A když se tě nepřestávám dotýkat, ty tvoje plameny šlehají stále výš, až k obloze.“

„U svaté boží krve!“ zachraptěl Duncan vyschlým hrdlem, protože náhle pochopil zdroj Ambeřina strachu. „ Ty po mně toužíš stejně mocně jako já po tobě!“

Odpověděla mu hořkosladkým úsměvem a přitom trhaně oddechovala jako po dlouhém běhu.

„Ne, Duncane, toužím po tobě mnohem víc. Toužím po tobě silou tvé i své touhy – čili dvojnásobně.“

„To proto máš strach?“

„Ano. Bojím se… toho.“

Amber se opět dotkla Duncanovy kůže špičičkou jazyka a blaženě vstřebávala chuť a teplo jeho těla, hladkého a mocného. A ze všeho nejvíc ji lákalo to temné bouření krve těsně pod pružnou pokožkou kryjící tuhé svalstvo.

„Nemáš proč se bát,“ uklidňoval Duncan dívku. „Tak silná vášeň je dar od Boha.“

Smutně se zasmála. „Vskutku? Je snad dar pozorovat ráj zpovzdáli a vědět, že do něj nesmím nikdy vkročit?“

Duncan sklouzl Amber dlaní na šíji a podebral její těžké kadeře. Pak ji za ně zlehýnka zatáhl, aby zaklonila hlavu a vzhlédla mu do očí.

„Jenže my můžeme ochutnat ráj i bez toho, že bychom pobořili jeho bránu,“ svěřil jí sevřeným hrdlem.

„Je to možné?“

„Nu je.“

„Jak?“

„Ukážu ti to. Dávej dobrý pozor.“

Duncan se přitiskl Amber ústy na rty, jež dívka při doteku jeho jazyka poslušně rozevřela. Opět pocítila tu líbezně sladkou chuť a hebkost vnitřní strany jeho rtů.

Ale pak na ni jeho jazyk začal dorážet stále odvážněji a pátravěji, prozkoumával všechny křivky jejích rtů a hledal vchod do horké temnoty, kterou oba měli na dosah.

„Co tím…,“ vydechla Amber.

Otázku však nedokončila, protože jeho jazyk jí vmžiku pronikl mezi zuby a za ně, zbavil ji slov a místo nich jí daroval žár.

Rytmické klouzání Duncanova jazyka v jejích ústech rozdmýchalo v Amber oheň, jenž byl k nesnesení –chvíli šlehal zuřivými plameny vysoko k podvečerní obloze, chvíli tiše a nebezpečně doutnal před dalším žhavým výbuchem.

Amber zasténala a ten zvuk se zaťal Duncanovi do obnažených nervů. Navzdory té trýzni se tiše rozesmál a přitiskl si Amber ještě úžeji k místu, kde ho smyslná touha stravovala nejvíc.

„Tohle jsi hledala?“ otázal se, jako by se dusil.

Oplácela mu laskání tak vášnivě a nespoutané, až se mu z toho zatočila hlava. Objala ho kolem krku a teď mu sama začala útočit jazykem na ústa, nemilosrdně je dobývala a pustošila, jako by do ní přelil i část své válečnické povahy.

Aniž by se odtrhl od jejích úst, posadil Duncan Amber na trávu a volnou rukou jí rozvazoval tkanice na šatech. Přitom ji něžně hryzal do rtů, jako by si šetřil cukrátko na později.

V Amber vybuchovaly medově zlaté gejzíry ohně a zatmívaly jí vědomí. Když však pocítila, že ji chce Duncan položit, začala se bránit.

„Vím, že musíme přestat!“ zanaříkala. „Ale ještě ne, ještě prosím ne.“

„Ještě ne,“ souhlasil Duncan. „Než se k hlavní bráně otočíme zády, musíme toho ještě spoustu prozkoumat.“

Opět jí přiklopil ústa svými ústy a jazykem ji mučil a sliboval slasti ráje. Potom si odtáhl její paže od ramen a přitiskl jí je podél těla.

Amber si neuvědomila, co Duncan sleduje, dokud na ňadrech neucítila příliv ledového vzduchu. Stáhl jí plášť i šaty do polovičky boků, takže byla do pasu nahá a ruce měla připoutány látkou k bokům.

Duncan se jí přestal dotýkat, pouze si ji prohlížel hořícíma očima. Měla nádherně tvarované tělo, ani příliš plné, ani příliš útlé, horké a napjaté, s bradavkami jako poupátka růže. Duncan bolel touhou uchopit každé z těch poupat do úst a laskat je jazykem, chutnat smetanovou hebkost těch milovaných ňader vlastními ústy.

Mezi nimi se stékalo zlatavé světlo do kaluže uvězněné v prastarém jantaru. Přívěsek se třpytil a chvěl září, která jako by do něj proudila až z hlubin Ambeřina bytí.

V němém pozdravu pohladil přívěsek prsty. Pak ho zvedl a pohledem hltal krásu, jindy skrytou pod vrstvami oblečení.

„Duncane?“ zašeptala Amber.

Zadívala se mu do očí a zachvěla se nad tím, co tam spatřila.

„Je ti zima?“ staral se Duncan, kterému to neušlo.

Amber se zachvěla podruhé, protože jeho hlas připomínal pohlazení kočičím jazýčkem. Zkusila mu odpovědět, ale v ústech měla sucho a srdce jí skákalo zběsile až v krku. Když se jí Duncan přestal dotýkat a nepřeléval do ní svou touhu, její vlastní touhu zdusily rozpaky.

„Neboj se, zlatá čarodějko,“ pravil Duncan chraptivě a sklonil se k Amber. „Zahřeju tě.“

Sžíravý žár Duncanových úst a rukou na jejích ňadrech zbavil Amber dechu. Políbil jeden a pak i druhý vrcholek a oba jakoby kouzlem ztvrdly a napjaly se. Knírkem ji lechtal na citlivé kůži a jazykem žhavě, horce vykresloval vlhkou stezičku kolem růžových poupat.

V Amber se rozhořela místečka, jež byla až dosud utajená i před ní.

Utajená až do okamžiku, kdy se jí dotkl Duncan a ona vzplála.

Když konečně zdvihl hlavu, našel si k Ambeřině rozžhavené kůži cestu studený větřík. Duncan s úsměvem sledoval, jak se jí bradavky napjaly ještě víc. Sevřel je konečky prstů, mnul je a smyslně modeloval. A když se těsně pod tou smetanově bílou kůží rozhořel rudý žár, měl Duncan pocit, jako by ho natahovali na milostný skřipec.

„Jak jsem jen mohl zapomenout, jak se rozpaluješ mými doteky?“ otázal se okouzleně. „Tohle zřejmě cítil Bůh, když stvořil slunce.“

„My jsme předtím nikdy…“

„Ne,“ přerušil ji dychtivě. „Nikdy bys nedokázala vylétnout tak vysoko, tak rychle, kdyby ses v mámení lásky nevyznala stejně dobře jako já.“

Amber jen vrtěla hlavou, protože na jinou odpověď se nevzmohla – vášeň jí ukradla hlas.

„Nesmíš se bát pravdy, drahocenná Amber. Tvoje vstřícné vzrušení je větší dar než panenská cudnost.“

Snažila se odpovědět, ale ze rtů jí vyrazil pouze chraptivý výkřik. Ta hluboce prožívaná vášeň by ji správně měla vyděsit, ale každým dalším dotekem v ní Duncan spaloval další zábrany a nechával ji utonout ve všestravujícím žáru své touhy.

A té její – vytvořené propojením jejího i jeho toužení.

Když se opět shýbl, aby do úst vtáhl jednu z jejích bolestivě citlivých bradavek, Amber opět zanaříkala jako v trýzni. Vzepnula se mu vstříc, vstříc tomu jazyku, jenž jí rozdíral hruď jako něžný blesk.

Duncan jen velmi zdráhavě zvedl hlavu a tázavě sledoval, zdali ta lačná důvěrnost laskání Amber neděsí.

„Nebraň se mi, lásko,“ poprosil tiše. „Nikdy bych ti neublížil.“

„Já vím. Ale nemůžu…“

Zoufale si povzdechla a škubla pažemi upoutanými v oblečení, ale dosáhla pouze toho, že se do něj zamotala ještě víc.

„Co nemůžeš?“ otázal se Duncan.

Amber podvědomě zavlnila boky a Duncan se až zajíkl. Představil si, že jí leží nahý mezi stehny, a málem explodoval.

„Nemůžu se tě ani dotknout, když jsem takhle spoutaná,“ postěžovala si Amber.

Duncan zaťal zuby, aby potlačil pokušení, které dívka zosobňovala.

„Hádám, že tak to je nejlepší,“ zasténal.

„Copak ty nechceš, abych se tě dotýkala?“

Usmál se, protože Amber se tvářila nechápavě. Skutečně nemohla pochopit, že by ho dotek jejích rukou nesnesitelně trýznil slastí nerozlišitelnou od bolesti.

„Chci,“ usmíval se a přejížděl jí knírkem po napjaté bradavce. „Ale nechci bolet, chci se ovládnout. Nechci ti ublížit.“

Nedokázal rozlišit, jestli Amber zanaříkala rozkoší nebo strachem. A nevěděla to ani ona sama. Ještě nikdy neprožívala nic tak silného jako tuto nově objevenou smyslnost, Duncanovu strhující touhu a zběsilou sebekontrolu, jíž svou vášeň držel na uzdě.

„Jenže kdyby ses mě dotkla…,“ pronesl chraptivě.

Ale Duncan nedořekl, zbytek jeho slov se utopil v překotném výdechu, když jí přejel zuby po k zešílení citlivém povrchu bradavky. Temně se pousmál, obrátil se k druhému ňadru a to primitivní laskání zopakoval.

„Kdyby ses mě dotkla,“ zašeptal Duncan a vychutnával Ambeřino bezvýhradné vzrušení, „pak bych svému sebeovládání víc nevěřil.“

Pod tímto přiznáním prosvítaly Duncanovy vlastní pochyby, zda má dost sil odolat dívčinu líbeznému tělu a mocnému vzrušení, jež v ní očividně probouzel. Nikdy nepoznal ženu, která by ho chtěla tak mocně, tak bezvýhradně, bez vypočítavosti a postranních úmyslů.

„Temný bojovníku,“ vyhrkla Amber, „ty bys svou přísahu vůči mně neporušil.“

Jistotu v jejím hlase podtrhovala ještě průzračná důvěřivost jejích očí. Duncan v třpytných hlubinách zorniček spatřil svůj vlastní odraz i její odevzdání.

„Zahanbuješ mě,“ šeptal Duncan.

„V tom případě mě nesmíš vynášet tak vysoko,“ pošeptala mu s úsměvem.

„Mám ti uvolnit paže?“

Amber sice věděla, že při troše trpělivosti by to zvládla sama, přála si však, aby ji z těch slastných pout vysvobodil právě Duncan. Přála si, aby pochopil bezvýhradnost její důvěry, stejně jako ona chápala vážnost jeho přísahy, že se jí nezmocní.

Byl to čestný muž. Čest tvořila základ jeho hrdosti a síly. Čest z něho činila právě takového muže, jakým byl.

„Ano,“ zašeptala Amber. „Osvoboď mě.“

Ale Duncan nepřestával váhat.

„Slibuji, že se nebudu chovat příliš opovážlivě,“ prohlásila Amber a snažila se skrýt úsměv.

A on jí ho oplatil a Amber měla pocit, že toho dne podruhé vyšlo slunce…

„To by mě nesmírně zklamalo, ty moje sladká čarodějnice.“

Ještě jednou shýbl hlavu k Ambeřiným ňadrům a ovíval ji k zbláznění opojným teplem dechu, zatímco na kůži ji škádlily hedvábné doteky jeho knírku a jazyka. Odměnou mu byl sled přerývaných vzdechů a jemné steny, jak se Amber svíjela s pažemi připoutanými k bokům.

„Pokoušíš mě!“ vydechl Duncan.

„A ty mě zase mučíš!“

„Sladce tě mučím?“

Podebral jí dlaní jedno ňadro a potěžkával ho, líbal a laskal.

„Ano,“ přiznala se zavřenýma očima. „Nesmírně sladce.“

„Ale sladkosti tvých poupátek se pranic nevyrovná!“

Amber prudce vtáhla dech. Poznala, že Duncana rozechvívá vášeň jako žhavé vlny, jež křečovitě rozechvívají celou jeho bytost až k samé dřeni jeho jáství.

„Ani sladkosti tvých stenů, milovaná Amber,“ pokračoval Duncan.

„Moje paže,“ připomněla.

Na delší větu se Amber nevzmohla, protože Duncan jí dlaní podložil záda a zaklonil ji, aby jí hruď zasypal dalšími nenasytnými polibky.

Když konečně zvedl hlavu, Amber si uvědomila, že během laskání jí rozepnul a rozvázal oděv úplně. Poklekl a stáhl jí rukávy z paží a potom jí přehrnul i živůtek do pasu, čímž odhalil další část jejího smetanově bílého těla a jeho dlouhé ladné křivky.

Duncan zatínal zuby přemáháním, ale přece jen s tím svlékáním přestal včas, aby neodhalil i zbytek té opojné nahoty. Lačně pak začal to úchvatné tělo smyslně hníst dlaněmi.

Ale nestačilo to ani jednomu z nich. Chvatným plavným pohybem se Amber posadila. Náraz chladného větm ji rozechvěl a ona se podvědomě schoulila v ramenou, zatímco se natahovala po tkanicích Duncanova oděvu.

„Chci tě vysvléknout jako ty mě,“ prohlásila Amber a chvatně kmitala prsty po sponách a vázačkách. „Chci cítit tvoji nahou kůži.“

„Ale co když se nachladím?“ poškádlil ji láskyplně. „Nenastydneš, já tě zahřeju, věř mi.“ Duncan se blaženě usmál a odhodil plášť a hned nato i košili. Amber mu pak přetáhla plášť zpátky přes ramena a on přes ni přehodil zase ten její. Pod ním však byli zpoloviny nazí.

V tajemném světle toho výjimečného dne se Duncanův jantarový talisman třpytil, jako by si žil svým vlastním životem. Amber sklonila hlavu a v němém pozdravu se otřela o jantar rty.

Teprve poté se podvolila pokušení, jež ji lákalo už hodně dlouho – prsty mu pročísla houštinu temných chloupků na hrudi. Se zavřenýma očima ho hladila jako spokojená kočka, okoušela pružnost a pevnost jeho svalů nehty, připomínajícími jemné kočičí drápky.

„Moc ráda se tě dotýkám,“ přiznávala Amber přidušeně. „Když jsi byl ponořený do toho nepřirozeného spánku, strávila jsem spoustu času tím, že jsem ti vtírala jantarový olej do pokožky, abych zabránila horečce.“

„A pomohlo to?“

„Samozřejmě. Jantar je proslulý svou schopností odčerpávat oheň z těla.“

„Teď by to u mě nefungovalo!“ prohlásil Duncan

s mužnou pýchou. „A proč ne?“

„Protože horečku mi působí už pouhý dotek tvých dlaní.“

O tom Amber nepochybovala. Cítila, jak mu z těla sálá žár. Na druhou stranu jí však bylo jasné, že s horečkou nemá vůbec nic společného.

A jako by to bylo málo, Duncanovo doznání ji samu zahltilo dalším žhavým vzrušením.

„Je to jako koupel v kouzelném ohni,“ zašeptala.

„Co myslíš?“

„Dotýkat se tě. Cítit tvou vášeň.“

Duncanův úsměv měl v sobě dravci zuřivost, ale Amber se nebála. Pod rukama četla pravdu, a v té bylo jeho sebeovládání. Dal jí slib a radši by zemřel, než by ho nedodržel.

„Musím se ti však k něčemu přiznat,“ zašeptala. „Proč? Vypadám snad jako kněz, že se chceš vyzpovídat?“

Amber se rozesmála. „Kdepak. Vypadáš přesně na to, čím jsi, zuřivý a současně smyslný válečník.“

„Tak nač to svěřování?“

„Protože teprve teď jsem si uvědomila, že jsem tě tehdy masírovala olejem ještě dlouho poté, co nebezpečí horečky pominulo.“

Duncan málem přestal dýchat. „Vskutku?“

„Ano,“ potvrdila škádlivě.

„Ale proč?“

„Pro tu zakázanou rozkoš, kterou jsem pociťovala při dotýkání se tvého těla.“

Konečkem prstů mu přejela po ploché mužské bradavce a Duncan zaťal zuby, aby nevykřikl. I nezkušená Amber poznala, že mu tím způsobila vrcholnou slast. Její prsty ožily svým vlastním životem, zkušeně Duncana škádlily a laskaly, vedené odvěkou moudrostí těla.

„Ale nyní ty doteky už zakázané nejsou?“ vyzvídal Duncan téměř příkře.

„Ne. Jsou pošetilé,“ šeptala Amber, „ale zakázané, to ne.“

„A proč ne?“

Políbila ho na hruď a jazykem mu zvolna přejela po žlábku hrudní kosti. Tělo se mu zaťalo jako do pěsti.

„Protože jsi slíbil, že s tebou jsem bezpečná,“ doznávala tichounce.

„Dnes,“ poznamenal. Netušil, zda by podobné trýznivé pokušení dokázal vydržet i příště.

„Ano, dnes a teď,“ přisvědčila Amber. „Tady, kde nás hlídají ty starověké kameny.“

Duncan uchopil Ambeřinu tvář do dlaní a zmocnil se jejích úst s dravou lačností, jaká ho ještě nikdy předtím nestravovala. Polibek byl hluboký a mocný, naléhavý tím milostným rytmem tělesného spojení, jež nesměl dopustit, protože dal slib.

Amber se Duncanovi současně poddávala a sama útočila ústy i nehty, jimiž mu zlehýnka přejížděla po zádech a nechávala na nich něžné stopy potlačené zuřivosti.

„Tvojí vinou ztratím rozum!“ zašeptal jí Duncan přímo do úst.

„Já už rozum ztratila, tak proč by tobě měl zůstat?“ zasmála se Amber.

S divokou něhou jí skousl spodní ret.

„O kolik rozumu jsi přišla?“ zeptal se s neskrývanou dychtivostí. „O dost, abys mi dovolila laskat tě zase jinak?“

Amber ho znala, dotýkala se ho, důvěřovala mu. Bylo vyloučeno odmítnout.

„Ano,“ přikývla a víčka jí klesla jakoby nesmírným vyčerpáním.

Duncan zesílil objetí, takže téměř nemohla dýchat. Pomaluji uložil na záda. Plášť jí spadl a odhalil bělostné křivky a růžová poupata, rozkvetlá pod jeho polibky.

„Zvedni boky, má nejdražší Amber.“

Hlas měl změněný k nepoznání. Plameny v jeho očích stravovaly Amber tak dravě, že si nebyla jistá, zda je schopná pohybu. Stěží dokázala dýchat.

Neměla tušení, co chce Duncan udělat. Jistotu měla pouze v jednom – přihodí tím další polena do ohně její vášně.

„Duncane?“ šeptla tázavě.

„Nadzvedni boky,“ opakoval. „Ukaž mi květ, jemuž jsem tak pošetile přísahal nedotknutelnost. Dnes.“

Amber poslechla, rozechvělá bojácným i slastným očekáváním. Svalnatýma rukama z ní stáhl zbytek šatů. Zůstala zcela nahá, jen na zádech jí zůstal plášť a na nohou zářivě rudé punčochy. Pohled na tohle ustrojení byl současně šokující a divoce vzrušující. „Jsi nevýslovně krásná!“ vydechl Duncan. Hleděl na ni s takovým uchvácením, že se jí zapomněl i dotýkat. Amber zrudla studem a honem si přetáhla plášť přes svou nahotu. Když se pokusil látku opět odhrnout, bránila se.

„Nestyď se,“ konejšil ji Duncan. „Jsi mnohem krásnější než všechny květy v sultánově harému.“

Současně s těmi slovy jí vklouzl dlaněmi pod plášť. Naráz se do ní přelila jeho touha. Jako by ji hltaly něžné i spalující blesky.

Roztáhl prsty do vějíře a přitiskl je na Venušin pahorek, jenž se před ním tyčil tak vyzývavě a současně cudně, až se z těch protikladných pocitů dusil. Pak si malíčkem zvolna a opatrně vyhledal stezičku do hedvábného žáru pod tím plavým ostrůvkem.

V Amber vybuchla sopka. Její zajíkavé steny vyvolaly u Duncana úsměv. Oči jí ztmavly, zorničky se rozšířily jako u kočky ve tmě. A protože s každým úderem Duncanova srdce poskočilo i jeho krví vřící mužství, Amber se dívala, cítila, vnímala – a hořela.

A Duncan v duchu proklínal svůj slib a současně byl rád, že ho dal, protože netušil, zda by vyvrcholení vášní vůbec přežili. „Duncane,“ zajíkla se. „Co to.“

Amber se na víc nevzmohla. Zjistila, že se v ní rozvíjí ohnivý květ. Zatepala v ní zlatavá rozkoš, tekutý jantar se jí rozlil do celičkého těla.

A Duncan zasténal stejně jako ona, protože jejich vášeň i jejich pocity byly tak úzce propojené, že se slévaly v jednu sebevražednou vášeň, v kruté vzrušení vrcholící tam, kam oba měli zakázaný přístup – a chvílemi si mysleli, že naštěstí.

Když Duncan zkusil vklouznout prsty do toho sálajícího květu, zjistil, že Amber ho pevně uzavírá stisknutými stehny.

„Nebudu tě k ničemu nutit, nezmocním se tě násilím,“ ujišťoval ji Duncan tiše. „Ale pokud se tě nebudu smět aspoň dotknout, zemřu. Otevři se mi, odhal mi svůj žár. Budu ten nejněžnější host, jakého si jen dokážeš představit.“

„Neměla bych. Neměli bychom. Vyžaduji tak od tebe příliš velkou oběť,“ namítala Amber. „Smět ke mně přijít tak blízko a nesmět si mě vzít…“

„Ale já tě žádám. Prosím. Otevři se mi.“

„Mám strach.“

Duncan se tichounce rozesmál a opět jí dlaní přejel po huňatém pahorku. Za sebou zanechával stezku rozkoše.

„Neboj se, ty moje jantarová čarodějnice. A ostatně, podle mě v tobě neplane strach, nýbrž žár vášně a touhy po slasti.“

Pohnul prsty a Amber se zasvíjela rozkoší. Podvědomě zvedla boky. Další polaskání a další zuřivě vášnivá reakce.

„Dobrotivý Bože!“ zašeptala Amber zoufale.

Duncan měl sto chutí vítězoslavně se rozkřičet pod větrnou oblohou. Působil jí sžíravou, přehlubokou slast, která pro něho představovala tu nejsladší myslitelnou odměnu – ledaže by porušil svůj slib.

A náhle ucítil, jak se ty okvětní plátky pod jeho dlaní zvolna rozvírají.

Když Duncan shrnul Amber plášť z těla, nic nenamítala. Sálala tak horce, že necítila ani studený vítr. Nezáleželo jí teď na ničem, než aby ta sladká muka pokračovala, neustávala, navěky ji odnášela v proudu rozkoše, kterou se jí zatmí val rozum.

Duncan začal pomaloučku hladit ten květ, který tak důvěřivě a obnaženě vykvetl na slunci, a Amber už necítila jeho vášeň, protože její vlastní vzrušení dosáhlo míry, jež jí znemožňovala cítit a vnímat cokoli kromě sebe a své rozkoše.

A tu v ní bez varování, jako sopka pod klidnou letní oblohou, vybuchla extáze a téměř ji zbavila vědomí. Její teninký zmučený výkřik se rozlehl mezi kameny jako nářek kořisti, jež podléhá dravci – ale s největší radostí a dychtivostí.

Přestože Duncanovi hořelo mužství neukojeným vzrušením, přestože uvnitř krvácel, jako by byl napjatý na mučidlech, neubránil se úsměvu. A i když se mu stokrát nechtělo přestat s laskáním toho nádherného květu, jehož prostřednictvím dával Amber najevo svou vášeň, věděl jedno: musí okamžitě přestat. Věděl to s jistotou, jež měla podobu rozkazu. Kdyby Amber slastně mučil ještě chvilku, mohl by hodit za hlavu svůj slib a zabořit se svým lačným údem do místečka, připraveného pro jeho přijetí jako kvítek pro včelu. S námahou, jež sama o sobě působila jako varování, odtáhl od těch okvětních plátků ruku.

Ale najednou to stejně nedokázal. Nechal dlaň ležet aspoň v blízkosti toho místa, aby cítil jeho žár, i když se ho přímo nedotýkal.

Amber otevřela oči a uvědomila si, že její nahota pod zářivým nebem svítí jako pochodeň. Zrudla a natáhla se po plášti, aby se honem zakryla.

„Ne,“ zaprosil Duncan chraptivě. „Neschovávej se přede mnou. Jsi tak krásná, až se mi tají dech. Chtěl bych se na tebe dívat navěky.“

Při těch slovech jí špičkou prstu vklouzl do stále ještě rozcitlivělého místečka. Amber znovu pocítila Duncanovu spalující lačnost, trýznivé vzrušení, a jeho sebeovládání jí otřáslo do hloubi duše.

„To stačí!“ rozhodla s přemáháním. „Vždyť trpíš!“

„Trpím,“ přisvědčil Duncan. „A tohle,“ pokračoval v tom opatrném laskání jediným prstem, „je sůl do živé rány mé palčivé touhy.“ Tiše zaklel a křečovitě stiskl víčka. Do ticha zaznělo ševelení trávy a šplouchání moře

a vzdálený šepot blížící se zimy. Ten zvuk narůstal, až přehlušil i Duncanovo sípavé oddechování.

Cípkem mysli si Amber tento tlumený, ale stále sílící zvuk uvědomila, ale nevšímala si ho. Na celém světě jí teď záleželo pouze na Duncanovi.

Na Duncanovi, kterému ublížila, aniž by to tušila, aniž by to měla v úmyslu.

„Duncane!“ zanaříkala vyčerpaně.

Dotkla se prsty jeho nahého mužství, ale on sebou škubl, jako by ho šlehla bičem.

„Ne!“ zachraptěl vyschlým hrdlem. „Nedotýkej se mě!“

„Chtěla jsem ti přinést úlevu!“

„Porušení slibu mi úlevu nepřinese!“

Amber se dlouze a roztřeseně nadechla. Chystala se k nebezpečnému kroku, protože dvě části temného proroctví se už vyplnily. Přesto nedokázala snášet dál Duncanovu bolest, zvláště ne proto, že právě ona ho té trýzně mohla zbavit.

„Vracím ti tvůj slib!“ pronesla šeptem.

Duncan vmžiku vyskočil.

„Nepokoušej mě, jantarová čarodějnice! Už teď jsem poznamenaný vůní tvé vášně. Jako bych dýchal oheň! Víc už bych nesnesl!“

Rozhostilo se mezi nimi mlčení, nikoli však ticho. Vzduch i obloha se zaplnily svistem, šuměním a přízračným křikem, jako by se od moře řítila na močál obrovitá přívalová vlna. Vzduch šeptal tisíci a tisíci křídel divokých husí, jež se krouživě snášely na své zimoviště, temné siluety proti zapadajícímu slunci, naléhavým křikem ohlašující nemilosrdnou a nevyhnutelnou zimu.

Smrt najisto bude vést.

Smrt najisto.

Vést. Smrt bude.

Najisto.

Amber si přiklopila uši dlaněmi, aby přehlušila příšerné zvuky naplňujícího se proroctví.

9

Erik čekal na Duncana a Amber uvelebený v dubovém křesle, jehož sedadlo bylo změkčené polštářem. Navzdory přepychovým čalounům na stěnách a ohni sálajícímu uprostřed místnosti byla v hlavní síni Mořského sídla zima. Kdykoli si mezi škvírami v silných trámových stěnách nalezl cestu ledový poryv větru, čalouny se zachvěly. Před dveře byla postavená vyřezávaná dřevěná zástěna, aby zarazila aspoň větší část průvanu, ale i tak se plameny pochodní rozezmítaly při každém otevření dveří.

Plameny ohně kmitaly v proudu mrazivého vzduchu a v očích huňatých obrovitých psů, ležících kolem ohniště, se zračily v tisícovce drobounkých jisker. A sám Erik měl v očích číhavý pohled jako sokol těsně před útokem… A v prstech si zvolna otáčel starožitnou stříbrnou dýkou.

Dveře se opět zavřely a těžká závora s třesknutím dopadla na původní místo. Okamžik poté se šlehající plameny smrštily na svou původní velikost. Ozvaly se spěšné kroky doprovázené tichou Alfredovou pobídkou.

Erik si beze slova upřeně prohlížel trojici lidí, která jen taktak stačila dorazit do tvrze ještě před východem měsíce. Egbert se tvářil plaše. Amber byla zardělá něčím víc než jenom od ledového vichru, který se v podvečer venku zdvihl. A Duncan vypadal navlas tak, jak ho pojmenovala Amber – jako temný válečník.

V tom nekonečně prodlužovaném tichu Erik tu trojici pozoroval tak soustředěně, že Alfreda vůbec nebral na vědomí. A i když byl Robertův syn proslulý svou zdvořilostí, nikoho nevybídl, aby se usadil do křesel přitažených do blízkosti ohně.

Amber bylo nad slunce jasné, že Erikovo sebeovládání visí na nesmírně tenké nitce.

„Jak se zdá, přivedli jste nám zimu,“ poznamenal s nebezpečným klidem.

Na pozadí jeho téměř hmatatelného hněvu působil ten nucený klid téměř děsivě. Z protikladu mezi tím mírným tónem a dýkou, jež se mu nebezpečně leskla v prstech, běhal mráz po zádech.

„To husy,“ vysvětlila Amber. „Právě přiletěly do Šeptajícího močálu.“

Tato zpráva Erikovi nijak nevylepšila náladu, tón jeho hlasu zůstával nebezpečně klidný.

„Áááách! No ano, husy,“ zamumlal. „Cassandra bude

mít radost.“

„Že zima přišla tak brzy?“ podivil se Duncan.

„Jistě ji potěší, když se vyplní další její proroctví,“ prohodil Erik, aniž by odtrhl oči od Amber, „zatímco my ubozí smrtelníci musíme spoléhat na tak útlé stvoly, jako jsou důvěra a čest.“

Amber naráz vyprchala z tváří krev. Znala Erika od narození, ale ještě nikdy ho neviděla takhle. Rozzlobeného ho zažila, to ano, protože byl od přírody prchlivý. A takovou mrazivou zuřivost u něho také zažila.

Ale nikdy nezuřil na ni.

A nikdy takhle strašlivě.

„Můžeš si jít odpočinout, Alfrede,“ pravil Erik. „Děkuji, lorde.“

Alfred vzal do zaječích s výrazem člověka, jehož pronásledují démoni. „Egberte!“

Erikův hlas zazněl jako prásknutí bičem. Mladíček až poskočil.

„Ano, pane?“ vyhrkl chvatně.

„Protože ses dobře prospal odpoledne, budeš dnes držet noční hlídku. A začneš teď hned! Jdi!“

„Ano, lorde.“

Rychlost, s jakou Egbert zmizel, byla pozoruhodná.

„Skoro bych řekl,“ zabručel Erik spíše pro sebe, „že jsem toho hocha ještě nikdy neviděl v takovém trysku.“

Amber cosi odbroukla, ale konkrétní slovo se z toho vybrat nedalo. Ještě pořád se nevyrovnala se zjištěním, že Erik ví, že Egbert místo hlídání jenom spal.

A teď se v duchu ptala, zda Erik ví i to, že s Duncanem jeli k močálu sami.

„Tak?“ obrátil se k ní Erik.

„Má z tebe strach, proto utíkal,“ hájila mladíčka Amber ve snaze odvést řeč jinam.

„V tom případě je chytřejší, než bych hádal. Rozhodně chytřejší než ty.“

Amber sebou trhla.

Duncan pokročil kupředu, ale zastavil se, protože Amber ho s němou prosbou chytila za zápěstí.

„Jak se vám vlastně jelo?“ vyptával se Erik úlisně. „Bylo chladno?“

„Zpočátku ani ne,“ odpověděl tentokrát Duncan.

„Bylo krásné počasí,“ dodala Amber spěšně.

„A jak bylo na tvém oblíbeném místečku, Poučená? Také krásně?“

„Jak to víš?“ vydechla nervózně.

Erik se usmíval jako vlk těsně před skokem na kořist.

Duncan náhle zalitoval, že u sebe nemá meč ani kladivo. Byl však beze zbraně. Měl pouze jedinou jistotu, a sice že Erik, navzdory tomu, že dokáže být okouzlující a zábavný, umí být i nesmírně nebezpečný nepřítel.

Duncan si sundal plášť a přehodil ho přes jeden konec stolu, aby promočená látka mohla v dosahu ohně proschnout. Přitom z Erika nespouštěl ostražitý pohled.

„Smím?“ zeptal se Amber a sáhl i po jejím plášti.

„Ne. Já… víš… Já mám.“

„Strach, že nemáš pořádně zavázané všechny tkanice?“ napověděl jí Erik mírně.

Zděšeně na něho vytřeštila oči.

Výraz v Erikově obličeji ji v nejmenším neuklidnil. Měl vražednou náladu.

„Copak ty nebudeš hájit svou nevinnost?“ vyzvídal Erik tichounce. „Nebudeš mě ujišťovat, že jsi nenechala Egberta spát na louce, na které se pásli dva z vašich koní?“

„My jsme…,“ začala Amber, ale Erik její bojácný hlásek překřikl.

„Nebudeš nás tady srdceryvně přesvědčovat, že nikdo nezneužil mé důvěry, když tě zbavil čistoty? Nebudeš se ani rdít…“

„Ne, já nejsem…“

„… a zajíkavě prosit, abys…“

„Tak dost!“

Ten důrazný příslib krve v Duncanově hlase Amber zděsil, že by se v ní krve nedořezal.

Honicí psi ležící kolem Erikova křesla naráz vyskočili, jako by zaslechli psovodovo hvízdnutí. Sokol otevřel zobák a vyrazil pronikavý skřek. Amber podvědomě zaryla nehty Duncanovi do zápěstí.

„Přestaň ji urážet!“ zavrčel Duncan a výhružně naježeným psiskům nevěnoval žádnou pozornost.

Otevřel ústa, aby dodal, že hovor o Ambeřině panenství je přece k smíchu, vždyť nikdo ten opak nemůže znát lépe než on sám, Duncan. Ale pohled na Erikovy číhavé vlčí oči Duncana upozornil, že by si měl dát proklatý pozor na způsob, jakým se k této pravdě vyjádří.

„Ambeřino panenství je stejně nedotčené jako dnes ráno!“ oznámil Erikovi a všem přítomným důrazně. „Na to ti přísahám!“

V tichu podbarveném praskáním plamenů Erik nepřestával pořád dokola obracet dýku v dlaních, přičemž si zamyšleně měřil temného válečníka, jenž se nad ním tyčil, připravený k souboji.

Ach ano, dokonce se na ten souboj těšil.

A tu Erik naráz pochopil. Zaklonil hlavu a z hrdla se mu vydral ďábelský smích.

Honicí psi se uklidnili, zježená srst jim opět polehla a oni se znovu rozvalili do těsné blízkosti plamenů, jež se jim odrážely ve žlutých očích. Jejich pán pak teninkým hvízdnutím zkonejšil i sokolici.

Když se do síně vrátil klid, Erik věnoval Duncanovi pohled plný mužného pochopení.

„Věřím ti!“ pravil.

Duncan stroze přikývl.

„Skutečně nemáš ten uvolněný vzhled muže, který celé odpoledne proležel mezi hebkými dívčími stehny a vyčerpal se do dna,“ dodal lišácky Erik.

Duncan polohlasně zahučel úděsnou kletbu.

„Pojď blíž k ohni, válečníku,“ dodal Erik a přemáhal se, aby mu pod vousy nezasvítil úsměv. „Musíš být zimou ztuhlý jako meč. Nebo že by tě hřála aspoň ta jedna část těla?“

„Eriku!“ vykřikla Amber v rozpacích.

Erik pohlédl na její svítivě rudé tváře a láskyplně i pobaveně se pousmál.

„Malá, nevinná Poučená,“ pronesl něžně. „Na celé tvrzi není živá duše, která by nevěděla, kam se Duncan neustále dívá a kdo mu ten pohled stejně nepřetržitě oplácí.“

Amber si ukryla hořící tváře do dlaní. „Dokonce to došlo tak daleko, že muži mezi sebou uzavírají sázky.“

„Kvůli čemu?“ otázala se Amber skomíravě. „Zda povolíš první ty, nebo to nevydrží on.“

„Duncan to nebude.“

Amber si neuvědomila, kolik touhy z jejích slov zaznělo.

Erik ji však vycítil okamžitě. A Duncan rovněž. Zatímco Erik se začal svíjet smíchy, Duncan přistoupil k Amber a skryl si její planoucí tváře na hrudi.

Protikladné ozvěny Duncanova doteku, jež jí vypověděly o jeho přetrvávající neukojenosti, o žalu i smíchu – působily na Amber zvláštně konejšivě. Nic ji však neuklidnilo tolik jako vědomí, že Duncan opět vítá její doteky.

Při zpáteční cestě do Mořského sídla se uzavřel sám do sebe a vyhýbal se sebemenšímu kontaktu.

Amber se s povzdechem opřela o Duncana a mlčky do sebe vpíjela opojné víno jeho přítomnosti, aby z ní vyhnala ten chlad, který do ní pronikl, když se z oblohy snášela

hejna divokých husí.

„Dotýkání,“ poznamenal Erik suše. „Doslovné.“

„Přestaň,“ odsekl Duncan.

„Asi budu muset, ale uznávám, že jsem se takhle nepobavil od chvíle, co jsi mě obvinil, že chci Amber pro sebe.“

Amber prudce zvedla hlavu. Polekaně se zadívala na

Duncana.

„Tos neudělal!“ vyhrkla. „Ale ano, udělal!“ potvrdil Erik. Amber ze sebe vyrazila prapodivný zvuk. „Ty se směješ?“ zeptal se jí Erik. „Ummmm.“ Zamračil se.

„Připadá ti úplně vyloučené, že by nějaké děvče o mě

jevilo zájem?“

„To ne!“ ujistila ho Amber chvatně. Erik tázavě povytáhl obočí.

Po chvilce Amber pozvedla hlavu a pohlédla na temného válečníka, který ji něžně objímal.

„Jenže,“ dodala Amber, „je nesmysl věřit, že by tvoje dívka dovolila, aby se jí dotýkal ještě jiný muž – jenom

ten jediný.“

„Pro tebe Duncan,“ řekl Erik. „Ano. Duncan.“

„Ale to se mezi mužem a jeho snoubenkou rozumí samo sebou,“ poznamenal Erik věcně.

Duncan s Amber se prudce otočili a vytřeštili na Erika

oči.

„Snoubenka?“ otázal se Duncan.

„Pochopitelně,“ přisvědčil Erik. „Zítra to vyhlásíme. Nebo snad spoléháš na to, že budeš Amber svádět bez ohledu na její čest – a na mou?“

„Už jsem ti to říkal,“ namítl Duncan. „Dokud se mi nevrátí paměť, nemůžu žádat o její ruku.“

„Ale to ostatní si vzít můžeš, nemám pravdu?“ Duncan se zachmuřil.

„Lidé v tvrzi si o tom zatím šeptají,“ pokračoval Erik. „Zanedlouho si začnou otevřeně povídat o pošetilé dívce, která spí s mužem, jenž nemá v úmyslu se s ní oženit.“

„Co je pošetilého na…,“ začal Duncan.

„To by stačilo,“ zavrčel Erik. „Došlo by k tomu stejně jistě, jako že jiskry vylétají komínem. Mezi vámi jiskří tak silná vášeň, že ji lze skoro nahmatat. Nic podobného jsem v životě neviděl.“

Duncan odpověděl mlčením.

„Chceš to snad popřít?“ naléhal Erik.

Duncan zavřel oči. „Nechci.“

Erik se obrátil k Amber. „Na tvoje city se tě ptát nemusím. Připomínáš diamant ozářený zevnitř. Přímo hoříš.“

„A je to takový zločin?“ zeptala se nešťastně. „Mám se stydět, že jsem konečně objevila, co ostatní ženy považují za samozřejmost?“

„Chtíč!“ dodal Erik neomaleně.

„Ne! Absolutní rozkoš z dotýkání se člověka bez bolesti.“

Šokovaný Duncan se podíval na Amber. Začal se ptát, co tím myslela, ale Amber už mezitím opět mluvila, poháněna napětím, jež ji rozechvívalo jako strunu.

„Vášeň k tomu patří,“ přisvědčila Amber. „Ale jen zčásti. A kromě toho je v tom mír. A smích. A je v tom… radost.“

„A taky tu je proroctví!“ odsekl Erik. „Copak jsi zapomněla?“

„Pamatuju si ho líp než ty. A pamatuju si, že podle proroctví to být může, ne musí.“

„O čem to proboha mluvíte?“ naléhal Duncan.

„O ženském srdci a těle a duši,“ odvětil Erik. „A o neštěstí, které se stane…“

„Může se stát,“ skočila mu Amber zuřivě do řeči.

„Stane, pokud tohle všechno odevzdá muži beze jména,“ dořekl Erik chladně.

„Nedává mi to smysl,“ namítl Duncan. Erik se usmál, ale běhal z toho mráz po zádech. „Vzpomínáš si aspoň na něco ze své minulosti?“ zeptal se Duncana bez vytáček. „Nanic, co by bylo k užitku.“

„A víš určitě, že v téhle věci jsi ten nejlepší soudce? Ty, bez paměti a beze jména?“

Duncan podrážděně stiskl rty, ale mlčel. „U božích zubů!“ zasyčel Erik. V síni zavládlo napjaté ticho.

„Tak co si tedy pamatuješ, ať už je to k užitku nebo ne?“ nepřestával naléhat Erik na Duncana. „Slyšel jsi to, než jsem bojoval se Simonem.“

„Tak mi to pověz ještě jednou.“

„Zelené oči!“ pronesl Duncan stručně. „Úsměv. Vůně koření a bylin. Vlasy rudé jako oheň. Polibek a přání, aby mě Bůh provázel.“

Erik se chvatně ohlédl po Amber, jež stála těsně vedle

Duncana.

Dotýkala se ho.

„Ach ano,“ ozval se Erik. „Ta glendruidská čarodějnice, která tě proklela.“

„Ne,“ vyhrkl Duncan s přesvědčením. „Neproklela

mě.“

„Říkáš to velmi jistě.“

„Jsem si jistý.“

„Amber?“ otázal se Erik tiše. „Říká pravdu.“

Duncan se zlehka usmál a odhrnul dívce zlatou kadeř z čela.

„Blaží mě, že mi tolik věříš,“ zadíval se na ni láskyplně. „Tvoje důvěra v mou poctivost mě zahanbuje.“

„Tady jde o víc než o důvěru,“ usekl Erik. „Poznat pravdu či lež dotekem je Ambeřin vrozený dar.“

„A prokletí,“ zašeptala Amber. „Jak to myslíš?“ nechápal Duncan.

„Přesně jak to říkám,“ odvětil Erik. „Když vyslýchám člověka, kterého se Amber dotýká, pak zná pravdu bez ohledu na to, jaké lži se mi dotyčný snaží pověsit na nos.“

Duncan úžasem vykulil oči a hned je zase zamyšleně přimhouřil. „Užitečné nadání.“

„Je jako dvojsečný meč,“ postěžovala si Amber. „Dotýkat se lidí je tak… nepříjemné.“

„Proč?“

„Proč měsíc nezáří stejně silně jako slunce?“ odpověděla Duncanovi hořkou otázkou. „Proč je dub statnější než bříza? Proč příchod zimy ohlašuje pokřik husích hejn?“

„A proč jsi tak nešťastná?“ vyptával se Duncan něžně.

Amber před ním uhnula očima a zadívala se na honicí psy, rozvalené u ohně kolem Erikových nohou.

„Amber?“ vydechl Duncan tiše.

„Bojím se, že tě odradí to, jaká jsem.“

Pohladil ji špičkami prstů po tvářích a opět ji k sobě natočil tváří.

„Říkal jsem ti, že jsem měl kdysi slabost pro čarodějnice,“ pošeptal jí. „Zvláště pro ty krásné. Teď se mě dotýkáš. Říkám ti pravdu?“

Amber se zatajeným dechem hleděla do planoucí hnědi Duncanových očí.

„Věřím všemu, co říkáš,“ potvrdila šeptem.

Při Duncanově úsměvu se jí srdce roztančilo radostí. Změna v její tváři mu neušla. Shýbl se k ní, aniž by si uvědomil, co dělá.

„Erik má pravdu,“ poznamenal. „Hoříš.“

Erik vyskočil tak prudce, že se psi rozprchli do všech stran.

„Škoda že si nevzpomínáš na svou minulost,“ pronesl rázně. „Pro Amber se teď život změní v peklo.“

„Pro Amber?“ podivil se Duncan. „Jak to?“

„Představuješ si snad, že se jí role tvé milostnice bude líbit víc než role tvé manželky?“

„Ale ona mou milostnicí není!“

„U boží krve!“ vybuchl Erik. „Vážně si myslíš, že jsem takový hlupák, abys mě mohl vodit za nos?“

„Eriku, přestaň, prosím tě!“ zaprosila Amber naléhavě.

„A s čím mám přestat? S říkáním pravdy? Tvůj temný válečník se s tebou neožení, dokud se nerozpomene na svou minulost, ale přitom tě nedokáže neosahávat ani na vteřinu. Než napadne první sníh, staneš se jeho courou!“

Duncan uškubl ruce z Amber, jako by se spálil.

Erikovi to neušlo a rezavě se rozesmál.

„Prozatím jsi se možná ovládl,“ připustil, „ale co až se ti sama nabídne příště? Můžeš slíbit, že si nevezmeš, co je tak dychtivá ti dát?“

Duncan otevřel ústa k přísaze, ale ještě dřív, než pronesl první slovo, bylo mu jasné, že by přísahal křivě. Amber mu v žilách, v krvi i v kostech proudila jako oheň.

„Pokud zbavím Amber panenství,“ zasípal Duncan sevřeným hrdlem, „ožením se s ní.“

„Ať už se ti paměť vrátí nebo ne?“ upřesňoval Erik.

„Ano. Ať to bude tak či tak.“

Erik se posadil zpět do křesla a usmál se jako vlk, jenž právě vehnal kořist do pasti.

„Postarám se, abys svou přísahu dodržel,“ pravil polohlasem.

Amber si dlouze vydechla a poprvé od okamžiku, kdy dnes překročila práh hlavní síně a spatřila Erikovy planoucí oči, se uvolnila.

Pak Erik upřel pohled na Amber a ji napadlo, zda si neoddechla příliš brzy.

„Ta glendruidská čarodějnice…,“ pronesl zadumaně.

Amber se zatajeným dechem vyčkávala, co bude následovat. Položila si otázku, kdy si Erik spojí glendruidskou čarodějnici s Dominikem le Sabre.

A co udělá, až se tak stane.

„Máme mezi Poučenými ve Sporné zemi někoho podobného?“ vyzvídal Erik.

Amber se jen s přemáháním podařilo utajit hlubokou úlevu.

„Podobného jí?“ opakovala. „V jakém směru?“

„Ohnivě rudé vlasy. Zelené oči. Žena, které její dar poradil, aby vyslala Duncana do světa s jantarovým přívěskem na krku.“

„Nikoho takového neznám.“

„Cassandra také ne,“ přitakal Erik.

„V tom případě tedy podobná Poučená nežije nikde ve Sporné zemi.“

Erik si zamyšleně palcem zkoušel ostří stříbrné dýky. Runy vyryté na rukojeti se s každým pohybem třpytily, jako by byly živé, jako by zneklidněly.

„Cassandřino proroctví, které pronesla po tvém narození, znají ve Sporné zemi všude,“ připomněl Erik.

„Znají,“ souhlasila Amber.

Duncan se na ni podíval s němou otázkou v očích.

Amber však neodtrhla pohled od Erika. Na okamžik se soustředila výhradně na zlatého rytíře, který se zahalil do Poučení jako do pláště a čerpal z něj moc, jež převýšila dokonce i jeho postavení jako dědice lorda Roberta.

„Tvoje spřízněnost s jantarem je všeobecně známá,“ pokračoval Erik.

Amber přikývla.

„Glendruidky mají dar vidět do lidské duše,“ rozvíjel své úvahy Erik.

Po těch slovech vzhlédl k Duncanovi, jako by od něho žádal potvrzení svých slov.

„Ano,“ přisvědčil Duncan. „Právě tím jsou proslulé.“

„Vskutku?“ zamumlal Erik. „Kde ses to dozvěděl?“

„To se všeobecně ví.“

„Možná tam, odkud jsi přišel. Ale ne tady.“

Erikův temně zlatý pohled blýskl zpět k Amber.

„Tak mi pověz,“ otázal se mírně, „kdo z Poučených ve Sporné zemi má glendruidský dar nahlížet do lidských duší?“

„Já, v jisté míře.“

„Jistě, ale Duncanovi jsi ten jantarový talisman kolem krku nepověsila, že?“

„Nepověsila,“ odvětila Amber tiše.

„Ale glendruidská čarodějnice ano,“ dodal Erik a opět se podíval na Duncana.

Duncan přikývl.

Erik ledabyle pleskl dýkou do dlaně a vyhodil ji do vzduchu. Na druhý konec síně doletěl záblesk stříbrné čepele.

Amber měla co dělat, aby ukryla zachvění. Erik hořel jako slunce po zimní mrazivé noci. Mrazem.

„Kde ses dozvěděl o glendruidské čarodějnici, o které

mluvíš?“

„Nevzpomínám si.“

„O Skotech a Sasech se říká, že mají pár podobných žen,“ vyhrkla Amber chvatně.

Dýka vystřelila do vzduchu a hned zase zmizela Erikovi v dlaních tak bleskově, až Duncan užasle zamžikal.

„Simon!“ pronesl Duncan bezmyšlenkovitě.

„Cože?“ nechápal Erik.

„Věřím, že jsi stejně rychlý jako Simon.“

Erik spustil víčka přes zlatavé oči. Nedbale zastrčil

dýku do pochvy.

„To můžeme poměřit jen stěží,“ pravil číhavě. „Simon

odtud odešel.“

„Ale proč?“ zvolal užasle Duncan. „Oznámil Alfredovi, že musí pokračovat ve své pouti, ve svém hledání. Zmizel naráz, bez rozloučení.“

Duncan si při vzpomínce na ránu od Simona zadumaně promnul záda.

„I když mě žebra bolí jako čert,“ přiznal se, „ten rytíř

se mi zamlouval.“

„Ba ano,“ souhlasil Erik. „Chvílemi se skoro zdálo,

jako byste se vy dva znali.“

Amber roztřáslo zamrazení, jež nemělo nic společného s průvanem v hlavní síni.

„Připadal mi povědomý,“ připustil Duncan. „Vskutku?“

„Jenže pokud ho znám, vůbec si na to nevzpomínám.“

„Amber.“

Erik sice nic dalšího nedodal, ale Amber věděla, co se od ní chce. Zlehka přiložila prsty k Duncanovu zápěstí.

Duncan od Ambeřiny ruky stočil vzteklý pohled k Erikovi.

„Ty zpochybňuješ moje slovo?“ vybuchl zuřivě.

„Zpochybňuji tvou paměť!“ odvětil Erik. „To je snad pochopitelná opatrnost, nemyslíš?“

Duncan zvolna, s přemáháním vydechl. „Ano. Pochopitelná.“

„Nu a?“ naléhal Erik jemně.

Amber zamžikala. Věděla, že ve chvílích, kdy se Erik zdá nejmírnější, bývá naopak nejnebezpečnější.

„Když jsem poprvé uviděl Simona,“ svěřil se Duncan, „vycítil jsem nebezpečí, jako by se mi nad hlavou vznášel stín sokola.“

Amber zalapala po dechu.

„Vybavuji si rytmické odříkávání a vidím svíce,“ pokračoval Duncan. „Kostel?“

Neptal se však Duncana, nýbrž Amber. „Ano,“ přisvědčila. „Mám z toho pocit kostela.“

„A co cítíš dalšího?“ vyzvídal Erik zvědavě. „V Duncanovi víří útržky vzpomínek, ale ne dost silně, aby protrhly stíny temnoty.“

„Zajímavé. Co dál?“

Amber mžikla kradmo po Duncanovi. Pozoroval ji s výrazem vzrůstající nedůvěry.

„Mysli na kostel, temný válečníku!“ vybídla ho.

Jedinou odpovědí jí byla napjatá linka Duncanových úst. Amber se přerývaně nadechla.

„Hádám, že ať v tom kostele došlo k čemukoli, byla to spíš slavnostní událost než obyčejná mše,“ hlesla.

„Pohřeb? Svatba? Krtiny?“ napovídal Erik.

Amber jen zavrtěla hlavou. „To neví.“

Duncan do ní zabodl dlouhý pohled.

A tu se Amber lehce napjala a sama stiskla rty, jako by chtěla potlačit překvapení.

„Co se děje?“ podivil se Erik.

„Duncan se mi vzpouzí.“

„Ale to je v téhle situaci pochopitelné!“ mávl rukou Erik. „Těžko mu to mohu vyčítat.“

„Jenže on se vzpouzí mně. Jako bych držela kopřivu,“ šeptala Amber. „Smím ho pustit?“

„Za chvíli. Ale do té doby,“ obrátil se Erik k Duncanovi, „by sis měl uvědomit, že Amber zosobňuje největší naději na to, jak se dá proniknout temnotou tvé minulosti.“

„Proč myslíš?“ otázal se Duncan povýšeně.

„Řekl bych, že to je zcela zřejmé,“ pokrčil Erik rameny. „Zjevně dokáže z tvé mysli vycítit spoustu věcí, které tobě unikají.“

„Je to pravda?“ podíval se Duncan na Amber.

„Ano, u tebe to platí. U ostatních však nikdy.“

Duncan se podíval na Amber. Její nešťastný výraz mu dostatečně výmluvně prozradil, že vyslýchání pomocí doteků jí je proti srsti stejně jako jemu.

„Proč jsem jiný?“ zeptal se jí. „Protože jsem ztratil paměť?“

„To nevím. Vím jedině tolik, že jsme propojeni způsobem, který se vymyká mému rozumu.“

Duncan dlouho, předlouho hleděl do Ambeřiny tváře a pak si povzdechl. Uchopil ji za ruku a políbil ji na prsty. Pak jí ruku přiklopil mezi obě své dlaně a začal tiše hovořit.

„Když jsem uviděl Simona poprvé, vycítil jsem nebezpečí, hlasy odříkávající snad modlitbu, hořící svíce,“ vyprávěl. „A pak jsem si připomněl studený chlad oceli mezi vlastními stehny.“

Amber zděšeně vyjekla.

„Nepříjemná vzpomínka,“ poznamenal Erik s náznakem úsměvu.

„To mi můžeš věřit.“

Duncanův hlas zněl stejně jízlivě jako Erikův. „Pokračuj!“ vybídl ho Erik.

„Už není co dodat,“ odvětil Duncan a pokrčil rameny. „Vzpomněl jsem si na muže, který mě pozoroval očima černýma jako půlnoční peklo.“

„Simon,“ upřesnil Erik.

„Zpočátku jsem si to myslel také. Ale teď…“ Duncan si povzdechl.

„Amber?“ otázal se Erik.

„Proč jsi došel k závěru, že nešlo o Simona?“ zeptala se Duncana.

„Protože mě nepoznal. Kdybych já držel meč někomu mezi nohama, zaručeně bych si ho pamatoval, protože bych k takovému jednání musel mít proklatě pádný důvod.“

Amber se napjala jako po úderu.

„Ano?“ zeptal se Erik mírně.

„Ten kostel!“ vyhrkla Amber. „Byla to svatba!“

„Víš to určitě?“ zvolali Erik s Duncanem jednohlasně.

„Vím. Cítím vyšívaný střevíček…,“ začala.

„V mé ruce! Ano!“ skočil jí Duncan vítězoslavně do řeči. „Měla stříbrný střevíček, jemný jako námraza! Už se rozpomínám!“

Amber se v očích zatřpytily slzy a potom jí neslyšně sklouzly po tvářích.

„Ještě něco, Amber?“ naléhal něžně Erik.

Tentokrát ji oslovil velmi láskyplně, protože viděl její slzy a domyslel si, proč pláče.

Duncan si náhle a s úlekem uvědomil, že v dlani drtí Ambeřiny prsty.

„Bolelo to?“ staral se úzkostlivě.

Amber zavrtěla hlavou, ale do očí se mu nepodívala. Vzal ji za bradu a nesmlouvavě jí pozvedl obličej k sobě.

„Drahá Amber,“ zašeptal, „povíš mi, proč pláčeš?“

Pootevřela rty, ale nevyšlo z nich ani slovo. Hrdlo měla tak sevřené potlačovaným pláčem, že nedokázala mluvit.

„Vidíš snad v mé paměti něco, co já nevidím?“ naléhal.

Amber zavrtěla hlavou a snažila se od Duncana odtáhnout, ale jen zesílil svůj stisk. „Je to…,“ začal.

„Pusť ji!“ poručil Erik stroze. „Přestaň se jí dotýkat! Ať si konečně užije i chvilku klidu!“

Duncan se přes Ambeřinu hlavu zahleděl na muže, který měl vlčí oči, třpytné odlesky plápolajícího ohně.

„Kde je chyba?“ naléhal Duncan. „Týká se ta záležitost Poučených? To proto mi nechce nic říct?“

„Řekla by ti to, kdyby tomu tak bylo,“ zamumlal Erik. „Záležitosti Poučených se týkají rozumu. Záležitosti srdce nikoli.“

„Mluv smysluplně!“

„Vždyť je to naprosto jednoduché!“ řekl Erik. „Stál jsi v kostele s ženským střevíčkem v ruce.“

„A co to má společného s Ambeřiným pláčem?“ Duncan už začínal být podrážděný.

„Dala své srdce muži, který je už ženatý. Není to snad dostatečný důvod k slzám?“

Duncan zpočátku nechápal, ale pak popadl Amber do náruče a bouřlivě se rozesmál. Po chvíli se k jeho smíchu připojila i Amber, protože vycítila pravdu, kterou Duncan právě objevil.

„Podával jsem ten střevíček jinému muži, nebral jsem si jej od něho!“ vykřikl. „To on se ženil s majitelkou

střevíčku, ne já!“

Honicí psi naráz vyskočili, zaklonili hlavy a vítězoslavně zavyli.

Duncan se udiveně zadíval na psy, protože nechápal,

co to do nich vjelo.

Amber se pro změnu zahleděla na Erika, protože nechápala, proč pociťuje tak mocnou vítězoslávu, že ji jeho psi musí oznámit noci.

10.

„Tys je poslal k posvátnému Kamennému kruhu, a samotné?“ otázala se zděšeně Cassandra.

„Jistě,“ přisvědčil Erik. „Duncan by chtěl najít svou ztracenou paměť dřív, než podlehne Ambeřinu kouzlu. Mně osobně by nevadilo ani obrácené pořadí.“

„Vzal jsi na sebe příliš velkou zodpovědnost!“

„Vždyť jsi mě to sama učila!“ připomněl jí Erik přátelsky. „Kdo neriskuje, nic nemá.“

„Jenže tohle není riskování, nýbrž šílenství!“ Erik se odvrátil od Cassandry a zahleděl se přes Skryté jezero k močálům porostlým bujnou zelení, nad nimiž kroužily a lovily tisíce vodních ptáků. Nejvyšší vrcholky štítů tonuly v šedých oblacích a pod nimi se rozprostíralo mělké údolí v hnědozlatých, sytě zelených a bronzových odstínech jako malovaná mísa, jež za chvíli začne přetékat zimou.

Na Bouřný vrchol Erik sice přes vrstvu mraků nedohlédl, věděl však, že nejvyšší hora v kraji bude mít závoj z třpytného sněhu. Husy a Cassandra měly pravdu. Zima se blížila a už rozvírala svůj vichrný a mrazivý plášť.

Sokolice na Erikově zápěstí neklidně přešlápla, rozrušená proudy bouřlivých emocí, jež vřely pod klidným vzezřením jejího pána. Cassandra ptáka pozorně sledovala, protože dobře věděla, že vůči Erikově náladě jsou vnímavější snad jen jeho honicí psi.

„Je to šílenství, přesně jak říkáš,“ souhlasil tiše. „Ale pro mě to je ta největší naděje, jak si udržet jižní panství, dokud se mi nepodaří najít dostatek dobrých rytířů, kteří by ho pro mě ohlídali.“

„Ale vždyť tvůj otec má mnoho dalších držav,“ připomněla Cassandra. „Tak co kdyby ses staral raději o ně?“

„Co mi navrhuješ, Poučená? Že mám Dominiku le Sabre postoupit Tvrz Kamenného kruhu bez boje?“

„Ano.“

Sokolice zatřepala křídly a vyrazila ze sebe ostrý skřek.

„A co Mořské sídlo?“ vyptával se Erik s ledovým klidem. „To mám tomu normanskému parchantovi odevzdat i je? A Zimní kopí?“

„Není třeba. Tvrz Kamenného kruhu je jediná, o které se anglický král zmínil – a musím dodat, že skotský král s tím souhlasil.“

„Dočasně ano.“

„Ale to dočasně nebude brát konce.“

Sokolice neklidně přešlápla na Erikově kožené rukavici. Vítr škubal Erikovi za přepychový bronzový plášť, takže látka se rozvířila a odhalila inkoustově modrou halenu, kterou měl pod ním. Jílec jeho meče se blyštěl jako stříbrný.

„I kdybych předal Tvrz Kamenného kruhu s pozemky jako ženský střevíček při svatebním obřadu,“ ozval se Erik po chvíli, „pak by se tu vyrojili všichni psanci z celé Sporné země a čekali by, kdy nějaké to sousto spadne zadarmo i jim.“

Cassandra zavrtěla hlavou. „Nic podobného nevidím.“

„A ani neuvidíš!“ odsekl Erik. „Budu bojovat do poslední kapky krve, než bych panství Kamenného kruhu předal Dominiku le Sabre!“

Cassandra nešťastně sklopila oči ke svým rukám, jež téměř mizely pod dlouhými, širokými, nachovými rukávy. Bohatá zelenomodrá výšivka se třpytila jako pramínky vody proplétající se ohněm.

„Měla jsem sen,“ pravila prostě. V Erikově pohledu byla znát netrpělivost. „O čem!“ zeptal se jí stroze. „O bitvách a krvi a tvrzích rozpadajících se kámen po kameni?“

„Ne.“

Erik vyčkával.

Cassandra se zkoumavě zadívala na své dlouhé, pečlivě pěstěné nehty. Velký prsten se třemi zasazenými drahokamy se třpytil stejně jasně jako výšivka na rukávech. Safír jako voda. Smaragd jako všechno živé. Rubín jako krev.

„Pověz!“ zavelel Erik.

„Rudé poupě. Zelený ostrov. Modré jezero. Všechno v jednom. A v dálce číhá bouře.“

Sokolice rozevřela zobák, jako by nebyl chladný den, ale letní vedro. Erik ptáka roztržitě ukonejšil, aniž by přitom odtrhl oči od Cassandřiny tváře, z níž nebylo možné vyčíst věk.

„Bouře se přiřítila a dotkla se rudého poupěte,“ vysvětlovala věštkyně. „Rozkvetlo do nevídané krásy… Ale kvetlo za bouře!“

Erik přimhouřil oči.

„Pak přišel na řadu zelený ostrov,“ pokračovala Cassandra. „Bouře ho obklopila, objala ho, zmocnila se ho.“

Zlatohnědé obočí povyjelo nahoru, ale Erik nepronesl jedinou poznámku. Jen dál klidně a pomalu hladil rozrušenou sokolici.

„Nedotčená zůstala jen nejhlubší modrá voda v jezeře,“ vyprávěla Cassandra. „Ale i ta toužila po bouři, v níž květy vykvetly sytým nachem a ostrov hoří všemi odstíny zeleně.“

Vítr útočil, trhal Erikovým pláštěm a dlouhými rudými záhyby Cassandřiných sukní. Sokol zahvízdal a urovnal si křídla, přičemž lačnýma očima vzhlížel k obloze.

„To je všechno?“ naléhal Erik.

„Copak to nestačí?“ odsekla Cassandra. „Kam jde srdce a tělo, brzy následuje i duše. Pak může začít bohatý život, ale nakonec stejně přijde smrt.“

„Jantarové proroctví,“ prohodil Erik tlumeně. „Pořád jen to prokleté proroctví.“

„Měl jsi Duncana nechat v tom Kamenném kruhu zemřít.“

„Pak by poupě nikdy nevykvetlo a ostrov by nikdy nehořel všemi odstíny zeleně. Či života.“

„Ale to není…“

„Tvůj sen zobrazuje bohatý život, ne smrt,“ pokračoval Erik drsně. „Copak to nestojí za trochu riskování?“

„Riskuješ hotovou katastrofu!“

„Ne!“ vybuchl Erik vášnivě. „Katastrofu právě prožívám! Můj otec se natolik zapletl do šarvátek mezi klany, že mi odmítá poskytnout bojovníky na obranu vzdálenějších držav!“

„Takhle to ale bývalo odjakživa.“

„Musím mít bojovníky!“ prohlásil Erik neústupně. „Mocné a schopné bojovníky! A Duncan přesně odpovídá mým představám. S ním Tvrz Kamenného kruhu uhájím! Bez něho je pro mě ztracená.“

„Tak se jí zbav a Duncana spolu s ní!“

„Ten, kdo bude pánem na tom panství, bude v ruce držet klíč ke Sporné zemi.“

„Ale…“

„A ten, kdo vládne Sporné zemi,“ pokračoval Erik, aniž by si dopřál oddechu, „drží meč na hrdle severních pánů, vládnoucích odtud až ke skalnatým útesům mořského pobřeží.“

„O takové válce jsem nesnila.“

„Výborně,“ poznamenal Erik tiše. „To znamená, že to šílené riskování nám vynese odměnu nedozírné ceny.“

„Nebo nedozírný rozmach smrti!“ namítla Cassandra.

„Vidět smrt, na to není třeba prorockého nadání. Je to běžný konec všeho živého.“

„Ty tvrdohlavý vládce!“ rozlítila se Cassandra. „Proč nevidíš ty nedozírné škody, které pácháš?“

„Ze stejného důvodu, z jakého ty nevidíš nebezpečí plynoucí z trpného vyčkávání!“

Erik mocně máchl paží a vyhodil nedočkavou sokolici do vzduchu. Barevné rolničky na jejích pařátech se zatřpytily jako slza a ladná křídla bušila rychle do vzduchu. Bleskurychle se zachytila vzdušného víru a teď stoupala výš a výš k předzimní obloze.

„Kdybych nepodnikl žádné kroky,“ řekl Erik, „tak bych zaručeně přišel o Tvrz Kamenného kruhu. A jakmile bych ztratil tohle panství, Mořské sídlo by bylo obnažené a nahé jako čerstvě vylíhlé ptáče.“

Cassandra mlčky sledovala kroužícího sokola.

„A Zimní kopí by na tom nebylo o moc líp!“ pokračoval Erik nelítostně. „Co by nevzali psanci, rozkradli by mí bratranci nebo Norové. Chceš to snad popřít?“

Cassandra tiše vydechla. „Nechci.“

„Dostal jsem do ruky zbraň.“

„Dvojsečnou.“

„Nu ano. Ta zbraň vyžaduje pečlivé zacházení. Ale je lepší, když je u mě než v rukou Dominika le Sabre.“

„Nejlépe by bylo, kdybys tehdy nechal Duncana zemřít.“

„To je pozdní lítost, nebo proroctví?“ zeptal se Erik jízlivě.

Cassandra neodpověděla.

„Měl na krku jantarový talisman a spal u paty posvátného jeřábu,“ pokračoval Erik. „Nechala bys ho ty zemřít?“

Cassandra si opět povzdechla. „Nenechala.“

Erik přimhouřil oči proti oslnivě bílé průrvě v temných oblacích, kudy se užuž mělo prodrat slunce. Sokol nepřestával stoupat po spirále a nehybnýma černýma očima propátrával bažinaté břehy močálu a jezera, zda nezahlédne neopatrnou vodní slípku.

„Ale co když se skutečně rozpomene dřív, než se ožení?“ otázala se Cassandra tiše.

„To není pravděpodobné. Ta bouře je stejně lačná po vlastnictví jako to poupě, ostrov a jezero dohromady. Dostane ji dřív, než se týden sejde s týdnem.“

Nachové rukávy se zatřepetaly v pory vu větru a odhalily, že Cassandra má křečovitě zaťaté pěsti.

„Jenže by nešlo o znásilnění!“ namítl Erik. „V Duncanově přítomnosti Amber plane, jako by hořela zevnitř.“

Chvíli bylo slyšet jen tlumené ševelení močálových travin pročesávaných větrem.

„Ale co když se Duncan předtím rozpomene?“ opakovala naléhavě Cassandra.

„Pak vyzkouší svou sílu proti mé rychlosti. A prohraje, jako prohrál se Simonem. Jenže tentokrát v tom jeden rozdíl bude.“

„Duncan zemře.“

Erik pomalu přikývl. „To by byla jediná prohra, s níž by se nesmířil.“

„Ale co by se potom stalo s Amber?“

Vzduchem se rozlehl kvílivý nářek sokolice a odpověděl Erikovi ještě dřív než Cassandra. Obrátila se, podívala se mu do tváře a naráz pochopila, proč pták vykřikl.

„Ale existuje ještě jedna možnost,“ připomněla.

„Jistě. Moje vlastní smrt. Ovšem když si vybavím, jak Duncan bojoval proti Simonovi, nepřipadá mi to pravděpodobné.“

„Škoda že jsem toho Simona nepoznala,“ pravila Cassandra. „Každý válečník, který dokáže tak snadno porazit Duncana, je jistě výjimečná osobnost.“

„To ale nebylo snadné vítězství. Navzdory Šimonově kočičí mrštnosti a rychlosti ho Duncan dvakrát málem dostal.“

Cassandře potemněly oči, nepromluvila však.

Erik si přitáhl bronzový plášť úžeji k ramenům a podle dávno zakořeněného zvyku se přesvědčil, zda záhyby látky nebrání v tasení meče, jenž nosil po levém boku.

„Kdybych měl být upřímný,“ pravil Erik s náznakem úsměvu, „pak se přiznám, že bych své síly s Duncanem raději neměřil. Na muže tak mohutné postavy dokáže být ďábelsky rychlý.“

„Ty nejsi o nic menší. A Simon zřejmě také ne.“

Erik mlčel.

„Kdybys zemřel Duncanovým mečem, nešel bys do temnoty sám,“ pokračovala Cassandra tichounce. „Vlastníma rukama bych za tebou poslala i Duncana.“

Erik se vylekaně zadíval do vážné tváře ženy, o níž se až do této chvíle domníval, že ji zná.

„Ne!“ vyhrkl. „To by rozpoutalo válku, z níž by lord Robert nemohl vyjít jako vítěz.“

„Tak ať! Vždyť by to byla právě zpupnost lorda Roberta, jež by zavinila mnohé z toho, co teprve může přijít. Už dávno se měl kát za své hříchy, nejlépe zavřený někde v klášteře, na trnovém loži!“

„Chtěl pouze to, co chtějí všichni muži. Mužského dědice, který by jeho panství udržel nerozdělené.“

„Ano. A aby toho dosáhl, klidně zavrhl mou sestru.“

Překvapený Erik nebyl na chvíli mocen slova.

„Tvou sestru?“ opakoval.

„Jistě. Emmu Neplodnou.“

„Proč mi to nikdo neprozradil?“

„Že jsem tvá teta?“ ujistila se Cassandra.

Erik krátce přikývl.

„Byla to součást dohody, ke které jsme s Emmou byly donuceny,“ vysvětlovala věštkyně. „Lord Robert se bojí Poučených.“

To Erika nepřekvapilo. Roztržka mezi ním a otcem, způsobená právě synovým přátelstvím s Poučenými, zela v jejich vztazích dosud jako živá rána.

„Jakmile se Emma provdala za Roberta,“ líčila Cassandra, „zabránil nám stýkat se. Tento zákaz zrušil jen jedinkrát, když za mnou přišla kvůli své neplodnosti.“

„A zanedlouho po návratu domů počala,“ doplnil ji suše.

„Ano.“ Cassandřin úsměv si s mrazivostí celého dne nijak nezadal. „Bylo mi potěšením darovat Robertu Hlupákovi za syna a dědice Poučeného.“

Úsměv starší ženy se při pohledu na Erika zvolna měnil, vnikala do něho všechna ta láska a něha, kterou synovci nikdy nesměla dát najevo.

„Emma je po smrti,“ řekla tiše, „a lordu Robertovi nedlužím nic než svoje pohrdání. Kdybys zemřel Duncanovou rukou, vyhlásím krevní mstu!“

Najednou Erik nevěděl, co říct. Ze všech možností byla tahle jediná, kterou nepředvídal.

Beze slova rozevřel náruč ženě, jež mu byla matkou duší, když ne krví. Cassandra mladíkovo objetí bez váhání opětovala a vychutnávala při něm sílu a sršící energii muže, jehož zrození by bez jejího zásahu nebylo vůbec možné.

„Představoval bych si po své smrti jiný pomník než začátek války, v níž může zvítězit výhradně soupeř,“ pronesl Erik po pár minutách.

„V tom případě musíš na své nepřátele hledět pohledem budoucích kladů. Dominie le Sabre by pro tebe mohl být lepší spojenec než všichni tvoji bratranci dohromady.“

„I sám Satan by byl lepší spojenec než oni!“

„Jistě,“ přisvědčila Cassandra jízlivě. „A to je věc k zamyšlení, co říkáš?“

Erik se krátce zasmál a pustil Cassandru z objetí.

„Ty se nikdy nevzdáš,“ poznamenal obdivné, „ale mně říkáš, že jsem tvrdohlavý.“

„To jsi.“

„Já se jen nechávám vést svým nadáním.“

„Tvrdohlavostí?“ zaryla Cassandra.

„Instinktem!“ opravil ji. „Vidím cesty k úspěchu i tam, kde ostatní by najisto nacházeli pouze prohru.“

Cassandra se špičkou prstu dotkla Erikova čela a přitom mu upřeně hleděla do čirých zlatohnědých očí.

„Modlím se, aby tvou hvězdu vedl spíše zdravý rozum než zpupnost,“ zašeptala.

Duncan a Amber ujížděli na koních směrem ke Kamennému kruhu a posvátnému jeřábu, jenž nikdy nekvetl. Nad hlavou se jim rozlehlo vzdálené burácení hromu. Duncan se znepokojeně obrátil směrem, odkud k nim hřmění doléhalo, a zkusil odhadnout, zda se bouře strhne v jejich blízkosti či o kus dál.

Mračna, jež tvořila poklop nad kopci i údolími, se propadala stále níž a za sebou táhla hustou mlhu. Přesto

Duncanovi naskočila husí kůže nikoli z toho vlhkého chladu, nýbrž z tušení nebezpečí. Přitom se v okolí všechno zdálo bezpečné.

Jen tak mimoděk se přesvědčil, že kladivo, které si vybral ve zbrojnici, má pořád po ruce.

„Bouřný vrchol,“ poznamenala Amber.

Duncan se k ní chvatně obrátil. „Cože?“

„To si jen Bouřný vrchol přede jako obrovská spokojená kočka. Je rád, že zase přichází zima.“

„Ty si myslíš, že horské štíty milují bouře?“ zeptal se užasle.

„Spíš bych řekla, že jsou si navzájem souzeni. Bouře dosahují svého vrcholu právě na štítech. A štíty nejsou nikdy tak krásné, jako když kolem nich zuří bouře.“

„A taky nebezpečné,“ zamumlal Duncan.

Opět k němu dolehl nezřetelný šepot nebezpečí. Znovu se rozhlédl kolem sebe, ale nespatřil nic než tiché svíjející se kotouče mlhy.

„Nebezpečí krásu ještě podtrhuje,“ poznamenala Amber.

„Znamená to snad, že pokoj a mír krásu oslabuje?“

„Mír krásu obnovuje.“

„Patří i tohle mezi moudrosti Poučených?“ zeptal se Duncan kysele.

„Patří to ke zdravému rozumu, a ty to moc dobře víš!“ odsekla, aniž by si uvědomila, že ji škádlí schválně.

Duncan se rozesmál. Její pohotovost v něm probudila touhu opět se jí dotknout. Navzdory svému smyslnému hladu však neučinil jediný vstřícný pohyb. Nebyl si jistý, proč se Amber po odjezdu od Šeptajícího močálu tak úzkostlivě vyhýbá každému doteku, věděl jen, že tomu tak je.

Amber s úsměvem pozvedla tvář k větru a rozbouřené obloze. Na pozadí fialových záhybů jejího šálu a pláště jí bělostná pleť zářila jako jemná perleť. Temně rudé lemy a podšívka pláště ladily s rudou barvou jejích rtů. Když se jí šál shrnul trochu stranou, odhalil čelenku ze stříbra a jantaru, přidržující jí volně zapletené vlasy nad čelem.

Šperků z jantaru měla na sobě velké množství. Zápěstí jí obkružovaly náramky z průzračného zlatavého jantaru a třpytily se při každém jejím pohybu. Stříbrná dýka u pasu měla v jílci zasazené obrovské jantarové oko. Stříbrná spona velikosti dlaně, na kterou měla zapnutý plášť, měla na sobě z drobných kousků jantaru vysázený tvar ptáka fénixe, symbolu smrti a znovuzrození ohněm. Kolem šíje se jí pohupoval náhrdelník z jantarových korálů a s ním i přívěsek, v jehož zlatých hlubinách mohla Amber občas zahlédnout stíny minulosti.

Ale Duncan při pohledu na Amber neviděl ty drahocenné šperky, představující celé jmění. Viděl jen její husté řasy a divoké růže vykvetlé na dívčích lících. Bolestně toužil ochutnat její studenou pleť jako vítr – ale pak se vpít do žáru za růžovými rty.

Mrzelo ho, že Amber jede na vlastním koni a nesedí před ním. Kdyby s ním byla na jednom koňském hřbetě, mohl by ji k sobě přivinout, vklouznout dlaní do výstřihu pláště a laskat hebké teplo jejích ňader. Cítil by, jak její hedvábné bradavky tuhnou a zvedají se, jako by samy žadonily o políbení.

Duncanovy myšlenky nezůstaly bez okamžitého vlivu na jeho tělo. Prudký příliv žáru do celého trupu, především pak do rozkroku, představoval potíže, na které si v Ambeřině blízkosti začínal zvykat. Na co si však nemohl navyknout, to byl ten tenký tichý hlásek, jenž ho varoval, že se jí nesmí zmocnit. Nebylo by to správné.

Ale jakmile se ta myšlenka vynořila, Duncan jí začal oponovat.

Není zasnoubená. Není vdaná! Není panna, ať si Erik tvrdí cokoli. My dva se museli znát dříve. Jsem si tím

jistý.

A navíc je svolná.

Tak co by na tom nebylo správného?

Duncanovu nevyslovenou otázku zodpovědělo jen zarputilé mlčení temnoty, v níž mimo jeho dosah ležela paměť.

Jsem ženatý? Snaží se mi snad to proklaté ticho sdělit tohle?

Nevynořila se žádná vzpomínka, ale přesto si Duncan byl jistý, že nemá manželku. Nedokázal určit proč, ale ten pocit byl neotřesitelný.

„Duncane?“

Obrátil se k děvčeti, jehož oči byly ještě krásnější než jantarové šperky, kterými se ozdobilo.

„Blížíme se ke Kamennému kruhu,“ řekla Amber. „Připadá ti krajina známá?“

Amber zastavila koně na malém pahorku. Duncan dojel až k ní, přitáhl koni uzdu a postavil se ve třmenech, aby měl lepší rozhled po krajině.

Byl to nádherný tichý kraj porostlý stromy utopenými v mlze, pokrytý občasnými hromadami kamení a skalisky, lemovaný strmými štíty, jejichž vrcholky se utápěly v stříbřitých mracích. Mezi mechem porostlými skalisky a spadaným listím si razil cestu temně se lesknoucí potůček, který si prozpěvoval stejně tiše jako krůpěje vody, kanoucí z holých korun dubů k černé zemi.

Amber s úzkostí vyčkávala a pátrala v Duncanově tváři po výrazu poznání, jehož se děsila a současně se modlila, ať přijde.

Bála se o své vlastní štěstí.

A modlila se kvůli Duncanovi.

„Hodně to připomíná stezku k Průsmyku přízraků,“ poznamenal nakonec. „Kéž by na jejím konci ležel Šeptající močál.“

Při těch slovech mu pod tmavým knírkem pohrával úsměv. Amber vtrhla do obličeje temně rudá barva, jež s tím chladným mlžným dnem neměla pranic společného. Když si jejího ruměnce všiml Duncan, jeho úsměv přešel do smyslného smíchu.

„Že by sis vzpomněla na chuť mých úst na svých ňadrech?“ otázal se.

Dívčin ruměnec potemněl ještě víc.

„Nebo si vzpomínáš na smyslné rozvití svého květu?“ nepřestával dorážet Duncan.

Dech se jí zachytil v hrdle.

Duncan nespouštěl z Amber oči. „Nepřestávám snít o žhavých vlhkých okvětních plátcích té květiny a probouzím se s horečkou.“

Amber už nadále nedokázala skrýt smyslné rozechvění, jež ji proklálo při Duncanových slovech. Ostatně, ruměnec by ji zradil tak jako tak.

„Pověz, že sis vzpomněla!“ přemlouval ji Duncan tichým hrdelním hlasem. „Pověz mi, že se v té horečce nesvíjím sám.“

„Na to budu vzpomínat až do smrti!“ přiznala se Amber s očima přivřenýma. „Daroval jsi mi… ráj.“

Její smyslné zajíknutí zalilo Duncana tekutým žárem.

„Okouzluješ mě a pokoušíš, že to není k vydržení!“ zašeptal chraptivě.

Ambeřiny rty se zvlnily smutným úsměvem.

„Nedělám to záměrně,“ omlouvala se. „Nesnažím se o to, aspoň o tom nevím.“

„Nevíš o čem?“

„O síle, která nás dva přitahuje k sobě.“

„Tak proč se mému doteku tak úzkostlivě vyhýbáš, jako kdybych byl nečistý?“

Amber po něm mžikla kradmým pohledem. „Myslela jsem, že tak to pro tebe bude snazší.“

„Copak je pro sokola snazší létat s polámanými křídly?“

„Duncane!“ vyhrkla zděšeně. „Nechtěla jsem ti ublížit! Myslela jsem – víš, myslela jsem, že když ti nebudu ustavičně na dohled či na dosah, nebudeš po mně tolik toužit!“

„A ty sama snad po mně toužíš méně než včera či předevčírem?“

Zavřela oči a zoufale zanaříkala. „Amber?“ naléhal Duncan.

„Toužím po tobě víc, ne míň!“ přiznala se přiškrceným hlasem.

Duncan zablýskl úsměvem. Pak si všiml, že Amber zpod víček prosakují slzy a úsměv jí zmizel z tváře, jako by se na ní nikdy neobjevil. Pobídl koně a dojel až těsně k ní.

„Proč pláčeš?“ zeptal se.

Amber pomalu zavrtěla hlavou. Teplé tvrdé prsty ji uchopily za bradu.

„Podívej se na mě, drahá Amber.“

Dotekem se do Amber vléval proud Duncanových emocí. Vpíjela se do nich a přitom si uvědomovala, že musí přestat. Cím déle Duncana znala, tím více si uvědomovala, jakou cenu by zaplatil za jejich spojení.

Čest.

„Vážně mi nepovíš, proč pláčeš?“ naléhal Duncan.

Amber vycítila jeho starostlivost, ovšem v důsledku toho jí slzy kanuly ještě rychleji.

„Máš pocit, že tě svým dotekem zbavuji cti?“ vyzvídal.

„To ne,“ vzdychla.

Hlas měla přiškrcený úsilím, které musela vyvinout, aby od Duncana neutekla.

Případně aby se mu nevrhla do náruče. „Bojíš se, že se tě zmocním?“ zeptal se. „Ano,“ přisvědčila.

„Což představa, že mi poskytneš ráj uvnitř svého těla, v tobě vzbouzí takovou hrůzu?“

„Ne.“

Amber se zhluboka, chvějivě nadechla a otevřela oči. Duncan ji pozoroval s tak něžnými obavami, že ho zatoužila uklidnit.

„Pro mě by to nic hrozného nebylo,“ pronesla roztřeseným hlasem. „Ale pro tebe… Ach můj temný válečníku, pro tebe by to bohužel byl spíš začátek pekla než ráje.“

Duncan se usmál. „Neboj se. Potěšila bys mě do hloubi duše i těla. Jsem si tím jistý stejně jako tím, že při té pouhé myšlence mi bouří krev v žilách.“

Amber ze sebe vyrazila zpola zoufalý výkřik, zpola výsměšný smích.

„A potom co?“ otázala se. „Co když jsem panna, i když teď tomu nevěříš?“

„Dodržel bych svou přísahu.“

„Uzavřeli bychom manželství?“

„Ano.“

Amber se znovu zhluboka nadechla. „A po čase bys mě nenáviděl.“

Duncan si nejprve myslel, že ho škádlí, ale pak si uvědomil, že to myslí vážně.

„Což bych mohl nenávidět dívku, jež mi připadá sladší, než jsem si kdy dokázal vysnít?“ zeptal se láskyplně.

„Temný válečníku!“ zašeptala Amber.

Promluvila tak tiše, že jí téměř nerozuměl, stejně jako dotek jejích rtů na jeho ruce byl tak lehýnký, že to polaskání téměř necítil.

„Pověz mi,“ konejšil ji Duncan, „proč jsi tak smutná?“

„Cítím v tobě nepokoj,“ pravila Amber prostě.

Usmál se. „Lék na něj leží v tvém horkém těle.“

„Lék na ukojení okamžitého hladu jistě. Pro tu část tvého já uvězněnou ve stínech temnoty, znepokojenou, utrápenou a lačnící po životě, který už neexistuje… Tak na tohle lék nemám.“

„Jednou se na svou minulost rozpomenu, jsem si tím

jistý.“

„A co když se ještě předtím vezmeme? Co pak?“

„V tom případě budeš muset manžela na veřejnosti oslovovat jiným jménem,“ zubil se uličnicky Duncan, „ale v naší ložnici pro tebe dál zůstanu tvým temným válečníkem a ty pro mě zůstaneš mou jantarovou čarodějnicí.“

Amber se při pokusu o úsměv rozechvěly rty. „Myslím – bojím se, že až se rozpomeneš, budeš můj nepřítel.“

„A já si myslím, že jsi dívka, která má docela obyčejný strach otevřít bránu ráje.“

„Není to…,“ začala Amber.

Konec věty se utopil v polekaném výkřiku, protože Duncan ji zvedl do výšky a posadil ji na koně před sebe. I přes látku silného pláště cítila mužný důkaz jeho naléhavé, palčivé touhy.

„Neboj se,“ chlácholil ji Duncan. „Nezmocním se tě, dokud sama nepožádáš. Ne, dokud o to nebudeš prosit! A dovést tě až k tomu bodu pro mě bude tím nejsladším a nejmučivějším úkolem, jaký si jen lze představit.“

Duncanův úsměv měl v sobě něhu i žhavou touhu plnou očekávání. V Amber se svíralo srdce bouří pocitů, jež se bála pojmenovat, natož aby o nich nahlas mluvila.

„Nemám ani rodinu, ani urozený původ,“ vyhrkla zoufale. „Co když ty máš obojí?“

„V tom případě se o ně rád podělím se svou manželkou.“

I když Amber slyšela přesně to, co si slyšet přála, proud horkých slz to nezarazilo.

Je to možné? Mohl by mě Duncan milovat tak silně, aby mi odpustil, až se mu paměť vrátí?

Může z tak temného začátku vytrysknout život plný bohatství?

Duncan se předklonil a něžnými polibky setřel z Ambeřiných řas třpytné slzy. Pak jí na ústa vtiskl polibek, jenž byl překvapivě cudný.

„Chutnáš jako vítr od moře,“ zašeptal. „Chladivě a trošičku slaně.“

„A ty chutnáš stejně.“

„To jsou tvé slzy na mých rtech. Necháš mě ochutnat i svůj úsměv?“

Amber si nemohla pomoci a usmála se, načež jí Duncan zapečetil ústa vlastními rty v hlubokém polibku, který byl stejně svůdný, jako byl ten první polibek cudný. Když zvedl hlavu, zardělá Amber se celá chvěla a rty poslepu bloudila za ním.

„Ano, děvče. Takhle má vypadat líbání. Rozevřené rty, plné, zardělé hladem po mém laskání.“

Duncan se opět sklonil k Amber, když tu na ně ze všech stran zaútočili psanci.

11.

Lapkové byli ozbrojeni noži, dřevěnými kyji a hrubě kovaným kopím. Duncan měl tu nevýhodu, že Amber seděla v sedle před ním, proto nemohl jejich útok odrazit hned zpočátku a patřičně se bránit. Psanci přiskočili s temným vlčím vrčením a strhli je oba dva z koně.

Když jeden z psanců hrubě drapl Amber za paži, zatímco se jí druhou rukou sápal po drahocenném náhrdelníku, vyrazila ze sebe příšerný výkřik. Částečně to způsobila bolest z cizího odporného doteku, ale z větší části za něj mohl zuřivý vztek, že se ten podlý psanec opovážil vztáhnout svou špinavou pracku na posvátný jantarový přívěsek, jejž odjakživa nosila na krku.

Záblesk a bodnutí Ambeřiny dýky následovalo zoufalé zavytí psance. Uškubl od dívky ruce, ale jen na okamžik. Hned poté zahlédla, jak k ní letí pěst, a podařilo se jí uskočit do strany. Navzdory její rychlosti ji rána částečně zasáhla a srazila ji k zemi.

Než se vzpamatovala, stačil psanec vytasit nůž a zamával jím dívce nad hlavou. Zrovna když sbírala odvahu k souboji na nože, zaslechla přízračný svist kladiva, jež opisovalo ve vzduchu půlkruhy. Pak se ozvalo odporné zadunění kovu o maso. Psanec se skácel jako kámen.

Když při pádu zavadil ochablou rukou o Amber, necítila vůbec nic. Darebák byl na místě mrtev.

Honem se odtáhla co nejdál a začala se hrabat na nohy. Kdosi ji nečekaně srazil zpět k zemi, ale dotek jí nezpůsobil žádnou bolest. Byl to Duncan.

„Ne!“ přikázal a rozkročmo se nad ní postavil. „Zůstaň ležet!“

Amber nepotřebovala vysvětlit, proč je pro ni v dané chvíli bezpečněji na zemi. Řemdih se opět s hvízdnutím roztočil nad Duncanovou hlavou.

Přes závoj kadeří, jež se jí svezly do obličeje, pozorovala Amber psance, jak se postupně a naslepo vrhají kupředu a přitom drží kyje jako kopí. Pevné dřevo se rozletělo na třísky. Jediné kovové kopí vzalo za své stejně rychle. Padl další psanec. Svezl se k zemi bez jediného hlásku a ani se nepohnul.

Těžké válečné kladivo svištělo vražednou píseň. Zbylí psanci chvíli váhali, pak se shlukli a znovu zaútočili všichni naráz, jako když se na Duncana s Amber vrhli poprvé.

Duncan skočil bez varování kupředu. Kladivo zasáhlo cíl. Jeden z psanců rozzuřeně zavřeštěl a současně s tím padl další bez života.

Duncan uskočil nazpátek, aby opět chránil Amber tím jediným způsobem, jakého byl nyní schopen – postavil se rozkročmo nad ní a oháněl se kladivem rychle jako vítr.

„Oběhněte ho!“ zahulákal jeden z psanců. „Když mu zezadu přeseknete šlachy, určitě nebude skákat tak vysoko a tak čile!“

Tři psanci se odtrhli od tlupy a začali Duncana obcházet, přičemž se pečlivě vyhýbali vražednému kruhu roztočeného kladiva. Bylo jasné, že uhlídat útočníky současně zepředu i zezadu se Duncanovi nepodaří.

„Duncane, oni tě…,“ zvolala varovně Amber.

„Vím!“ přerušil ji drsně. „U všech svatých, zůstaň při zemi!“

Amber zaťala zuby a sevřela v dlani dýku, připravená bránit Duncanovi záda, co jí jen síly budou stačit. Rudé jantarové oko v držadle dýky zlověstně zasvítilo, když ji namířila na nejbližšího psance.

Zatímco kladivo vylo píseň smrti, Amber začala psance hlasitým ječením proklínat jazykem, který už dávno zapomněli všichni s výjimkou několika Poučených.

Jeden z psanců zděšeně vytřeštil na Amber oči, protože až příliš pozdě pochopil, koho se to opovážili napadnout ve své touze po mamonu. Upustil roztříštěný kyj a vzal nohy na ramena.

Ostatní psanci se ve svém zbrklém útoku zarazili, ale jen na okamžik. Lotři stojící před Duncanem opět pozvedli kyje a snažili se proniknout vraždícím kruhem, jejž vytvářelo roztočené těžké kladivo. Další muž se začal nenápadně sunout k Duncanovi z boku.

Náhle zezadu zaútočili hned dva darebáci najednou.

„Duncane!“

Ještě než Ambeřin výkřik dozněl, Duncan vyskočil a ve vzduchu se obrátil do půlkruhu dozadu. Jeho zbraň se otáčela takovou silou, že se ve svém vražedném bzukotu vůbec nezarazila.

Kladivo dokončilo let ve zběsilém oblouku, jenž přinesl smrt oběma psancům, kteří Duncanova záda považovali za bezpečnější cíl než jeho obličej.

A okované kladivo se opět rozezpívalo bzučivou písní smrti, švihalo sebou v kruzích, poháněné Duncanovými neúnavnými pažemi.

Jeho šokující zručnost se zbraní nakonec sebrala psancům všechnu odvahu. Lotři, kterým se podařilo uniknout smrti, se dali na útěk. Jeden z nich se zkusil aspoň vyhoupnout do sedla Ambeřině kobylce, ale ta se začala zuřivě vzpínat. Zbývající muži se obrátili a horempádem zmizeli v lese a mlze. Po nich tu zůstalo jen pár mrtvých těl.

Duncan ještě chvíli nechal zbraň kroužit kolem jejich těl pro případ, že by se na ně některý z těch přihlouplých opovážlivců opět vyřítil ze zálohy, ale pak dovolil kladivu umlknout. Jediným švihem zápěstí ztratil řetěz napětí a kladivo mu poslušně přistálo u nohou jako skvěle vycvičený pes. V případě potřeby mohl zbraň během zlomku vteřiny opět roztočit.

Vražedně.

Amber si přimhouřenýma zlatavýma očima prohlížela bezejmenného muže, jenž se k ní přiblížil ze stínů temnoty… a jehož pravé jméno právě objevila. Vyplnily se její nejhorší obavy.

Duncan z Maxwellu, přezdívaný Skotské kladivo.

„Máš nějaké zranění?“ vyzvídal úzkostlivě Duncan. „Nedotkl se tě některý z těch požíračů mršin?“

Polaskal Amber na pobledlé tváři. Málem se rozplakala žalem nad vším, co se nikdy nesmí stát.

Spřízněná duše a nepřítel v jednom.

Její milovaný nepřítel klečel na trávě vedle ní a oči měl potemnělé starostí, zatímco z jeho pouhého doteku do ní proudilo teplo a rozkoš.

„Amber?“

Poslední křehké vlákno naděje se jí přetrhlo před očima. Ačkoli Duncan projevoval náznaky znalostí vlastních jen Poučeným, Skotské kladivo mezi Poučené nikdy nepatřil. Amber však Duncanovi nemohla upřít dovednost, s jakou ovládal svou zbraň.

Nemohla se utěšovat žádnými pochybnostmi, žádným popíráním, žádnou nadějí, že došlo k chybě, žádnou výmluvou, že Erikovi vůbec nepoví, že zachránil život svému největšímu nepříteli a donesl jeho bezvládné tělo k Amber.

K Amber, jež Erika zradila, když si své temné obavy z Duncanovy totožnosti nechala pro sebe. Nesmím už Erika dál zrazovat.

Ale copak můžu zradit Duncana, svou lásku, svého nepřítele, krev v mých vlastních žilách…

Amber pozvedly mocné paže ze země a něžné rty jí začaly bloudit po tvářích, očích, ústech. A každičké to polaskání bylo jako nůž, otáčející se jí v hloubi zraněné duše.

„Nejsem… zraněná,“ vydechla přerývaně.

„Ale jsi bílá jako křída. Což jsi ještě nikdy předtím zblízka neviděla skutečný boj?“

Amber ztěžka lapala po dechu a neodpovídala.

„Nedělej si žádné starosti, drahá Amber,“ pošeptal jí Duncan s ústy těsně u její tváře.

Nevzmohla se na slovo, jen němě potřásala hlavou.

„Snad se nebojíš?“ vyptával se. „Dokážu tě ochránit před horším nebezpečím, než jaké představuje banda bezectných darebáků a zlodějů. Ale tos věděla dávno, nebo ne?“

Amber vybuchla téměř divokým smíchem. Pak se obličejem zabořila Duncanovi do prsou a rozplakala se.

Duncane z Maxwellu, Skotské kladivo! Ach ano, až příliš dobře jsem věděla, že mě dokážeš ochránit.

Před vším, s výjimkou toho proroctví.

A s výjimkou mě samé.

To především. Což lze ochránit srdce před tělem, v němž přebývá? Spřízněná duše. Nepřítel.

Oblohu až k zemi roztál zběsilý blesk. Hned poté se ozvalo divoké burácení.

„Koně!“ vzpomněla si Amber.

„Počkej tady!“ nakázal Duncan a opět Amber usadil do trávy. „Přivedu je.“

Když se odvrátil, zahlédla Amber na zádech jeho pláště rudou skvrnu.

„Jsi zraněný!“ vykřikla.

Pokračoval v chůzi, jako by ji neslyšel.

„Duncane!“

Rozběhla se za ním se srdcem zblázněným obavami.

„Jen pomalu, děvče,“ usmál se a popadl ji do náruče. „Vyplašíš koně.“

„Postav mě! Ublížíš si ještě víc!“

Pod knírkem se kmitl Duncanův bělostný úsměv. Arabeřina starostlivost ho zřejmě potěšila. Pustil dívku, popošel pár kroků a popadl klisničku za uzdu.

Zvíře sice neklidně tančilo na místě, ale Duncanově jisté ruce se nevzpouzelo. Obrátil se, zvedl Amber a jediným pohybem ji rozkročmo posadil na koně. Pak k ní zamilovaně vzhlédl.

„Rána od Simona mě bolela víc než…,“ začal.

„Ale vždyť krvácíš!“ přerušila ho rozčilená Amber.

„Víc krve už ze mě vysály pijavice než píchnutí toho ubožáka.“

Než Amber stačila cokoli dodat, Duncan přiskočil ke svému hřebci a plavně se na něj vyhoupl. Jeho pevné a přesné pohyby zpochybnily závažnost rudé skvrny na látce.

„Kudy se jede ke Kamennému kruhu?“ otázal se. „Tudy?“

Amber se ani nepodívala, kam Duncan ukazuje. Měla jedinou starost, a sice pořádně mu ošetřit ránu.

„K tvrzi se dostaneme tudy!“ namířila paži před sebe.

Sjel další blesk a vzápětí hrom otřásl zemí.

„Ale tím směrem je i bouře,“ namítl Duncan. „Není tu poblíž nějaký úkryt?“

„Kamenný kruh má uprostřed pahorek s jeskyňkou.“

„Veď mě.“

Amber ještě okamžik váhala a znepokojeně hleděla na oblohu. Zvolna v ní houstlo a narůstalo tušení nebezpečí, jež tolikrát cítila v Průsmyku přízraků či na jiných posvátných místech.

A přitom ještě ani nestála v kruhu vykresleném pradávno vztyčenými kameny, jejichž stavitelé byli už celou věčnost po smrti.

‚ „Co se děje, Amber? Zapomněla jsi cestu?“

Nebe rozčísl oslepující blesk a ozářil kraj jasněji než stovka sluncí. Hřmění otřásalo oblohou a valilo se údolím jako lavina kamení.

Amber se zježily jemné vlásky na šíji. Blesk sjel do země v blízkosti stezky vedoucí k tvrzi, jako by ji chtěl varovat, odradit od návratu.

Jenže my se vrátit musíme! Duncan je zraněný!

Další blesk, tentokrát ještě blíž.

Amber měla pocit, že ji příroda navádí jako pastevec dobytče k ústí tunelu, jehož zužující se stěny může tušit, ne však vidět na vlastní oči. Pocit nebezpečí v ní kypěl a narůstal, až měla strach, že praskne, že to nepřežije.

„Musíme se tryskem vrátit do tvrze!“ vykřikla Amber a zaryla klisničce paty do slabin.

Přímo před ní se do země zabodl blesk. Ještě ani nezačal pořádně burácet hrom, když se klisnička zahryzla do uzdy a vystřelila opačným směrem, než jakým ji naváděla Amber.

Zpočátku se dívka snažila přimět koně k poslušnosti, ale pak mu přestala bránit v trysku, protože na tom stejně nemohla nic změnit. Ohlédla se přes rameno a zjistila, že Duncanův hřebec ji následuje stejně zběsilými skoky, jaké předvádí její kůň.

Než stačila uhnout na postranní stezku nebo koně otočit, objevil se před nimi Kamenný kruh. Klisnička proběhla vnějším kruhem, a aniž by zpomalila, prosvištěla k vnitřnímu kruhu. Tam se zvíře naráz zastavilo, jako by nikdy nemělo v úmyslu utíkat před bouřkou.

Amber chvatně seskočila ze sedla, podebrala si sukně a rozběhla se nazpět k vnějšímu kruhu. Jak se obávala, Duncanův kůň se před ním zastavil, jako by vrostl do země. Duncan pobízel koně ostruhami, ale zvíře nepřestávalo stále zděšeněji couvat a vzpínat se na zadní.

„Počkej!“ křikla Amber. „Nevidí na cestu!“

„O čem to proboha mluvíš?“ hulákal Duncan přes bouření hromu. „Mezi těmi kameny je místa, že by tu vedle sebe proběhlo třeba pět koní!“

„Jistě, ale on to nevidí!“

Rozcuchaná a s rozevlátým šálem doběhla Amber před vnější kruh, tam vzala koně za uzdu a snažila se ho uchlácholit konejšivými slůvky. Když se zvíře trochu zklidnilo, Amber mu jednu ruku položila na nozdry a do druhé uchopila uzdu.

Jemně potáhla a hřebec vykročil kupředu. Drobné ostražité krůčky jasně vypovídaly o tom, jak moc se tomu zvířeti tamní místo nezamlouvá. Nervózně stáčelo uši do všech stran, dokud se nedostali do vnitřního kruhu. Tam se hřebec viditelně upokojil, ostražité napětí mu vyprchalo z těla, jako by pominulo velké nebezpečí.

Duncan se užasle rozhlížel a snažil se rozeznat, podle čeho kůň poznal, že je v bezpečí.

„Jak jsi myslela své tvrzení, že můj kůň nevidí cestu?“ otázal se Amber.

„Tvůj hřebec ještě nikdy předtím nebyl v Kamenném kruhu,“ vysvětlovala Amber.

„A proč by zrovna na tom mělo záležet?“

„Aby mohla vkročit do posvátných míst, musela se i má klisnička naučit důvěřovat na jistých místech spíš mému vedení než svým vlastním instinktům.“

„Jako je například cesta do Průsmyku přízraků?“ otázal se Duncan.

Amber přikývla. „Ale tvůj kůň se nenaučil důvěřovat ti stejně. Ne snad že by někdy předtím byl v Kamenném kruhu, takže beztak by tu cestu sám nenašel.“

Duncan se zamyšleně rozhlížel po starověkém kruhu. Stejně jako předtím hřebci i jemu smysly prozradily, že na tomto místě je víc, než se zdá na první pohled.

A podobně jako kůň, i Duncan necítil žádné nebezpečí – aspoň ne bezprostřední. Jako by spíše spalo, než neexistovalo.

„Pozoruhodné,“ zamumlal Duncan. „To místo je začarované.“

„Není. Je prostě jiné. Je zde mír, aspoň pro všechny, kdo vidí mezi kameny.“

„Pro Poučené.“

„Kdysi bych ti na tohle přitakala. Ale nyní…“ Amber pokrčila rameny.

„Proč jsi změnila názor?“

„Tvou zásluhou.“

„Třeba jsem v dobách, na něž si nevzpomínám, rovněž patřil mezi Poučené.“

Ambeřin úsměv byl hořkosladký. Dobře věděla, že Skotské kladivo mezi Poučené nepatří.

„Možná,“ pravila tiše, „jsi zkrátka jen člověk s neobyčejným nadáním pro Poučení.“

Duncan se pousmál a začal prozkoumávat úkryt uprostřed Kamenného kruhu, zatímco po cestě, kterou právě projeli, se k nim blížila zuřivá bouře.

Pahorek či spíše mohyla ve středu kruhu měla asi třicet kroků na délku a asi polovičku na výšku. Celá mohyla byla pokrytá plochými kameny, které ji chránily natolik dobře, že ji nemohl poškodit čas, bouře ani sluneční zář. Ve škvírách mezi kameny rostla hotová zahrada nejrůznějších běžných i nesmírně vzácných květin a bylin.

Pokud vynechal pahorek, byl okolní kruhový prostor příliš otevřený, než aby vyhovoval Duncanovu vkusu. Nebylo tu jediné místo, kam by se mohl ukrýt kůň, natož odkud by šlo vést účinnou obranu. Jen pár kroků od vnějšího kruhu se sice rozkládal les, ale vnitřní kruhy připomínaly louku. Rostl v nich pouze jediný strom, ale sám o sobě nemohl nabídnout žádnou ochranu před bouří.

Navzdory tomu se mu pohled nepřestával vracet ke stromu. Vznešený a ladný jeřáb stál jako tanečník na nejvyšším bodě mohyly.

„Co je?“ otázala se Amber, když si všimla, jak Duncan stojí zamyšleně a bez hnutí.

„Ten strom. Cítím, že já… ho znám.“

„To je možné. Erik tě našel ležet pod jeřábem.“ Duncan se k Amber obrátil. V očích se mu svářily stíny s útržky paměti.

„V tom spánku mě hlídal,“ svěřil se Duncan váhavě. „Jsem si tím jistý, jako že stojím oběma nohama na zemi. Ten jeřáb mě hlídal.“

Duncan odvedl koně kus stranou a vyběhl po pahorku až k jeřábu. Amber se sevřelo srdce strachy. Proti své vůli, s nohama jako z olova ho následovala. Věděla, že musí. Než ho dohonila, už stál pod stromem s rukama v bok a zkoumavě si prohlížel jeřáb, jako by se rozhodoval, zda je to přítel či nepřítel.

„Rozpomínáš se?“ zeptala se ho Amber tiše. Duncan dlouho neodpovídal. Pak k ní zvolna natáhl ruku a nastavil ji dlaní nahoru.

„Zdali se rozpomínám?“ opakoval. V tu vteřinu, kdy se Amber dotkla jeho ruky, prolil se tím dotekem mohutný gejzír emocí, snů, obav a nadějí, jež patřily Duncanovi z Maxwellu. Ještě nikdy předtím nebyl jejich vzájemný dotek tak živý.

Rozjaření po vítězné bitvě.

Strach o Ambeřino bezpečí v nadcházející bouři.

Odhodlání rozpomenout se na minulost.

Hněv na to, co mu ukradlo paměť.

A potom, když si uvědomila žár jeho ruky, zahltila ji vlna tak silné touhy, že málem srazila Amber na kolena. Necítila už nic kromě Duncanovy vášně, neviděla nic, nevnímala nic, jen smyslný hlad, který se nepodobal ničemu, co kdy pocítila.

Duncane!

Ačkoli Amber nepronesla to jméno nahlas, otevřel oči a zadíval se na ni planoucím pohledem.

Duncan sevřel Ambeřiny prsty jako do svěráku. Přitáhl ji blíž k sobě silou, které se nemohla bránit. Ani se bránit nechtěla, toužila pouze uspokojit tu živočišnou potřebu, jež čišela z každičkého vlákna bytosti temného válečníka.

Když si Duncan přivinul Amber do náruče, nevznesla jedinou námitku, ačkoli ji k sobě tiskl tak pevně, až se nemohla pořádně nadechnout a hlava se jí zatočila závratí.

Nepronesla ani slovo, ale Duncan to poznal.

„Budu dýchat za tebe,“ usmál se.

Přiložil jí rty na ústa pohybem, jenž by byl pánovitý, kdyby se sama nedrala blíž k němu, aby ho mohla hlouběji ochutnat, aby si ho dostala pod kůži.

A stejné to bylo s Duncanem. Snažil se cítit z Ambeřina těla co nejvíc, snažil se jí vlastním tělem sdělit, že ta zběsilá lačnost po ní ho stravuje k zešílení.

Duncan si jen matně uvědomil, že stáhl Amber dolů k zemi a že se mu začala bránit.

„Prosím!“ žadonil. „Potřebuji tě.“

Amber unikl z hrdla zvuk, který nebyl ani souhlas, ani nesouhlas. S námahou, jež mu vlila křeč do každého svalu, ji Duncan pustil.

Hned v tu vteřinu, co se tak stalo, Amber vykřikla, jako by ji udeřil. Duncan k ní vztáhl ruku, aby ji ukonejšil, ale hned si uvědomil, že nevěří, že by se podruhé ovládl.

„Duncane?“ zašeptala Amber.

Hlas se jí třásl stejně jako ruka, kterou mu nabízela.

„Jsi oheň v mé krvi, v mých kostech, v mé duši!“ vybuchl Duncan vášnivě. „Jakmile bych se tě opět dotkl, musel bych si tě vzít.“

„Tak se mě dotkni.“

„Amber…“

„Vezmi si mě.“

Duncan se dlouze zahleděl do zlatavých očí a na důvěřivě vztaženou ruku dívky, po níž toužil víc než po svém vlastním životě.

Pak se jí dotkl, ucítil, jak hoří, a v očích jí zahlédl odraz své vlastní vášně.

Příval Duncanova mužného hladu se do Amber přeléval jako ohnivá řeka. Byla jiskřička polapená ve vichrném víru, bezmocně vířila vzhůru, vstříc neznámému osudu. S neomylným ženským instinktem mu zabořila dlaň do rozkroku, čímž jeho oheň ještě rozdmýchala.

Duncan si strhl Amber do náruče dravci silou, kterou ovládal pouze s přemáháním. Dotek a chuť jeho rtů ji zbavily vlastní vůle. Amber zasténala dvojnásobnou touhou – jeho i svojí. Přilehl ji celým tělem k zemi a naléhavě se jí dral jazykem do úst.

A Amber ho k sobě tiskla se stejnou dravostí. Toužila uhasit žízeň jeho těla, ukojit jejich vzájemnou touhu, utrpení, jež jim současně skýtalo i živočišnou rozkoš. Dlaněmi mu horečně přejížděla po zádech a snažila se proniknout mu k nahému tělu.

A ty doteky byly pro Duncana jako ráj a peklo v jednom. Když pak nalezla rozbolavělé těžiště jeho touhy, tou slastí málem vyvrcholil. Přirazil se jí boky ke kyčlím a temně, chraptivě zavyl, jako by se ten sten dral až ze samé podstaty jeho bytosti.

Amber cítila Duncanovu rozkoš i jeho nenaplněnou potřebu. I když mu její laskající ruka skýtala rozkoš, nestačilo to. Z těla mu vydechovaly vlny žáru, jeho tváře i krk chutnaly po soli. Uvědomila si, že k plamenům vášně spíše přidává oheň, než aby je tlumila.

„Ukaž mi, jak ti mohu přinést úlevu,“ požádala ho naléhavě. „Mučí mě, když tě ta touha rozdírá dokrvava!“

Duncanovy steny vskutku vypovídaly o nesnesitelném utrpení. Dlaněmi jí sjel ke kyčlím. Na okamžik tam zaťal silné prsty, jako by se chtěl zachytit před pádem, a Amber ten stisk vzrušil, až se zalykala. Než se stačila nadechnout, sklouzl jí rukama po celé délce nohou k chodidlům a hned zase zpět nahoru.

Amber si ani nevšimla, že jí vyhrnul sukně a do obnažených nohou že ji štípe mrazivý vzduch. A když jí vtiskl dlaň do rozkroku, aby ozkoušel tekutý žár jejího těla, a zjistil, že je připravená, proklálo ji jeho zběsilé rozjaření jako rozžhavený šíp.

A k němu se připojila její vlastní pronikavá rozkoš, protože Duncan nyní palcem vyhledal rozjitřený střed její smyslnosti. Podvědomě šla tomu laskání vstříc, svíjela se a zvedala boky v odvěkém rytmu odevzdání.

„Ach,“ vydechl přes zaťaté zuby, „už nedokážu dále čekat.“

Roztáhl jí stehna a v následujícím okamžiku do ní prudce vnikl.

Amber rozťala drásavá bolest, která však ihned shořela ve stravujícím plameni extáze, jež v ní proudila z Duncanova vyvrcholení. Následoval okamžik naprosté nehybnosti – a nevěřícnosti.

Duncan se přemáhal, aby ovládl zběsilost, jež mu bouřila cévami jako vítězná armáda, ale nebylo to v jeho silách. Ambeřino tělo mu ovíjelo mužství jako sametový oheň. S přerývaným stenem se začal v Amber pohybovat a snažil se přinést jí delší slast. Marně.

Duncanovo vyvrcholení zasáhlo Amber jako bouře. Vyrazila ze sebe předlouhý přerývaný povzdech a pevně ho objala kolem krku. Utápěla se v rozkoši a to rozvichřené pulzování jeho těla se přelévalo do ní, jako by ho prožívala ona sama.

Sotva však jeho nejpalčivější potřeba opadla, Duncan nepocítil mír, nýbrž zoufalství. Odkulil se a uviděl na svém těle přesně to, čeho se obával – zářivě rudou krev své milenky.

„Já ti ublížil!“ procedil Duncan skrze zuby. „U božích ran, tohle jsem nikdy neměl v úmyslu! Co je to se mnou? Nikdy jsem se ženou takhle neselhal!“

„Ne,“ zašeptala Amber a pohladila ho po tváři. „Neublížil jsi mi.“

„Ty krvácíš!“

„Samozřejmě. To už k pannám patří, že krvácejí, když jsou poprvé s mužem.“

Výraz na Duncanově tváři by mohl působit směšně, kdyby v něm nebylo tolik ryzího zděšení.

„Tys byla panna?“ zeptal se chraptivě, jako by mu ochrnul mozek.

„Jak jsi o tom mohl pochybovat?“ vrtěla Amber hlavou a usmívala se. „Ten rudý prapor na tvém mužství je toho důkazem.“

„Ale vždyť jsi reagovala tak rychle, tak vášnivě jako sokol, který se už nesčíslněkrát vznesl k oblakům.“

„Vskutku?“

„U božích zubů, ano!“

„To jsem netušila,“ přiznala se Amber prostě.

Duncan zavřel oči a přemítal nad všemi důsledky toho, co provedl. Byla panna, odevzdala se mu… A on jí oplátkou nedal nic než bolest.

Tím si byl jistý. Protržení její panenské blány cítil stejně silně jako ona, ale přitom mu do očí popírala bolest.

Zbavímli Amber panenství, ožením se s ní – ať už se mi paměť vrátí nebo ne. Erik tu přísahu přijal.

Rozechvělými prsty stáhl Duncan Ambeřiny sukně, aby zakryl její obnažené tělo.

Pozorovala ho pohledem, jenž přetékal nepochopením. Jeho dotek jí prozradil, že je smutný a rozhněvaný a zhnusený, nedokázala však z něho vyčíst skutečný důvod těchto pocitů.

„Duncane,“ zeptala se šeptem, „co se stalo?“

Upíral na ni tak potemnělé oči, jak ještě u něho nikdy nespatřila. Rty mu poškubávaly stejnou temnou emocí.

„Byla jsi neposkvrněná,“ vyhrkl Duncan sípavě, „a já se tě zmocnil jako zvíře. U božích zubů, zasloužil bych zbičovat!“

„Ne! Vždyť jsi mě k ničemu nenutil!“

„Ale ani jsem ti nepřinesl rozkoš.“

„Co tím myslíš?“

Ambeřin zmatený výraz Duncanovi ke znovuzískání sebedůvěry rozhodně nepřispěl.

„To potěšení, které jsem ti dal okusit v Šeptajícím močálu,“ připomněl. „Dnes jsi ho ani nepocítila.“

„Zato jsem pronikavě cítila tvou rozkoš. Je to snad špatné?“

Duncan zhnuseně zavrčel a odvrátil se, protože nesnesl pohled na svůj vlastní odraz v důvěřivých zlatavých očích.

„Temný válečníku?“ zašeptala nešťastně Amber.

Její přerývaný hlas jako by zosobňoval všechny Duncanovy noční můry. Pouhý dotek jejích prstů na jeho zápěstí ho naráz zbavil veškeré síly.

„Pověz mi, co jsem udělala nesprávně!“ požádala ho.

„Žádné chyby ses nedopustila.“

„Tak proč se ode mě odvracíš?“

„Odvracím se sám před sebou!“ vybuchl Duncan zuřivě. „Jenže ať se obrátím, kam chci, stejně se pořád vidím. Nech mě na pokoji!“

Amber odtáhla ruku a Duncan rázně vyskočil, několika chvatnými pohyby si upravil oděv a zůstal stát, pěsti zaťaté u boků, jako by byl ve střehu.

„Můžeš sedět na koni?“ procedil přes zaťaté zuby.

„Samozřejmě.“

„Víš to určitě?“

„Duncane!“ vyhrkla Amber podrážděně. „Už jsi zapomněl, že sem jsem s tebou taky přijela?“

„Jenže pak jsem se tě zmocnil, až jsi krvácela. Ptám se tě tedy znovu: Můžeš jet na koni?“

„A já ti znovu odpovídám: Ano!“

„Výborně. Musíme se rychle vrátit do tvrze.“ Proč?

Žádná odpověď.

Amber vzhlédla k obloze. Místo hrozivých bouřkových mračen roztínaných blesky tam nyní svítila perlová šeď připomínající holubí křídla.

„Podívej!“ vykřikla Amber užasle. „Bouře uprchla!“

Duncan střelil po nebi jediným nenávistným pohledem. Zadumaně se obrátil a zadíval se na jeřáb, jenž stál na stráži nad spícím pahorkem.

Tak co, máš radost, jeřábe?

Radši jsi mě tu měl nechat zemřít, než aby se ze mě stal válečník bez špetky vlastní vůle, prznitel panen.

Trpkost Duncanových myšlenek nikterak neumenšilo vědomí, že se bude muset vypořádat s Erikovým hněvem, který jistě bude následovat hned po prozrazení, že chráněnka šlechtického dědice už není panna.

Duncan si utrhl ovoce ze stromu, jenž mu byl zakázaný. A nyní se bude muset smířit s důsledky.

A bude se muset modlit, že dodržením jedné přísahy neporuší jinou přísahu, na kterou si nevzpomíná.

„Pojď,“ vybídl Duncan dívku a zamířil ke koním. „Musíme začít s přípravami na svatbu.“

12.

„Lorde, chce s vámi mluvit jakýsi poutník s mazaným pohledem!“ ohlásil Alfred.

Zadumaný Erik zvedl hlavu od obrovského rukopisu, v němž se převážně černaly záhadné a ladné tvary run. Obrovští drsnosrstí honicí psi u jeho nohou vzhlédli současně s pánem. V očích se jim odrážel oranžový odlesk šlehajících plamenů. „Poutník,“ opakoval Erik bezvýrazně.

„Jistě. Aspoň to o sobě tvrdí.“

Pokud snad rytíř nedával najevo své pohrdání dostatečně slovy, pak to zvládl tónem hlasu a držením těla. Opovržením se doslova chvěl.

Erik se na něho dlouze zadíval a mlčky odložil pergamen, který právě pročítal.

„A z jakého důvodu žádá ten muž u mě slyšení?“ zeptal se po chvíli.

„Tvrdí, že ví jisté věci o Skotském kladivu.“

Sokolice nad Erikovou hlavou vyrazila ostrý skřek, jenž se rozlehl po celé hlavní síni.

„Vskutku?“ zamumlal Erik. „No to je zajímavé.“

Alfred na něho hleděl spíš kysele než se zájmem.

„Kde?“ vyzvídal Erik. „Kdy? Za jakých podmínek? A je si jistý, že ten muž je skutečně Skotské kladivo?“

„Ten drbán tvrdí, že se s vámi musí sejít o samotě a všechno že musí proběhnout tak tajně, že se to nevyrovná ani zpovědnímu tajemství.“

Erik se rozvalil v dubovém křesle, ze stolu sebral stříbrnou dýku a konečky prstů začal přejíždět po runách zdobících čepel.

„To je zvláštní,“ prohodil.

Alfred souhlasně zavrčel.

Sokolice sledovala každičký pohyb Erikových prstů, jako by čekala, že každým okamžikem vytryskne krev.

„Přiveď ho.“

„Ano, lorde.“

Alfred se obracel k odchodu a přitom nepřestával ostražitě pozorovat sokolici. Vědělo se o ní, že napadá lidi stejně ráda jako opeřenou kořist, a navíc nebyla k bidélku připoutaná jako ostatní sokoli, kteří směli do obývacích prostor hradu.

Erik tichounkým hvizdem ptáka uklidnil. Sokolice zatřepala křídly, úhledně si je složila k bokům a nemrkajícíma, soustředěnýma očima sledovala Erikovy prsty kmitající se po lesklé čepeli.

Poutníkův vstup do hlavního sálu ohlásil se značným předstihem silný puch, vyvolávaný strachem, chamtivostí a žluklou mastnotou těla, jež od křtu svatého nepoznalo kapku vody.

„Tohle jsi našel ve slepičím kurníku?“ otázal se Erik otráveně Alfreda. „Nebo to leželo pohřbené pod kupou mrtvých ryb?“

Alfred se ušklíbl. „Kdepak, lorde. Přišlo to za mnou

samo od sebe.“

„No dobrá,“ bručel Erik. „Ne každý je schopen ocenit klady teplé lázně.“

Poutník se rozpačitě zavrtěl a přešlápl z nohy na nohu. Na sobě měl sice oděv z jemného sukna, ale vůbec mu nepadl, jako by byl původně ušitý pro jiného muže. Nebo pro několik mužů najednou. Vlasy by měl nejspíš plavé, ovšem jen kdyby si je umyl. Okukoval hlavní síň bledýma těkajícíma očkama, jako by se bál nechat se přistihnout při pohledu na zlaté a stříbrné mísy a poháry, vyrovnané na pánově stole.

Erik zachytil směr poutníkova pohledu a zkřivil ústa. Nebyl to hezký úsměv.

Jakmile si poutník povšiml Erikova výrazu, zápach chamtivosti vystřídal nakyslý smrad strachu. Honicí psi se zavrtěli a tiše vrčeli. Největší z nich vstal a protáhl se, načež v širokánském zívnutí dopřál znervóznělému hostu nádherný výhled na ostré lesknoucí se tesáky.

„Zabijáku!“ napomenul ho Erik. „Přestaň s tím škádlením!“

Pes ihned s cvaknutím sklapl čelisti, zahrabal předními tlapami do rákosí na podlaze, třikrát se otočil a opět ulehl.

„Mocný lorde!“ začal poutník a pokročil blíž k Erikovi.

Všichni psi vyskočili naráz, jako by zaslechli prásknutí hromu.

„Nepřibližuj se!“ varoval otrapu Erik. „Cítí na tobě blechy a nemůžou tu havěť vystát.“

Alfred se rozkašlal, ale stačil jediný Erikův přísný pohled, aby se rychle vzpamatoval.

„Mluv!“ vyzval Erik poutníka.

„Doneslo se mi, že kdo zná Skotský kladivo, dostane odměnu,“ začal huhňavě chlap. Erik přikývl.

Poutník střihl číhavým pohledem na Alfreda. „Můžeš odejít,“ vybídl Erik svého rytíře. Alfred chtěl užuž něco namítnout, ale pak si povšiml, že Erik mu výmluvně ukazuje dýku. „Jistě, lorde.“

Když za dveřmi do hlavní síně dozněly Alfredovy těžké kroky, Erik zabodl do poutníka oči, z nichž špinavci přeběhl po zádech mráz.

„Mluv rychle a k věci, poutníku!“

„Byl jsem v lese a zaslechl jsem jekot,“ začal ze sebe o překot chrlit muž, „tak jsem se běžel kouknout, co se děje, a…“

„V lese?“ přerušil ho Erik. „Kde?“

„Pár hodin chůze odtud.“

Erik zběžně pohlédl na směr ukazováčku zčernalého zažranou špínou.

„V blízkosti Kamenného kruhu?“ ujistil se.

Poutník se neklidně pokřižoval a chtěl si pověrčivě uplivnout na podlahu. Stačilo jediné mžiknutí na Erika, aby si to rozmyslel.

„Tam,“ zahučel.

„A co jsi pohledával na mých pozemcích? V lese? Dostal jsi snad chuť na zvěřinu?“

„Jsem poutník, lorde, žádnej pytlák!“

„Ach, tak tys na svaté pouti!“ pravil Erik mírně.

„To jsem!“ přisvědčil muž se zjevnou úlevou. „Jsem poctivej křesťanskej syn.“

„Výborně. Osobně jsem radši, když se na mých panstvích toulají spíše poutníci než pytláci a loupežníci.“

Sotva Erik umlkl, sokolice naklonila hlavu k rameni a upřela na špinavce nemrkající dravci oči.

„Pokračuj!“ vybídl ho Erik. „Byl jsi v lese, zaslechl jsi výkřik a běžel ses podívat, co se děje?“

„Uch, no.“

„A co se dělo?“

„Nějaký lotrové tam přepadli mužskýho a děvče. Zkoušeli je obrat, jestli teda rozumíte, co tím myslím.“

Zlatohnědé obočí povyjelo vzhůru. „Rozumím.“

„Ty darebáci viděli, co má to děvče na sobě blejskavejch jantarovejch šperků, a… Pro Kristovy drahý rány!“

Pronikavý skřek sokolice ho uťal v půli věty a psi opět vyskočili jako šlehnutí bičem.

„A co ta dívka?“ vyptával se Erik mírně a nespouštěl ze svého špinavého hosta oči. „Utrpěla zranění?“

„Ne, lorde,“ vyhrkl muž přeochotně. „To se vám právě snažím říct.“

„Vložili na ni ti psanci ruku? Dotkli se jí?“

„No… Uch… Já…“ Špinavec polknul. Bylo znát, že se potí. „Stáhli ji z koně a jednu jí vrazili, protože na jednoho z těch chlapů, co ji chtěli obrat o šperky, vytáhla dýku, ale to je tak všechno.“

Erik zavřel na okamžik oči, protože kdyby ten falešný poutník spatřil, co je v nich, mohl by se vyděsit a utéct dřív, než by dokončil svou historku. „Takže ji stáhli z koně,“ zopakoval tiše, jako by mluvil se zaostalým dítětem. „A dál?“

„Toho mužskýho stáhli spolu s ní, ale dopad rovnou na nohy a začal se ohánět kladivem.“

Koutky Erikových úst se zvlnily mrazivým úsměvem.

„Ať mě Bůh oslepí, jestli tím kladivem nezvládl hotový kouzla,“ pokračoval falešný poutník. „Hned mi bylo jasný, že nás – echm, ty darebáky – přemůže, i když jich na něj bylo deset.“

Erikův úsměv se prohloubil, ale nijak tím nezískal na vřelosti.

„A potom to děvče začalo klít po pohansku a já poznal, že i těm loupežníkům došlo, že se připletli do cesty jantarový čarodějnici, o který se vykládají celý zkazky a co žije nedaleko vašeho hradu, lorde!“

Erik pouze přikývl.

Psanec si tajně vydechl úlevou, že pán mu nepoložil žádnou nepříjemnou otázku.

„No a pár těch loupežníků zkusilo toho mužskýho s kladivem oběhnout a vrhnout se na něj zezadu,“ pokračoval falešný poutník o překot. „Jenže než ho stačili dostat, ta čarodějnice zavřískla a ten bojovník vyskočil. Otočil se ve vzduchu a stál teď čelem vzad a kladivo se vůbec nepřestalo točit a ty dva útočníky zasáh, než člověk stačil dvakrát mrknout.“

Erik mlčky čekal.

„No a todle dokáže jen jedinej člověk na světě,“ vysvětlil špinavec.

„Pravda,“ přisvědčil Erik.

Ze zkušenosti věděl, že zvládnutí tohoto manévru bývá častěji zbožným přáním rytířů než jejich dovedností. A ve skutečnosti Erik věděl pouze o jediném rytíři, jemuž byla vlastní tato kombinace síly a zručnosti. Tak také dostal svoje jméno.

Skotské kladivo.

„Mrzí mě, že jsem to neviděl,“ poznamenal Erik. Myslel to vážně.

Falešný poutník zavrčel. Jeho výraz velmi výmluvně naznačoval, že by se bez podobného divadla rád obešel třeba až nadosmrti.

„A co se stalo dál?“ naléhal Erik.

„Ty darebáci, který zůstali naživu, se naráz rozutíkali jako jeleni. No a ta čarodějnice se Skotským kladivem cvalem odjeli.“

„Směrem k mému hradu?“

„Ne. Na opačnou stranu, a já utíkal, co mi síly stačily, abych ti, lorde, pověděl, že jsem viděl Skotské kladivo, a abych dostal tu odměnu!“

Erik si upřeně prohlížel čepel své dýky a neodpovídal.

„Ty mi tedy nevěříš?“ vyhrkl špinavec s úzkostí. „Namouduši to byl Kladivo. Větší než polovička jinejch chlapů, tmavý vlasy, žhavý oči a medvědí síla!“

Čepel se zaleskla, jak se zvolna obracela v Erikových dlouhých štíhlých prstech.

„A ne snad že jsem Kladivo viděl poprvý!“ dodával chvatně falešný poutník. „Na svejch – echm, na svý pouti jsem byl taky na panství Blackthorne, když se Kladivo utkal v souboji s Dominikem le Sabre. Takže teď jsem si tím skálopevně jistej!“

„Ano,“ přikývl Erik. „Věřím ti, žes viděl Skotské kladivo.“

„A co odměna, lorde?“

„Nu,“ pronesl Erik zvolna, „za dnešní úsilí samozřejmě dostaneš patřičnou odměnu.“

Sokolice prudce zatřepala křídly a vyděsila špinavce natolik, že honem couvl. Její náhlý pohyb vyburcoval všech sedm honících psů k ostražitosti.

Špinavec zkameněl.

„Alfrede!“ zvolal Erik tak hlasitě, aby jeho hlas doletěl až za dveře hlavní síně. „Ano, lorde!“

„Přines třicet sťříbrňáků!“

„Hned to bude, lorde!“

Erik upřeně pozoroval psance. Darebák se neklidně ošíval.

„Ještě něco, můj dobrý poutníku,“ dodal Erik tiše. „Lorde?“

„Vyndej obsah svých kapes a váčků.“

„Cože?“

„Slyšel jsi dobře. Udělej to. Hned!“

Mírnost v Erikově hlase zůstávala, ale psanec konečně pochopil, co se skrývá za tou vnější zdvořilostí. Tohle nebyl zhýčkaný šlechtic, ale válečník, v jehož očích hořel žlutý pekelný oheň. Neochotně, trhavými pohyby, začal smrdutý lotr vyprazdňovat váčky, jež měl uvázané pod šatstvem.

Erik špičkou dýky ukázal na stolek, stojící poblíž muže.

Psanec na stůl vztekle a trucovitě vysypal obsah prvního měšce – dvě dýky se stříbrnou rukojetí a ocelovou čepelí. Skvrna na čepeli mlčky prozradila, že se dýka setkala s lidskou krví.

V dalším měšci byly tři stříbrné hřebeny, jejichž jemné zdobení naznačovalo, že kdysi zdobily hlavy urozených dam. V jednom z nich dosud vězel dlouhý plavý vlas, jako by hřeben ženě z účesu někdo surově vyškubl.

Erik přihlížel se zdánlivým nezájmem, ovšem jeho očím neušlo pranic.

Kus chleba, sýr, maso, hrst měďáků. Psanec vzhlédl, spatřil Erikův zlověstný pohled a tlumeně zaklel. Svůj obsah ukázal na stole další váček – tentokrát se mezi třpytem stříbra zalesklo i zlato.

„To je všechno!“ zamumlal špinavec nenávistně.

„Není.“

„Lorde, vždyť budu prázdný jako vdovin klín!“

Erik vyletěl z křesla tak bleskově, že falešný poutník neměl čas uprchnout. V jednom okamžiku si Erik zdánlivě nedbale hověl, v následujícím už držel smrdutého darebáka za mastné pačesy a tiskl mu stříbrnou dýku ke krku pokrytému strupy špíny.

„Přeješ si zemřít se lží na rtech?“ otázal se Erik stále tím vlídným tónem.

Jediný pohled do Erikových očí přesvědčil psance, že by se radši díval do očí Satanovi než čaroději, který ho právě spaloval pohledem.

„Já… já…,“ zajíkal se psanec.

„Jantar. Vyndej ho!“

„Jakej jantar, vzácnej lorde? Nejsem dost bohatej, abych… Ááááííí!“

Falešný poutník svou lež nedokončil, protože koneček dýky se mu jemně vryl pod kůži. Honem začal zběsile hrabat pod pláštěm a nakonec vytáhl měšec. Prudce trhl provázkem a na stůl vypadl nádherný rozlomený náramek a zahořel všemi odstíny zlata.

Jantar, čirý a průsvitný, cenný tak, že si ho nemohl dovolit nikdo než ten nejbohatší šlechtic.

Do ticha zněly pouze kroky přicházejícího Alfreda, jenž spěchal hlavní síní k pánovi. Při pohledu na hrot Erikovy dýky zabořený pod kůži psancova hrdla se na vteřinu zarazil, ale hned nato se i jemu v ruce zaleskla mohutná válečnická dýka.

„Neseš stříbro?“ zeptal se ho Erik.

Ta mírnost Erikova hlasu probudila v Alfredovi touhu ocitnout se co nejdál odtud.

A to okamžitě.

„Ano. Třicet mincí.“

„Výborně. Tak je dej tomuhle poutníkovi.“

Alfred nasypal mince do psancovy rozklepané ruky.

„Máš nějaké jméno?“ obrátil se Erik opět na špinavce.

„BBob.“

„Bob Zákeřník, neníliž pravda?“ Psanec zesinal. Na strupatém čele mu vyrazila viditelná vrstva potu.

„Ví se po celé Sporné zemi,“ pokračoval Erik vlídně, „že dívka, z jejíž ruky tento náramek pochází, se těší mé ochraně.“

„Nic se jí nestalo, vzácnej lorde! Přísahám při duši

vlastní matky!“

„Navíc je všeobecně známo, jaký trest stihne každého, kdo vloží svou špinavou pracku na Amber Nedotčenou!“

Psanec začal cosi drmolit, ale Erik svůj mírný, vlídný tón nezměnil.

„Alfrede, odveď Boba ke knězi, nech ho vyzpovídat a pak ho oběs.“

Špinavec se obrátil a pokusil se o útěk, ale Erikova noha vyrazila rychlostí útočícího hada. Psanec klopýtl, upadl a zůstal ležet jako smradlavá hromada u Alfredových nohou.

„Nenuť mě, aby mě mrzelo, že jsem se nad tebou slitoval,“ doporučil mu Erik.

„Slitoval?“ zajektal zuby špinavec.

„Jistě, ty stvůro. Slitoval. Podle zákona bych ti mohl dát nejprve odseknout ruce, uříznout varlata a stáhnout ti kůži ze zad, než bych tě vykuchal, rozčtvrtil a nechal tvou ubohou nevyzpovídanou duši na pospas ďáblu až do druhého příchodu Krista pána na náš svět.“

Psanec chrčivě zasténal.

„Jenže já s tebou mám slitování,“ prohlásil Erik důrazně. „Dovolím ti zpověď a nechám tě pověsit, což je větší milost, než jakou jsi ty prokázal panně, jejíž vlasy ještě trčí v hřebeni a jejíž krev zaschla na tvé dýce!“

Psancem zalomcoval strach. „Jsi černokněžník! Obyčejný smrtelník by to nevěděl!“

„Dej darebákovo stříbro i všechno ostatní kaplanovi pro chudé!“ přikázal Erik Alfredovi.

„Ano, lorde.“

Alfred se shýbl a začal špinavce odvlékat ven. Těsně předtím, než se za nimi zavřely dveře na chodbu, se Erik ještě ozval.

„Alfrede!“

Rytíř se zastavil a ohlédl se přes rameno. „Ano, lorde?“

„Až budeš hotov, ten provaz spal.“

Amber seskočila na zem dřív, než jí Duncan stačil přiběhnout od svého koně na pomoc. Kolena se jí sice maličko podlomila, ale vmžiku nalezla ztracenou rovnováhu.

Při tomhle dalším důkazu, že Amber se vyhýbá jeho doteku, Duncan jen podrážděně stiskl rty. Ne snad že by jí to mohl mít za zlé. Místo aby ji něžně seznámil se slastmi milování, předvedl jí neohrabanou hrubost jako býk krávě.

„Děkuji, Egberte,“ usmála se Amber, když zbrojnoš přistoupil blíž a vzal od ní otěže. „Už se Erik vrátil z Mořského sídla?“

„Ano a čeká na vás oba v hlavní síni. Pospěš si, děvče. Má hroznou náladu.“

Duncan se obrátil a zkoumavě si mladičkého zbrojnoše prohlédl.

„Jak to?“ zeptal se.

„Před hodinou dal oběsit jednoho muže.“ Amber se k mladíkovi obrátila tak rychle, až se jí šál svezl z hlavy a odhalil její rozcuchané vlasy. „Proč?“ usekla stroze.

„Ten darebák měl u sebe jantarový náramek. Jak to vypadá, patřil tobě.“

Chvatný pohled na levé zápěstí potvrdil Ambeřiny nejhorší obavy. Tam, kde měla původně tři kroužky z jantaru, zářily nyní pouze dva. V tom zmatku kolem boje – a toho, co následovalo – si jeho ztráty ani nevšimla.

„Chápu,“ pronesla Amber tiše.

Podebrala si sukně a rychle zamířila přes malé nádvoří k obytné budově. Dveře byly dokořán, jako by se ten uvnitř už nemohl dočkat, kdy ji uvidí.

Duncan dohonil Amber ještě předtím, než překročila práh hlavní síně. Dovnitř vstoupili společně.

Výjev, který je přivítal, zvlášť uklidňujícím dojmem nepůsobil. Neklid psů a sokolice jasně odrážel, jaká bouře se v Erikovi odehrává.

„Co jsem slyšela o tom oběšeném loupežníkovi?“ otázala se Amber dřív, než stačil promluvit kterýkoli z mužů.

Erik po chvilce odstrčil rukopis, v němž si četl. Podíval se nejprve na Amber a potom na Duncana.

„Smrt oběšením,“ pronesl Erik důrazně, „je trest, jenž stihne každého, kdo se dotkne toho, koho je zakázáno se dotýkat.“

Amber prudce vtáhla vzduch do plic, až to syklo. Duncan udělal mnohem víc, než že se jí jenom dotkl.

A kdovíjak to Erik poznal. Erik sáhl pod rukopis a vytáhl jantarový náramek. Přidržel jí ho před očima.

„Předpokládám, že ti patří,“ poznamenal. Amber přikývla.

Záhadný zlatohnědý pohled se stočil k Duncanovi.

„Slyšel jsem, že jsi dobře bojoval,“ prohlásil Erik. „Máš moji vděčnost.“

„Byli to jen obyčejní lotři,“ prohodil Duncan.

„Bylo jich deset na jednoho,“ namítl Erik. „Ozbrojení dřevěnými kyji a dýkami a mazaností vlků. Okradli a zavraždili nejméně jednu šlechtičnu a přemohli tři osamělé rytíře. Takže ti ještě jednou děkuju.“

„Směl bych s tebou mluvit o samotě, lorde?“

„Poslední člověk, který přišel s touhle žádostí, neskončil dobře,“ pravil Erik s náznakem úsměvu. „Ale tebe chovám v mnohem větší úctě. Válečníků tvých schopností je jako šafránu.“

Duncan se obrátil a pohlédl na Amber. Zřejmě počítal s tím, že dívka odejde, ale ta mu pohled mlčky oplácela a ke dveřím se nepřiblížila ani o krok.

„Amber?“ ozval se klidně Erik. „Nechala bys nás o samotě?“

„Nenechala. Věc, o které se tady bude mluvit, se mě bezprostředně týká.“

Erik povytáhl obočí a tázavě se otočil k Duncanovi, ovšem ten si ho nevšímal. Upíral na Amber nešťastné, oříškově hnědé oči.

„Chtěl jsem tě toho ušetřit,“ upozornil ji Duncan tlumeně.

„A proč? Tu věc provedli dva, nejeden.“

„Není pravda!“ namítl trpce. „Tu věc totiž provedl jeden druhému.“ Než Amber stačila otevřít ústa k námitce, Duncan se obrátil tváří k Erikovi.

„Žádám tě o svolení oženit se s tvou poddanou!“ pronesl zachmuřeně.

Sokolice vyrazila podivný rozjařený skřek. Ten radostný výkřik všechny upřímně polekal.

„Svolení ti uděluji,“ přikývl Erik bez rozmýšlení.

„Mně se nikdo nezeptá?“ vybuchla Amber.

Strohou linii Erikových rtů změkčil úsměv. „Tys mu už svoje svolení dala.“

„Kdy?“ dupla si Amber.

„Když jsi ležela s Duncanem!“ odvětil Erik.

Amber zbledla a hned nato zrudla.

Duncan popošel kupředu a ochranitelsky se postavil mezi Amber a Erika.

„Ona za to nemůže,“ prohlásil Duncan.

Z Erikovy tváře zmizel úsměv, jako by tam nikdy nebyl.

„Amber!“ pravil důrazně. „Duncan se tě zmocnil násilím?“

„Ne!“

„Byla nevinná,“ namítl Duncan. „Já nikoli. Vina za všechno, co se stalo, spadá výhradně na mě.“

Erik skryl úsměv pod vousy a chvíli se zaměstnával rovnáním pergamenových stránek rukopisu.

„Žádné řeči o vině nechci slyšet,“ pravil Erik, když opět vzhlédl. „Nikomu nebudu dávat rozhřešení.“

„Jsi velkorysý!“ pravil Duncan.

„Chceš Amber a Amber chce tebe.“ Erik pokrčil rameny. „Sňatku nestojí nic v cestě, naopak, všechno hovoří pro něj. Obřad se uskuteční bez odkladu.“

V Duncanovi se zasvíjely a rozbouřily stíny, volání zpola zapomenutých hlasů, jež mu kázaly, že se nesmí, nemůže oženit s Amber – že pokud tak učiní, čeká ho věčné zatracení.

Ale totéž ho čeká, pokud se s Amber neožení. Dal přece Erikovi slovo.

Zbavímli Amber panenství, ožením se s ní.

Duncan zavřel oči a snažil se potlačit tu část svého já, která trvala na tom, že se nesmí oženit.

V mysli se mu zformovalo jméno jako zářivý, měsícem omytý proud měsíčního svitu. Třpytil se v temnotě jeho paměti, zářil mezi stíny temnoty, jež pluly a přelévaly se, odhalovaly a zase zakrývaly…

Ariane.

Jen tohle. Nic víc. Jméno z jeho prokleté, zapomenuté minulosti. Jméno, naléhavost, důvod neženit se. Ale od chvíle, kdy se Duncan zmocnil Ambeřiny nevinnosti a na oplátku jí dal pouze bolest, byl tu naléhavý důvod se oženit. Kolem zápěstí se mu ovinuly prsty prochladlé větší zimou, než byl ten podzimní mráz. Duncan se zadíval do potemnělých očí a na zádech ho zamrazilo. Vyděsila se.

Jeho?

„Amber,“ pronesl Duncan hlubokým, přerývaným hlasem, „ať už budeme manželé nebo ne, nedotknu se tě,dokud mě o to sama nepožádáš. To ti přísahám!“

Do očí jí vhrkly slzy a umocnily jejich smutek a krásu. Když pomaloučku zavrtěla hlavou, po chladných tvářích jí sklouzly zářivé slzy.

Amber toužila Duncanovi povědět, že každý jeho dotek přivítá, ale nedokázala to. Měla strach, že kdyby otevřela ústa, z hrdla by jí unikl kvílivý sten zoufalství.

V Duncanově mysli zaslechla šepot ženského jména, ozvěna z nezapamatované minulosti, a rozdírala jí srdce.

Ariane.

„Amber?“ otázal se Erik. Pozoroval ji tak zkoumavě, s takovou naléhavostí, jako by v něm planul oheň. Amber zavřela oči a pustila Duncanovo zápěstí. Přesto i přitom stačila aspoň konečky prstů polaskat tepající žilky na zápěstí, kde se mu těsně pod kůží zmítal životodárný proud krve. Erik vycítil Ambeřin žal stejně jasně, jako vycítil její lásku k temnému válečníkovi, který ji pozoroval uštvaným pohledem oběti.

„Duncane,“ požádal Erik, „nech nás prosím o samotě.“

„Ne!“ vybuchl zuřivě Duncan. „Nedovolím, abys zahanbil Amber za něco, co nezavinila!“

Erik pohlédl Duncanovi zpříma do očí a poznal, že ten

druhý muž se ovládá jen s vypětím všech sil. Erik si v duchu zkusil představit, jaké vzpomínky se mu vrací, jak rychle a kolik času ještě zbývá, než se Duncan probere a uvědomí si, že je Skotské kladivo.

Erikův nepřítel. Ambeřin milenec. Zasnoubený s normanskou dědičkou, kterou nikdy neviděl. Vazal Dominika le Sabre. Erik v zuřivém podráždění stiskl rty, protože věděl, jak málo chybí, jak moc se ještě může pokazit a kolik je toho v sázce.

Musejí se vzít! Okamžitě!

„Nikdy bych Amber nezahanbil o nic víc než svoji vlastní sestru!“ prohlásil Erik ostražitě. „Chovám k ní hlubokou bratrskou lásku, a navíc ji velmi dobře znám.“

Obrátil se k Amber. „Přeješ si, aby Duncan zůstal, zatímco spolu budeme hovořit o… o záležitostech kolem svatby?“

Ambeřin úsměv byl ještě smutnější než její slzy. Pomaloučku zavrtěla hlavou. Duncan se beze slova obrátil na patě a vyšel na chodbu. Erik počkal, až se v sykotu ohně utopí poslední ozvěna Duncanových rázných kroků. Ale ani poté Amber nepromluvila. Prostě jen stála, bez jediného pohybu, a po zbledlých lících jí zvolna kanuly stříbrné slzy. Ten pohled Erika zneklidněl. Zažil už Amber v nejrůznějších situacích a v nejrůznějším rozpoložení, ale nikdy předtím v ní nevycítil tak krutý žal. Jako by zemřelo cosi vzácného, co si láskyplně hýčkala. „Kdybych věděl, že ti to nezpůsobí bolest,“ povzdechl si Erik, „vzal bych tě na klín a houpal tě jako malé dítě.“ Amber se zasmála – nebo vzlykla? „Existuje pouze jeden člověk, který by mi tím nezpůsobil bolest,“ zašeptala.

„Duncan.“

Ambeřin obličej se zachmuřil vědomím hluboké ztráty.

„Ano,“ přisvědčila zuboženě. „Můj temný válečník.“

„Než kaplan odslouží ranní mši, budeš jeho ženou,“ sliboval Erik. „Proč tedy truchlíš?“

„Za Duncana se provdat nemůžu.“

„U boží krve, to byl na tebe taková svině?“ Zpočátku Amber té otázce neporozuměla, ale pak jí bledé líce zbarvil krvavý ruměnec. „Ne,“ vydechla.

Znělo to tak tiše, že to Erik málem neslyšel.

„Víš to určitě? Někteří muži jsou hrubí, když je ovládne vášeň,“ řekl jí Erik bez vytáček. „Bez ohledu na to, jak moc Duncana potřebuju ve svých službách, nedopustil bych, abys trpěla pod hrubiánem!“

Amber si přitiskla dlaně k rozhořelým tvářím. „Přestaň!“

Erik tlumeně zaklel, prudce vstal a přistoupil k Amber tak blízko, jak jen to šlo, aniž by se jí dotknul. „Podívej se na mě, Amber.“

V Erikově hlase i výrazu tváře se mísila směsice lítosti, něhy a starostí.

„Copak Cassandra s tebou nikdy nemluvila o tom, jak to chodívá mezi pannami a muži?“ podivil se. Amber zavrtěla hlavou.

Erik si povzdechl. „Zřejmě jen proto, že nevěřila, že někdy dokážeš snést dotek mužské ruky bez bolesti, natož abys o svatební noci snesla část jeho těla přímo v sobě.“

Amber uklouzlo tiché zanaříkání. V rozpacích uhnula pohledem před mužem, který ji znal po celý její život. Přesto s ní ještě nikdy takhle nehovořil.

„Ne!“ prohlásil Erik vlídně. „Je zbytečné, aby ses styděla kvůli tomu, jak spolu muži a ženy obcují. Je to dar od Boha. Připadalo ti to… nechutné?“

Amber jen vrtěla hlavou. „Bolelo to?“ naléhal. Další zavrtění hlavou.

„Nezmocnil se tě tedy příliš rychle?“ vyzvídal Erik. „Nemá snad zkušenosti?“

„Eriku,“ zasténala Amber chabě, „o takových věcech bychom vůbec neměli mluvit!“

„A proč ne? Nemáš matku ani sestru a Cassandra styk s mužem sama nikdy nepoznala. Nebo by sis o tom radši promluvila s knězem, který v životě nepoznal ženu?“

„Radši bych o tom nemluvila vůbec,“ zamumlala Amber.

Znělo to však trochu odhodlaněji než předtím a Erikovi se rázem ulevilo. Nevěděl ovšem, co v Amber vyvolalo přesvědčení, že Duncana ztratila navždy.

A vlastně to ani vědět nechtěl. „Jenže ty o tom musíš mluvit, malá,“ konejšil ji. „I kdyby jen pro jednou.“ Kradmý pohled Amber ujistil, že Erik se nevzdá. Zdráhavě přikývla. „Pokud je Duncan v milostném umění neškolený,“ pokračoval Erik věcně, „pak se to dá snadno napravit.

Ale pokud je hrubián, žádná pomoc neexistuje.“

„Není ani neškolený, ani hrubý!“ odpověděla Amber. Erik nejprve zareagoval dlouhým úlevným povzdechem. Pak se usmál. „Začínám rozumět,“ přikývl. „Těší mě, že to chápe aspoň jeden z nás.“ Erik skryl úsměv. „Slyšel jsem, že první milování je pro pannu jen málokdy záležitost k zapamatování,“ poznamenal.

„To ne!“ bránila se Amber chraptivě. „Tohle si budu pamatovat až do smrti! Ten pocit rozkoše, který mým temným válečníkem proudil až do mě, byl… jedinečný.“

Na Erikových vysokých lícních kostech se objevil ruměnec, jenž neměl nic společného s odlesky plápolajícího ohně. Pak zaklonil hlavu a bouřlivě se rozesmál.

„Jenže tys mu udělala stejně dobře jako on tobě, děvče!“ poznamenal. Zpočátku Amber nerozuměla, ale potom se rozesmála navzdory tomu, že ji tváře pálily studem. „Nechtěla jsem ti způsobit rozpaky,“ omlouvala se.

„To přežiju,“ odvětil suše, „a teď si uprav vlasy a oděv,

než sem přivolám kněze. Oddá vás při půlnoční mši.“

Ambeřin úsměv pohasl. „To je vyloučeno.“.

„Proč?“

„Duncan si vzpomněl na ženské jméno.“

„Ariane?“ prohodil Erik ledabyle.

Amber byla na okamžik zcela vyvedená z míry..

„Ty víš?“ zašeptala, po chvíli.

Erik přikývl.

„Jak?“ naléhala.

„Protože tvůj temný válečník je Duncan z Maxwellu,Skotské kladivo.“

Amber zavrávorala, jako by dostala ránu.

„Tys to věděl?“ otázala se šeptem.

„Nejprve jsem nevěděl. Pak jsem doufal. A nakonec jsem měl jistotu.“

„V tom případě znáš zřejmě i důvod, proč se za Duncana nemůžu provdat,“ dodala.

„O žádném důvodu nevím.“

„Duncan je manželem té Ariane, a to navzdory svému

tvrzení, že si je jistý, že nikdy nebyl ženatý.“

„Ale kdepak. Je zasnoubený s normanskou dědičkou, se kterou se nikdy nesetkal a jejíž jméno slyšel pouze jednou, když mu Dominic le Sabre oznamoval, co pro něho dojednal.“

„Duncan je Dominikovým vazalem,“ ozvala se Amber

třesoucím se hlasem. Zavřela oči. „Kdyby se oženil se mnou, porušil by svou přísahu lennímu pánovi.“

„U božích ran!“ zavrčel Erik. Hlas mu zněl jako prásknutí bičem. „Jak jen můžeš být tak slepá? Přestaň všechno vidět tak tragicky! Podívej se na mě!“

Mrazivý rozkaz v Erikově hlase Amber vyděsil mnohem víc než otevřená vyhrůžka.

„Bůh ti seslal toho jediného muže, jehož se můžeš dotknout bez bolesti!“ pravil. „A mně Bůh seslal toho jediného muže, který mi může pomoci uhájit državy lorda Roberta.“

„Ale…“

„A Bůh nám seslal prostředek, jak přetvořit nepřítele ve spojence,“ pokračoval Erik nemilosrdně. „Jakmile se s tebou ožení, stane se Duncan mým vazalem a Dominic le Sabre už nebude jeho pánem!“

V síni se rozhostilo dlouhé ticho, chvějící se napětím jako tětiva luku před výstřelem.

„Není to správné!“ ozvala se posléze Amber. „Duncan přišel do Sporné země jako rytíř s vlastním bohatstvím, s příslibem vlastního panství a urozené manželky, jež by mu rodila dědice.“

„Nikoli!“ opáčil Erik zuřivě. „Duncan přišel na panství Kamenného kruhu víc mrtvý než živý, s pamětí

o nic lepší než novorozenec, a tys mu zachránila život. Nově se narodil a je můj!“

„Ale paměť se mu vrací!“ namítala Amber nešťastně. „Kousek po kousku se ty stíny vytrácejí.“

„Ano,“ pousmál se Erik zachmuřeně. „To proto se do

půlnoci staneš jeho ženou.“

„Ne. Proroctví…“

„Čert vem proroctví!“ vyštěkl Erik stroze. „Jednou sis

tak ustlala, tak si lehneš jako Duncanova manželka.“

„Cassandra se…“

„Smíří se vším, co nemůže změnit,“ dořekl Erik ne

smlouvavě a opět přerušil Ambeřiny protesty. „Dvě části proroctví se vyplnily. Což to pro tebe nic neznamená?“

„Znamená to jen tolik, že bys měla svou duši chránit pečlivěji.“ Rozhostilo se napjaté ticho, načež Amber zavrtěla hlavou. „Nemůžu,“ vyhrkla. „Takhle svého temného válečníka nemůžu zradit!“ Erikův výraz se nečekaně změnil. Zlatohnědý oheň v jeho očích mrazil víc než zimní západ slunce.

„Buď se dnes do půlnoci provdáš za Skotské kladivo…“

„Ne!“

„… nebo než udeří dvanáctá hodina, uvidíš Duncana

na šibenici!“

13.

Na dívku, která se zrovna stala manželkou svého milovaného, vypadáš dost nešťastně,“ poznamenala Cassandra. Musela zvýšit hlas, aby ji přes hluk hostiny bylo vůbec slyšet. Amber neodpověděla. Zlaté oči upírala na Duncana, jenž stál po Erikově pravici a přijímal blahopřání od shromážděných rytířů. Dokonce i mezi takovým množstvím statných válečníků vynikal Duncan postavou, byl vyšší a svalnatější než ostatní, a přitom tak zábavný, že všichni kolem něho řičeli smíchy. Vypili mnoho přípitků, vyslechli mnoho historek, snědli spoustu jídla. Nyní se mezi davem prodírali žongléři a zpěváci a bavili je kejklířskými kousky a necudnými popěvky na téma manželství a svatební noci. Erikovi honicí psi se krčili pod stoly se zježenou srstí a vyceněnými zuby, ale přesto si netroufali přiblížit se k podnosům obtíženým lahůdkami a k drahocenným pohárům posázeným drahokamy. Na bidélkách kolem stěn posedávali vycvičení sokoli a se zneklidňujícím zájmem sledovali všechno dění. Cassandra pozorovala Amber se stejným zájmem jako sokoli. Ta moudrá žena se vrátila od porodu jedné rolnice a zjistila, že tvrz vře vzrušením a přípravami. Oběsili pobudu. Bude se vdávat děvče. A u Zimního kopí prý zahlédli norské nájezdníky. A možná se vracela i paměť temného válečníka, kypě

la a probouzela se a hleděla na svět očima polapeného ptáka. Cassandra nestihla vznést sebemenší námitku či naopak vyslovit souhlas. Mohla jediné – zúčastnit se svatebního obřadu, k němuž nikdy nemělo dojít. Rozhodně nedostala sebemenší příležitost promluvit si s Amber o samotě a otázat se jí, proč podstupuje takové nebezpečí, když oplátkou může získat tak málo, proč podlehla hlasu svého těla a poblázněného srdce a odevzdala se muži, který k ní přišel ve stínech temnoty.

Proč jen tak nemohl zůstat?

Ale Cassandra už dávno vyčetla z run, že tak nezůstane. Duncan se jednou probudí a potom pokvete spíše smrt než život.

„Už jsi to řekla Duncanovi?“ zeptala se.

Amber se nemusela ptát, co Cassandra myslí tou otázkou. Věděla to. Před obřadem strávila hodiny o samotě a kladla otázky svému jantarovému přívěsku.

A odpovědi, které dostávala, byly stále stejné. Máš na výběr ze dvou zel. „Neřekla,“ vydechla Amber. „Dříve či později ho někdo pozná,“ připomínala Cas

sandra..Jistě.“

„Tak co uděláš poté?“

„Co budu muset.“

„Bylo by lepší dovolit Erikovi, aby ho pověsil dřív, než se naplní i třetí část proroctví.“ Amber upřela na Cassandra pohled sršící stejně zlatavými a mrazivými plameny, jaké často míval v očích Erik.

„Chápu.“ Cassandra se usmála, upřímně a posmutněle. „Srdcem i tělem patříš jemu. A duše je bude co nevidět následovat.“

„Udělám cokoli, jen aby můj temný válečník neskončil v oprátce!“ pronesla Amber chladně. „Nebo že bys mi nabídla ještě jinou možnost?“

Jeden z rytířů hulákal přes vřavu svůj přípitek novomanželům: „Dlouhý život, bohatství a hodně synů!“

Poháry se pozvedly ke rtům. Amber se usmála, jak se slušelo, a zvedla svůj pohár na pozdrav do výšky, než sama usrkla.

„Hlídej svou duši,“ opakovala Cassandra. „Jak?“

Při té otázce sledovala Amber Duncanovu ruku. Silná, drsná, zjizvená. Mohutný pohár vypadal v jeho dlani téměř křehce. Když pohár postavil na stůl, přejel konečky prstů po zlaté rytině a vychutnával její jemnost.

Amber by dala život za to, kdyby ta ruka laskala ji místo kovového poháru. Toužila po něm tak mocně, až ji to děsilo, i když ten plamen vášnivého vzrušení jí zdaleka nebyl nepříjemný. Pak se Duncan otočil a všiml si, že ho Amber pozoruje. Ve světle svíček a pochodní se mu oříšková hněď očí změnila na zlato.

Hořelo stejně jako svíce.

„Tak především se drž stranou jeho lože!“ radila Cassandra věcně.

„Cože?“ vylekala se Amber a vytřeštila na starší ženu oči.

„Kdykoli se Duncana dotkneš, dáváš mu kus sama sebe. Přeješli si s tím přestat, pak se musíš vyhýbat manželskému loži.“

„Ale to je proti božímu zákonu!“

„A proti tvé vlastní touze.“ Amber se nenamáhala to popírat. „Erik o tom nebezpečí věděl,“ řekla. „To je zvláštní,“ zamumlala Cassandra. „Není třeba se znepokojovat,“ ujistila ji Amber suše.

„Erik má nadání podobné tomu tvému, i když nečte nápisy na kamenech. Vidí…“

„Příležitost zvítězit tam, kde ostatní vidí pouze prohru!“ přerušila ji Cassandra mrazivě. „Ale je to koneckonců jenom člověk.“

„To jsme my všichni. Dokonce i ty. Každopádně Erik věří, že přínos, který to bude znamenat pro něho, jeho vazaly a pozemky, za to riskování stojí.“

„Přínos pro něho?“

„Ano. Proč myslíš, že z Duncana udělal správce Tvrze Kamenného kruhu?“

„Aby ti dal manžela se slušným jměním,“ odvětila

Cassandra prostě. „Jenže to je důsledek, ne důvod.“ Cassandra upřela na mladou ženu průzračné oči v od

stínu deště.

„Erik ví, že Duncan dokáže tvrz udržet,“ pokračovala Amber, „a tím Erikovi uvolní ruce pro boj s norskými nájezdníky u Zimního kopí.“

„Ach ano. Norové.“

Smrt jistě bude vést.

Cassandra zavřela oči. „I Norové vědí, že se blíží krutá zima.“

„Vědí,“ přisvědčila Amber. „Posel ze Zimního kopí nám přinesl zvěst, že nájezdníci jsou pouhé dva dny jízdy od hradu.“

„Zmínil se, kolik lodí napočítali?“

„Jeden z poddaných viděl čtyři,“ povzdechla si Amber, „další dvě a jiný zase sedm.“ Ozval se další hlučný přípitek. Amber se opět přiměla k úsměvu, pozvedla pohár, usrkla a znovu upřela pozornost na svého manžela. „Kdy Erik odjíždí?“ vyptávala se Cassandra. „Za úsvitu.“

„Kolik rytířů si bere?“

„Všechny až na jednoho.“

„Nechá tu Alfreda?“

„Nikoli, Duncana.“

„Dokonce ani Skotské kladivo nemůže ubránit hrad sám, bez pomoci,“ namítla tlumeně Cassandra. „Zůstanou tu ještě čtyři zbrojnoši.“

„Nicméně je to nebezpečné.“ Amber se posmutněle usmála. „Myslíš?“ otázala se. „Největší nebezpečí pro Tvrz Kamenného kruhu představoval Duncan z Maxwellu, pán nezabraného panství a vazal Dominika le Sabre.“

„A teď se stal Duncan správcem tvrze a vazalem Erika

Neporazitelného,“ pokývala hlavou Cassandra. „Takhle uvažoval Erik?“

„Jistě.“

Starší žena pokrčila rameny nešťastně i uznale zároveň. Erikova smělost byla skutečně děsivá.

„Přesto to je smrtelně nebezpečné,“ trvala Cassandra na svém. „Až se to Dominic le Sabre doslechne – a to se zaručeně doslechne – sám vytáhne k útoku na Tvrz Kamenného kruhu.“

„Jenže vyrazit do útoku před příchodem tuhé zimy už nestihne.“

„Však ono přijde jaro nebo léto!“ mumlala Cassandra zlověstně.

„Ale mezitím už Norové nebudou představovat žádnou hrozbu, když Erik proti nim může vyslat všechny své rytíře.“

Cassandra si dlouze, znepokojeně vydechla. Takhle Amber neznala, současně smutnou i rozzuřenou, vystrašenou i smělou, rozvášněnou i uzavřenou.

„A taky nelze vyloučit,“ pokračovala Amber a nespouštěla z Duncana oči, „že si lord Robert konečně uvědomí, že Erik by měl dostat víc rytířů. Nebo se Erik možná nějak dohodne s Dominikem le Sabre. Říká se o něm, že dává přednost míru před válkou. Pravý Glendruidský vlk.“

„Rovněž se říká, že nebaží po nových državách – ale také ty své nerozdává.“

„Totéž se říká i o Erikovi.“

„Občas to je pravda,“ přikývla Cassandra. „A občas ne.“

Rytíři vybuchli smíchem nad nějakým žertem, který ženy nezaslechly. Na druhou stranu zase nikdo nemohl slyšet jejich hovor, protože hlasitý hovor a smích poskytoval ideální kulisu pro důvěrná sdělení.

Cassandra měla v úmyslu té příležitosti beze zbytku využít. Už čtrnáct dní se snažila vyčíst odpověď z kamenů, ale ty jí nabízely stále stejnou odpověď.

Volba mezi dvěma zly.

„Co,“ otázala se Cassandra nedbale, „se podle Erika stane, až se Duncan dozví své skutečné jméno?“

„Kdybychom Duncanovi to jméno řekli, znal by ho, ale necítil. Zuřil by, ale jeho láska ke mně by ten hněv převážila.“

Amber hovořila mdle a monotónně, jako by opakovala odpověď, kterou se spíš naučila zpaměti, než že by ji sama chápala a věřila v ni.

„Vážně si to myslíš?“ naléhala Cassandra. Amber neodpověděla. „Tak čemu věříš ty?“ pronesla Cassandra úsečně.

„Věřím tomu, že miluju muže, který ke mně přišel ze stínů temnoty,“ přiznávala Amber šeptem. „Věřím, že on sám po mně touží až do hloubi duše. A doufám…“

Amber nedořekla. „Tak pověz přece,“ pobídla ji Cassandra, ale znělo to spíše soucitně než naléhavě.

Dlouhé, temně zlaté řasy klesly a zakryly oči, v nichž dřímalo víc stínu než světla. Když Amber konečně promluvila, hlas se jí chvěl potlačenou bouří citů.

„Doufám a modlím se, že se mě Duncan naučí milovat dřív, než se dozví své pravé jméno,“ vydechla. „A potom… možná…“

Ambeřin hlas se roztříštil na střípky. Pod deskou stolu si zaryla nehty do dlaní. „Možná?“ naléhala Cassandra. Amber se viditelně zachvěla. „Možná mi pak bude schopen odpustit, že jsem mu to neprozradila,“ dodala šeptem. „Tak proto s ním chceš jít do manželského lože,“ pochopila konečně Cassandra. „Doufáš, že ho tím vyhraješ.“

„Ano.“

„A přesto budeš celou tu dobu vědět, že kdykoli se tě dotkne, dáváš mu další kus sebe sama.“

„Ano.“

„Budeš žít s vědomím, že jednoho dne se probudíš a zjistíš, že tě nenávidí právě ten muž, jemuž jsi dala své srdce a své tělo… i svou duši.“

„Ano.“

„A víš, co se stane potom?“

„Ano.“

„Souhlasíš nějak moc ochotně,“ poznamenala Cassandra. „Podívej se na mě. Skutečně to víš?“

Amber pomalu otevřela oči a obrátila se tváří ke starší ženě, jež ji pozorovala vševědoucíma očima. V jejich šedi se odrážely vřava a zář svatební hostiny. Amber mlčela – vteřinu, dvě, tři. Čtyři.

Cassandra nečekaně uhnula pohledem, protože i její sebekázeň zviklaly chmury, ležící v hloubi Ambeřiných očí.

„Ano,“ přikývla Cassandra. „Ty víš. Chválím tě za tvou odvahu.“

„Ale současně zpochybňuješ můj rozum?“ namítla Amber.

Cassandra mlčky hleděla na dívku, jež jí byla dcerou v každém směru, kromě pokrevního pouta. V očích se jí zatřpytily slzy jako kousky ledu.

Amber to vyrazilo dech. Ještě nikdy neviděla Poučenou plakat.

„Lituji pouze toho, že Bůh dal to břemeno na tebe, a ne na mě,“ přiznala se Cassandra přiškrceným hlasem. „Radši bych trpěla sama místo tebe.“

Než Amber stačila odpovědět, rytíři zahulákali další bujarý přípitek. Pozvedla pohár, trochu navztekaně se usmála a maličko upila.

Když postavila těžkou stříbrnou číši zpátky na stůl, náhle se před ní zastavil Duncan a vztáhl k ní ruku. Amber vstala plavně jako plamínek, přistoupila k němu a vložila mu ruku do dlaně.

Jakmile se jejich kůže dotkly, Amber zalily vlnky rozkoše. Rýhy, lemující její křečovitý úsměv, naráz zmizely jako mlha rozehnaná sluncem. Ústa jí zhebkla a z očí se vytratily stíny. Věnovala Duncanovi pohled, nad kterým Cassandre pukalo srdce.

„Už rozumíš?“ zamumlal Erik Cassandre do ucha. „Potřebuje svého temného válečníka ještě víc než já.“

„Rozumím všemu s výjimkou toho, co učiníš, až se jednou probudí jako Duncan z Maxwellu a zabije ji…“

„Ne!“ přerušil ji Erik vášnivě,

„… dotekem po doteku, rozkrvácí jí srdce…“

„Mlč!“ syčel výhružně Erik.

„… deseti tisíci ran, které nepocítí nikdo jiný než ona!“ dořekla Cassandra nemilosrdně. „Co uděláš potom, můj mocný lorde?“

„Duncan ji bude milovat navzdory všemu! Což by muž mohl nemilovat dívku, jež na něho hledí s tak neskrývanou blažeností?“

„Bude ji milovat navzdory všemu,“ ušklíbla se Cassandra jízlivě. „A tohle mi tvrdí čaroděj, jenž věří, že mezi mužem a ženou nemůže existovat jiné pouto kromě chtíče? Nejradši bych se ti vysmála, mám však obavy, že bych přitom zemřela žalem.“

„Duncan ji bude milovat. Musí!“

„Mohl bys ty milovat ženu, jež tě zradila?“

„Já nejsem Duncan.“

„Jsi muž. A stejně tak i Duncan. Až pochopí, jakou cenu za Amber zaplatil, začne ji nenávidět.“

„A co bys ty dělala na mém místě?“ zaútočil Erik přidušeným hlasem.

„Postoupila bych Tvrz Kamenného kruhu Dominiku le Sabre.“

„Nikdy!“ vyštěkl Erik důrazně.

„Mluví z tebe hrdost.“

„K čemu je dobrý muž bez špetky hrdosti?“

„Zeptej se Duncana,“ odsekla Cassandra jedovatě. „Podle tebe on nemá žádnou hrdost.“ Erikovu pozornost upoutal sborový pokřik a provolávání slávy. Amber objímala Duncana jednou paží kolem krku a cosi mu šeptala do ucha. Duncan se přitom usmíval se zářivou smyslností, jež planula jako oheň. Potom sundal Ambeřinu ručku ze své šíje, něžně ji políbil na prsty a opět se na ni usmál. Byl to však jiný úsměv, tentokrát kromě vášně sliboval i bezpečí, lásku vedle zájmu, pokoj i extázi.

„Jen se na ně podívej!“ naléhal Erik tiše. „Podívej se na ně a pověz mi, jak bys je dokázala rozdělit? Leda smrtí!“

Následovalo napjaté ticho, ale pak Cassandra položila dlaň na Erikovo zápěstí.

„Já vím,“ přisvědčila mírně. „To proto se teď my dva tolik hádáme. Vzbouzí to v nás falešnou představu, že kdysi jsme o Ambeřině osudu rozhodovali my a právě my jsme za ni rozhodli nesprávně – ovšem ve skutečnosti jsme nikdy takovou mocí nevládli.“

Duncan s Amber se ruku v ruce přiblížili k Erikovi.

„Žádáme o svolení odejít, lorde,“ pravil Duncan, „abychom se uložili k odpočinku.“

Rytíři sborově zařvali smíchy.

„K odpočinku?“ opakoval Erik a honem si přejel dlaní přes vousy, aby zakryl úsměv. „U všech všudy, Duncane, pokud si nepůjdete lehnout hned teď, budou kohouti kokrhat až před polednem.“

Mezi rytíři zašuměl další řehot.

Erik se něžně podíval na Amber. Vztáhl k ní ruku, ale zarazil se těsně před její tváří.

„Kéž ti manželství přinese hodně radosti,“ popřál jí.

Ambeřin úsměv plál jako pochodeň. Nezakalil se dokonce ani poté, co schválně natočila hlavu a tváří se otřela o konečky Erikových prstů.

Rytíři sborově zahučeli úžasem, který se zračil i v Erikově výrazu.

„Děkuji, lorde,“ pravila Amber upřímně. „Tvoje laskavost vůči mně představuje v mém životě další kus jantaru, jenž v sobě odráží sluneční svit bez ohledu na to, jak je nebe temné.“

Erik se usmíval tak smutně a tak překrásně, až to Cassandře rozdíralo srdce. Z mladíkových očí čišela láska vůči Amber, hluboká a bezvýhradná, přesto však prostá jakékoli smyslné touhy – a to navzdory Ambeřině líbeznosti a Erikově nepopiratelné mužnosti.

A vtom Cassandřinu bolest vystřídal náhlý příliv strachu.

On ví. U všeho Poučeného, on ví!

Že by právě proto tolik riskoval? Snaží se jí splatit aspoň něco z toho, co jí bylo upřeno hned po narození?

Ze studně moudrosti, z níž čerpalo Cassandřino Poučení, však nevyvěrala žádná odpověď.

„Nepopřeješ mi vše dobré a hodně štěstí?“ obrátila se Amber ke Cassandře.

„Jsi moje dcera v každém ohledu, na němž záleží,“ odvětila Cassandra. „Kdyby to bylo v mých silách, darovala bych ti ráj.“

Amber s úsměvem mžikla přes dlouhé řasy na manžela. Ačkoli Duncan mlčel, oči mu planuly mnohem větší září, než byl odraz plamenů svíček a pochodní.

„Děkuji,“ pošeptala Amber Cassandře. „Tvé přání pro mě znamená nesmírně mnoho. Miluji tě jako vlastní dcera.“

Volnou rukou pohladila Amber starší ženu po tváři.

Shromáždění rytíři a dámy opět hlasitě vydechli úžasem. Navzdory tomu, že mezi Amber, Erikem a Cassandrou vládla zjevn náklonnost, ještě nikdy nikdo neviděl, že by se dívka dotkla lorda či Poučené.

Cassandře se v očích opět zaleskly slzy. Dlouze a přísně se zahleděla na temného válečníka, jenž měl prsty propletené s Ambeřinými.

„Dostal jsi dar nevyčíslitelné ceny,“ pravila Cassandra. „Této výsadě se těší jen málokdo.“

Střípky temnoty, ležící hluboko v průzračných Cassandřiných očí, sdělovaly Duncanovi mrazivé varování.

Jeho instinkt se v něm rozbouřil jako při hrozícím nebezpečí. Z té ženy čišela zlověstnost, stejně jako z ohnivého západu slunce lze vyčíst noc.

Ale najednou pochopil. V Cassandře tak temně nečíhala hrozba. Bylo to vědění.

A bylo nebezpečné.

„Směla bych obejmout manžela své dcery?“ otázala se Cassandra.

„Samozřejmě,“ svolil Duncan.

Cassandra popošla kupředu. Zvedla paže a široké nachové rukávy se rozvlnily a rozprostřely přes Duncanův temně zelený kabátec. Ačkoli to byla urostlá žena, musela si stoupnout na špičky, aby mladému muži dosáhla rty až ke tváři.

„Tohle je pravda minulosti,“ pravila a políbila ho na levou tvář.

Pak ho políbila i na pravou. „A tohle je pravda přítomnosti,“ dodala. Pak mu uchopila tvář do dlaní, pevně a významně. „Tvůj život se táhne od minulosti k přítomnosti!“

oznámila mu důrazně.

Duncan si Poučenou zkoumavě prohlížel. Cítil, že její dlaně se mu vpalují do tváří jako mrazivý cejch a její stříbrné oči ho vyzývají, aby naslouchal všemu. I stínům.

Především stínům.

„Popřešli pravdu své minulosti či přítomnosti, zahyneš stejně jistě, jako by ti rozťali hlavu mečem,“ pravila Cassandra.

Mezi rytíři a dámami to zašumělo, jak se všichni chvatně pokřižovali.

„Vzpomeň si na má slova, až se ti vrátí minulost a z přítomnosti udělá zdánlivou lež!“ přikazovala Cassandra. „ Vzpomeň si na to!“

Chtěla odstoupit, ale Duncan ji uchopil za obě zápěstí. Erik vmžiku skočil kupředu, ale zarazil ho záblesk průzračných stříbrných očí.

„Co víš o mé minulosti?“ otázal se Duncan temně. „Nic, co by ti přineslo úlevu a klid.“

Duncan se ohlédl po Amber. Ačkoli nepronesla ani slovo, jemně přitiskla dlaň na jednu z Cassandřiných polapených paží.

„Co víš o mé minulosti?“ opakoval svou otázku, ale už tišeji.

„Nic, co by ti přineslo úlevu a klid,“ opakovala stejně

tvrdošíjně Cassandra. Duncan vyčkával. „Říká pravdu!“ ozvala se Amber. Duncan povolil stisk a Cassandra byla volná.

Úsměv, který mu věnovala, v sobě skrýval jak chápavý soucit, tak i pobavení nad jeho zpupností, s jakou se opovážil zpochybnit pravdomluvnost Poučené.

„Vidím, že na slovo své manželky spoléháš,“ poznamenala kousavě. „Snaž se, aby ti to vydrželo i poté, co se tvá minulost střetne s přítomností.“

Poté se Cassandra obrátila k Erikovi.

„S tvým dovolením, lorde,“ pravila. „Ve vesnici je novorozeňátko, které mě potřebuje víc než šťastní novomanželé.“

„To je samozřejmé, Poučená,“ přikývl Erik. „Na mé svolení ses ptát ani nemusela.“

„Ale já ho žádala ráda.“

„Vskutku?“

„Pochopitelně,“ přisvědčila Cassandra suše. „To je jedin příležitost, kdy mě posloucháš.“

Úlevný smích vybuchl v hlavní síni jako gejzír. Všich

ni přítomní moc dobře věděli, že jejich mladý pán je tvr

dohlavý jako nezkrocený hřebec. A nejhlasitěji ze všech

se smál Erik, protože sám sebe znal nejlépe.

A zatímco kolem burácel řehot a smích, Duncan se

naklonil k Amber.

„Ty víš, co ví Cassandra?“ vyzvídal.

„O tvé minulosti?“

„Ano.“

„Vím, že se jen zřídkakdy zmýlí.“

„Což znamená?“ nenechal se odbýt Duncan.

„Což znamená, že nic z tvé minulosti by ti do přítom

nosti nepřineslo štěstí.“

„Jsi si tím úplně jistá?“

„Na to se ptej sebe, ne mě!“ opáčila netrpělivě.

„Ale já nic nevím!“

„A ani si to nepřej. Ne v téhle chvíli. Ne teď, když ses

zrovna oženil.“

Duncan podrážděně přimhouřil oči, ale než stačil pro

mluvit, předběhla ho Amber.

„Chceš strávit svatební noc kladením otázek, vinou

jejichž odpovědí bys byl nešťastný?“ zeptala se stroze.

„Je to tak?“

„Je.“

Ponurá jistota v Ambeřině pohledu způsobila, že Duncana opět zamrazilo v zádech. „Amber?“

Přitiskla mu ukazováček na rty a přeťala mu tak nit všech otázek, které jí ještě nepoložil a na které nechtěla odpovídat.

„Místo hovoru, do něhož se nechce žádnému z nás,“ šeptla mu horce, „bys raději mohl svou nevěstu odvést do soukromí ložnice a začít pracovat na naší společné budoucnosti, nemyslíš?“

14.

K dyž Duncan dovedl Amber do jejich komnaty, kterou služebnictvo nakvap, nicméně dokonale připravilo pro jejich svatební noc, tichounce vykřikla radostí a úžasem.

„To je ale nádhera!“ radovala se.

Komnata byla určená pro paní hradu, ale ještě ji nikdo nikdy neobýval, protože Erik se dosud neoženil. Skvostně vybavenou komnatou se vznášela exotická vůně kadidla, stoupající od olejových lamp, jejichž nehybné zářivé plamínky měnily tmu na zlatavý hřejivý přísvit. V krbu u protilehlé stěny hořel obrovský oheň z tak tvrdých a vyschlých polen, že dovnitř nevnikal téměř žádný kouř, protože stačil proudit úzkým, chytře vyřešeným komínem za plameny.

„A je to velkolepé až příliš!“ radovala se Amber. Se smíchem se roztočila, až se jí zlaté sukně nadzdvihly a rozvlnily jako živé.

Duncan se musel přemáhat, aby tu ladnou jantarovou dívku nestrhl do náruče, protože mu v krvi hořela palčivěji než oheň. Uvědomoval si však, že ji nesmí ani obejmout, natožpak opět vniknout svým vzrušeným mužstvím do její ženské hebkosti.

Ale na to bylo příliš brzy. Na tak křehkou a něžnou dívku byl příliš mohutný, příliš drsný. Kdyby se jí znovu zmocnil a opět na svém těle spatřil tu svítivě rudou krev, asi by to nepřežil.

Duncanův zachmuřený výraz a mlčení naráz Amber pokazily její dětinskou radost z nádherné svatební komnaty.

„Tobě se to nelíbí?“ otázala se úzkostlivě a mávnutím ukázala na to přepychové vybavení. „Líbí.“

„Ale vypadáš tak přísně. Nebo snad… se rozpomínáš?“

„Ano.“

Amber proklál šíp strachu.

Je příliš brzy! Pokud se rozpomene teď, všechno je ztraceno!

A já budu ztracena spolu s tím.

„Na co ses rozpomněl?“ zeptala se bez dechu.

„Na to, jak jsem na svém těle měl tvou krev.“

Ze samé úlevy se Amber až zatočila hlava.

„Ach tohle!“ vyhrkla. „To nic nebylo!“

„Bylo to tvé panenství!“

„Víc krve jsem dala pijavicím!“ mávla Amber s úsměvem rukou, když se rozpomněla na Duncanovu odpověď, poté co od loupežníků utržil zranění. „A ty rovněž, můj temný válečníku. Sám jsi mi to říkal.“

Duncan jí úsměv zdráhavě oplatil. Neřekl nic, jen se znovu rozhlédl po komnatě, ovšem očima se nepřestával vracet k manželskému loži.

Bylo dost pohodlné a prostorné i pro muže Duncanova vzrůstu – či Erikova. Nad ním se klenula nařasená nebesa z pruhů zlaté, zelené a tmavě modré látky. Přes prostěradla z tak jemného lnu, že se jim měkkostí mohlo rovnat snad jenom prachové peří v matracích, ležely srovnané přepychové kožešinové přikrývky. Povlečení bylo lemované jemňounkou krajkou, do jejíhož vzoru

jako by byly vetkány sněhové vločky, které naštěstí nemohou roztát v žáru sebevětšího ohně z krbu. „Viděls už někdy takový přepych?“ žasla Amber, které neušlo, že Duncan si prohlíží lože. Sotva ta slova vypustila z úst, už jich litovala. Pokud o něco nestála, pak to byl hovor o Duncanově paměti.

Či o Duncanově ztracené paměti.

„Je to všechno nesmírně drahé,“ souhlasil Duncan. „Erik je štědrý pán. Taková komnata by se hodila spíše pro jeho vlastní manželku než pro vazaly.“

„Erik má z našeho manželství radost.“

„Má. A to je dobře.“

„Proč?“ vyhrkla Amber, kterou vylekal kovový tón v jeho hlase.

„Protože bych se s tebou oženil, ať už by dal svolení nebo nedal, ať už bych tě zbavil panenství nebo ne. A on to věděl. Mohl mě vyzvat na souboj, ale také tě mohl rovnou předat mně.“

Duncan se od manželského lože odvrátil zrovna v okamžiku, kdy se Ambeřinou tváří kmitl výraz upřímného zděšení. Pleť jí zbledla natolik, že to nezakrylo dokonce ani zlatavé světlo lamp.

„Nikdy tě nesmí ani napadnout, že by ses utkal s Erikem v souboji!“ vykřikla.

„Že bys mě považovala za tak špatného válečníka?“

„Ne!“

Duncan jen mhouřil oči a vyčkával na odpověď.

„Mám vás oba ráda!“ vysvětlovala chvatně Amber.

„Kdybyste bojovali mezi sebou – ne! To se nesmí stát!“

Duncan přiskočil k manželce tak rychle, až ji vyděsil.

Zůstal stát tak těsně vedle ní, že ho ovanula vůně borovic a růží, jež byla typická výhradně pro Amber.

„Cos to řekla?“ zavrčel temně.

„Že pokud by ses utkal…“

„Ne!“ zarazil ji Duncan zuřivě. „To předtím!“

„Že vás mám oba ráda.“

„Ještě to není úplně ono.“

Amber se na okamžik zatvářila zmateně. Konečně pochopila.

„Mám ráda Erika,“ prohlásila a tajila přitom úsměv.

Duncan opět zavrčel.

„A,“ dodala šeptem, „tebe miluji, můj temný válečníku. Miluji tě tak moc, že láskou až přetékám.“

Při Duncanově úsměvu se Amber podlomila kolena. Zvedl ji do náruče a pevněji k sobě přitiskl. Zalila ji úleva, jeho i její.

Ale ten úžas nad jejími slovy patřil pouze Duncanovi. Amber se maličko odtáhla, aby mu viděla do očí. „Proč se tak divíš?“

„V životě by mě nenapadlo, že nevinná dívka může milovat muže, který tak hrubě nakládal s jejím tělem.“

„Tys nebyl hrubý.“

„Byl jsem jako zvíře…“ Ať už chtěl dodat cokoli, utonulo to v náhlém políbení, jímž se mu Amber přisála k ústům.

Ten vášnivý a neumělý polibek projel Duncanem jako proud ohně. Na jeden lačný okamžik si dopřál, aby mu Ambeřina líbezně sladká chuť zahltila smysly, ale pak se od ní něžně odpoutal.

„Duncane!“ zanaříkala Amber. „Ty mě nechceš?“ Sykavě zalapal po dechu.

„Dotýkáš se mě,“ připomněl jí trochu jedovatě. „Tak to pověz ty mně. Chci tě?“

Amber zavřela oči, protože cítila, jak jí jeho touha prostupuje všemi smysly.

„Ano,“ vydechla. „Jako by mnou protékala ohnivá řeka.“

Duncan zavřel oči, protože ho slastně zamrazilo v celém těle.

„Ano,“ opakoval po ní. „Ohnivá řeka.“ Otevřel oči, ale dřív než Amber spatřila jejich čerň, pocítila, jak žhavé plameny vášně pohasínají pod ledovým vichrem Duncanova sebeovládání. „A ty,“ řekl jí šeptem, „jsi křehká jantarová víla, která se ještě nestačila ani zahojit, poté co jsem jí tak bezohledně rozerval panenství.“

„To bylo jinak!“ bránila se zuřivě Amber. „Tys mě nenutil násilím…“

„Vím, co jsem udělal a co jsem neudělal!“ skočil jí Duncan rázně do řeči. „U boží krve, dlaně mě pořád ještě pálí hebkým žárem tvých stehen, jak jsem je roztahoval, abych do tebe vnikl tak bezohledně, jako bys byla nepřítel, kterého chci zabít.“

„Přestaň! Toužila jsem po tobě stejně silně jako ty po mně! Proč tomu proboha nedokážeš uvěřit?“ Duncanův smích zněl ponuře a zachmuřený měl i pohled. „Proč? Protože ještě nikdy jsem tolik nechtěl žádnou ženu! Vůbec jsem netušil, že je ve mně tolik vášně! Cožpak by nevinná osoba mohla cítit stejně pekelný žár jako já?“

„Duncane,“ vysvětlovala Amber a políbila ho na tvář. „Když se tě dotýkám, cítím totéž, co cítíš ty!“ Jemně ho hryzla do krku. „Dobrý Bože, ano,“ zašeptala. „Tvůj dech cítím, nejenom ho slyším. Cítím zběsilý úprk tvého srdce. Cítím, jak ti v žilách bouří krev, jak se ti vzdouvá v rozkroku a připravuje tě, abys do mě mohl vniknout.“ Duncan zasténal a odhrnul jemný závoj, jenž lemoval dívčin obličej. Pak přitiskl dlaně na její tváře a vychutnával hebký, něžný žár její pleti. Vzedmutí jeho touhy bylo pro Amber jako doušek opojného vína. Zachvěla se pod těma jemnýma rukama a šeptala mu láskyplná slůvka, jimiž do něho vracela ten žár, kterým ji nepřestával zalévat.

„Cítím, že tvůj hlad se v tobě sbírá jako bouře,“ šeptala. „Cítím, jak se tvé mužství chystá k útoku, cítím tvé pocity, jež v tobě probouzím.“

„Amber!“ zasténal Duncan chraptivě. „A cítím výkřiky svého vlastního těla, které touží pocítit sladké rány tvou dýkou.“

„Už dost, čarodějnice!“ žadonil Duncan, jemuž se tmělo před očima. „Ta bolest je k nevydržení!“

„Já vím.“ Pohled do zlatého ohně v Ambeřiných očích Dunca

novi prozradil, že jeho novomanželka skutečně ví, co

s ním provádí. A že se jí to líbí. „Vážně bys mohl vy vrcholit jen zásluhou mých slov?“

divila se Amber nevinně.

Směs zvědavosti a smyslnosti v jejím pohledu to málem dokázala.

„Přestaň!“ prosil přiškrceným hlasem.

„Proč?“

„Nehodí se, aby se muž přestal ovládat.“

„Ani v manželském loži ne?“

„Nejsme v loži,“ připomněl jí.

„Nejsme. A ty ani nemáš v úmyslu do něho se mnou

ulehnout, viď?“

„Na to je příliš brzy.“

„Tohle jsou jen plané řeči!“ odsekla Amber. „Tak, pane, pokud si nevezmeš ty mě, vezmu si já tebe!“

Duncan šokované vytřeštil na Amber oči. Pak se rozesmál při představě, jak taková útlá dívka zápasí s mužem jeho velikosti a síly.

„To mě chceš porazit a znásilnit mě, vílo?“

„Pochybuji, že by sis to nechal líbit.“

„To nenechal,“ souhlasil. „Ale jinak to je lákavá představa.“

„Jenže mě zajímají činy, ne představy. A protože jsem slabší než ty, použiji jedinou zbraň, kterou mám k dispozici.“

„A co je to za zbraň?“

„Můj jazyk.“

Ten zběsilý a oslepivý příval Duncanovy smyslnosti narazil do Amber jako nemilosrdná vlna mořského příboje, jako bič, který ji šlehl přímo na obnaženou duši. A v duchu viděla Duncanovu vlastní představu, krásnou dívku, jejíž zlaté vlasy se jako jantarový oheň rozsypaly po jeho nahých bedrech, zatímco její horký jazyk zápolí s mečem jeho mužné touhy.

„Ach!“ usmála se Amber. „Vážně mi vlasy hoří jako oheň živený jantarem? V tom případě těs ním sežehnu, můj manželi.“

Než se Duncan vzmohl na odpověď, pozvedla paže a vytáhla si z vlasů blyštivé hřebeny. Duncan sice nezapomínal, že by neměl, ale neovládl se a zabořil obě ruce hluboko do houštiny Ambeřiných kadeří, až mu jejich jemné a chladivé pramínky prokluzovaly mezi

prsty.

Amber proklála ryzí slast. Vzhlédla Duncanovi do očí a zvolna zavrtěla hlavou, aby zesílila tlak těch milovaných prstů.

„Líbí se ti to,“ vyzvídal, „nebo v sobě odrážíš pouze

mé vlastní potěšení?“

„Tak i tak,“ usmívala se zářivě. „Líbí se mi něžné doteky tvých rukou. A líbí se mi vědomí, že laskat mě ti působí rozkoš.“

„Amber…,“ začal Duncan, ale na víc se nevzmohl. „A vážně by ti můj jazyk na tvém mužství přinesl tolik slasti, kolik jsem z tebe vycítila?“

Duncan zaťal prsty zabořené do manželčiných vlasů. Zřejmě by ji to bolelo, kdyby současně necítila, že vášnivá reakce na její slova jim probleskla těly jako sopečný výbuch.

„Jsi k zešílení!“ zasípal vyschlým hrdlem. „Kde se proboha takové neviňátko naučilo trikům žen z harému?“

„Od tebe.“

„Ne. Nikdy jsem nepoznal ženská ústa na téhle části svého těla.“

„Ale přesto když jsem řekla, že bych tě laskala jazykem, viděla jsem tvou představu mých kadeří rozsypaných po tvém nahém těle a můj jazyk jako plamen rozněcující tvé mužství.“

Duncanem zmítala taková touha, že málem poklesl v kolenou. „Amber, musíš okamžitě přestat!“

Jenže právě jeho chraptivý hlas ještě přilil olej do ohně její vášně.

„Kdepak,“ zašeptala významně. „Přiznávám, že jsem navýsost zvědavá, jaké to bude, až tě budu mučit jazykem. A možná i zuby?“

Duncan zasténal a opět jí zaťal prsty do vlasů.

Amber vycítila jeho blažené očekávání a spokojeně

zabroukala. 223

„Nedělej to,“ mumlal jako v horečce. „Za chvíli bych se přestal ovládat.“

„Jenže já cítím, jak tě zevnitř stravuje smyslný plamen.“

Duncan Amber rázně pustil a ucouvl.

„A to je právě to!“ vyhrkl zoufale. „Ten oheň stravuje mě, ne tebe!“

Bez Duncanova doteku jí bylo, jako by spadla do ledové řeky. Zavrávorala, jako by ztratila rovnováhu, jako by zabloudila.

„Duncane?“ vztáhla k němu paže.

„Ne!“ ucouvl ještě dál.

„Nerozumím.“

„Přesně tak. Znáš pouze chtíč válečníka, který do tebe touží vnikat, až zase začneš krvácet. Nikdy jsi nepoznala svou vlastní sladkou touhu.“

„To není pravda! Tvoje touha a ta má jsou jako rub a líc téže mince.“

Duncan si pročísl rukou vlasy a pak si rozepnul přepychový plášť a odhodil ho stranou.

„Ne!“ vyštěkl, když se opět obrátil tváří k ní. „Moje touha tu tvoji utápí. A bylo by to pro tebe totéž s kterýmkoli mužem.“

Amber nejprve nechápala.

A když pochopila, přivřela vztekle oči, ze kterých zasršely jantarové blesky.

„Tys přesvědčený, že nejsem schopná cítit jinou touhu než převzatou od jiných?“ otázala se pomalu.

Přikývl.

„A věříš, že každý muž, jenž se mě dotkne s vášní, zažehne oheň i ve mně.“ Duncan zaváhal, ale pak opět přikývl. „Zahanbuješ nás oba!“ pronesla Amber mrazivě a ani v nejmenším se nesnažila skrýt své pohrdání. Začal jí odpovídat, ale překřikla ho a každé slovo usekávala s důrazem, jako by to byl uzlík při tkaní. „Třikrát v životě jsem pocítila mužskou vášeň. Poprvé jsem letěla jako srna, dokud jsem se nedostala do bezpečí. Pak jsem se svezla na kolena a zvracela jsem, až jsem byla tak zesláblá, že ani klečet jsem nedokázala.“

„Kolik ti bylo?“

„Devět.“

Duncan tlumeně sykl strašnou kletbu.

„V tom věku jsi však byla příliš mladičká, než abys mohla reagovat na vášeň!“ namítl. „Ovšem teď jsi dost stará…“

„Podruhé,“ přerušila ho neomaleně Amber, „mi bylo devatenáct. To jsem měla více než vhodný věk, abych vášeň opětovala, nemyslíš?“

Duncan pokrčil rameny.

„Ty snad nesouhlasíš?“ naléhala.

„Souhlasím,“ zavrčel podrážděně. „Však jsi ji také jistě opětovala.“

„Myslíš, že jsem na vášeň reagovala vášní?“

Stroze pokývl.

„Ach ano,“ přisvědčila vážně Amber. „Byla jsem váš ní přímo stravovaná…“

Duncan sevřel rty do úzké čárky.

„… pokud ovšem vztek a hnus a opovržení považuješ za vášeň,“ dodala jedovatě. „Vytáhla jsem tehdy dýku, bodla jsem do ruky, jež mi šmátrala pod sukní, a utíkala

jsem tak dlouho, dokud jsem nebyla v bezpečí. Pak jsem zvracela tak křečovitě, že jsem neměla dost síly ani polknout.“

„Co to bylo za zvířata?“ vybuchl Duncan.

„A když jsem mužskou vášeň pocítila potřetí,“ pokračovala Amber bez ohledu na Duncanovu otázku, „měla jsem ve vlasech zapletenou ruku cizího muže a po těle mě mrazilo zlatavou rozkoší.“

„Jaký cizí muž?“

„Ty.“

„Nerozumím!“ prohlásil pro změnu Duncan.

„Nerozumím tomu ani já, ale je to zkrátka tak. Když jsem se tě dotkla poprvé, pocítila jsem tak pronikavou slast, až jsem hlasitě vykřikla.“

„Tos ale cítila mou touhu, ne svoji.“

„Tys byl v té chvíli v bezvědomí!“ připomněla Amber.

Duncan vytřeštil oči. Odráželo se v nich světlo lampa svíček, zlaté jako Ambeřiny oči.

„Co mi to chceš namluvit?“ otázal se šeptem.

„Dotkla jsem se tě, poznala jsem tě a zatoužila jsem po tobě. Nevěděl jsi o sobě, nic jsi nevnímal, na nic sis nevzpomínal, nesnil jsi žádný sen, a přesto stačilo, abych ti dlaněmi jedinkrát přejela po hrudi, a už ve mně

vybuchoval oheň.“

Duncan ze sebe vyrazil nesrozumitelný zvuk, který byl možná její jméno, ale možná jenom sten neukojené touhy.

„Byla jsem stvořena pouze pro tebe,“ zdůraznila Am

ber a rozpínala si plášť. „Pro tebe jediného. Nevezmeš si,

co ti patří, a nedáš mi, co patří mně?“

„A co je to?“ zeptal se Duncan.

Ovšem jeho úsměv a chraptivý hlas Amber prozradil, že její novomanžel ví proklatě dobře, co komu z nich patří.

„Jsme spojeni hluboko v duši,“ pokračovala Amber tiše.

„Copak můžeme těla vynechat?“

„Obrať se, drahá Amber.“

Váhavě se k němu obrátila zády. Dotek jeho prstů na tkanicích šatů ji rozechvěl touhou i úlevou.

Chvíli nebylo slyšet nic než šeptání plamenů svíček a ševelení látky, jež klouzala z těla do barevných hromádek na podlahu. Nakonec na Amber nezbylo víc než její vlastní žár a odrazy plamenů, jež se jí přelévaly po kůži.

Duncan jí sjel prsty po celé délce páteře od šíje až ke kříži, kde začínalo stinné údolíčko mezi hýžděmi. Zatajila dech.

„Líbí se ti to?“ vydechl.

„Líbí.“

Špičkami prstů jí vyjel nahoru a celé to pohlazení opět zopakoval. Zastavil se těsně předtím, než mu prsty zmizely v kyprých oblinách. Z Ambeřina trhaného dechu a rozechvění poznal, že to laskání se jí nepředstírané zamlouvá.

„Ale jen proto, že se líbí mně?“ vyptával se Duncan. „To moje rozkoš způsobila, že se ti dech krátí v hrdle? Nebo je to tvoje rozkoš?“

„Obojí,“ svěřila se Amber zastřeným hlasem. „Tvoje rozkoš a moje rozkoš se propojily.“

Duncan opět polaskal ženskou křivku zad a boků a přitom bojoval s pokušením zajet hlouběji do oblého stínu, jenž ho tak nemilosrdně pokoušel. Věděl, že by pod ním narazil na místečko hedvábnější než jeho sny a žhavější než jeho vlastní touha.

„Také bych to rád cítil,“ zamumlal s přimhouřenýma očima. „Co?“ Pousmál se. „Mou a tvou touhu zároveň.“

„V tom případě si vezmi dar mého těla. A na oplátku mi dej to své.“

„Z téhle výměny bys vyšla hůř.“

„Jedině snad z toho důvodu, že já jsem nahá a ty úplně oblečený.“ Duncan se rozesmál, protože z dívčina hlasu čišel

chtíč i vášeň.

„Ještě chvíli si šaty ponechám!“ oznámil jí.

„Proč?“

„Protože tak aspoň dokážu oddálit okamžik, kdy se tě zmocním, a nezachovám se jako nedospělé páže, které nedokáže udržet semeno tak dlouho, aby poskytlo rozkoš i své partnerce.“

Amber polekaně vyjekla, protože Duncan se shýbl a vzal ji do náruče jako dítě. V jednom palčivém oka mžiku cítila hloubku jeho hladu, ale hned poté ji na nahých zádech pohladila kožešinová přikrývka a Duncan se jí už nedotýkal.

Když se pak natáhl vedle ní, dával si úzkostlivý pozor, aby o ni nezavadil ani malíčkem. Přesto se nad ohněm v jeho očích dělalo Amber až mdlo. Pronikavě si uvědomovala, že její nahota mu připadá krásná.

„Jsem proti tobě v nevýhodě,“ poznamenal Duncan tiše.

„Jak to? Tys oblečený, já nikoli.“

„Ach, ale tobě stačí dotknout se mě a poznáš, co cítím. A když se tě dotknu já, vím jen to, co cítím já.“ Vztáhl k ní ruku. Konečkem ukazováčku obkroužil jednu její bradavku po jemné linii, kde se hebká bílá kůže přelévá do růžového vrcholku. Bradavka se vmžiku napjala a vystřelila jí do útrob šípy slasti.

Duncan s úsměvem sledoval, jak mu to krásné tělo vychází vstříc, jak se růžový vrcholek nalévá a vypadá vábivě jako zralá jahoda slibující božskou sladkost na jazyku.

„Vím, co to dělá se mnou,“ zašeptal. „Nevím však, jaké pocity z toho máš ty.“

Amber mu odpověděla slastným zachvěním. „Pověz mi, má zlatá čarodějnice. Pověz mi, co s tebou dělají mé doteky.“

„Házejí přese mě ohnivou síť.“

„Takže to bolí?“

„Jen když se na mě díváš a víš, co oba chceme – a od čeho necouvneš,“ svěřila se Amber.

„A chceme to oba?“ ujišťoval se Duncan. „Tohle?“ Sklonil se, až se knírkem téměř dotkl napjatého vrcholku ňadra. Téměř, ale ne zcela.

Ten rozdíl znamenal, že Amber proklál lačný blesk. Lačný po doteku. „Proč mě tak mučíš?“ zašeptala. „Když se tě dotknu, cítíš mou touhu. A když se tě nedotýkám, jediná touha, kterou pociťuješ, je ta tvá vlastní.“ Ambeřinu citlivou pokožku ovanul Duncanův žhavý dech. Vzepjala se mu vstříc, ale mrštně uhnul. „Lež klidně, drahá Amber. Nebo ti mám udělat totéž, co kdysi ty mně?“

„A co?“

„Svážu tě provazy, aby ses nemohla ani hnout.“

„To bys neudělal.“

Duncanův úsměv připomínal pobaveného vlka. „Jsem tvůj manžel. Podle zákonů božích i lidských si s tebou můžu dělat, co se mi zachce.“

„Teď se ti chce mě mučit!“ zamumlala Amber. „Nesmírně sladce a dlouze,“ souhlasil. „A taky důkladně.“

Amber se s úsměvem uvelebila zpátky na kožešinové přikrývce. Vášeň v manželově pohledu ji vábila a vzrušovala, stejně jako ji vzrušovalo objevování tajů vlastního těla.

Začal ji konečky prstů laskat po lýtku a končil v hebké kůži pod kolenem. To laskání opakoval znovu a znovu a Amber jen bezmocně přivírala oči.

„Co cítíš?“

„Mrazí mě, ale spíš žhavě než studeně,“ šeptala Amber. „Budí to ve mně touhu…“

Nedořekla, protože Duncan jí povyjel dlaní na stehno a k rozkroku, kde jí tak něžně čechral huňaté hnízdečko, že by se zoufalstvím nejradši rozkřičela.

„Tak po čem to toužíš?“ povzbuzoval ji Duncan. „Kousnout tě do ruky za to, že mě škádlíš.“ Zasmál se. Sklonil se jí nad bříško a foukal jí na pupík

i ostrůvek chloupků, aby jí ukázal, jak vypadá pořádné škádlení. Teplý proud jeho dechu ji mezi stehny mučil jako přeněžný dotek.

„Duncane, prosím.‘“

„O co mě prosíš? To mi musíš povědět, drahá Amber. Nejsem čaroděj, abych ti prostřednictvím pouhého doteku četl v duši.“

„Bolím!“ naříkala. „Kde?“

„Tam, kde mě škádlíš.“

„A kde přesně?“

„Mezi mýma… Mezi nohama.“

„Ach.“

Duncan svou novomanželku vychutnával způsoby, jež překvapovaly i jeho samého. Ačkoli sám bolel zběsilou touhou, dosud se ovládal díky zarytému odhodlání poznat a potěšit tu smyslnou čarodějnici, jež ho pozorovala

sálajícíma očima. A Amber o jeho sebeovládání věděla a o to plněji při

jímala tu hru, protože zatím nešlo o nic víc – o slastné dráždění podle pravidel, která určoval její milenec. A už se nebála, že si její tělo nevezme.

„Líbí se ti to?“ zeptal se a foukl jí do podkolení. „Slyšel jsem, že všechna hebká místečka jsou u žen citlivá.“

Každé slovo provázel polaskáním žhavým dechem. Amber se jen zalykala, lapala po dechu a toužila cítit na sobě Duncanův dotek – doteky po celém těle.

„Neslyším žádnou odpověď!“ napomenul ji. Amber přikývla. „Neslyším tě!“

„A já tě zase necítím!“ namítla a spalovala ho pohle

dem zpod přimhouřených víček. „Smlouváš snad se mnou, manželko?“

„Jistě.“

„Tak mi nejdřív prozraď, kde přesně bolíš, a já tě ukonejším.“

Amber chtěla vyhovět, ale hlas jí odumřel ještě v hrdle. „Ne. Nemůžu,“ zasípala.

Duncan si povšiml, že od ňader jí přes krk až do tváří stoupá ruměnec.

„Pořád zapomínám,“ řekl přidušeně. „Umíš vyletět tak vysoko a tak rychle a přitom jsi ještě před pár hodinami byla panna. Odpusť.“

„Odpustím, ale jen když se mě dotkneš.“ Duncan prudce zvedl hlavu. Pohlédl své novomanželce

do očí a spatřil v nich zrcadlový odraz své vlastní touhy. Přesto se jí stále nedotýkal. „Toužíš po mně,“ pravil.

Úžas v Duncanově hlase způsobil, že Amber měla chuť se smát a současně mu vrazit jednu do zubů. „Copak ti to neříkám už od začátku?“ odsekla. „Když já myslel, že z tebe se ke mně vrací má vlastní touha.“

„Občas, můj temný válečníku, máš hrozně dlouhé vedení.“

Duncan se usmál a hřbetem ruky zlehýnka přejel trojúhelník temně zlatých kudrn.

„Tady bolíš?“ vyzvídal. Amber přerývaně zasténala a napjala celé tělo v němé výzvě, aby pokračoval.

A Duncan chtěl víc. Potřeboval to. Chtěl si však být až do morku kostí jistý, že Amber svedla její vlastní touha, že ji nepřemohl jen svou smyslností.

„Pokud si mě přeješ cítit ve svém horkém hnízdečku, musíš se mi otevřít.“

Amber zaváhala, povzdechla si a pohnula stehny. „Víc!“ zašeptal. Další pohyb, ale tentokrát doprovázený temným ruměncem na lících.

Duncan si chvatně a netrpělivě přetáhl košili přes hlavu a hodil ji na podlahu. Všiml si, že novomanželka hltá jeho svalnaté tělo pohledem, a to ho rozpálilo ještě víc.

A těžko ho mohl uklidnit pohled na tu nahou krásu, ležící s pootevřenými stehny jemu na dosah jako bělostná perla na kožešině.

Ale i to mu bylo málo. ‚Ještě víc!“ naléhal. „Duncane…“

Byla to zpola námitka a zpola prosba, aby ji přestal škádlit. Pomalu se pohnula a rozvírala svá běloskvoucí stehna s palčivým vědomím, že se stává stále zranitelnější. A právě když se Duncan sklonil, aby manželku opět polaskal, všiml si na vnitřních stranách stehen stop po prstech, drobných modřin. Stiskl rty. „Vidím důkaz toho, že jsem ti předtím rozpáčil nohy násilím!“ vydechl. „Ne…“

„Otevři se mi co nejvíce, ať mám jistotu, že se mi odevzdáváš dobrovolně.“ Amber zrudla, ale vášeň ji rozťala jako blesk korunu stromu. Toužila cítit jeho tělo v sobě. Toužila dotýkat se ho tím absolutním dotekem. Už při té pouhé představě v ní zatepala slast a blažené očekávání. Z hrudi jí stoupal žár a klín jí skrápěla vlahá

rosa vzrušení. Zasténala a rozevřela se bez zábran, co nejvíce mohla, vedená výhradně slepou touhou.

I pouhý Duncanův okouzlený pohled působil jako polaskání. Temně zasténala, protože Duncanova blízkost ji halila do ohnivého pláště, který ji laskal a bolel a vzrušoval a blažil. Pohnula boky vzhůru, jako by Duncan byl už v ní a sdílel s ní své tělo.

„Jsi ještě krásnější, než dokážu vyjádřit slovy,“ šeptal Duncan.

„Tak se mě dotkni a já to poznám i beze slov.“

„Ano. A stejně tak i já.“

Při těch slovech Duncan natáhl ruku a dlouhým ukazováčkem vnikl Amber do rozkroku, aby ochutnal vláhu její touhy. Napjala se a zanaříkala, jako by ji šlehl bičem. Otevřela se mu vstříc jako květina, jež rozevírá okvětní plátky laskajícímu slunci. A slunce Duncan žasl nad tím tekutým ohněm, jenž ho skrápěl jako rajský déšť.

A náhle Duncanův dotek zmizel a Amber zůstala napnutá na skřipci nenaplněné touhy. Zrazeně zanaříkala. „Trpělivost,“ pronesl zdušené. „Chci být stejně nahý jako ty.“

Sám však nedával moc trpělivosti najevo, když netrpělivě škubal kusy oblečení a házal je za sebe, přičemž na Amber upíral oči jako žluté plameny.

Amber uchváceně a trochu zděšeně zírala na to svalnaté tělo a vzrušené mužství, jež se mu tyčilo z klína jako praporec před bitvou.

Položil se na ni a zašeptal: „Byla jsi takhle vzrušená i v Kamenném kruhu?“

„Ano.“

Duncan si spokojeně povzdechl. „Máš strach?“ staral se ještě. „Cožpak nepoznáš, že ne?“

„Ale musíš mi říct, kdybych tě bolel.“ Z Amber však vytryskl gejzír žáru, který mu prozra

dil, že je více než připravená a ochotná ho přijmout. Duncan si povzdechl i zasténal zároveň a vtiskl se do ní hlouběji. Zmocňoval se jí pomalu, prodlužoval to slastné utrpení, a Amber cítila, že jí nechce způsobit sebemenší bolest, jenom slast – což se mu dařilo.

„Ach Bože, ty mě tak sladce – zabíjíš!“ vydechla přerývaně. „Cože?“

„Dobrotivý Bože!“ sténala. Duncan cítil palčivou vláhu její vášně, jež ho zalévala jako déšť lásky, a přitom se zoufale snažil oddálit své vyvrcholení. Po celém těle se mu blyštěl pot, ale ani na vteřinku nezrychlil pomalé kolébání svého těla. Amber se chvěla jako v horečce a strhávala svého temného válečníka do vášně, o jejíž hloubi neměl doposud ani tušení. Ale přestojí to nestačilo. Potřebovala Duncana, celého a – dravého. Popadla ho za boky a zběsile ho k sobě přitiskla. „Ty chceš víc?“ otázal se. „Ano!“ vyhrkla. „Ano, ano, ano. Duncane, prosím.“ S temným úsměvem zaútočil na její tělo. Nejprve do něj pronikl co nejhlouběji – to ještě pomalu. Sotva však uslyšel temný sten, důkaz Ambeřiny slasti, sotva mu vyšla vstříc pohybem kyčlí, který každá žena zdědila už od pramáti Evy, nechal se strhnout její nepředstíranou vášní. Nejprve však zaťal zuby. „Víš určitě, že ti nepůsobím bolest?“ otázal se chraptivě. Amber mu odpověděla jen přerývaným slastným nářkem. „A víš, že ani moje útoky tě nebudou bolet?“ naléhal láskyplně Duncan. Amber jen cosi zašeptala rozžhavenými ústy. Ať už to bylo cokoli, nebyla to námitka. „Tak mi oviň nohy kolem pasu,“ požádal ji – tmělo se mu přitom před očima. Poslechla a slast se ještě znásobila. „A teď se mě drž!“ zašeptal. „Drž se mě pevně, jako by ti šlo o život!“

Amber se začala ptát na důvod, ale tu pocítila, jak se v ní pohnul, jak zmizelo všechno až na pronikavou rozkoš. S chvějivým pronikavým výkřikem se oddala slasti bezvýhradného spojení se svým temným válečníkem.

„Už cítíš, jak moc tě chci?“ cedil Duncan zaťatými zuby.

„Cítím tě v sobě. Celého.“

„A bolí tě to?“

„Nebolí. Ta rozkoš je tak mocná, až to děsí. Tvá i má touha dohromady.“

Duncan se usmál a z těch hedvábných hlubin jejího těla počal s neskonalou péčí čerpat slast, jež je zalévala stejným dílem.

„Ach Duncane!“ vybuchla Amber téměř bez sebe. „Potřebuju tě!“

„O nic víc, než já potřebuji tebe.“

Duncan do ní klouzal, pronikal, bičoval ji až po samu mez snesitelnosti, vléval do ní nespoutanost a divokost své vášně, své lásky, svého odevzdání.

Tu Amber náhle vytřeštila oči, protože tělem se jí začalo šířit nezvladatelné chvění, jež se jako pramínky jarního tání slévalo do jediného bodu, něžného a palčivě žhavého zároveň. Bezmocně se rozezmítala.

„Duncane, začínám šílet! Začínám se rozpadat! Umírám! Já…“

Hlas se jí roztříštil jako skleněná číše. Zmocnila se jí křeč, pak další a další, ale pokaždé se jen pevněji přitiskla k Duncanovi a umocňovala tak ten společný stravující oheň.

Duncan do sebe vpíjel výkřiky Ambeřiny extáze a koupal se v bouřlivém chvění celého jejího těla. Každičký dech, který do sebe vsál, byl rozžhavený její vášní.

A pak už se nedokázal dále ovládat a zrychlil svůj milostný rytmus. Měl pocit, že jejich společná těla vzlétají stále výš a výš, pod rozpálené slunce, odkud jim nikdy nebude hrozit pád.

Náhle se Amber zachvěla a vzepjala se v křečích vražedně pronikavého vyvrcholení. Přerývaný výkřik jí rozedřel vyschlé hrdlo – výkřik, jenž připomínal jméno jejího manžela. Oba se stali hříčkou zuřivé bouře, jež je drtila

a zmítala jimi jako vánice suchým dubovým listem.

„Jsi dokonalá,“ sípal Duncan. „Bůh mi pomáhej, nikdy jsem netoužil po ničem tolik jako po tobě – ani po své ztracené paměti!“

A pak následoval výbuch, odevzdání se, podvolení to

mu rozkazu přírody a vášně. Se zvířecím zavytím se Duncan poddal ohni a shořel v těle své jantarové čarodějnice, jež byla stvořená pouze pro něho.

15.

V plné bitevní zbroji ujížděl Simon na svém mohutném válečném oři vzhůru k Blackthornu. Poháněl hřebce do ostrého cvalu. Po jednom jeho boku ujížděl rytíř v drátěné košili a válečné přilbici, po druhé straně vedl Simon tmavě hnědého, stejně statného hřebce, jako byl ten jeho vlastní. Hnědý hřebec byl bez jezdce, na sedle měl přivázaný pouze válečný meč v pochvě a štít ve tvaru slzy. A na štítu byla namalovaná černá vlčí hlava, erb Dominika le Sabre, Glendruidského vlka. Všude kolem mužů a koní se v kotoučích svíjela chladná a němá podzimní mlha. Koně překlusali přes spuštěný padací most, jímž se vjíždělo za vnější hradby blackthornského hradu. Okamžik poté zazvonily pod koňskými podkovami kameny, jimiž bylo vydlážděno nádvoří. Ve dveřích hlavního obytného křídla se objevila ženská postava a ustaraně se zadívala k bráně. Jakmile spatřila hřebce s prázdným sedlem, podebrala si bohatě nabírané zelené sukně a bleskově seběhla po schodech. Z hlavy se jí při tom chvatu svezl šál a odhalil vlasy rudé jako plamen. A jako plameny jí šlehaly kolem hlavy, když se řítila přes nádvoří.

Bez ohledu na to, že koně by ji mohli podupat, skočila přímo před ně. S každičkým jejím rychlejším pohybem se rozezpívaly a rozcinkaly drobné zlaté zvonečky, jež měla kolem kotníků a zápěstí ovinuté jako náramky.

„Simone!“ vykřikla rudovlasá žena vyplašeně. „Kde je Duncan? Co se proboha stalo? Proč jsi přivedl jeho koně?“

Simon prudce škubl uzdou, až se jeho válečný oř s řičením vzepjal. „Uskoč stranou, Meg!“ přikázal stroze. „Kdyby tě některý z těch koní kopl, Dominik by mi dal setnout hlavu!“

„Udělal bych mnohem víc než to!“ ozval se hlas z vchodu do zbrojnice. „Opekl bych si tvé srdce na rožni.“ Simon se obrátil a spatřil svého bratra, jenž se k němu rázně blížil po dláždění. Dominic měl na sobě dlouhý plášť, černý jako jeho vlasy a ničím nezdobený, jen velkou stříbrnou sponou, jež mu těžkou látku přidržovala pod hrdlem. Ostatně, Dominic nepotřeboval žádné drahé šperky, aby se poznalo jeho nadřazené postavení. Sponu tvořil těžký kus stříbra ve tvaru vlčí hlavy a se záhadnýma křišťálovýma očima, jež pohlížely na svět s moudrostí starou jako sám čas. Glendruidský vlk, ztracený tisíc let a opět nalezený a věnovaný osudem válečníkovi, jenž nebyl původem z klanu Glendruidů. Dominic prošel kolem neklidných hřebců a postavil se mezi ně a svou manželku. Teprve když měl jistotu, že Meg nehrozí žádné nebezpečí, obrátil se k Simonovi. „Žije Duncan?“ otázal se úsečně. „Ano.“ Meg zavřela oči a v duchu odříkala modlitbičku díkůvzdání, zatímco Dominic ji chápavě objal kolem ramen. Přivinul ji k sobě a pošeptal jí cosi do vlasů. Přitiskla se k němu ještě úžeji, vděčná za manželovu podporu. „A je raněný?“ pokračoval ve vyptávání Dominic. „Je i není.“ Stříbrné oči se přimhouřily, jak se Dominic snažil odhadnout vír potlačených emocí, bouřících v Simonovi. Simona pozorovaly i oči v barvě glendruidské zeleně, jež vytušily nenávist, vřící pod Simonovým vnějším klidem. Takhle ho jedinkrát a naposledy viděla jen v okamžiku, kdy ji obvinil, že krátce po sňatku se pokusila Dominika otrávit.

Dominic se ohlédl po druhém rytíři. Přilbice sice skrývala jeho plavé vlasy, ale zimně světlé oči zakrýt nedokázala. Sven nepatrně zavrtěl hlavou a potvrdil tak Dominikovo podezření.Tady, kde poslouchalo tolik nezasvěcených uší, už o Duncanovi z Maxwellu nebylo radno pronést ani slovo. „Pojďte do mé komnaty!“ vybídl všechny Dominic. Potom mávl paží a přes nádvoří se ihned přihnalo několik čeledínů, aby odvedli koně. Jednoho z mladíčků vyslal Dominic do hradní kuchyně s příkazem, aby ihned přinesli občerstvení.

Nikdo z celé čtveřice nepromluvil až do chvíle, dokud nepřišli k Dominikově komnatě, ověšené zbraněmi a vydělanými kůžemi divoké zvěře. Rozvěsili kolem ohně mlhou nasáklé pláště, aby proschly, a usadili se. Poté se Dominic obrátil ke svému bratrovi.

„Pověz tedy, jak to vypadá s Duncanem.“

„Začarovali ho!“ odvětil Simon rázně. Z očí mu vyšlehla neskrývaná nenávist a oslepila pří

tomné jako blesk. „Začarovali?“ opakovala Meg užasle. „Ale jak?“

„Nepamatuje se na Blackthorne, na svou vazalskou přísahu Dominikovi, na svoje zasnoubení s Ariane.“ Dominic jízlivě povytáhl černé obočí. „U božích zubů,“ poznamenal. „Z toho by mohly být nepříjemnosti. Král Jindřich byl proklatě potěšen, že pro normanskou dědičku našel vhodný saský protějšek.“

„Chceš říct, že by to byl bezpečný protějšek. Jako tvůj vazal patří Duncan nepřímo i králi Jindřichovi,“ ozval se Sven. „Jak jsem vyrozuměl, pán hradu Deguerre nebyl tím navrženým svazkem „zvlášť potěšen.“ Dominikův úsměv svou zuřivostí připomínal škleb stříbrné vlčí hlavy na sponě, kterou měl na svém plášti. „Lord Charles,“ pravil Dominic tlumeně, „sní o rozšíření své říše prostřednictvím sňatku své dcery. Jenže Arianinou svatbou by se posílilo pouze Jindřichovo království.“

„A tvé jakbysmet,“ doplnil s uspokojením Sven. „Jistě. Zahlédl jsi ve Sporné zemi stopy po Charlesových rytířích?“

„To ne,“ připustil Sven.

„Simone?“

„Já tam viděl jen kouzla a čáry!“ odvětil Dominikův

bratr zachmuřeně. Dominic pohlédl úkosem na manželku. „Cáry jsou tvým, nikoli mým oborem, drahá,“ pravil usměvavě. „Takhle mluví Glendruidský vlk?“ zabručel Sven. Dominikův úsměv se ještě prohloubil, ale další otázky už nepokládal. „O jakých čárech či kouzlech tady mluvíš?“ oslovila Meg svého švagra. „Zeptej se té čarodějnice, jež žije ve Sporné zemi.“

„Nevylíčil bys mi všechno od začátku, prosím?“ požádala Meg. Byl to rozkaz, ale současně i prosba. Simon se neurazil. Vůči glendruidské dívce, která kdysi s nasazením vlastního života zachránila Dominika, choval pouze láskyplnou úctu.

„Se Svěnem jsme se u Mořského sídla rozdělili,“ vyprávěl Simon. „Chtěl zjistit, co je pravdy na tom, že po lesích pobíhá plně vystrojený válečný oř, unikající všem lidem, kteří se ho snaží polapit. Mohutný hřebec v tom nejtmavším odstínu hnědi…“

Meg se podívala na Svena. „Duncanův hřebec?“ ujistila se. „Předpokládali jsme to. Slyšel jsem Duncana, že na svého oře hvízdá tenince jako na sokolici. Hvízdal jsem tedy ve všech koutech lesa tak dlouho, až Štít přiběhl jako velký pes, který se nedočkavě těší na domov.“

Meg se obrátila zpátky k Simonovi. „Zatímco Sven pročesával les,“ ujal se opět slova Simon, „snažil jsem se sehnat zprávy o tom, zda se v okolí Mořského sídla neobjevil nečekaně cizinec.“ Meg úzkostlivě lapla po dechu.

„To ovšem bylo velmi nebezpečné,“ pravila. „O siru Erikovi se říká, že je čaroděj. A právě on je vládcem na Mořském sídle.“

V Simonových jasných černých očích se zatřpytil utajený smích. Skutečnost, že o něho má nějaká žena – byť vlastní švagrová – obavy, pro něho byla něčím zcela novým. A jak zjistil, docela se mu to zamlouvalo.

Simon si stále s úsměvem sundal přilbici a položil ji na stůl vedle té Svenovy, jež na sobě nesla mnohem více známek po bojích.

„Erikova čarodějnická moc – pokud ovšem existuje – nezahrnuje schopnost čtení lidské mysli,“ objasňoval pobaveně. „Ochotně mi spolkl historku, že jsem potulný rytíř a hledám Svatý grál.“

Meg jen broukla cosi nezřetelného, ale zřejmě jí s jejím milovaným švagrem docházela trpělivost.

„Byl jsem tam sotva pár dní, když na Mořské sídlo dorazil muž s děvčetem,“ pokračoval Simon. „Děvče mělo oděv ve všech odstínech zlata a bylo tak ověšené jantarem, jako by to byla bezcenná mosaz.“

„Říkáš jantar?“ optala se Meg důrazně. „Přesně tak, jantar. Ostatně, je to i její jméno Amber.“ Dominic vycítil, že jeho manželka ztuhla. Ustaraně se po ní ohlédl, ale nepřestal pozorně naslouchat Simonovi. „Amber,“ opakovala Meg. „Jiné už neměla?“

„Přezdívá se jí Nedotčená,“ dodal Simon. „Protože nikdo, muž ani žena, se jí nesmí dotknout.“ Meg jako by se proměnila v kámen. „Pokračuj!“ vybídla šeptem Simona.

„Hádám však, že ty pověsti značně přehánějí,“ vykládal Simon jízlivě. „Amber se ke svému společníkovi vinula jako břečťan po dubu.“

„Vskutku?“ vylekala se Meg. „Pak to ale nemohla být Amber Nedotčená!“

Simon se Svenem si vyměnili významný pohled. Nakonec to byl Simon, kdo oponoval glendruidské manželce hradního pána.

„Možná to ona nebyla,“ připustil opatrně. „Ale rytíři a zbrojnoši na Mořském sídle ji za Amber považovali a znají ji už celou řadu let.“

„Zvláštní.“

„Erik Neporazitelný ji rovněž považoval za Amber,“ dodal Simon. „A používal ji k tomu, aby se dozvěděl pravdu o myšlenkách jejího společníka.“

„Ach, tak proto se toho muže dotýkala! Chtěla o něm poznat pravdu!“ prohlásila uklidněná Meg. „Očividně je jednou z Poučených!“

„O čem to proboha mluvíš?“ nechápal Dominik.

„Ty si nevzpomínáš?“ podivila se Meg. „Když jsi promýšlel nejrůznější způsoby, jak dobýt Tvrz Kamenného kruhu, vyprávěla jsem ti o Poučených!“

Dominic se zamračil. „Nu ano, ale upřímně se přiznám, že pošetilým bajkám o čarodějích a věštkyních a čtení myšlenek jsem nepřikládal žádnou váhu.“

Meg pobaveně zajiskřilo v zelených očích. Její manžel sice nosil na těle podobu Glendruidského vlka, ale přesto projevoval pramálo pochopení pro věci, jež nemohl ohmatat, poměřit, porazit či obléhat.

Či pomilovat.

„Ovšem v jistých případech, můj milovaný lorde,“ zamumlala Meg, „jsou nehmatatelné věci mnohem mocnější než ty hmatatelné.“

„To je těžko stravitelná pravda pro válečníka mého typu,“ odvětil Dominic. Meg přikývla.

„Ale mám skvělou učitelku, jež mi ji vysvětlí,“ dodal s úsměvem. „Teď už dávno věřím, že láska glendruidské léčitelky dokáže rozehřát i válečníkovo zmrzlé a okoralé srdce.“

„Tak,“ prohlásila Meg a opět se obrátila k Simonovi, „Amber se tedy dotýkala svého společníka, aby se dozvěděla pravdu. Pokračuj.“

Simon se Svěnem si vyměnili další pohled.

„Možná se toho muže skutečně dotýkala, aby si ověřila, zda nelže,“ připustil Simon úsečně, „ale daleko spíš vypadala na dívku po milencově boku.“

„Copak na tom záleží?“ vyhrkl Dominic se vzrůstající netrpělivostí. „Hlavní je pro mě Duncan, a ne nějaká keltská čarodějnice.“

„Jenže v tom je právě ten problém!“ odsekl Simon. „Společníkem té jantarové čarodějnice byl totiž Duncan z Maxwellu!“

Dominikův výraz se vmžiku změnil. Připomínal jestřába zlomek vteřiny předtím, než se vrhne na kořist. A než zabije.

„Duncan byl zajatec?“ vybuchl Dominic. „Neměl na sobě žádná viditelná pouta, pokud nepočítáme Ambeřiny prsty ovinuté kolem jeho zápěstí.“

„Těžko dostatečná pouta na válečníka Duncanova vzrůstu!“ poznamenal Dominic suše. „Ledaže by ta Amber byla nová bojovná královna Bodicea, která zabíjela muže svým mocným mečem.“

„Meč, který použila k zabití Duncana. „Cože!“ vyskočila Meg zděšeně. „Vždyť jsi tvrdil, že Duncan je v pořádku!“

Simon se zahleděl do Meginých průzračných zelených očí a litoval, že není na druhém konci světa. „Vím, že máš pro něho slabost,“ poznamenal nešťastně. Dominic se zatvářil pochmurně. Navzdory tomu, že o lásce své manželky nepochyboval, vůbec se mu nezamlouval její láskyplný a oddaný vztah k Duncanovi z Maxwellu, jejímu příteli z dětství.

„Ale,“ pokračoval Simon vážně, „mám obavy, že ta pekelná čarodějnice Amber ukradla Duncanovi duši.“

„Je mrtev?“ naléhal Dominic.

„Ne. Ale není ani naživu, aspoň ne tak, jak ho známe.“

„Vysvětli to.“

Dominikův hlas měl v sobě podivný tón, který způsobil, že Simon znepokojeně sklopil oči. Křišťálové oči stříbrného vlka se třpytily odrazem plamenů, jako by byly živé, bystré a stejně zuřivé jako oči hradního pána.

„Je to tak, jak to říkám!“ opakoval Simon důrazně. „Duncan si nepamatuje nic z toho, co předcházelo okamžiku, kdy dorazil do Sporné země.“

„Víš to určitě?“ naléhal Dominic. „Nemohlo to s ním být jako ve Svenově případě? Nepředstíral, že je někdo jiný, aby se nepoznalo, že tam přišel na výzvědy?“

„Modlil jsem se, aby tomu bylo tak. Nebylo,“ odvětil Simon prostě. Meg pouze vrtěla hlavou. V očích se jí při vzpomínce na Duncanovu přímou povahu zatřpytily slzy. „Není jako Sven,“ povzdechla si. „Není herec, který by dokázal vystupovat v různých rolích.“

„Když jde člověku o život, naučí se hrát divadlo raz dva!“ poznamenal Dominic. Meg na okamžik zavřela oči. Když je opět otevřela, hleděl z nich soustředěný pohled glendruidské léčitelky. A když promluvila, z hlasu jí nezněla žádná emoce, neprozrazoval žádné hnutí mysli. „Mluv dál, Simone,“ řekla. „O té Duncanově změně chci slyšet víc. Chci slyšet úplně všechno!“ Simon se rozpačitě podíval na Dominika, ale bylo zřejmé, že od něho se zastání nedočká. „Nedal jsem ani náznakem najevo, že Duncana znám,“ obrátil se Simon zpátky k Meg. „Ale pořád se na mě díval, jako by se snažil rozhodnout, zda mě zná, či nezná.“

„A jak ti ho představili?“ zajímala se Meg. „Jako muže, který ztratil paměť.“

„A jakým jménem ho oslovovali?“

„Duncan,“ odvětil Simon. „Proč?“

„Protože je temný a je válečník. Aspoň tak znělo vysvětlení, jež jsem dostal od Erika.“

„A prozradili ti také, jak Duncan tu paměť ztratil?“

„Ne!“ vybuchl Simon zuřivě. „Erik tvrdil, že ho nalezl v bouři, bezvědomého a nahého jako novorozeně.

Na sobě měl prý jen jantarový talisman, který dostal od tebe.“

„Svene?“ oslovila Meg rytíře. „Slyšel jsem pouze to, co říká Simon.“

„Ten talisman mu zachránil život,“ doplnil Simon.

„Jak to?“ podivil se Dominic.

„Erik počítal s tím, že se ve Sporné zemi ukáže Duncan z Maxwellu nebo některý z jeho zbrojnošů. Obyčejného cizince by na místě zabil jako špeha, ale cizinec s jantarovým přívěskem na krku, to bylo něco docela jiného.“

„Odvezli Duncana k Amber Nedotčené,“ shrnula Meg. Simon se po ní udiveně podíval, nešlo mu do hlavy, odkud to ví.

„Přesně tak,“ přisvědčil Sven tiše. „Říká se, že všechno z jantaru náleží jí.“

„Ano,“ přikývla Meg.

Na pár vteřin se zadívala do dálky, do níž dohlédly jen glendruidské oči.

„Vědělas to, sokoličko?“ otázal se Dominic Meg něžně. „To proto jsi ten talisman Duncanovi dala?“

„Měla jsem sen o jantaru,“ přiznala se. „A měla jsem sen, že Duncanovi hrozí velké nebezpečí.“

Dominic se pousmál. „Já o tom nebezpečí věděl i bez snění. To proto jsem Duncana vybral, aby získal Tvrz Kamenného kruhu. Državy ve Sporné zemi se může zmocnit jen mocný válečník.“

„A pouze bohatý rytíř si může najmout dost zbrojnošů, aby ji udržel,“ doplnil Simon.

„Ano,“ potvrdil Dominic. „A to je také důvod, proč král Jindřich dojednal Duncanův sňatek s dcerou Charlese, barona z Deguerre.“

„S tím sňatkem bych na tvém místě moc nepočítal,“ prohlásil Simon rázně. „Proč ne?“

„Lidé na Mořském sídle uzavírají sázky, jak brzy se Amber provdá za Duncana Bezejmenného, jediného člověka, jehož se může dotýkat s potěšením.“

„U božích zubů!“ zavrčel Dominic. „Duncan zřejmě zešílel! Před pouhými třemi dny sem dorazila lady Ariane!“ Simon se zatvářil překvapeně. „Ale já na nádvoří nepotkal žádné cizí sluhy ani rytíře!“

„Přijela sama, jen s komornou a třemi rytíři, kteří střežili její věno,“ vysvětlila Meg. „A rytíři odjeli ihned poté, co se přesvědčili, že věno je uloženo do bezpečí,“ dodal Dominic.

„Takhle by mocný baron neměl jednat ani se svým honícím psem,“ zamumlal Simon, „natož s jedinou dcerou.“

„Baron byl velmi rozezlen, že musel dát svou jedinou dceru Sasovi,“ prohodil Dominic bezvýrazně.

„Pak možná bude mít baron radost, že dostane svou dceru nazpátek.“

„Pokud Duncan odmítne Ariane, nebude mít žádné prostředky, aby zaplatil rytíře, bez nichž Tvrz Kamenného kruhu neuhájí!“ upozornil Dominic ostře. „A já bych spolu se svým neposlušným vazalem trpěl nelibostí jak anglického, tak i normanského krále.“

„A tohle všechno,“ dodala Meg tiše, „v dobách, kdy poslední z válečníků, jež jsi vyslal s Duncanem, se právě lopotí pěšky nazpátek k blackthornskému hradu a brblá cosi o blesku z čistého nebe, který jim splašil koně.“

„Víš zcela určitě,“ otázal se Dominic Simona, „že Duncan mě nezradil a nepřeběhl k Erikovi?“

„Nikdy!“ vykřikla Meg vášnivě.

„Také jsem se toho zpočátku bál,“ přiznal se Simon tiše. „Vysvětlilo by se tím mnohé.“

„A?“ naléhal Dominic.

„Velmi rychle jsem dospěl k názoru, že nejde o obyčejný případ zrady. Kdyby ano, Duncan by mě přece prozradil siru Erikovi.“

Sven přikývl na důkaz souhlasu. „Znamenalo by to Simonovu jistou smrt.“

„Takže jste usoudili, že byl očarován,“ ozvala se Meg,

„a že vás skutečně nepoznal.“

„Ano. Oč jiného by mohlo jít?“

„Občas,“ ozvala se Meg, „stačí, aby muže kopl do hlavy kůň nebo dostal ránu válečným kladivem… A pokud přežije, často ztratí ponětí o sobě i o čase.“

„Na jak dlouho?“ vyštěkl Dominic ostře. „Někdy na pár dní, někdy na pár měsíců. A někdy to tak i zůstane.“

Sven se pokřižoval a vyhrkl: „Podle tebe to je tedy důsledek nešťastné náhody, paní. Podle mě to je dílo Satanovo, který se umí převlékat do tolika podob, o jakých nemám ani potuchy.“

„Vážně?“ podivil se nevinně Simon. „Vidíš, já tě měl za chytřejšího.“

Dominic si jejich dohadování nevšímal a obrátil se k Meg.

„Co na to říkáš ty, glendruidská léčitelko?“ zeptal se. „Dokud neuvidím Duncana na vlastní oči, těžko určím, zda jde o nehodu, nebo se jedná o čáry.“

„Když jsme se s Duncanem utkali v souboji…,“ začal Simon.

„Vy jste se utkali?“ zhrozila se Meg. „A proč?“

„Sira Erika zajímaly dovednosti dvou nových válečníků, jež přijal do svých služeb,“ vysvětlil Simon suše. „Proto jsme se s Duncanem utkali na meče.“

Dominikův úsměv připomínal ostří dýky. „Škoda že jsem to neviděl,“ poznamenal. „Tvoji rychlost proti jeho síle.“

Šimonovy černé oči se zaleskly potěšením nad možností poměřit své dovednosti s jiným válečníkem.

„Hodně mi to připomnělo souboj s tebou,“ připustil. „Ale každičká zhmožděnina byla odměněna jistotou, že Duncan svou přísahu věrnosti vůči tobě nezradil.“

„Jak to?“

„Když jsem pronesl slova blackthornský hrad, Duncan zavrávoral, jako by dostal ránu. Na zlomek vteřiny se temnota v jeho pohledu rozptýlila a on mě málem poznal.“

„A co se stalo dál?“ vyzvídala Meg bez dechu. „Dostal jsem ho na záda. Pak jsem se ho zeptal, zdaje pravda, co Erik tvrdí o jeho ztracené paměti.“

„A?“

„Duncan to potvrdil.“

„A tys mu to věřil,“ dodala Meg.

„Jistě. Nepamatoval si vůbec nic. Ta proklatá čarodějnice mu ukradla duši.“

Meg sebou při tom nezastřeném opovržení v Šimonově hlase neklidně trhla. Věděla, že čáry a kouzla nenávidí jako málokdo.

Důvod však netušila.

„Věděl jsem tedy vše, co bylo zapotřebí,“ pokračoval Simon, „takže jsem se omluvil Erikovi, vyhledal jsem Svena a vyrazil směrem k blackthornskému hradu tak rychle, jak jen koním stačily síly.“

Dominic roztržitě přejížděl konečky prstů přes chladivé stříbro Glendruidského vlka. Pak se obrátil a podíval se na Simona a Svena očima, jejichž průzračnost se směle mohla měřit s vlčíma očima z křišťálu.

„Chvíli si dopřejte odpočinek,“ pravil Dominic,„a potom se všichni tři rozjedeme do Sporné země.“

„A čeho chceš ve třech dosáhnout?“ namítla Meg.

„Tvrz Kamenného kruhu může tak malému počtu obléhatelů vzdorovat celé měsíce.“

„Jenže kdybych vzal víc lidí odsud, ohrozil bych zase bezpečnost Blackthornu!“

Dominikův výraz při pohledu na jeho rudovlasou manželku zněžněl. Kratičce a smyslně ji palcem pohladil po spodním rtu.

„Kromě toho,“ dodal Dominic, „si vzpomeň, co jsem tě učil o obléhání dobře bráněné tvrze.“

„Nejlepší způsob dobytí je zrada,“ přisvědčila Meg chraptivě. „Dobytí zevnitř.“

„Správně.“

„Tak co chceš udělat?“ vrtěla hlavou.

„Kdovíjakým trikem nám ukradli Duncana. Tak si ho zase ukradneme nazpátek.“

„Jak?“

„Lstí!“ odvětil Dominic stručně.

„A potom?“

„Potom Duncanovi vysvětlíme, kdo a co je zač,“ objasnil Dominic, „načež ho pošleme zpátky do Tvrze Kamenného kruhu. A jakmile bude uvnitř, otevře nám hradní bránu.“

Sven se tiše rozesmál. Simon se spokojil s úsměvem. „Tos celý ty, bratříčku. Smělý a nekrvavý boj, to je tvoje.“

„Nemá smysl zabíjet dobré válečníky, když máme k dispozici jiné prostředky,“ pokrčil Dominic rameny. „Radši bychom si tedy s uskutečněním naší zrady měli pospíšit,“ prohlásila Meg. „Čím dříve budeme…“

„My?“ přerušil ji Dominic.

„Jistě, můj manželi. My.“

Z Dominikova obličeje jako mávnutím kouzelného proutku zmizelo pobavení a láskyplná smyslnost. „Ne!“ poručil nesmlouvavě. „Ty nosíš v těle budoucího dědice blackthornského hradu. Zůstaneš tady!“

Meg stejně zarputile stiskla rty.

„Do narození dědice chybí ještě řada měsíců!“ odsekla. „Jsem schopná jízdy jako kterýkoli z tvých rytířů. Nejsem žádná křehká dáma, co si nedokáže podat ani spadlý hřebínek!“

Hlas i výraz v tváři měla Meg stejně neústupné jako hradní pán.

„Řekl jsem NE!“ zasyčel Dominic.

Simon se podíval na svého bratra, v duchu zaklel a pak udělal cosi, co by si v přítomnosti takhle rozzuřeného Dominika troufl jen málokdo. Schválně si odkašlal a upoutal tak na sebe Dominikovu pozornost.

A hněv.

„Co je?“ vyštěkl Dominic.

„Pokud je Duncan zraněný, Meg by ho mohla vyléčit. A jeli očarovaný…“ Simon se významně odmlčel. „Co jedna čarodějnice napáchala, druhá může odčinit.“

„Stejně jsme se chystali s celou družinou přesunout na pár měsíců na sídlo Carlysle,“ dodala Meg klidně. „A odtud je do Sporné země jen několik dní mírné jízdy.“

Dominic zůstal chvíli tichý a soustředěný jako meč v pochvě. Pak zvedl ruku a uchopil Meg za bradu. „Kdybych z boží vůle přišel o to dítě, přežil bych to,“ pravil něžně. „Ale tvou ztrátu bych nepřekonal. Tys moje srdce.“ Meg pootočila hlavu a políbila zjizvenou ruku, která ji držela tak zlehka.

„Neměla jsem žádný glendruidský sen o smrti,“ zašeptala konejšivě. „Ale odloučit se od tebe, to by snad bylo ještě horší než smrt. Vezmi mě s sebou. Dovol mi dělat, k čemu jsem se narodila.“

„Léčit?“

„Ano.“ Následovalo dlouhé ticho. Pak Dominic manželku pustil, pohladil ji po tváři a obrátil se ke Svenovi. „Poruč čeledínům, ať jsou koně za úsvitu připraveni na cestu.“

„A kolik těch koní má být, můj pane?“ Dominic zaváhal, pohlédl do Meginých pevných glendruidských očí a pochopil, jak musí znít odpověď, ať se mu to líbí nebo ne. „Čtyři.“

16.

Blikání dohasínající svíce za staženými závěsy lože vytrhlo Duncana z neklidného spánku.

Nebezpečí!

Sáhl po meči, jak to v těch dvanácti dnech, jež uběhly od jeho sňatku, udělal už tolikrát. Až pozdě si uvědomil, že je ještě v polospánku a úplně nahý.

I když sám sebe přesvědčoval, že ho tak vylekal pouhý sen, vyklouzl z postele a rozsvítil všechny svíce v komnatě, až tam nezbyly žádné stíny, v nichž by se mohl ukrývat nepřítel. Až poté se vrátil na lože stejně tiše, jako z něho vstal.

„Duncane?“

Opět se vylekal, ale hned se obrátil po něžném hlase, důvěrně známém a současně kdovíproč nepoznávaném. Stíny temnoty, jež se rozprostíraly v místech, kde bývala

jeho paměť, šlehaly myšlenky jako černé blesky.

Netvoří součást mé minulosti. Nebezpečí!

Jsem obklopený nepřáteli. Nebezpečí!

I když část jeho mysli zůstávala v pohotovosti, nedávné vzpomínky ho uklidnily, protože v Tvrzi Kamenného kruhu zatím nezažil nic než ryzí vášeň a laskavost.

Copak přicházím o zdravý rozum?

Copak mě to roztrhne vedví a zemřu v křečích, až o mou duši bude bojovat temnota s jantarovou září?

Jediná odpověď, jež se Duncanovi vybavila, bylo ticho v duši, která vřela rozpory.

Zapomenutá minulost se mu v mysli zhmotňovala jako útržky vláken a střepů, jména bez tváří a tváře beze jmen. Připadal si jako gobelín prodřený a roztřepený na tolika místech, že nelze poznat, co zobrazuje.

Občas, když to bylo hodně zlé, se temnota rozestoupila a odhalila mu část paměti. A právě v takových chvílích se dostával do zajetí zoufalství, jež ho mrazilo jako černý led.

Duncan se bál své vracející se paměti.

Co se to se mnou děje? U božích ran, proč se děsím právě toho, po čem tolik toužím?

Duncan rezavě sykl a popadl se oběma rukama za spánky. Okamžik poté ho po čele pohladily něžné, chladivé prsty.

„Temný válečníku,“ zašeptala Amber, „upokoj se přece.“

Slyšelli to Duncan, nedal to najevo.

Amber stékaly po tvářích horké slzy, protože do ní prostupovala Duncanova úzkost. A strach. Podobně jako Duncan cítila Amber pozvolné hojení

jeho paměti. Tam, kde bývaly stíny, objevily se tváře, místo ticha se vynořila jména, cítila, jak se čas odvíjí nazpátek. Věděla, že jednou bude ta osnova utkaná celá, že se mu vrátí paměť beze zbytku. Byla si tím jistá.

A potom to bude ona, kdo pocítí hněv hrdého válečníka, poraženého zákeřně, a ne v rovném boji, k němuž byl zrozen i vychován.

Dojde k tomu příliš brzy. Duncan se mnou stačí prožít pramálo času. Před pouhými čtrnácti dny se z nás stali milenci. Není to ještě čtrnáct dní, co jsme manželé. Tak málo času k tomu, aby se mě naučil milovat.

Dobrotivý Bože, proč mi nedopřeješ více času? Jen láska může odpustit tak nedozírný klam. A pokud se rozpomene příliš brzy, nikdy mi to neodpustí.

Nikdy mě nebude milovat. A smrt jistě bude vést.

Amber netušila, zda Duncanovo jméno zvolala ústy či srdcem. Věděla pouze tolik, že náhle se navzájem svírají v tak pevném objetí, že málem nemůže dýchat.

„Drahá Amber,“ šeptal Duncan sípavě, „co bych si

bez tebe počal?“ V očích ji pálily slzy a stahovaly jí hrdlo. „Zvládl bys to lépe než já bez tebe,“ odpověděla šep

tem. „Tys srdcem celé mé bytosti.“ Duncan pocítil horký proud Ambeřiných slz. Zvolna uvolnil to křečovité objetí. „Neplač,“ konejšil ji. „Měl jsem jenom zlý sen, nemá cenu se kvůli tomu rozrušit.“ Amber s jasnozřivostí Poučených věděla, že jen pramálo toho, co se odehrávalo v Duncanově mysli, souviselo se snem, a věděla, že to je jasné i jemu samotnému.

Přesto nechala tu láskyplnou lež bez poznámky. Netoužila po tom, aby Duncan dál pátral v mučivých střípcích navracející se paměti po pravdě, protože té se bála víc než smrti.

„Duncane!“ zašeptala. To slovo znělo spíš jako polaskání než jako jméno, protože ho vyslovila se rty přitisklými k tepající žilce na jeho krku. Duncan na vteřinku znehybněl a hned nato se roztřásl a tělo se mu zaťalo zcela jiným napětím, než jaké předtím způsobila rozbouřená mysl. Cítil, že skrze Amber protékají vlnky stejných pocitů. Odrážela v sobě jeho touhu a přidávala k ní tu svou. Ano, teď už věděl, že to je také její touha. Během té krátké doby, po kterou trvalo jejich manželství, reagovala nejenom na jeho smyslné výzvy, ale sama po něm toužila i ve chvílích, kdy se jí nedotýkal. Přicházívala k němu, když zadumaně stál u úzkého okna a vyhlížel na smutný předzimní déšť. A probudilali se dříve než on, stulila se vedle něho do klubíčka, zlehýnka ho hladila po celém těle a tiše a blaženě se smála, když se pod jejím dotekem vzrušil.

Každý den před večeří si s ním vyjela na projížďku a vyprávěla mu všechno, co věděla o lese a polích a lidech, kteří žili v okolí.

Večer pak propustila komorné a sama Duncana láskyplně koupala a omývala ho a učila ho způsobu, jakým si Poučení očišťují tělo. Pak se chvěla rozkoší, když pro změnu učil on ji, jak se umývají sultáni v zemi Saracénů.

A když za ní přišel ráno poté, co si vyslechl starosti a stížnosti poddaných, oči se jí rozzářily jako hvězdy. A obrátilali se a spatřila ho nečekaně stát ve dveřích a sledovat, jak luští staré rukopisy, šťastně se usmála, jako by dostala dárek.

Tisícerým způsobem mu ustavičně sdělovala, jak je blažená, že se stala jeho životní družkou. „Jsi jako sluneční svit za podmračeného dne,“ pošeptal jí Duncan.

Amber vyklouzly zpod víček slzy a žhavě smáčely Duncanovu pleť. Překulil se na záda a pevně si ji přivinul k boku.

„Bez tebe,“ šeptal, „nevím, jak bych přežil tu bitvu, která mi právě zuří v hlavě.“

„Temný válečníku…“ V Amber se zasvíjela bolest a stiskla jí hrdlo mnohem

krutěji než předtím palčivé slzy. Slova lásky, jež toužila Duncanovi darovat, připomínala oheň planoucí v její oněmělé duši.

Poslepu se Amber přitulila k manželovi ještě o něco blíž. Žár a síla jeho těla pro ni představovaly vábničku, neodolatelnější každým okamžikem, který strávila v jeho blízkosti. Představa, že Duncana ztratí, bolela jako dýka otáčející se jí přímo v srdci.

„Duncane,“ zopakovala šeptem už potisící.

Ambeřin přerývaný hlas a horké slzy zkrápějící mu rameno probudily v Duncanovi příval něhy. Zlehka ji pohladil po vlasech. Amber se zavrtěla a horká vláha mu vykreslila mokrou stezičku až k bradě.

Nejprve myslel, že to jsou pořád její slzy, ale po chvíli si uvědomil, že ho milostně laská špičkou jazyka. „Ty mě zase pokoušíš!“ napomenul ji láskyplně. Amber projela vlnka blaženosti, ozvěna Duncanova smyslného očekávání. Už se při jejích dotecích tomu divokému přívalu touhy nevzpouzel, protože už si přestal dělat těžkou hlavu kvůli tomu, čí hlad vytryskne jako první a čí bude následovat.

Duncan už pochopil, že Ambeřina vášeň plane jasným plamenem, ať už je s ním nebo sama.

Drobné zoubky škádlivě přejely polštářek svalu na Duncanově rameni a ochutnávaly vůni a chuť jeho pokožky. Pak následoval chvějivý povzdech, který Duncana vzrušil stejně silně jako laskání.

„Toužíš po mně, drahá Amber?“ Další chvějivý povzdech. „Ano,“ zašeptala. Duncan se k ní otočil, ale zarazila ho. „Ne!“ šeptla.

„Jak se zdá, nedokážeš se rozhodnout,“ poznamenal Duncan s úsměvem.

Jeho škádlivý tón se však zlomil do stenu, protože Amber mu vsunula stehno mezi nohy. „Květina už rozkvetla,“ zachraptěl Duncan ztěžka. „Cítím to.“

„Květina ví, že slunce vyjde co nevidět a že bude chtít zlíbat všechny ty okvětní plátky, dychtivé vpít do sebe první zlaté sluneční paprsky.“

„Slunce už vyšlo,“ připomněl jí horce. „Vskutku?“

Pod ložními přikrývkami bloudila drobná ručka po statném těle válečníka. Po zcela nahém těle.

Jemné prsty pohladily jeho vzrušené mužství a polaskaly ho. Duncanovi unikl z hrdla zvuk, v němž se spojil smích s vášní.

„Moc dobře víš, že vyšlo,“ namítl. „Důkaz právě držíš v dlani.“

„Ano, ale obávám se, že na to velké slunce bych potřebovala dvě dlaně.“

„Tak je použij.“

„Ano,“ přisvědčila Amber téměř neslyšitelně.

„Také ti mohu navrhnout něco jiného.“

„Co máš na mysli?“

„Polož se na záda, nejdražší Amber. Tak uvidíš a ucítíš to slunce ještě jasněji.“

„Raději… ne.“

Duncan se nad smíchem a chraptivou smyslností v Ambeřině hlase neubránil úsměvu. Vášeň a nedočkavost ho drtily jako mohutná pěst. „Tak co tedy chceš?“ vyptával se a zatínal zuby líbeznou trýzní.

„Bojím se, že tě vyděsím, až omdlíš,“ šeptala.

„Beztak už ležím, horší to nebude.“

„Jenže neleží na tobě všechno.“

„Většina snad ano.“

Amber se usmála a konečky prstů polaskala tu část Duncanova těla, která neležela.

„Takový sladký a čarodějnický úsměv,“ poznamenal uchváceně. „Nač myslíš, že tě to nutí k takovému úsměvu?“

„Na dvě ruce… a ústa. Stačilo by to?“

Duncan chvilku nechápal, ale pak ho Amber sevřela do obou dlaní a polaskala ho sametovým žárem svého jazyka. Celé tělo se mu napjalo jako pod krutou ránou bičem.

„Amber.“

Vzhlédla k němu.

„Ubližuje ti to?“ zeptala se lišácky.

Při té otázce mu oběma dlaněmi klouzala po vzedmutém mužství. Cítila, jak v něm mocně tepe rozvichřená krev a umocňuje tu obrovskou erekci.

„Ne,“ zachraptěl Duncan.

„Tak tě to šokuje?“

„Ano. Ne.“

Jen silou vůle vtáhl vzduch do plic, celý zaťatý přemáháním, aby při dalším důvěrném okamžiku nevybuchl.

„Nemůžeš se rozhodnout, co?“ škádlila ho Amber, jež proklatě dobře věděla, jak hlubokou slast Duncan prožívá. „Třeba ti pomůže tohle.“

Zopakovala tedy ďábelské polaskání na tom nejcitlivějším místě jeho bytosti a tu hru prodlužovala kvůli jeho i své slasti.

„Pokud mě budeš laskat ještě chvilku, neovládnu se, lásko.“

„V tom případě tě budu muset vzrušit znovu.“

„Při tom pomyšlení mi přestává bít srdce.“

„Srdce možná, ale krev ti v těle tepe stále mocněji. Jako by bujný hřebec škubal příliš krátkou uzdou.“ Duncan se rozesmál navzdory tomu žáru, jenž ho spaloval zvenčí i zevnitř.

Amber ho ještě chvíli mučila slovy, rukama i jazykem, ale pak se usmála a potřásla hlavou, až se jí vlasy rozsypaly po Duncanových bedrech. Nezakryly však všechno, důkaz jeho vášně trčel mezi jantarovými prameny jako maják v moři.

A toužil po úlevě. Či po dalších hrátkách.

„Ach Bože, taková krása!“ vzdychala Amber a opět ho polaskala. „V životě by mě nenapadlo, že na mužském těle se skrývá něco tak úchvatného!“

Duncana rozezmítala opojná křeč, když pozoroval, jak růžový plamínek jejího jazyka se kmitá nad jeho údem a v těle mu rozdmýchává už beztak vysoké plameny. Do vlasů se jí zabořily silné ruce.

„Pojď ke mně!“ zaprosil Duncan zajíkavě. „Za chvilku,“ pošeptala mu. „Nejprve musím…“ Ambeřina ústa ho celého obkroužila, ochutnala jeho

tvrdost a laskala ji s milostnou něhou. Zběsilost, jež se v něm rozbouřila, se vzedmula i v ní. Nepřekvapilo by ji, kdyby ji Duncan užuž drsně převrátil na záda, rozpáčil jí kolena a zabořil se do ní.

Duncan se rázně posadil a přitáhl si Amber na klín,

takže na něm zůstala sedět rozkročmo jako na koni. Shledal, že je zmáčená stejně šílenou vášní jako on, celá se leskla jako natřená olejem.

Zajel jí dlaněmi mezi stehna a ochutnal a laskal jediným pohybem. Prsty mu zkropila její touha. Zhluboka se nadechl a vsál do sebe její vůni.

„Příště,“ slíbil jí, „okusím tvou chuť i já. Ale tentokrát ne, tentokrát mě tvá sladká ústa dohnala až na samý pokraj sebeovládání.“

„Právě tak se mi líbíš!“ popíchla ho.

Špičičkou prstu mu objela vrcholek ztopořeného údu, na němž se zatřpytila křišťálová kapka na důkaz, že míra jeho touhy přetéká. Blaženě se usmála.

„Pojď, čarodějnice. Svez se na drakovi, kterého jsi probudila v těle smrtelníka!“

„A jak jede panna na drakovi?“

„Takhle.“

Duncan uchopil Amber v bocích a přitáhl ji k sobě ještě blíž, přičemž ji trochu nadzvedl. Jeho dychtivý úd do ní vklouzl, jako by žil vlastním životem. Amber slastně vykřikla, dosedla a přijala ho do sebe bezvýhradně, beze zbytku.

Pokusila se vyslovit Duncanovo jméno, ale nemohla.

Rozkoš ji zbavila hlasu. Sevřel ji v bocích ještě křečovitěji, jako když se tonoucí chytá stébla, a Amber podvědomě poznala, v jakém rytmu se musí pohupovat. Pohybovala se stále jistěji a nebývale pronikavě pociťovala jeho i svou vybičovanou vášeň.

Duncan se pokusil tempo jejich milování zrychlit, ale Amber se usmála, uchopila ho za ruku a vtiskla mu polibek do dlaně.

„Tobě se líbí, že mě mučíš, viď?“ procedil Duncan zaťatými zuby.

„Ano, a moc.“

Sevřel do prstů napjatý vrcholek Ambeřina ňadra. Rozechvěla ji jemná křeč, předzvěst blížící se vrcholné extáze. Bradavky jí ztvrdly jako zkamenělé žhavé uhlíky,

prohnula se v zádech a zatajila dech. Mezi propojenými těly jim proudil tekutý žár vášně. „Ach ano,“ šeptal Duncan téměř bez sebe. „Dovol mi okusit tuhle rozkoš, má milovaná čarodějnice!“

A tu Amber zcela bez varování strhlo vyvrcholení do žhavé propasti, takže se s výkřikem rozezmítala ve slastně šílených křečích. Duncan do ní útočil stále nemilosrdněji a bičoval ji svou vlastní zběsilostí tak dlouho, až sám vybuchl v oslepivém vyvrcholení.

Potom ji objímal tak dlouho, až opět mohli popadnout dech. Teprve poté se pohnul a stulil si ji k boku. Pomalu a hluboce ji políbil.

„Pokaždé mi způsobíš ještě větší slast než dřív,“ pošeptal jí.

„Totéž platí o tobě. Až jde na mě z toho strach.“

„Proč?“

„Kdybys mi přinášel ještě větší potěšení,“ šeptala

Amber, „zemřela bych.“

„Ale já bych tě přivedl zpátky k životu!“

„To je vyloučené.“

„Naopak. Je to nevyhnutelné.“

„To ale nemůžeme!“ zhrozila se přiškrceným hlasem Amber, když konečně pochopila, co má její manžel na mysli. „Či snad ano?“

„Musíme. A dívej se přitom na mě, jako jsem se díval já na tebe. Poznej, jak nesmírně mi chutnáš.“

Duncan pomalu sklouzl podél Ambeřina těla dolů a přitom otáčel hlavou ze strany na stranu, přičemž ji laskal rty i něžnými slůvky.

„Odveď mě do míst, kde nejsou žádné stíny, milovaná,“ vydechl. „Daruj mi ten květ, jenž pokaždé rozkvete ještě krásněji než dřív.“

Amber se manželově stravující a bolestné touze nebránila – ani se bránit nechtěla. Bylo to bezvýhradné vzrušení, jaké zatím vůbec nezažila, city a pocity, jež ani neuměla pojmenovat, protože nikdy předtím netušila, že vůbec existují.

Byla to žízeň uprostřed jezera sladké vody, chudoba mezi bohatstvím, hlad na bohaté hostině.

Byl u ní tak blízko, a přesto to nestačilo.

Amber vyhrkly do očí slzy a valily se jí po tvářích až na krk. Ještě nikdy se jí nezdálo, že je hýčkaná tak líbezně, tolika drobnými polibky na tajných místech, horkým dechem na ňadrech i v klíně.

A potom ji Duncanova ústa objevila, ochutnala ji a obkroužila poupě, hořící střed její vášně. Jako by ji probodl blesk, jako by ji napínali na slastná mučidla – a Amber se neubránila temnému výkřiku až z nejzazších hlubin své bytosti.

Nebyla schopná mluvit, nebyla schopná dýchat, tříštila se jako křehké sklo do střepů, jež se propadaly do propasti beze dna. Stravovala ji extáze, která neměla konce.

A ve chvíli, kdy ty plameny vyšlehly nejvýše, vstoupil do ní a oba shořeli v plameni, jenž rozehnal všechnystíny temnoty.

Amber se rozhlížela po hlavní síni. Postávalo tam množství nevolníků, svobodných statkářů i řemeslníků, ale podle jejich výrazu usoudila, že už jen málokdo čeká na slyšení u správce hradu.

„Už budete hotov, můj lorde?“ otázala se.

Opustila Duncana na tak dlouho, aby rozluštila obzvláště obtížný kousek rukopisu. Až se Cassandra vrátí ze severu, bude ho potřebovat. Jakmile však úkol splnila, spěchala za Duncanem.

Když nebyla v jeho blízkosti, pociťovala neklid, jako by jí ho každou chvíli mohli bez varování ukrást.

„Pojď si přisednout k mému boku,“ vyzval ji Duncan.

„Skončím co nevidět.“

Jakmile se manželky dotkl, vycítila, že z obou vyprchala část napětí. Právě v téhle chvíli se v něm paměť nebouřila, soustředil se výhradně na přítomnost a své povinnosti Erikova hradního správce.

Amber tedy seděla na vyvýšeném místě v hlavní síni a sledovala, jak Duncan poslouchá stížnosti, nářky a sdělení poddaných, jak vynáší rozhodnutí a naslouchá dalšímu v řadě. Přitom ho hladila po ruce a oběma tak připomínala potěšení a mír v duši, které prožili za úsvitu, když jejich propojená těla zahnala na útěk vzpomínky, jež Duncana pronásledovaly jako smečka vlků.

„Máš za sebou hodně únavné dopoledne?“ zamumlala Amber šeptem.

„Začínám si přát, aby všechna prasata zmizela z povrchu zemského,“ zabručel Duncan, když před něho předstoupili další z poddaných.

Amber si povšimla, co je ta prosící dvojice zač, a potlačila úsměv.

„Jak se zdá, Ethelrod zase nechal svého vepře rýt v zahradě vdovy Mary,“ poznamenala pobaveně. „A to se stává často?“ podivil se Duncan. „Tak často, jak spolu Ethelrod a vdova líhají.“ Duncan se na Amber podíval dost nechápavě. „Ten vepř miluje Ethelroda z celého srdce, chápeš?“ vysvětlovala Amber tak tiše, aby to neslyšel nikdo s výjimkou jejího manžela. „Ne, nechápu,“ přiznával Duncan. „To prase běhá za Ethelrodem jako věrný pejsek.“ Duncan předvedl záblesk bělostného úsměvu. „Už mi to začíná docházet,“ poznamenal. „Ale copak Ethelrod nemá dost pevnou ohradu, aby mohl vepře zavřít?“

„Nemá. A ani si ji nemůže dovolit, je pouhý nevolník.“

„A nechtěli by uzavřít manželství?“

„Vdova je ze svobodného statku. Kdyby se vzali, jejich děti by byly také nevolníky.“

Duncan se zachmuřeně zahleděl na dvojici, která rozpačitě přešlapovala před novým hradním správcem. „Má Erik nedostatek nevolníků?“ otázal se Duncan šeptem.

„Nemá. Je přísný pán, ale ne nemilosrdný,“ odvětila Amber. „Z jeho panství nikdo neutíká.“

„A je Ethelrod věrný poddaný?“

„Je. Nikdy nic nevzal, nikdy nedělal potíže.“

„A co si o něm myslí jeho sousedé a lidi z hradu?“ zjišťoval dále Duncan.

„Považují ho za rozumného člověka a chodí se k němu často radit dřív, než se svým problémem předstoupí před kněze či před pána.“

Duncan sevřel v dlani Ambeřinu ručku a obrátil se k muži a ženě, kteří stáli před ním.

„Vdovo Mary,“ pronesl Duncan vážně, „kdyby nebyl Ethelrod nevolníkem, měla bys proti němu námitky coby manželovi?“

Ženu ta otázka tak vyděsila, že chvíli trvalo, než se vzmohla na odpověď. „Ne, lorde. Je pracovitý a laskavý ke slabším, než je

on sám. Jenže…“

„Jenže?“ povzbuzoval ji Duncan. „Tak mluv, ženo!“

„To jeho prase mi na zahradu nevkročí, ledaže by bylo nabodnuté na rožni!“

Nevolníci, kteří se ještě zdrželi v síni, aby sledovali rozhodování nového správce, vybuchli řehotem. Přetrvávající neshody mezi vdovou a Ethelrodovým vepřem představovaly vděčný zdroj veselí na hradě i v podhradí.

Duncan s úsměvem upřel oříškové oči na nevolníka, který v rozpacích ždímal v sukovitých prstech klobouk a šoupal velkýma plochýma nohama po podlaze.

„Ethelrode, jak by se ti vdova zamlouvala jako manželka?“ zeptal se Duncan. Ošlehané tváře, které nekryl ježatý plnovous, okamžitě zrudly. „Aano, lorde,“ zajíkal se. „Je to ppěkná žženská.“

„V tom případě lze potíž s tvým vepřem vyřešit jednoduše!“ prohlásil Duncan. „Počínaje tím dnem, kdy se oženíš s vdovou Mary, přestaneš být nevolníkem.“ Ethelrod byl tak ohromený, že jen naprázdno otvíral a zavíral ústa jako kapr.

„A Erikův svatební dar bude dostatečně štědrý,“ pokračoval Duncan, „aby sis mohl postavit pořádný vepřín a plot.“

Hlavní síní se rozlehly výkřiky radosti, pobavení a provolávání slávy. Netrvalo ani čtrnáct dní, aby se poddaní naučili úctě vůči novému pánovi.

Než se rozruch uklidnil, Duncan se zvedl a pomohl vstát i Amber.

„Pojď se se mnou projet,“ řekl. „Tvoje důvěrná znalost zdejšího kraje i lidí mě baví a zajímá. Navíc jde o velmi užitečné informace.“

„Kam si chceš vyjet tentokrát?“

„Tam, kam jezdíme od naší svatby denně,“ odvětil Duncan a kývnutím se rozloučil s poddanými, kteří mu ustupovali z cesty, aby mohl projít ke dveřím.

„Na tu jižní stezku podél Šípkového potoka a přes pole k lesu,“ usmála se Amber. „To je moje oblíbená cesta. Šípkový potok zurčí jako dětský smích.“

Na nádvoří stáli osedlaní jen dva koně. V tvrzi bylo tak málo ozbrojenců, že je Duncan nechtěl zaneprázdnit jako zbytečný doprovod při vyjížďce po nejbližším okolí. Od chvíle, kdy dal Erik jednoho z psanců pověsit, nikdo žádného lapku či darebáka na jeho pozemcích nespatřil.

Duncan vysadil Amber do sedla a pak se vyhoupl na svého oře. Než vyjeli, jako vždy se přesvědčil, že má na svém místě meč i kladivo. Bylo to pro něho stejně přirozené gesto jako chůze či dýchání.

Oba koně bok po boku přecválali nádvořím a pak kopyta zaduněla na mohutném dřevěném padacím mostě. Cestou Amber odpovídala Duncanovi na všemožné otázky ohledně historie jednotlivých vesniček, staveb, polí, hájků, vyprávěla mu o lidech, kdo je nevolník a kdo svobodný rolník, komu se vede dobře a kdo je nuzák či nemocný.

„Mám dojem, že ty touhle cestou nejezdíváš proto, aby sis poslechl potůček,“ poznamenala Amber, když konečně vjeli do lesa.

„Jezdívám s tebou hlavně proto, abych se dozvěděl co nejvíc o panství.“

„A Jestřábí vrch, jenž leží v blízkosti této cesty, nabízí dobrý rozhled po polích,“ dodala Amber. Duncan přikývl.

„Budeš Erikovi dobrým správcem.“

„Byl bych mu posloužil líp jako válečník.“

„O tvých schopnostech jistě nepochybuje,“ pravila Amber.

„Tak proč mě nepošle na Zimní kopí, kde se prý rojí Norové jako kobylky na červencové úrodě?“ namítl Duncan.

„Větší cenu máš pro něho tady. Zrovna minulou sobotu tu čenichal jeden z jeho bratranců a vyzvídal na poddaných, jakému pánu by dali přednost.“

Duncan jen cosi zavrčel.

„Ale teď,“ pokračovala spokojeně Amber, „Erikovi bratranci vědí, že tu je nový hradní správce, kterého si poddaní hluboce váží.“

Duncan neodpovídal. Amber se po něm nešťastně ohlédla. Rozhlížel se kolem sebe přimhouřenýma očima, jako by po čemsi pátral.

Ruku měl položenou na jílci meče. „Duncane? Hrozí nám nějaké nebezpečí?“ Trhl sebou, jako by ji zaslechl z dálky, a obrátil se

k Amber. Srdce se jí zastavilo a hned se zas s klopýtnutím zběsile rozutíkalo.

Na zlomek vteřiny ji nepoznával.

Duncan sklopil pohled k meči povytaženému z pochvy a pak se ohlédl přes rameno. Za nimi se podél hranice lesa rozbíhala políčka a táhla se až k siluetě hradu.

Nad políčky se rozvalovala buclatá oblaka jako lenivé obyvatelky harému, vyčkávající přízně svého pána. Nad pestrým krajem se rozlévala sluneční zář jako zlatavý, hojivý balzám.

Duncan se obrátil v sedle a zadíval se opět před sebe. Panské lesy dosud tonuly v ohnivých podzimních barvách – rudé, žluté, oranžové. Ke skaliskům a kmenům se pnuly pomrzlé svlačce a zem byla vystlaná vysokou přikrývkou usychajícího listí, jež vířilo koním kolem kopyt jako barevný sníh.

Když Duncan stále neodpovídal, Amber se postavila ve třmenech a naklonila se blíž k němu. Lehce rozechvělými prsty mu ovinula pravé zápěstí.

Z toho doteku však nevyčetla nic než zběsilý zmatek, zatmívající Duncanovi mysl. „Znáš mě?“ zaprosila Amber naléhavě. Duncan k ní stočil pohled a překvapeně se rozesmál. Pak uchopil její ruku a políbil ji do dlaně. „Znám tě stejně dobře jako vlastní srdce,“ ujistil ji láskyplně.

„Ale před chvilkou ses na mě díval, jako bych pro tebe byla úplně cizí!“

Duncan se vmžiku přestal tvářit pobaveně. V očích mu náhle zůstaly jen stíny, jež ho mučily a pronásledovaly jako nemilosrdný přízrak.

„Před chvilkou,“ přiznal se temně, „jsem zabloudil ve stínech temnoty.“

Amber si nešťastně povzdechla.

„Jedna část mého já ustavičně cítí nebezpečí,“ svěřoval se Duncan zachmuřeně, „a druhá část se mi pro změnu vysmívá. Připadám si jako uštvaná srna, ohryzávaná vlky hned ze dvou stran.“

Propletl si Ambeřiny prsty s těmi svými a chvíli jeli mlčky, bok po boku, téměř mlčeli a dovolovali zářivým barvám podzimu, aby rozháněly všechny stíny.

Duncan s Amber se drželi za ruce i ve chvíli, kdy se z korun stromů snesla síť zatížená olůvky a ovinula se kolem Skotského kladiva.

17.

Duncan se vmžiku začal snažit osvobodit si pravici a sáhnout po meči, bohužel dosáhl pouze toho, že síť se kolem něho stáhla ještě víc. Amber zoufale zavolala Duncana jménem, vytáhla dýku a naklonila se, aby mu ji podala. Než to však stihla, vynořil se před ní muž a popadl ji za zápěstí. Nenávist, kterou při tom doteku pocítila, bolela jako ještě nic v celém jejím dosavadním životě. Amber ze sebe vyrazila příšerný výkřik a v bezvědomí se skácela k zemi. Nepohnula se ani poté, co ji Duncan v slzách volal a zapřísahal. Duncan zešílel. Zatínal prsty do sítě a trhal její pevné provazy, jako by

to byla sláma. „Teď!“ zahulákal muž, který zadržel Amber. Z lesa se vyřítili další dva muži. Jeden z nich popadl Duncana za levé chodidlo a trhl jím do výšky, takže Duncan se skácel na zem. Všichni tři pak skočili na svého zajatce a snažili se ho zdolat. Ačkoli jeden z nich byl stejně mohutný jako Duncan a druzí dva jen neznatelně menší, Duncan je odrážel se lví silou. „Simone, chyť ho za druhou paži!“ vyštěkl Dominic ostře. „Snažím se!“ procedil Simon skrze zaťaté zuby. „U boží krve,“ hekal Sven, „má sílu jako býk!“

„Duncane!“ křičela Meg. „Duncane! Jsi v bezpečí! Copak si na nás nevzpomínáš?“

Duncan na chvíli zaváhal, polapený mezi minulostí a současností, zaujatý tím zpola zapomenutým hlasem.

A tento okamžik Dominikovi stačil vrchovatě. Zuřivě zaryl palce do obou stran Duncanova krku. Skotské kladivo jednou vykopl a už se nepohnul.

Když Dominic poodstoupil, ležel Duncan v hlubokém bezvědomí stejně jako Amber. Simon začal chvatně odstraňovat síť a Sven oběma zajatcům svázal ruce i nohy.

„Hotovo!“ prohlásil pak s uspokojením. „Tahle pouta by nerozerval ani medvěd.“

„Vezmi ho za nohy!“ poručil Dominic Simonovi. „A pamatuj si – budeme mu klást otázky, ale kromě toho, že ho ujistíme o svém přátelství a jeho očarování, nebudeme mu sami odpovídat na nic.“

Simon přikývl a zvedl Duncana za kotníky. „Stejně si myslím,“ mumlal Simon, „že bychom mu měli rovnou prozradit, kdo jsme, a vykašlat se na ty tajnosti.“

„Možná ano, ale Meg rozhodla jinak, a ona je léčitelka, ne my.“

„U božích zubů!“ syčel Simon. „A u Satanových jakbysmet,“ souhlasil Dominic. Společnými silami položili Duncana na koně obličejem dolů, načež hřebce rychle odváděli do hloubi lesa. Sven přiskočil k Amber, popadl ji do náruče a poklusem se pustil za společníky.

Meg pochytala zbylé koně a odváděla je ke skrytému táboru, který Dominic v lese zařídil, zatímco vyčkávali na okamžik vhodný k Duncanovu překvapení. Při každém pohybu se jí líbezně rozcinkaly řetízky z drobounkých zvonečků, jež měla ovinuté kolem zápěstí i kotníků.

Sven přivazoval koně ke stromu a Meg si zatím pospíšila k Duncanovi, jenž ležel nehybně na zemi. Přiklekla k němu a Dominic přihlížel ze vzdálenosti několika kroků.

Jediný Simon si povšiml, že Dominic má ruku položenou na jílci meče. Meg přiložila dlaň na Duncanovu hruď. Srdce mu bušilo silně a pravidelně. Pokožku měl teplou a zhluboka oddechoval. Úlevou vydechla a opět ruku odtáhla. „Tohle je šeredný saracénský kousek, manželi.“

„Lepší než přetáhnout ho po hlavě plochou stranou meče,“ poznamenal Dominic rázně. „Duncan omdlel, to je celé.“

„Má ale silně pohmožděný krk.“

„Má z pekla štěstí, že mu ten jeho drahocenný krk vůbec zůstal!“ odsekl Dominic nemilosrdně. Meg se nehádala, vždyť to byla koneckonců pravda. „Dominic je jediný hradní pán, jehož znám,“ ozval se Simon, „který by Duncana na místě neoběsil jako zrádce.“ S tlumeným cinkotem zvonečků Meg vstala a pohladila manžela po tváři.

„To já přece vím!“ prohlásila pyšně. „Také proto ses mohl stát Glendruidským vlkem. Jsi dost silný, abys nemusel zabíjet.“

Dominic s úsměvem přiklopil manželčinu ruku vlastní širokou dlaní. „Radši by ses měla podívat na tu čarodějnici!“ ozval se znepokojeně Sven a přehodil přes Amber přikrývku. „Je bílá a studená jako sníh.“ Za doprovodu melodického prozpěvování zvonečků se Meg rozběhla k Amber, poklekla vedle ní a dotkla se jí. Dívka byla skutečně studená jako led, dýchala nepravidelně a nebezpečně mělce, zatímco srdce jí pádilo nepřirozeně rychle. Meg se zachmuřeně obrátila k Simonovi. „Cos jí to udělal?“ udeřila na něho. „Nic, chytil jsem ji za zápěstí.“

„Tak silně, že jí praskly kosti?“ naléhala Meg. „Ne, ale i kdyby ano, nijak bych toho nelitoval!“ prohlásil Simon necitelně. „Ta proklatá čarodějnice si jemnější zacházení nezaslouží! Pár zlomených kostí by bylo pouhé nic proti tomu, co provedla Duncanovi!“

„Já to viděl, paní!“ zapojil se do hovoru Sven. „Toho děvčete se sotva dotkl a už vřeštělo, jako by se mu duše smažila v pekelných plamenech!“

Meg zaklonila hlavu jako člověk, který naslouchá vzdálenému volání.

„To by odpovídalo,“ pravila konečně. Odhrnula cíp přikrývky. Amber ležely na břiše obě ruce, úhledně spoutané na zápěstích.

„Říká se, že ji bolí, když se jí někdo dotkne,“ dodal Sven.

„Pravda,“ přikývla Meg.

Sklonila se k Ambeřiným rukám, ale nedotkla se jich. Neviděla žádné stopy po pohmožděninách, žádné otoky. Na celém dívčím těle nebylo žádné viditelné zranění.

A přesto tu Amber ležela v bezvědomí připomínajícím smrt, studená jako kámen, srdce jí bušilo nezdravě rychle a dech měla nezdravě mělký.

Když Meg pečlivě zavinula Amber zpět do pláště i přikrývky, zvedla se a šla se opět podívat na Duncana. Sotva si k němu klekla, Dominic k ní přiskočil a odtáhl ji z Duncanova dosahu.

I kdyby nebyl Duncan svázaný, nemohl by se teď Meg ani dotknout.

„Nech ho na pokoji!“ poručil Dominic. „Je teď jako cizí. Nezná nás.“

„Mě by poznal!“ oponovala Meg rozhořčeně. „Vskutku?“ zamumlal nedůvěřivě Simon. „Nebo že by pro něho byl každý ženský hlas stejný?“

„Zeptej se ho!“ usekl Dominic stroze. „Beztak teď spánek jenom předstírá.“

Při těch slovech pozoroval Dominic rytíře, který mu přísahal věrnost… Rytíře, jenž ho nyní pozoroval nenávistnýma očima polovičního šílence.

„Co jste provedli Amber?“ zavrčel Duncan. „Nic horšího, než že jsme ji stáhli z koně,“ odpověděl Dominic. „Ty ses jí dotknul?“

Dominic pokrčil rameny. „Já? Ne, ale tady Simon.

A vzhledem k okolnostem velmi ohleduplně, to mi věř.“

„Ukažte mi ji!“

„Ne!“ odmítl Dominic nesmlouvavě. „Beztak bych řekl,

že sis svou milostnici užil ažaž.“

„Je to moje manželka!“ Dominic zkameněl. „Vážně? Jak dlouho?“

„Už celých dvanáct dní.“

Duncanovi naběhly a opět ochably svaly, to jak se pokusil přervat svá pouta. Dominic s předstíraným klidem vyčkával, až se Duncan, jenž křečovitě lapal po dechu a zpocený se svíjel na jehličí, konečně přesvědčí, že jeho pouta zkrátka nepovolí. „Musím k Amber!“ vyhrkl Duncan naléhavě. „Není jako ostatní! Dotek cizího člověka ji bolí jako tnutí mečem! Ať už jste to zamýšleli či ne, způsobili jste jí těžké zranění. Pusťte mě k ní!“ Dominic vycítil, že Meg se za jeho zády pohnula, ale sám se okamžitě přesunul, aby ji nepřestal před Duncanem zakrývat vlastním tělem. I tím nepatrným úkrokem se Dominic dostal do plného slunečního svitu. Sundal si válečnou přilbici a zkoumavě shlížel na ležícího Duncana. Zářivý jas vykresloval pronikavý kontrast mezi jeho uhlově černými vlasy a průzračnýma šedýma očima.

Na rameni Dominikova černého pláště se leskly oči Glendruidského vlka, jako by byly živé a sršely moudrostí věků.

„Poznáváš mě?“ zeptal se Dominic. Duncan odpověděl pouze zavrčením. „Stal jsi se obětí kouzel a čar,“ pokračoval Dominic.

„Jsme tví přátelé, a přesto si na nás nevzpomínáš.“ Duncan se zachvěl jako v křeči. „Ne. Byla to pouze nemoc!“ namítl chraptivě. „Vzpomínáš si na něco ze svého života, než jsi přišel

do Sporné země?“ vyzvídal Dominic. „Ne.“

„A znáš tohoto muže?“ ukázal Dominic na Svena.

Duncan se ohlédl naznačeným směrem. Ve tváři se mu objevil výraz nesmírného soustředění, jak se snažil protrhnout stíny a dostat se k pravdě ukryté hluboko pod nimi.

„Já…“ Duncanův hlas se utopil v sípavém šepotu. „Nevzpomínám si.“

„A znáš tuhle ženu?“

Dominic odstoupil stranou a nechal před Duncanem stát Meg, zalitou proudy slunečních paprsků. Volně svázané kadeře jí planuly jako oheň, průzračné a neuhýbavé oči jí hořely zelení vlastní pouze glendruidským ženám.

Duncan jen tlumeně zasténal.

„Ty mě nepoznáváš, Duncane?“ vyptávala se něžně Meg. „Přece jsme spolu běhávali za motýly!“

Duncanovi se ve tváři kmitl zmučený výraz. Vzpomínky se mu míhaly v hlavě jako měsíční svit na rozvířené hladině.

„Naučil jsi mě jezdit na koni,“ pokračovala Meg láskyplně a vemlouvavě. , Jezdívali jsme na lov, cvičili jsme spolu sokoly. A když mi bylo pouhých devět, dokonce nás zasnoubili.“

A tu se útržky vzpomínek slily naráz dohromady tvář, jméno, dětství protkané stříbrnou nití dívčího smíchu.

„Meggie?“ zašeptal Duncan. Meg se rozzářila úsměvem.

„Ano, Duncane, jsem Meggie. Jsi jediný na celém blackthornském hradě, kdo mi tak říkal.“

Zmínka o Blackthornu opět v Duncanovi rozvířila vzpomínky. Obrátil se a pohlédl na Simona. „Když jsme se spolu utkali v souboji, říkal jsi něco

o blackthornském hradu.“

„Ano. Díky tomu jsem tě také porazil,“ usmál se Simon.“

„Blackthorne…“

Duncan se křečovitě zachvěl, jako by ho proklál blesk. Další vlákna vzpomínek se splétala dohromady. „Lord John,“ vyhrkl Duncan a pohlédl na Meg. „Můj… otec?“

„Tvůj otec,“ souhlasila Meg. „Ačkoli s tvou matkou se oženit nemohl, nebyl volný.“ Duncan chraptivě sykl. „Kdovíproč jsem se na to pamatoval…“

„Na Johna?“

„Ne. Na to, že jsem levoboček.“ Duncan zavřel oči.

„Meggie, pro lásku boží, nech mě jít k Amber!“ Ta mučivá prosba v Duncanových očích rvala Meg srdce. „Pokud Duncanovi nevěříš, drž mu u hrdla dýku,“ obrátila se k Dominikovi, „ale dovol, ať se mu podívám do očí.“ Dominic beze slova vytáhl válečnou dýku a přitiskl ostří Duncanovi ke krku. „Ani se nehni!“ poručil se zlověstným klidem. „Cením si tě, ale své ženy si cením mnohem víc.“ Duncan však dýku nevnímal, veškerou pozornost soustředil na glendruidskou ženu, jež si klekla těsně k němu a jemňounce přitom cinkala něžnými zvonečky. Oči v barvě zářivého jarního listí se vpalovaly do Duncanových očí a viděly ho se vší glendruidskou neomylností. Dlouho vládlo jen hluboké mlčení, jen vítr šustivě shazoval pestré podzimní listí z korun stromů. „Pusťte Duncana k té ženě!“ zavelela Meg. „Ne!“ vyhrkl Simon a z hlasu mu čišela stejná zuřivost jako z očí. „Duncan byl můj přítel a ta pekelná čarodějnice mu ukradla rozum!“ Meg se ladně zvedla a přistoupila ke švagrovi. Vlasy se mu ve slunci třpytily jako zlato, ovšem z přimhouřených očí mu hleděla bezměsíčná noc. „Duncan není očarovaný!“ pravila. Simon se zahleděl do bezedné hloubi zelených glendruidských očí a pak se ohlédl po děvčeti, jež leželo nehybně pod přikrývkou. „Jak to můžeš říct? Ta proklatá čarodějnice mu ukradla paměť!“ zasyčel vztekle. „Je to jasné jako boží den!“

„Použití takových černých kouzel by na Duncanově duši zanechalo stopy, jež by nedokázal vymazat nikdo než Bůh,“ vysvětlovala Meg. „A Duncan nic podobného na duši nemá.“ Simon pohlédl zpátky na Meg.

„Myslíš,“ otázala tiše, „že bych mezi námi záměrně strpěla nepřítele?“

„Nemyslím.“

„A myslíš, že bych Dominikův život vystavila jakémukoli nebezpečí?“

„Ne,“ odvětil Simon. „Tomu nevěřím.“

Důvěra v Meg mu hleděla z očí i výrazu upřímné tváře. Do hloubi duše věděl, že Meg jeho bratra miluje tak hlubokou láskou, jakou Simon mezi mužem a ženou nikdy nepovažoval za možnou.

Meg tu důvěru vycítila a na důkaz díků se zlehka dotkla švagrovy tváře.

„V tom případě mi věř,“ zašeptala. „Duncan skutečně není pod vlivem kouzel.“

„Kdyby mě o tom přesvědčoval kdokoli jiný než ty…,“ povzdechl si Simon a prsty si pročísl plavou hřívu. Meg vyčkávala.

Simon rezignovaně rozhodil rukama a odvrátil se. „Tak já mu tu pekelnou čarodějnici přivedu sám.“

„Ne!“ vybuchl Duncan zuřivě. „Copak jsi to probůh nepochopil? Zranila ji právě tvoje nenávist!“ Simon pohlédl na Meg.

„Duncane,“ pravila Meg. „Když ti rozvážeme pouta, odpřisáhneš, že na nás nezaútočíš?“

„Pokud nebudete ubližovat Amber, přísahám.“ Meg vytáhla dýku a shýbla se, aby Duncanovi přeřízla pouta, ale Dominic jí položil dlaň na loket. „Pomalu, sokoličko,“ pravil. „Jak jistě víš, Duncan nám už jednu přísahu dal a nedodržel ji.“

Po chvilce Duncan pochopil, na co Dominic naráží, a zrudl vztekem. A hned nato zesinal jako křída.

„Já přísahal?“ vybuchl zoufale. „Ty víš o nějaké přísaze, kterou jsem nedodržel?“ Dominic si konečně uvědomil hloubku Duncanova

rozrušení a pochopil, že ať se od Duncanovu příchodu do Sporné země přihodilo cokoli, Skotské kladivo žádný svůj slib vědomě neporušil.

„Poznáváš mě?“ zeptal se mírně.

Duncan se pronikavě zadíval na Glendruidského vlka, jako by už pouze tím dokázal slepit dohromady rozházené střípky své minulosti.

Nedokázal. „Asi bych… měl.“ Duncanův hlas zněl ze samého úsilí až chraptivě. „Cítím to, ale…“

„Zkrátka mě neznáš!“ dořekl za něho Dominic. „Neznám,“ připustil Duncan šeptem.

„V tom případě jsi žádnou přísahu neporušil!“ prohlásil Dominic prostě. „Přeřízni mu pouta, Meg. Duncan nám dal slovo, že pokud neublížíme té čarodějnici, nebude na nás útočit.“

Meg se s dýkou v ruce shýbla k Duncanovi. Sotva byl volný, vyskočil a jako smyslů zbavený se hnal k místu, kde ležela Amber. Chlad jejího těla ho tak strašlivě vyděsil, až mu ze rtů

unikla kletba. „Drahá Amber!“ zašeptal. „Co se ti proboha stalo?“ Žádná odpověď. Skotské kladivo sklonil hlavu a skryl si tvář ve spleteném zlatě Ambeřiných vlasů. „Ale já ji jen stáhl z koně!“ ozval se ukřivděně Simon. „Přísahám!“

„Není to tvoje vina,“ konejšila ho Meg. „Ať už jde

o Glendruidy či Poučené, dar je rovněž i prokletí.“

„Mám dojem, že celá Amber je spíš prokletí než dar,“ poznamenal Dominic tiše. „Chceš mi naznačit, že tohle jí provedl můj pouhý dotek?“ zhrozil se Simon.

„Tvůj dotek jí pověděl o tvé nenávisti,“ vysvětlovala Meg. „Ty totiž k ženám chováš pramalou důvěru, zvláště k těm s darem.“

Simon to ani nepopíral. „Ale v tvém případě dělám výjimku, Meg.“

„Vím. Viděla jsem to v tobě.“

„Snad se na mého bratra neusmíváš moc láskyplně?“ podíval se Dominic s hranou vyhrůžkou na Meg. Tichounce se rozesmála.

„Ze všech mužů, které země nosí,“ prohlásila, „máš

zrovna ty nejmenší důvod k žárlivosti.“

„Jistě. Ale Simon je po čertech pohledný!“

„To Duncan také,“ připomněl jízlivě Simon. Dominic jen zavrčel: „Když ho tak vidím s tou jeho

čarodějnicí, nemusím si dělat starosti, že by se na Meg někdy podíval jinak než přátelsky.“ Simon sledoval Dominikův pohled k místu, kde ležel Duncan a objímal Ambeřino bezvládné tělo. „Pravda,“ souhlasil Simon šeptem. „Tak co uděláme teď?“

„Co musíme!“ pravil Dominic tlumeně. „A to je co?“

„Vyzpovídat ho dřív, než se čarodějnice probere.“

„Nechte to na mně,“ požádala Meg. Po krátkém zaváhání Dominic přikývl.

„Dobrá, sokoličko. Na tebe se rozpomíná, a navíc láskyplně.“ Dominic se slabě pousmál. „Ovšem vzpomínky na mě bude mít zřejmě od základu odlišné.“

„Zvlášť pokud si vybaví, co se přihodilo tehdy v kostele,“ doplnil Simon jízlivě.

Meg střihla po Dominikovi kradmým pohledem. Dobře věděla, jak nerad si její manžel připomíná plány Duncana a lorda Johna, kteří ji chtěli provdat za Skotské kladivo – nad čerstvě zabitý Dominikovým tělem.

„Duncane!“ zašeptala Meg.

Ačkoli jí hlas zněl tlumeně, plachosti či obav v něm nebyla ani špetka. Meg byla paní velkého hradu, a navíc glendruidská léčitelka a měla v úmyslu upoutat na sebe Duncanovu pozornost.

Vzhlédl, ale v očích se mu zběsile míhaly odstíny temnoty.

„Je jí lépe?“ starala se Meg.

„Snad už není tak ledová,“ zadoufal Duncan.

S tichým šeptáním zvonečků se Meg přiblížila k ležící

dívce, shýbla se, ale nedotkla se jí. „Cítíš, jak jí bije srdce?“ vyptávala se. „Silně. Pravidelně.“

„Výborně. Jedná se zřejmě spíš o hojivý spánek než

o mdloby. Až bude zahojená, probudí se úplně v pořádku.“

Meg mlčky sledovala, jak Duncan mohutnou dlaní odhrnuje Amber vlasy z bělostného čela. Dokonce i ve spánku jako by jeho manželka vychutnávala laskání, podobně jako se květina otáčí za sluncem putujícím po obloze.

„Jestli tomu dobře rozumím, tvůj dotek jí neubližuje,“

zamumlala Meg. „Neubližuje.“

„Zvláštní,“ zavrtěla Meg hlavou. „Ano. Lidé z Tvrze Kamenného kruhu nad tím nesta

čili žasnout.“ Meg vycítila, že v Dominikovi se naráz probudil zájem o zmíněný hrad. „Pochází snad Amber z Tvrze Kamenného kruhu?“ zeptala se tedy Meg. „Ano.“

„A je poddanou Erika, řečeného Neporazitelný?“ Duncan se pousmál. „Ano. Přátelili se od dětství, podobně jako my dva. On a Poučená čarodějnice jménem Cassandra patří mezi nejbližší Ambeřiny přátele.“ Mýtinou zavál poryv větru, vzedmul Meginy sukně a jemně rozcinkal její zvonečkové náramky. Ten zvuk zaujal Duncanovu pozornost. „Podobné šperky jsi nikdy nenosila,“ poznamenal, „nebo snad ano?“

„Ne. Je to dárek od mého manžela. Zlaté zvonečky pro jeho sokoličku.“ Duncan se zadíval zpátky na Ambeřinu tvář a něžně ji pohladil. Pod prsty cítil teplou pokožku.

Ta ledová pěst, jež drtivě svírala Duncanovo srdce, nepatrně povolila. S tichou modlitbou díků si přivinul Amber ještě úžeji k sobě.

„Co si pamatuješ z dob, než jsi přišel do Sporné země?“ zeptala se Meg. „Velmi málo. Zapomněl jsem i svoje skutečné jméno.“

„Ale Duncan je tvoje skutečné jméno.“

„Není. Duncan je jméno, které mi dala Amber, když jsem se probudil s pamětí jako novorozenec.“ Přejel dívce rty po víčkách. „Dotkla se mě, poznala mě a pojmenovala mě Duncan – temný válečník.“

Povytažené temné obočí zračilo Dominikovu nedůvěru, stačil však bleskový varovný pohled od Meg, aby nevstoupil do hovoru.

„Jak jsi Amber našel?“ vyptávala se Meg. „Nenašel. Erik mě objevil uvnitř Kamenného kruhu,

u paty posvátného jeřábu.“ Meg ani nedýchala. „Byl jsem nahý,“ pokračoval Duncan, „v bezvědomí,

a neměl jsem u sebe nic než jantarový talisman.“ Náhle zvedl prudce hlavu. „Ten jsem dostal od tebe!“ obrátil se na Meg. „Ano.“

„Později jsem si to vybavil jako mlžný sen, barvu tvých očí a vlasů, ale už ne tvoje jméno a důvod, kde to bylo a proč jsi mi darovala něco tak cenného.“

„Víš určitě, že tě objevil uvnitř Kamenného kruhu?“ vyhrkla Meg a Duncanovu nepřímou otázku nechala bez odpovědi.

„Ano. A právě tahle skutečnost a talisman vedly k tomu, že mě Erik odnesl k Amber. Patří jí všechny jantarové věci.“

„Je to ona, která má přezdívku Nedotčená?“

„Byla taková,“ zašeptal Duncan chraptivě, „dokud jsem se neobjevil já.“

„A pak?“

„Při mém doteku vzplála, ale bez bolesti. A při jejím doteku jsem vzplál i já a našel jsem ráj.“ Duncan vzhlédl k Meg s nadějí, že aspoň ona pochopí, s čím on sám dosud v duši zápolil.

„Ještě nikdy jsem nepoznal ženu jako Amber,“ pravil zvolna. „Druhou takovou nikdy nepotkám,“ pronesl tiše. „Taková nikde neexistuje a existovat nebude. Jako by ji Bůh stvořil výhradně pro mě a mě výhradně pro ni.“

Simon s Dominikem si vyměnili významný pohled, ale mlčeli. Beztak by nevěděli co říct, aby zviklali jistotu v Duncanově hlase.

„Takže Erik tě donesl k Amber,“ opakovala Meg opatrně, „protože jí náleží všechny věci z jantaru.“

„Ano. A celé dva dny jsem pak v její chalupě ležel

v bezvědomí.“

„Dobrotivý Bože!“ zašeptala Meg. „Nějakým zázrakem se Amber podařilo přivolat mě

z té propastné temnoty, jež mě zaplavila. Bez ní bych se už nikdy neprobudil.“

„Takže ses s ní oženil z pouhé vděčnosti,“ ozval se přidušeně Dominic. Duncan zavrtěl hlavou. „Přísahal jsem, že pokud se jí

zmocním, ožením se s ní.“

„To znamená, že tě svedla,“ zamumlal Dominic. „Ne! Když jsme spolu uléhali pod posvátný jeřáb

v Kamenném kruhu, byla ještě panna!“

Meg slabě zamrazilo v zádech. I ona jednou ulehla s válečníkem na posvátném místě. I ona právě tam ztratila panenství. I ji postihl osud, jehož motivy se nedaly vždy dobře pochopit.

A někdy dokonce ani ty vlastní. „A jak vypadají tvé vzpomínky teď?“ otázala se. „Listí rozvířené v temné vichřici,“ odvětil Duncan

hořce. „V tom případě nedošlo od chvíle, kdy ses probudil, vůbec k žádnému zlepšení?“ Duncan zvolna syčivě vydechl. Ani si neuvědomil, že zadržoval dech. „Jen zlomky vzpomínek, jen útržky poznání,“ svěřoval se. „Dost, aby mě to mučilo k zešílení.“

„A objevují se ty vzpomínky v nějakou jistou chvíli či na nějakém jistém místě?“

„Když jsem poprvé spatřil Simona na Mořském sídle,“ svěřoval se Duncan, „vybavila se mi vzpomínka na hořící svíce, velebně odříkávající hlasy a studenou čepel nože mezi mými stehny.“

Duncan stočil pohled k Simonovi.

„Vskutku se to stalo?“ otázal se. „Skutečně jsem stál v kostele se stříbrným ženským střevíčkem v ruce a mezi nohama měl čepel nože?“

Simon se chvatně ohlédl na Meg. Přikývla. „Ano,“ přiznal Simon. „Byl to můj nůž.“ Paměť se zachvěla a další zářivé střípky zapadly do sebe a odhalily Duncanovi více z minulosti. „To byl tvů střevíček!“ obrátil se k Meg. „Ano, je to tak.“

„John byl příliš nemocný, než aby se zúčastnil obřadu,

takže jsem ho nahradil,“ pokračoval Duncan zvolna. „Správně.“

„Ajá… ajá…“

Stíny temnoty se opět snesly dolů a zmařily Duncanovo úsilí vybavit si ztracenou minulost.

„Od rozpomenutí mě dělí už jen kousek!“ zanaříkal vztekle. „Vím to! A přesto mi v tom cosi brání! Panebože, dovol mi se rozpomenout!“

Amber se pohnula, jakoby vyburcovaná Duncanovou úzkostí. Zlaté oči se otevřely. Nebylo třeba ptát se, co je v nepořádku. Nesmírně jasně cítila tu řídnoucí tmu, tu vábivou píseň paměti, pronikající skrze stíny temnoty.

A stejně jasně cítila Duncanův strach z poznání. Ten měli společný.

Přesto neměla jinou možnost než učinit tomu strachu přítrž. Už nemohla dál dovolit, aby se Duncan zmítal mezi přítomností a minulostí, aby krvácel z neviditelných ran, aby se neodvolatelně blížil hranici šílenství.

Přesně jak jsem se obávala, ničí– ho to. A jak jsem se obávala, mě to zničí. Je příliš brzy, můj temný válečníku, moje lásko, srdce

mého srdce – příliš brzy. A je příliš pozdě.

Amber se pomalu podívala přes Duncanovo rameno na trojici válečníků, kteří ji němě pozorovali. Očividně je pouhým zvednutím dlaně ovládala glendruidská čarodějnice.

Jakmile Amber zahlédla stříbrnou sponu třpytící se na plášti jednoho z mužů, pochopila, že svůj boj prohrála. Minulost Duncana dostihla.

A ta minulost nesla jméno Dominic le Sabre. „Pusť mě,“ požádala. Duncanovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že ho Amber oslovila. Chtěl odpovědět, ale pozvedla ruku a přitiskla mu prst na rty. „Pokud se rozpomeneš na minulost,“ zašeptala roztřeseným hlasem, „musíš se nejprve zbavit mě.“

Proč?

Ta otázka byla němá, ale Amber ji slyšela zřetelně, jako by ji Duncan pronesl zvučným hlasem. „Protože nemůžeš mít obojí,“ vysvětlila prostě. Amber zavřela oči, aby potlačila bolest, jež jí s každým dechem zevnitř bušila do celého těla. Tušila pravdu ještě dřív, než se Duncanovi odevzdala pod posvátným jeřábem. Tušila, ale nevěděla.

Nyní ji věděla. Příliš pozdě. „Protože dokud stíny nezmizí, nemůžeš mě skutečně

milovat,“ zašeptala zoufale. „A až stíny zmizí, vůbec mě nebudeš milovat!“

Ruka jí klesla od jeho rtů. I když chápala, že by neměla, neodolala a ústy mu zlehka přejela po rtech.

„Nedává mi to smysl!“ pravil Duncan a zkoumavě se jí zahleděl do nešťastně zakalených očí. „Zřejmější ještě omámená z pádu.“

„Nejsem. Naopak mi pomohl jasněji si uvědomit, kde jsem ti ve snaze tě ochránit naopak ublížila.“

„Ty žes mi ublížila? Nesmysl! Přivolala jsi mě z té příšerné temnoty.“ Amber jen pomaloučku zavrtěla hlavou. Po tvářích jí zvolna kanuly slzy, které ani neutírala, ale přesto se při

měla dát Duncanovi právě to, co mu už nemohla déle odpírat. „Pusť mě, temný válečníku. Právě tě obklopila tvoje

minulost.“

„Jak to myslíš?“

„Pusť mě!“ šeptala nešťastně.

Zmatený Duncan povolil objetí. Amber se posadila

a byla by se i postavila, předem jí však bylo jasné, že nohy by ji neunesly.

Stejně jako Duncan sváděla boj sama se sebou. Věděla, co se musí stát, a současně to odmítala, nesouhlasila s tím.

„A teď, když se sebe nedotýkáme, vidíš to konečně?“ zeptala se stroze.

„Vidím pouze tvé slzy.“

„Tak zkus slyšet i moje slova. Ta glendruidská čarodějnice je tvoje přítelkyně z dětství.“

„Vím. Jmenuje se Meggie.“

„Ten plavovlasý černooký rytíř, který mě tak silně nenávidí – znáš ho?“

Duncan se zahleděl na Simona.

„Jistě. Je to Simon zvaný… Věrný?“ dořekl Duncan a z hlasu mu zněla vítězosláva. „Ano! Poznávám ho!“

„A komu je ten Simon věrný?“ zeptala se Amber tichounce.

„Svému bratrovi.“

„A kdo je bratrem Simona Věrného?“

Duncan prudce vyskočil a pohlédl do tváře vysokému svalnatému rytíři, jenž ho pozoroval s mečem zpola vytaženým z pochvy, očima v barvě zimního deště.

„Dominic le Sabre!“ prohlásil Duncan.

Rytíř přikývl.

„A kdo jsi ty sám, temný válečníku?“ zašeptala Am

ber přerývaně. „Jak zní tvoje skutečné jméno?“

Duncan zavřel oči a pokusil se odpovědět. Stíny se svíjely, jak se mamě bránily zářivým vzpomínkám slévajícím se dohromady, jež tkaly gobelín poznání, v němž už nebylo možné skrýt palčivý vzor pravdy.

Když Duncan opět otevřel oči, Amber byla vděčná, že se ho už nedotýká. „Jsem Duncan z Maxwellu, zvaný Skotské kladivo!“ vybuchl zuřivě. Dominic opět přikývl. „Jsem Duncan z Maxwellu a dělám Eriku Neporazitelnému správce na tomtéž hradě, který jsi mi ty, můj pravý pán, daroval za slib věrnosti!“ Dominic chtěl něco říct, ale nedostal k tomu příležitost, protože Duncanova další slova na ně dopadala jako hořký déšť. Svářila se v něm tak silná směsice pýchy, ponížení a hněvu, že je mohl téměř nahmatat. „Jsem Duncan z Maxwellu, člověk přivedený k záhubě čarodějnicí se zlatýma očima a prolhaným jazykem. Jsem Duncan z Maxwellu, Křivopřísežník.“

18.

Zamlklá, uzavřená do sebe Amber pozorovala, jak muži nakládají na koně vybavení primitivního tábora.

„Dokážeš nasednout bez pomoci?“ zeptala se jí

Meg. „Ano.“

„Dobrá. Neradi bychom ti znovu ublížili.“

„Duncan už beztak můj dotek nesnese,“ poznamenala Amber s vnějším klidem.

Meg zdráhavě přikývla. Jejímu pronikavému pohledu neušla ani Ambeřina bledost, ani ostré rýhy bolesti po obou stranách úst.

„Žíla jsem bez doteků dřív,“ pokrčila Amber rameny. „Budu tak žít dál.“

„Jenže předtím jsi nevěděla…“ Meg nedořekla. „Jistě. Poznání je můj trest.“ Ponurý tón Ambeřina hlasu způsobil, že Meg sebou tichým soucitem až trhla. „Omlouvám se!“ vyhrkla Meg. „To nemusíš. Lépe žít bez doteku než právě teď pocítit Duncanův dotek.“

„Nikdy by na tebe nepozvedl ruku!“ namítla Meg chvatně.

„Nemusí. Stejně cítím jeho zuřivost jako černá křídla, jež mi buší přímo do duše.“

Meg podvědomě natáhla ruku, aby Amber ukonejšila,

hned si však vzpomněla, že z jejího doteku by místo útěchy proudila spíše bolest. Paže jí klesla zpátky k boku.

„Duncan zase změkne,“ zkusila přesvědčit jantarovou dívku. „Nikdy jsem ho nezažila zacházet s někým tak něžně, jako když tě ošetřoval předtím, než se dozvěděl…“

„Že jsem méně než on a on je mnohem víc, než se zdá?“ Amber smutně povisly koutky úst.

„Náladu má proměnlivou jako letní bouře,“ vysvětlovala Meg. „Samý rámus, až z toho jde někdy strach, ale zase to rychle přejde.“

„To se spíš skalní štíty rozpustí na slunci a potečou jak med, než mi Skotské kladivo odpustí, že mou vinou pošpinil svou čest,“ pravila Amber. „K takovému odpuštění je třeba velké lásky. A Duncan mě nemiluje.“

Spojení úzkosti a smířlivosti v Ambeřině hlase Meg prozradilo víc, než by dokázalo tisíc slov. „Tys předem věděla, že se tak stane, je to pravda?“ zašeptala Meg.

„Věděla jsem, že se to stát může. Ale doufala jsem, že k tomu nedojde.“ Amber zavřela oči. „Vsadila jsem… všechno. A prohrála jsem.“

„Proč jsi to udělala?“

„Duncan ke mně přišel ze stínů temnoty… A při dotýkání jeho těla jsem konečně pochopila, že ta temnota patří mně, ne jemu.“

„Nerozumím.“ Amber se zvláštně pousmála. „Pochybuju, že by to pochopil kdokoli z lidí, kteří nejsou prokleti mým darem.“ Meg bez jediného pohybu vyčkávala, protože svýma glendruidskýma očima viděla Ambeřinu pravdu a žal.

„Žila jsem jako ve věčné noci,“ svěřila se Amber upřímně. „Duncan byl jako moje svítání. Copak jsem mohla dopustit, aby ho Erik oběsil?“

„Aby oběsil Duncana?“ zhrozila se Meg.

„Jistě.“

Amber se objala pažemi kolem ramen a zašeptala:

„Smrt jistě bude vést.“

Meg přeběhl mráz po zádech. „Cos to říkala?“

„Cassandřino proroctví, to, o němž jsem doufala, ž se mu vyhnu.“

„Vysvětli mi to proroctví.“

Ambeřin smích zněl jako výkřik bodavé bolesti.

„Znamená pouze tolik, že jsem pošetilá,“ odvětila

Amber ponuře. „Život pro mě představoval vábničku, smrt zase pravdu. Lip, kdybych se nikdy nenarodila.“

„Ale jaké proroctví?“ otázala se opět Meg, tentokrátuž ostřeji.

Tón jejího hlasu způsobil, že Dominic vmžiku přiskočil k manželčinu boku.

„Co se děje, sokoličko?“

„Nevím. Vím jen tolik, že něco je v nepořádku, černá křídla tlučou…“

Ozvěna jejích vlastních slov upoutala Ambeřinu pozornost opět k Meg. Soucit v glendruidských očích léčitelky byl stejně nepochybný jako překvapivý.

„Proroctví pronesené po mém příchodu na svět,“ objasnila Amber.

„Muž bez jména, na něž by sis mohla činit nárok, bez srdce a těla a duše. Pak život může vzkvést, ale smrt najisto bude vést.“

Dominic jí naslouchal s přimhouřenýma očima, z nichž svítilo tekuté stříbro. Kdysi by nad podobnou průpovídkou mávl ledabyle rukou, ale vlastní manželství ho poučilo, že podobná proroctví jsou stejně skutečná a stejně vražedná jako tasený meč.

„Ve stínech temnoty pro tebe přijde. Dotknešli se ho, poznáš život, jenž může být, či smrt, jež jistě bude. Buď proto jako sluneční zář, skrytá v jantaru, nedotčená mužem, nedotýkající. Zakázaná.“

Když Amber domluvila, rozhostilo se ticho, nenarušené dokonce ani šuměním vánku. Obrátila se a zjistila přesně to, čeho se bála – Duncan stál těsně za ní a upíral na ni oči přetékající mrazivým pohrdáním.

„Přišel jsi ke mně ve stínech temnoty,“ pravila tiše Amber, „jako muž beze jména. A já se tě dotkla. Zmocnil ses mého srdce a mého těla. Teď nám nezbývá než se modlit, aby ses přitom nezmocnil i mé duše, protože pak by jistě vzkvetla smrt.“

„Stejně jsme všichni ztraceni, čarodějnice, protože duši jsi už dávno upsala ďáblu.“

„Duncane!“ vykřikla zděšeně Meg. „Nedovol, aby tě tvoje měkké srdce svedlo na scestí, Meggie,“ přikazoval Duncan. „V té čarodějnici s líbeznou tvářičkou nedříme nic než ďábelská vypočítavost.“

„Mýlíš se. Viděla jsem ji.“

„Já také,“ přikývl jízlivě. „Viděl jsem ji, jak se ke mně

sklání se slůvky lásky přesně v tomtéž okamžiku, kdy na mně páchala tu propastnou zradu.“ Amber prudce zvedla hlavu a zabodla do Duncana oči hrdého sokola. „Nikdy jsem tě nezradila!“ pronesla důrazně.

„Neprozradila jsi mi mé vlastní jméno. To považuji za zradu.“

„Nevěděla jsem, kdo jsi, dokud jsi s tak vražednou dovedností nepřemohl tlupu loupežníků.“ Duncan neodpovídal. „A dokonce ani potom jsem si nebyla úplně jistá,“ pokračovala Amber. „Nedávalo mi to smysl. Chvílemi ses jevil jako Poučený, ale Duncan z Maxwellu přece k Poučeným nepatří!“

Meg se zvědavě ohlédla po Duncanovi, jako by poprvé spatřila tu stránku jeho bytosti, již si dosud neuvědomila.

„Vždyť na světě mohlo existovat víc bojovníků,“ pravila Amber prosebným tónem, „válečníků, které jsem neznala jménem, kteří zručně vládli kladivem, kteří jsou Poučení.“

„A před naší svatbou jsi už věděla, kdo jsem?“ zaútočil na ni Duncan hořce. Amber se napřímila v zádech a vzpurně zvedla hlavu. „Věděla.“

„A věděla jsi, že jsem zasnoubený s jinou, že moje manželství domluvil můj pravý pán Dominic le Sabre?“

„Erik… mi to prozradil.“

„Než nás oddali?“

„Ano.“

„A ty přesto tvrdíš, že jsi mě nezradila. Všichni Poučení se zřejmě cvičí v takové vypočítavosti, že její vinou nezůstane jiným cti, co by se za nehet vešlo.“

Pohrdání v Duncanově hlase znělo tak krutě, jako by ji švihl bičem. „Ale já se za tebe provdat musela!“ vyhrkla Amber zoufale. „Jinak bys skončil na šibenici!“

„Lip skončit na šibenici než se dožít zjištění, že jsem nemanželský parchant, jehož přísaha nemá cenu zlámané grešle!“

Dominic pokročil k Duncanovi a položil mu obě ruce na ramena. „Neměl by ses považovat za muže beze cti, Duncane,“ pravil. „Tvůj pán si velmi cení tebe i tvé přísahy.“

Duncan na okamžik znehybněl. Pak se zatřásl viditelnou křečí a klesl na jedno koleno, jako by Dominikovi nově skládal slib věrnosti.

„Jsi velkorysý, lorde,“ procedil skrze zaťaté zuby.

„Doufám jen, že lord Erik bude téhož názoru,“ poznamenal Dominic ironicky, „jen co se vrátí ze Zimního kopí a zjistí, že jsem se zmocnil Tvrze Kamenného kruhu.“

Osamělý Duncan přejel po spuštěném padacím mostě na nádvoří Tvrze Kamenného kruhu. Pokřikem k sobě přivolal všechny ozbrojence.

„Běžte do Ambeřiny chalupy!“ přikázal Duncan. „Je třeba odtud nanosit do tvrze spoustu věcí.“

Muži rychle poslechli, vyřítili se z nádvoří doslova poklusem. Na stráži hradu zůstali jen dva zbrojnoši, spíš ještě chlapci než muži, kteří teprve snili o tom, jak se jednoho krásného dne stanou rytíři.

„Vezmu si hlídku u brány,“ obrátil se Duncan k Egbertovi. „Pokud některý z vás zahlédne, že je něco v nepořádku, nebude křičet, nýbrž co nejrychleji a tiše přiběhne za mnou. Rozuměli jste?“

„Rozuměli, pane!“ vyhrkli oba mládenci jednohlasně.

Zatímco mladí zbrojnoši pádili na svá místa, Duncan zašel rychle do zbrojnice. Zbraně, které tam po odjezdu Erikovy družiny zůstaly, byly sice pořádně rozházené, na obranu hradu však bohatě stačily.

Duncan zamkl dveře zbrojnice a klíč si vzal k sobě. Poté zamířil k hradní bráně a čekal na Glendruidského vlka.

A během toho čekání se snažil vyhnat z hlavy myšlenky na jantarovou čarodějnici, jež ho rozpalovala tak mocně, jako to nedokázala žádná žena nikdy předtím.

Moje tělo tě zná. Odpovídá ti jako žádnému jinému. Kolikrát jsme spolu leželi ve tmě, těla spojená a kluzká touhou? Kolikrát jsem tě vysvlékni, líbal tě na ňadra, bříško, smetanovou hebkost tvých stehen? Kolikrát jsem ti rozevřel nohy a vklouzl do tvého dychtivého žáru?

Byla pro něho tak dokonalá! A byla k němu tak proradná! Vzpomněl si na Ambeřinu přísahu, že ho ochrání před dobrým i zlým. Jsme… spojeni. Ozvěna Ambeřiných slov se Duncanovi vinula v myšlenkách a k ní se pojila bolest zrady tak hluboké, že by ji člověk nezměřil ani za celý život.

Věřil jsem jí. U všech svatých, co já jsem to za hlupáka.‘

I když si Duncan spílal, že je hlupák, neubránil se vzpomínce na svou vlastní stravující touhu, na mnohem větší hlad, než jaký se mu kdy vešel do představ.

Jsi oheň v mé krvi, v mém těle, v mé duši. Kdybych se

tě znovu dotkl, musel bych se tě zmocnit. Tak se mě dotkni. Amber… Vezmi si mě.

A on to navzdory zdravému rozumu udělal.

Bojím se o tebe, o sebe, o nás. Protože se nemohu rozpomenout? Ne. Protože by ses mohl rozpomenout.

A on udělal i tohle.

Kéž by Bůh dal a já na ni mohl zapomenout ještě víc než tehdy na svou minulost!

Jenže právě tohle Duncan nedokázal. Vzpomínka na Amber byla palčivá, jako by mu v hlavě, v těle, v duši plálo tisíc pochodní.

Dotkni se mě. Vezmi si mě.

Duncan ze sebe vyrazil přiškrcený výkřik a zápolil se svými zářivě planoucími myšlenkami stejně zuřivě, jako se kdysi bránil tisícerým odstínům temnoty.

Bezúspěšně. Zápasily v něm protikladné touhy, rozporuplné vědomí. Ta část v Duncanovi, jež cítila na Amber vztek, tajně doufala, že Amber si pomyslí, že na ni poslal zbrojnoše, a uprchne na Zimní kopí či Mořské sídlo.

A druhá část jeho duše se přesně toho bála.

A pak by už nikdy neslyšel její smích, už nikdy se neohlédne a nezjistí, že na něho upírá své rozhořelé oči, nikdy znovu nepocítí žhavou poddajnost jejího těla při vzájemném spojení.

„Pane?“ Za Duncanem se ozval šepot. Obrátil se tak prudce, až

Egbert vyplašeně uskočil. „Co je?“

„K hradu přijíždějí tři rytíři a jedna dáma. Mají s se

bou jen málo zavazadel.“

„Jen jedna dáma?“ Duncanův hlas i pohled obsahovaly nezastřenou vyhrůžku. Egbert polkl a nepřestával couvat. „Ano,“ přisvědčil. „Amber?“

„Neznám tu dámu ani žádného z rytířů.“ V Duncanově hlase bylo znát, že v sobě potlačuje bolest a vztek. Prohrál. Nakonec nebyl schopný slova.

Obrátil se zády k Egbertovi a vyhlédl otevřenou bránou na cestu. A skutečně, po prašné cestě se blížila skupinka koní. Jedním z nich byl Štít, jeho vlastní válečný hřebec. Na hřbetě sice nenesl žádného jezdce, ale široký bojový meč, který jindy vězel v pochvě u sedla, teď měl Duncan viset po boku.

„Pane?“ troufl si Egbert. „Vrať se na své místo.“

Egbert zaváhal, pak se obrátil a běžel pryč. V duchu si lámal hlavu otázkou, proč má Duncan tak kamenný a zachmuřený výraz, jako by nahlížel do srdce samého pekla.

Duncan, nehybný jako socha, sledoval, jak se Dominic le Sabre cvalem blíží k Tvrzi Kamenného kruhu se svou glendruidskou manželkou po boku.

„Nějaké potíže?“ otázal se Dominic.

Duncan zavrtěl hlavou.

„Na to, že sis právě zajistil svůj vlastní hrad bez prolití jediné kapky krve, vypadáš docela ponuře,“ poznamenal Dominic, když seskakoval z koně.

„To není můj hrad, lorde, ale tvůj!“

„Už není. V tomto okamžiku ti věnuji Tvrz Kamenného kruhu bez podmínek či dalších závazků. Tady jsi pánem ty, Duncane, tady nejsi můj vazal a služebník.“

Dominic s úsměvem pozoroval, jak Duncanovi začíná zvolna docházet význam jeho slov. Narodil se jako levoboček bez jména, bez panství, bez jiných vyhlídek, které nenabízela jeho silná paže a stravující touha po vlastních pozemcích… A teď se těch pozemků konečně dočkal.

Dominic dokázal ty rozbouřené emoce v Duncanově duši pochopit o to líp, že i on se narodil jako parchant, jenž nemá na světě nic než svoji odvahu a meč.

A i on si díky jim získal bohatství a půdu.

„Můj vlastní hrad!“ vydechl Duncan sevřeným hrdlem.

Rozhlédl se kolem sebe, jako by se v tvrzi ocitl poprvé. A v jistém směru tu skutečně bylo pro něho všechno nové. Nikdy předtím nehleděl na vlastní majetek.

„Připadá mi to téměř neskutečné,“ pronesl Duncan tichounce. „Během jediného dne se stát z bezejmenného člověka tak mocným pánem…“

Splnil se mu celoživotní sen. Byl teď stejně skutečný jako dláždění pod nohama, jako tíha meče po jeho boku,jako vůně jídla rozlévající se z kuchyně po celém nádvoří.

Panství Kamenného kruhu bylo jeho, pouze a výhradně jeho. Hrad, půda i lidé budou patřit Duncanovi tak dlouho, dokud je dokáže uhájit svým mečem a moudrostí. Už nebyl rytíř Duncan z Maxwellu.

Byl Duncan, pán panství Kamenného kruhu.

„Dals mi vskutku velký dar,“ poznamenal Duncan, když se obrátil zpět k Dominikovi.

„To tys mi dal vskutku velký dar,“ opáčil Dominic tiše a přistoupil k němu blíž.

„Já? Mou vinou jsi musel urazit předlouhou cestu a přitom jsi pochyboval o mé cti!“

„Daroval jsi mi něco, po čem jsem bažil ze všeho nejvíce – mír pro blackthornské panství.“

„Mír?“

„Vrátil ses do Tvrze Kamenného kruhu před námi. Kdy bys chtěl, mohl jsi za sebou vytáhnout padací most a říct mi, ať táhnu ke všem čertům a své rytíře si vezmu s sebou.“

„Ale já bych nikdy…,“ začal Duncan.

„Vím!“ přerušil ho rázně Dominic. „Beze všech pochyb jsi čestný muž, jenž umí držet slovo. Dals mi slovo a necouvnul jsi.“

Duncan dlouze vydechl. Měl pocit, že mu z ramen spadla obrovská tíha.

„Když na severu budu mít za souseda tebe,“ vysvětloval Dominic, „nikdy se nebudu muset strachovat o bez

pečnost svého panství Carlysle.“

„Dávám ti přísahu, že ti to bezpečí zaručím.“

„A já totéž přísahám tobě, Duncane z Kamenného kruhu. A budešli někdy potřebovat pomoc, abys ubránil, co je tvé, stačí vzkázat do Blackthornu. Glendruidský vlk přijde bojovat tobě po boku.“

Oba muži si pevně stiskli pravici na důkaz toho, že touto rukou vůči sobě nikdy nepozvednou meč.

„Obávám se, že to nebude trvat moc dlouho, než tě požádám o pomoc,“ svěřil se Duncan. „Jakmile Amber dorazí na Zimní kopí, vyrazí Erik na cestu s větším počtem rytířů, než já mám zbrojnošů.“

„Amber?“

„Ano,“ přisvědčil Duncan zachmuřeně. „Ta čarodějnice nebude ztrácet čas a okamžitě rozkřikne novinu o mé navrácené paměti i mém pravém jméně po celém kraji.“

„Obrať se, Duncane, a pověz mi, co vidíš.“

Duncan se udiveně otočil – a spatřil Amber, blížící se k hradu uprostřed ozbrojenců, jež sám poslal do její chalupy.

V Duncanovi se začala svářit úleva se vztekem. Vyčkal, až skupinka přejede most a dostane se hradní bránou na nádvoří. Pak uchopil Ambeřinu klisničku za uzdu a zastavil ji těsně před sebou.

„Běžte po své práci!“ poručil Duncan ozbrojencům stroze. Muži poslechli, aniž by se jen jedinkrát ohlédli nazpátek. Jejich chvatný odchod dostatečně výmluvně svědčil

o tom, že od navztekaného Duncana je lépe držet se dál. A dokonce i Amber, připravenou čelit Duncanovu hněvu, při pohledu do jeho očí zamrazilo v zádech. „Co tady pohledáváš?“ vybuchl zuřivě. „Kde jinde by měla manželka být než po manželově boku?“ Duncan zůstal jako zasažený bleskem.

„Či jsi snad zapomněl, že jsme manželé?“ otázala se

Amber s hořkosladkým úsměvem. „Na nic jsem nezapomněl, čarodějnice.“ Ten mráz ji zalil znovu a dvojnásob silně, drásal ji jako zvířecími pařáty. „V tom případě, manželi, račte laskavě pustit uzdu mého koně, ať ho čeledín může pohodlně ustájit.“ Duncan pootočil hlavu a zjistil, že Dominic pozoruje Amber utkvělým pohledem. „Dominiku,“ pravil Duncan důrazně, „předpokládám, že ani za ty měsíce, které jsi strávil v roli pána blackthornského hradu, jsi nezapomněl, jak se zvedá padací most a zavírá hradní brána?“ Glendruidský vlk se rozesmál. „Výborně,“ pokývl Duncan. „Tak kdybys byl tak laskav a udělal to pro mě. Duncan ještě ani nedomluvil a Dominic už stál u rumpálu, kterým se ovládal padací most, a otáčel jím tak dlouho, dokud těžké dřevěné trámy pobité nahrubo osekanými deskami nezapadly do otvoru brány jako součást nedobyt

ných hradeb. Pak zasunul jednotlivé závory z mocných břeven, zazděných do silných kamenných zdí, a nakonec se s temným buchnutím zavřela vnitřní brána.

Na nádvoří se náhle setmělo, protože nízké paprsky zapadajícího slunce zůstaly za branou.

„Měla jsi uprchnout, dokud jsi mohla,“ zapředl Duncan jízlivě na Ambeřinu adresu. „Proč bych utíkala?“

„Abys přivedla Erika, jak jinak.“

„Pak by jistě vedla smrt!“ odpověděla Amber. „Dokud budu v hradu já, Erik na něj nezaútočí.“

„Jen ať si to zkusí!“ zavrčel Duncan.

Amber se ohlédla po muži, jenž měl na plášti Glendruidského vlka.

„Vskutku chceš tohle, lorde?“ otázala se. „Válku?“

„Co chci já, na tom jen pramálo sejde,“ odvětil Dominic. „Hrad a vše, co k němu náleží, patří nyní Duncanovi, ne mně. A veškerá rozhodnutí ohledně hradu a panství jsou tedy výhradně na něm.“

„Tys daroval hrad i půdu Duncanovi?“ zeptala se ohromeně.

„Ano,“ přisvědčil Dominic a pokročil blíž, aby stál

Duncanovi po boku. „I jeho dědicům, bez závazků a podmínek?“

„Ano.“

„Jsi stejně štědrý jako vychytralý, Dominiku le Sabre,“ pravila Amber. „Není divu, že ta zapomenutá přísaha daná tobě se Duncana tolik natrápila!“

„Když jsi věděla, že ta zapomenutá přísaha ho tak mučí, proč jsi mu nepomohla se na ni rozpomenout?“ otázal se Dominic mrazivě.

Zachmuřené zlatavé oči těkaly od jednoho muže k druhému. V tuhle chvíli si oba byli nesmírně podobní. Vysocí. Svalnatí. Nesmiřitelní.

Hrdí.

Amber tajně vtáhla do plic dlouhý rozechvělý nádech a přiměla se pohlédnout do zuřivých a odsuzujících očí Glendruidského vlka. Přitom si vzpomněla, jak neuvěřitelnou proměnou ty oči procházejí, kdykoli se upřou na zelenookou Meg.

A z toho Amber čerpala naději. Nevelkou, ale i v té naprosté temnotě jí i pouhá jiskřička připadala zářivá jako slunce.

„Kdybys věděl, že přijde čas, kdy na tebe vlastní manželka pohlédne s opovržením,“ pravila Amber, „co bys udělal, abys oddálil ten den?“

Dominic nejprve užasle vytřeštil oči a hned nato je zamyšleně přimhouřil do úzkých stříbřitých čárek. „Cestou sem mi Meg říkala něco podobného,“ zamumlal, „ale mně připadá obtížné tomu uvěřit.“

„A čemu?“ naléhala Amber. „Že žena může milovat muže, ale jeho čest už nikoli.“ Amber zbledla ještě víc než předtím, dokonce i rty

měla úplně bezkrevné. „V tom případě věřím témuž jako Duncan,“ zašeptala. „Že by bylo lepší nechat ho pověsit.“

„Vůbec nejlepší by bylo nevynucovat si sňatek!“ prohlásil Dominic stroze.

„Ano, to by bylo,“ souhlasila Amber hluše. „Ale Erik této možnosti předešel.“

„Cože?“ vybuchli Duncan s Dominikem jednohlasně. „Měla jsem dost času se nad tím zamyslet, když jste mě nechali u chatrče,“ dodala Amber. Duncan něco zavrčel. „Lidé označují Erika za čaroděje, ale já myslím, že často jedná jen stejně mazaně jako Glendruidský vlk,“ vysvětlovala Amber.

„Což znamená?“ pobízel ji Dominic mírně. „Což znamená, že chápe, co lidi nutí k činům a co je nechává v nečinnosti.“

Dominic zdráhavě, nicméně souhlasně pokýval hlavou. „Totéž tvrdil můj bratr.“

„Simon?“ Dominic opět přikývl a zeptal se:

„Co Erik věděl, že to mohl použít proti Duncanovi?“

„Věděl, že Duncan mě nemiluje.“

Duncan to nepopřel.

Amber to ani nečekala, ale přesto ji jeho mlčení pálilo jako sůl sypaná do krvácející rány. Znovu se tiše a nejisté nadechla a byla z hloubi duše vděčná Meg, jež tu nebyla a nemohla tedy poměřit hloubku jejího zoufalství glendruidskýma očima, jež vidí příliš jasně a příliš hluboko.

„Erik věděl, že kdyby ses rozpomenul, zaručeně by ses se mnou neoženil,“ pokračovala Amber s bolestným klidem. „A současně si uvědomoval, jak nesmírně po mně toužíš tělesně. A věděl, že já tě tolik chci… Ten úsvit po odvěké noci…“

Hlas jí hluše dozněl v tichu.

„Takže nás nechával co nejvíc o samotě, hlídané jen svým nejhloupějším zbrojnošem!“ vybuchl Duncan navztekaně. „A celou tu dobu jsi mě udržovala v domnění, že nejsi panna.“

„Ne!“ rozkřikla se Amber se stejnou zuřivostí. „Za to sis mohl jen ty sám, Duncane! Erik i já jsme ti přísahali, že to tak není, ale tys nás odmítal poslouchat! Nechtěl jsi slyšet pravdu, protože jakmile bys uvěřil, že jsem panna, bál by ses mě zmocnit!“

„Pravda,“ přisvědčil chladně.

„Pravda!“ opakovala po něm výsměšně. „Ale možná taky ne, Duncane s širokými rameny a natvrdlou hlavou. Možná by ses nedokázal ovládnout, i kdybys tomu věřil. A pak bys musel sám sebe nenávidět, žes nedodržel danou přísahu!“ Mezi Amber a Duncanem se zajiskřily vzpomínky jako letní blesky, vzpomínky na ten zběsilý okamžik, kdy se jí zmocnil jediným a nečekaným útokem svého těla.

„Jenže nenávidět mě místo sebe sama je mnohem snazší, je to tak?“ usekla Amber.

Škubla uzdou a vytrhla ji Duncanovi z ruky, dřív než se stačil vzpamatovat. Klisnička uskočila dozadu a na dláždění zatančila pár splašených krůčků.

„Most je vytažen!“ oznámil Duncan vztekle. „Teď už je pozdě utíkat.“

„Vím. Vím to od prvního okamžiku, co jsem se tě dotkla. A teď to konečně víš i ty.“

19.

Zpráva o Cassandřině návratu se rozšířila hradem skoro stejně rychle jako před dvěma dny zpráva o Duncanově pravém jménu. Amber špitání o příchodu Poučené zaslechla od sloužících, kteří donesli koupací káď s kouřící vodou do komnaty, kde kdysi Amber s Duncanem sdíleli lože.

Nyní však už nikoli.

Amber nezahlédla Duncana od chvíle, kdy požádal Simona, aby ji doprovodil do jejich přepychové komnaty. Tam se stala doslova vězněm a jedinou společnost jí dělali sloužící, kteří dovnitř vcházeli bez klepání.

A beze slova. Jako by se k smrti báli nechat se přistihnout při hovoru s paní hradu.

Pootevřenou okenicí k ní dolehl křik z nádvoří. Amber, která se zrovna chystala vstoupit do veliké dřevěnékádě, strnula na místě.

„Byla tu, povídám! Viděl jsem ji na vlastní oči! Krvavě rudá říza a stříbrné vlasy!“

Amber napjatě poslouchala, ale nic bližšího se o Cassandřině přítomnosti nedozvěděla. S povzdechem tedy vklouzla do vody, z níž stoupala pára.

Přijde Duncan teď ke mně? Uzná konečně, že mě potřebuje stejně, jako já potřebuju jeho?

Na zpola bojácné, zpola roztoužené Ambeřiny myšlenky dpovídalo jen ticho.

Stejné ticho kdysi představovalo její stálou společnost, ale tehdy si ho nevšímala. Neměla totiž představu, jaké to je, probudit se v objetí Duncanových paží. Netušila, jaké to je, slyšet jeho smích, vnímat jeho hlad, jeho vnitřní mír, jeho sílu, všechno to citové bohatství, kterým ji Duncan zahrnul a o jehož existenci neměla tehdy ani potuchy.

Jakmile však poznala slast onoho sdílení, Amber trpěla krutou osamělostí, jež se v ní rozvírala jako hluchá prázdnota.

Ne. Duncan za mnou nepřijde.

A nakonec to je jenom dobře. Sním o černých křídlech, jež do mě buší, šeptají v nemyslitelné zuřivosti, v nevyslovitelném žalu.

Děsím se, co by se stalo, kdybych se ho dotkla – teď. Co by se stalo s námi oběma. Děsím se.

A přesto toužím…

Chlad lázně Amber připomněl, že strávila příliš dlouhou dobu marnými stesky. Navzdory tomu, že nedaleko plápolal v krbu veselý oheň, připadala si prochladlá na kost.

Natáhla se po misce s mýdlem a začala se rychle omývat. Přitom téměř nevnímala sytou vůni borovic a koření, šířící se z mýdla. Za chvíli provonělo celou komnatu, v níž se ozývalo jen tiché šplouchání.

„Má paní!“ křikl Egbert zpoza dveří na chodbu.

„Už zase?“ zabručela unaveně Amber a zvolala: „Co je?“

„Smím vstoupit?“

Ačkoli káď byla od dveří zakryta dřevěnou zástěnou, jednak kvůli soukromí, jednak aby co nejvíce tepla z krbu zůstalo u lázně, Amber po zbrojnošově společnosti v nejmenším netoužila.

„Je to sotva pár minut, co jsem ti řekla, že jsem v lázni!“ odsekla popuzeně.

Následovalo rozpačité ticho, v němž se ozývalo jen nesmělé přešlapování na místě.

„Lord Duncan si žádá, abyste ho navštívila v jeho komnatě!“ ohlásil nešťastně Egbert.

„Zanedlouho sejdu dolů.“ Z Ambeřina hlasu se nedalo ani náznakem vyčíst, jak je vzrušená, že její nedobrovolná samota je u konce.

Či že touží spatřit svého manžela. „Pán ten vzkaz poslal, echm, se značnou naléhavostí.“

„Tak se ho zeptej, jestli si přeje, abych před něho před

stoupila rovnou tak, jak vylezu z kádě.“ Jedinou odpověď představovaly Egbertovy chvatně se vzdalující kroky. Okamžik poté se plameny svíček naklonily a roztřásly, jak do komnaty vnikl průvan. Amber si toho nevšimla, protože si zrovna oplachovala obličej, ale vteřinu poté vzhlédla a zkameněla. Projelo jí zachvění. Věděla. Kdosi byl v komnatě s ní a stál těsně za dřevěnou zá

stěnou. Pozoroval ji. Duncan. 0 tom nepochybovala. „Ano, lorde?“ zeptala se Amber.

1 když se nesmírně snažila zachovat klid, hlas se jí třásl. Z vědomí, že Duncan je tak blizoučko, se jí srdce splašeně rozutíkalo.

Několik vteřin nepřišla žádná odpověď. V Duncanovi se svářila zuřivost s touhou. Každé nadechnutí v této komnatě bylo prosycené vůní jehličí a koření. Ticho se chvělo šuměním vody klouzající po kůži. Každičký okamžik mu něčím novým připomínal, že Amber je blízko, horká a voňavá.

Nahá. Uder touhy zasáhl Duncana tak tvrdě a prudce, až ho málem zbavil rovnováhy. „Shání se po tobě Cassandra,“ pravil konečně. Ale jeho hlas prozradil mnohem víc, zastřený a chraptivý vyprávěl o vřící krvi, o tělu napjatém touhou, o vzrušení lačnícím po naplnění. Duncan by o své touze nemohl Amber povědět jasněji, ani kdyby se jí dotkl. I kdyby měl mysl vůči ní uzavřenou jako pěst, tělo ho neposlouchalo. Amber tiše vyjekla, protože i přes ni se přelila žhavá

vlna touhy. V duchu se modlila, aby Duncan nezaslechl

zrádné zadrhnutí a hned zase zrychlení jejího dechu. A na druhou stranu se modlila, aby to zaslechl. Totéž tušení však Amber o Duncanovi prozradilo, že

ten první a jediný dotek by jí jen ohlásil jeho přesvědčení o její zradě, v němž by nezbylo pranic milostného.

Tušení spolu s jejím jasnovidným darem Amber sdělilo, že musí jakýmkoli způsobem předejít Duncanovu hněvu dřív, než je oba zničí, a spolu s nimi i všechny poddané panství Kamenného kruhu. A pokud lze Duncana oslovit výhradně touhou…

Tak ať hoří.

„Vyřiď Cassandře, že se koupu,“ požádala chraptivě.

Záměrně a jako neúmyslně se v kádi posunula, aby k zástěně neseděla zády, nýbrž bokem. Pomalu a ladně si lila tenký pramínek voňavé vody od hrdla do žlábku mezi ňadry. Po stinném údolíčku mezi oběma sněhobílými oblinami stékaly křišťálově průzračné krůpěje a sbíraly se jako třpytivé polibky na bradavkách, napjatých už při pouhém zaslechnutí Duncanova hlasu.

Amber zaslechla, jak Duncan chrčivě vtáhl vzduch do plic. Přesně jak doufala, pozoroval ji škvírkou, kde dvě části zástěny k sobě zcela nedoléhaly. Mrzelo ji, že ho nevidí stejně dobře jako on ji.

A stejně nahého. „Ale v tuhle denní dobu se obvykle nekoupeš,“ poznamenal Duncan. Podobně jako Ambeřin hlas, i ten Duncanův prozradil víc než vyřčená slova. Pokrčila rameny a po ňadrech se jí rozběhly spletité vzory světla a stínu a vlhkých steziček. „Obvykle nejsem držená ve vězení,“ odvětila klidně. Pozvedla paže a natáhla se dozadu, aby si připevnila pár zlatých kadeří vyvléklých z uzlu. Ňadra se jí něžně zhoupla a tuhé bradavky zamířily ke stropu. Její silueta, rýsující se proti šlehajícím plamenům, jako by se něžně milovala s ohněm. Duncan přidušeně zaklel a s největším úsilím stočil

pohled stranou. Oči mu padly na oběd, který sem donesli už před několika hodinami. Jídlo bylo téměř netknuté, zmizelo nanejvýš pár soust.

„Pokrm snad nebyl v pořádku?“ zeptal se drsně.

„Ale byl.“

„Musíš jíst víc!“ přikázal.

„Proč? Ve vězení člověk moc síly nepotřebuje.“ Ta tichá odpověď Duncana rozlítila. Přitom jí jen těžko mohl říct něco jiného, než že ho představa jejího zbytečného hladovění zneklidňuje až do hloubi duše. Rázně se otočil a zamířil ke dveřím. Tentokrát se už nesnažil kráčet potichu. Řinčení a cinkání jeho drátěné košile a meče v pochvě nesmlouvavě hlásalo, že hradní pán je připravený k bitvě. Nebyl však připravený na to, že svého nepřítele zastihne nahého. „Dokonči koupel,“ poručil úsečně, „a pospěš si! Nedostavíšli se do hlavní síně předtím, než mi dojde trpělivost, pošlu za tebou tu nejubožejší kuchtičku, aby tě oblékla a přitáhla tam třeba za vlasy.“ Dveře komnaty se hlučně zabouchly na znamení, že Duncan odešel. Amber zahltil vztek a zklamání, ale přesto nebyla natolik pošetilá, aby pokoušela manželovu prchlivost zbytečným otálením. Ať už to Duncan věděl nebo nevěděl, radši by snesla bičování než dotek cizí ruky na svém těle – s třemi výjimkami. Tou první byla Cassandra. Tu další představoval Erik. A ta třetí právě ve vzteku vyběhla na chodbu.

Uběhla vskutku jen krátká chvilka, než se Amber objevila v hlavní síni, oblečená do šatů v barvě horských borovic. Na temně zelené látce ležel starodávný jantarový přívěsek a žhnul, jako by hořel vnitřním ohněm. Vlasy měla rozpuštěné, nad čelem jí je držela pouze stříbrná čelenka posázená kusy jantaru v odstínu jejích očí.

Duncan na Amber pohlédl, jako by byla zcela cizí člověk. Jediný zběžný pohled a pak se opět obrátil zpět

k Poučené ženě, jejíž oči snad ještě nikdy tolik nepřipomínaly zimní oblohu.

„Jak sama vidíš,“ pronesl Duncan úsečně a mávnutím ukázal ke dveřím, „Amber nikdo neublížil.“ Cassandra otočila hlavu a zadívala se na dívku, kterou vychovávala jako vlastní dceru. „Jak je to s tebou?“ otázala se jí. „Přesně podle tvého proroctví.“

Po Ambeřině tiché odpovědi se obličej Poučené rozčeřil bolestí jako vodní hladina ve větru. Cassandra na okamžik sklopila hlavu, a když opět vzhlédla, tvářila se bezvýrazně. Pohlédla na Duncana.

„Děkuji, lorde,“ pravila tiše. „Už vás nebudu dále obtěžovat.“

„Počkej ještě!“ zarazil Duncan ženu, jež se už obracela k odchodu. „Ano?“ otázala se klidně.

„Cos to Amber vlastně předpověděla?“

„Nic, co by jakkoli zasáhlo do vašich schopností vládnout Tvrzi Kamenného kruhu, zdejšímu panství a obyvatelům.“

„Amber,“ požádal Duncan, aniž by od Cassandry odtrhl pohled, „dotýkej se Poučené, zatímco se budu ptát.“ Amber se na zlomek vteřiny zatvářila ohromeně, ale hned nato se rozhněvala.

„Není důvod pochybovat o jejích slovech!“ pronesla upjatě.

Duncanův úsměv se mohl chladem měřit s Cassandřinýma očima.

„Ty takový důvod možná nemáš, ale ke mně žádnou náklonnost nechová,“ připomněl Duncan.

„Dcero,“ pravila Cassandra a vztáhla k dívce ruku, „tvým manželem zmítá neklid. Upokoj ho.“

Amber sevřela štíhlé prsty starší ženy do dlaně. V tu vteřinu se do ní přelil vír emocí, mocných a temně vřících vědomím, co všechno bylo v sázce. A co všechno je ztraceno.

Amber zavřela oči a snažila se potlačit slzy, jež Cassandra dosud neprolila.

„Neprorokovala jsem jí nic, co by ovlivnilo tvé držení Tvrze Kamenného kruhu, zdejší půdy a poddaných,“ zopakovala Cassandra.

„Říká pravdu,“ šeptla Amber. Přiložila si Cassandřinu dlaň k tváři a po tom kratičkém polaskání ji opět pustila.

Duncana nepřestával rozechvívat nepokoj. Ačkoli už nepadlo jediné další slovo, cítil, že mezi oběma ženami proudí hluboký smutek.

Jako by se ty dvě spolu loučily.

„Cos předpověděla Amber?“ vybuchl Duncan potřetí. Obě ženy mlčely.

„Cos jí předpověděla?“

Cassandra pohlédla tázavě na Amber, ale ta jen zavrtěla hlavou. „Ta záležitost se týká pouze mě a Amber!“ prohlásila Cassandra pevně.

„Já jsem pánem tohoto hradu. A ty mi ihned odpovíš!“

„Jistě,“ přisvědčila Poučená. „Ty jsi pánem hradu. Ale já ti znovu odpovím v tom smyslu, že nic z toho, co se událo mezi mnou a Amber, nesouvisí s bezpečností tvého panství!“

Duncan pohlédl do Cassandřiných klidných šedých očí a pochopil, že jasnější odpověď z ní nedostane. „Amber,“ pravil, „odpovíš mi ty!“

„Použít dar výhradně k ukojení cizí zbytečné zvědavosti by byl hřích. Jsi pánem těl svých poddaných, ne však jejich duší.“

Duncan ze svého vyřezávaného dubového křesla vyletěl jako vystřelený z luku. Hrubě sevřel Ambeřinu paži, a to tak rychle, že jí téměř nezbyl čas připravit se na bolest, jež bude rozkoš z jeho doteku téměř jistě doprovázet.

Ovšem na to, co při Duncanově stisku pocítila, se beztak nemohla připravit. Vztek a touha, pohrdání a stesk, odpor a žal, trýzeň bez hranic. Neměla začátku ani konce, nebylo kam se před ní skrýt.

Její i jeho bolest – propojené.

Mezi zaťatými zuby uniklo Amber teninké kvílivé zanaříkání.

„Amber?“ vyhrkl drsně.

Neodpověděla. Ani nemohla. Měla co dělat, aby se pod společným náporem jejich rozvichřených emocí vůbec udržela na nohou.

„Laskavější by bylo ji zbičovat!“ ozvala se Cassandra hořce. „Ale ty teď vůči ní necítíš ani stopu milosrdenství, že,lorde?“

„Co to u všech všudy blábolíš, ženská?“ rozkřikl se Duncan. „Nedržím ji přece tak pevně, aby ji to bolelo!“

„Kdybys jí zpřelámal kosti, těžko bys jí mohl způsobit větší bolest.“

„Mluv jasně!“ zavrčel Duncan.

„Mluvím. Ať je tvůj dotek jemný nebo surový, působí jí mučivou bolest.“

Duncan pohlédl na Amber a poctivě se snažil vidět spíše ji než svůj vlastní hněv. Byla bledá jako křída. Zorničky očí měla tak rozšířené, že kolem nich zbyly jen teninké třpytící se proužky zlata. Na studené kůži jí vyrazila vrstva potu. S každičkým chvatným mělkým nadechnutím z ní viditelně vyprchávala síla.

Otřesený Duncan honem pustil Ambeřinu ruku, jako by to bylo rozpálené železo.

Svezla se na kolena, objala sama sebe ledovými pažemi a snažila se ovládnout tu úděsnou bolest. Když se jí Duncan konečně přestal dotýkat, bylo to možné.

Možné, ale příšerně trýznivé.

„Nerozumím tomu,“ ozval se Duncan, současně zmatený i rozhněvaný. „Můj dotek ti působil rozkoš! Je to snad tím, že se mi vrátila paměť?“

Amber zavrtěla hlavou.

„Tak co se tedy ve jménu Marie a jejího božího Syna děje?“ naléhal Duncan.

Amber se chvíli namáhala, aby ze sebe vyrazila odpověď, ale nakonec zase jen mlčky zavrtěla hlavou.

„Tvůj hněv!“ vysvětlila Cassandra prostě.

Duncan se k ní prudce obrátil. Před jeho rozzuřeným pohledem by jistě couvl každý po zuby ozbrojený rytíř, ale Poučená stála před pánem Tvrze Kamenného kruhu hrdě a s hlavou vzpřímenou.

„Mluv srozumitelně!“ vyštěkl.

„Je to jednoduché. Sžírá tě zuřivost. Když se dotkneš Amber, cítí tvou nenávist k sobě stejně mocně, jako kdysi cítila tvou rozkoš. Znovu ti opakuji, že zbičováním bys jí způsobil menší bolest.“

Ohromený Duncan se zahleděl na své ruce, jako by patřily cizímu člověku. Nikdy neuhodil koně, ženu ani dítě. Z představy, že pouhým dotekem způsobil tak úděsnou bolest, se mu udělalo až nevolno.

„Jak Erik mohl jejího daru používat k získání pravdy?“ zeptal se temně. „Musí být zrůda!“

„Ne,“ opravila ho Amber přerývaně. „Většina lidí mi způsobí jen několikavteřinovou bolest.“

„A co Simon?“ namítl Duncan. „Omdlela jsi.“

„Když mě Simon popadl za zápěstí, měl v mysli jen jedno – odpor vůči mně. Je to muž hlubokých vášní. Svou nenávistí mě zahltil.“

„A co Erik?“ nepřestával vyslýchat Duncan. „Pochybuji, že ten své vášně krotí.“

„Nekrotí, ale ani mi neubližuje. Cítí ke mně něhu jako já k němu.“ Duncan se ušklíbl. Cassandra stočila pohled od Duncana k Amber. „Duncan je rovněž muž silných vášní,“ upozornila dívku mírně. „Proč tě nezahltila jeho nenávist?“

„Protože ke mně chová ještě jiné city. Drásá ho to – a mě to drásalo spolu s ním.“

Po těch slovech se Amber ztěžka postavila na nohy. Udělala krok, zavrávorala a byla by jistě upadla, kdyby ji Duncan nezachytil. Ani si nestačil uvědomit, že jí tím dotekem způsobí další bolest. Okamžitě ji pustil.

„Nechtěl jsem…“ Duncan nedořekl a zmateně rozhodil rukama. Bez ohledu na sílu svého hněvu vůči čarodějnici, jež ho zradila, pomyšlení na to, jak ji mučí svým pouhým dotekem, ho rozrušilo víc, než si byl ochotný přiznat. „To je v pořádku,“ zašeptala Amber tichounce. „Podruhé to ani zdaleka tolik nebolelo.“

„Proč?“

„Ten vztek tam zůstal, ale přehlušila ho tvoje hrůza z toho, že mi způsobí bolest.“

Duncan se zatvářil soustředěně, protože si uvědomil, jak jasně do něho Amber vidí.

Mnohem jasněji, než vidí on sám sebe.

Mnohem jasněji, než on chce vidět sám sebe.

„Pak,“ pravila Cassandra ,, ještě zbývá naděje.“

„Duncan je slušný člověk,“ řekla Amber unaveně. „Stav svoje naděje na tomhle, a ne na mé budoucnosti.“

„Naděje?“ podivil se Duncan. „Jaké?“

Ani jedna z žen mu neodpověděla.

Duncan se obrátil na podpatku a opět se posadil do svého vyřezávaného křesla. „Jak vidím, plně jsi se zotavila,“ rýpl. V Amber se opět rozlil mráz. Duncanova slabost vůč ní rychle pominula.

„Ano, zotavila,“ pronesla nezvučně.

„Takže budeme pokračovat. Chystají Poučení proti mně nějaké spiknutí?“ vyzvídal Duncan.

Cassandra zvedla ruku, aby Amber odhrnula kadeř z čela.

„Ne,“ odpověděla Cassandra.

„Ne,“ opakovala Amber.

„A doufá Cassandra, že se tak stane?“

„Ne,“ pravila Cassandra.

„Ne,“ opět jen zopakovala Amber. Chvíli bylo ticho, jen vítr skučel kolem hradu a dole na nádvoří si pohvizdoval sloužící, jenž vytahoval okov vody ze studny.

Pak Amber vycítila, že za jejími zády vešli do síně další lidé. Ani se nemusela ohlédnout, aby zjistila, kdo to je. Veškerou svou pozornost upírala pouze na hrdého válečníka, jenž na ni hleděl ta zachmuřenýma očima, až jí z toho pukalo srdce.

„Podle tvého přání!“ pronesl Simon ode dveří. „Ačkoli mi zaboha nejde do hlavy, co máš v úmyslu s touhle bandou lenochů.“

Duncan se k nově příchozím zadíval a pousmál se.

„Zůstaň stát u dveří, Simone, buď tak laskav.“ Simon přikývl. „Egberte,“ pokračoval Duncan, „pojď kupředu.“

Amber za sebou slyšela kroky mladičkého zbrojnoše – ozvaly se, zaváhaly a pak zamířily stranou, aby ji obešly v co nejširším půlkruhu.

„Ne!“ napomenul ho Duncan. „Postav se hned vedle čarodějnice!“

„Vedle které, lorde?“ Duncan probodl vystrašeného zbrojnoše mrazivým pohledem.

„Vedle Amber.“ Egbert se přesunul tak blízko Amber, že koutkem oka viděla jeho narezlou kadeř. „Dotkni se ho!“ nařídil Duncan důrazně Amber. Amber zamrazilo v zádech. „Neříkala jsi, že jde jen o pár okamžiků bolesti?“ zeptal se Duncan nebezpečně tichým hlasem. Amber se obrátila k Egbertovi, který na ni hleděl hrůzou bez sebe. „Neublíží ti to,“ řekla mu tlumeně. „Nastav ruku.“

„Ale když se tě dotknu, paní, dá mě Erik oběsit!“

„Erik,“ pronesl Duncan výhružně, „už není na tomhle hradě pánem, zato já ano. Nastav ruku, zbrojnoši!“ Egbert váhavě a v rozpacích podal Amber ruku. Přiložila k ní špičičku jediného prstu, lehce sebou škubla a obrátila se k Duncanovi. Sinalost její tváře Duncana navztekala nanovo. „Proč jsi tak bledá, čarodějnice?“ vybuchl. „Egbert je pouze nedospělý hoch. V porovnání s plamenem hořícím v muži to musí být jak světýlko svíčky vedle hučícího krbu!“

„Je tohle otázka?“ zeptala se Amber.

Duncan stiskl rty a přenesl svou pozornost na mladíčka. „Zůstanešli na hradě, budeš mi věrný?“ otázal se ho. „Já… já…“

„Amber?“ požádal Duncan. „Nebude,“ pravila vyhasle. „Byl by křivopřísežník. Svou přísahu složil Erikovi. Egbert může být stokrát lenoch, ale své cti si cení.“ Duncan jen něco zabručel. „Takže za úsvitu vyrazíš na Zimní kopí!“ poručil Duncan Egbertovi. „Jestli tě ale předtím spatřím někde na nádvoří nebo na chodbách, budu tě považovat za nepřítele a zrádce. A jako s takovým s tebou i naložím. Běž.“

Egbert ze síně málem utíkal. „Přiveď dalšího, Simone.“ Cassandra začala cosi namítat a mávla paží, jako by chtěla Duncana zarazit.

„Buď mlč, nebo odejdi!“ rozkřikl se na ni Duncan mrazivě. „Ta čarodějnice bývala kdysi Erikovou zbraní, ale teď patří mně!“

Trvalo dlouho, do ohně v hlavní síni museli celkem třikrát přiložit, než Duncan vyzpovídal všechny rytíře, zbrojnoše, pážata a služebnictvo hradu. Všichni rytíři zůstali věrní své původní přísaze a Erikovi. Zbrojnoši pocházeli z blízkého okolí, takže jejich věrnost náležela hradu, a ne kdekterému pánovi. Totéž pak platilo pro služebnictvo,jež pocházelo z rodin usídlených v podhradí. Když zmizel poslední z vyslýchaných, Amber se zhroutila do křesla vedle ohně. Byla příliš vyčerpaná, než aby natáhla prokřehlé ruce blíž k plamenům. Zsinalá a s tváří napjatou přemáháním zosobňovala oživlou, i když němou výčitku člověku, jenž ji tak nemilosrdně využil. „Smím nabídnout své dceři něco na posilněnou?“ zeptala se zdvořile Cassandra.

„Všechno má na dosah!“ odsekl Duncan stroze. „Budeli si přát jíst či pít, stačí jí natáhnout ruku a vzít si, co hrdlo ráčí.“

„Na to jí nezbývá sil.“

„Proč?“ odsekl Duncan stále ještě navztekaně. „Mluvila jen o pár okamžicích bolesti.“

„Vedle tebe hoří svíce, pane,“ řekla Cassandra. „Podrž ruku nad koncem plamene.“

Vytřeštil na ni oči, jako by se pominula rozumem. „Považuješ mě snad za šílence?“ sykl. „Hádám, že ty bys po svých rytířích nežádal nic, než co bys nebyl ochoten sám udělat. Nemám pravdu?“

„Máš.“

„Výborně,“ ušklíbla se Cassandra. „V tom případě podrž dlaň nad plamenem svíčky, lorde. Stačí na dvě vteřiny, víc ne.“

„Nechci!“ ozvala se Amber omámeně. „Nevěděl.“

„Tak se to dozví! Uděláte to, hrdý lorde?“

Duncan při neskrývané vyhrůžce v Cassandřině hlase zlověstně přimhouřil oči, ale beze slova si strhl jednu těžkou jezdeckou rukavici a na vteřinku položil ruku těsně nad plamen svíčky.

Na dvě vteřiny. Na tři. „A dál?“ zaútočil na Cassandra, když ruku opět odtáhl. „Zopakujte to, lorde. Stejnou rukou. Na stejném místě.“

„Ne!“ vyhrkla Amber zoufale a roztřeseně se natáhla po číši vína. „Jsem v pořádku, Poučená. Vidíš? Jím a piju.“ Duncan opět položil ruku nad svíci. Stejným místem na stejné dlani. Jedna vteřina. Dvě. Tři. Pak ruku odtáhl a pohlédl na Cassandra. Rozhněvaně se usmála. „Znovu!“

„Což jsi se…,“ začal Duncan.

„A pak opět!“ pokračovala Cassandra. „A znovu! Dvaatřicetkrát.

Duncan náhle pochopil. Jako by se o něho roztříštila ledová vlna. Přesně tolik lidí prostřednictvím Ambeřina doteku vyslýchal!

„… až se ti bude kouřit z masa, bude se pálit a ty budeš toužit zběsile vykřiknout, ale nevykřikneš, protože tím by se nic nezměnilo, hlavně ta bolest ne.“

„Stačí!“

„Ale proč se tváříš tak zděšeně, hrdý lorde?“ vysmívala se mu Cassandra jedovatě. „Jak jsi sám řekl, svíčka je pouhý stínek ohně v krbu. Ovšem i ten plamínek… i ten plamínek se po čase vpálí hluboko do živého masa.“

„To jsem nevěděl!“ procedil Duncan zaťatými zuby.

„V tom případě by ses měl nejprve řádně poučit o povaze zbraní, které používáš, abys je ve své neskonalé hlouposti a pošetilosti neodvolatelně nepoškodil!“

„Musím přece vědět, co si myslí lidé na hradě!“

„Jistě,“ připustila Cassandra, „ale tos mohl zjistit i šetrnějším způsobem.“

„Proč jsi mi to neřekla?“ obrátil se Duncan vyčítavě k Amber.

„Nástroje nemluví,“ vydechla Amber, „ty se jen prostě používají. Budeš mě dnes ještě používat?“

Duncan pozvolna zaťal pěsti. A stejně pomalu je opět rozevřel.

„Vrať se do své komnaty!“ sykl. Amber postavila číši vína na stůl a beze slova a ohlédnutí vyšla na chodbu.

A Duncan na ni už ani nepromluvil, ani se po ní nepodíval.

Když se však za dívkou chtěla rozběhnout Cassandra, mávnutím jí ukázal na prázdné křeslo.

„Posaď se!“ zavelel. „Ke mně žádnou oddanost sice necítíš, ale přesto udělej všechno, co jen je v tvých silách, abys té jantarové čarodějnici pomohla, ano?“

Cassandra stiskla podrážděně rty. „Amber je Poučená, žádná čarodějnice.“

„Odpověz na mou žádost.“

„Ano. Udělám vše, jen abych Amber pomohla. Máš moje slovo, lorde.“

„A pak se zdržuj poblíž a mluv za nástroj, který je příliš tvrdohlavý, než aby sám promluvil.“

„Ach, takže ty si jí přece jen ceníš.“

„Více než své dýky a méně než svého meče!“ odsekl Duncan.

„Teď by tě měl vidět Erik.“

„Proč?“

„Domníval se, že tvůj cit vůči Amber bude silnější než tvá pýcha. Moc ráda bych mu předvedla, že se proklatě mýlil,“ prohlásila Cassandra kousavě. „Škoda že tu není a nevidí výsledek svého chybného úsudku.“

Než stačil Duncan odpovědět, do hlavní síně vešli Simon s Dominikem. Udiveně se rozhlíželi po nedotčené večeři rozložené na stolech a po Duncanovi a Cassandře, na kterých bylo znát, že se nedohadují právě klidně.

„Mám zprávy, které by ti měly spravit chuť k jídlu!“ ozval se Dominic.

„A sice jaké?“ odvrátil se Duncan od Cassandry. „Sven mě ujistil, že zdejší poddaní jsou ochotni přijmout tě za svého pána bez odporu a bez výhrad.“ Duncan se s úsměvem otočil zpátky ke Cassandře. „Zklamaná?“ popíchl ji.

„Pouze tvým zacházením s vlastní manželkou.“

„Pak si nemusíš dělat těžkou hlavu příliš dlouho,“ promluvil Simon. „Manželství bude anulováno.“

Duncan i Cassandra se k němu prudce obrátili jakoby na povel. „Jenže to manželství je zpečetěno!“ prohlásila nesouhlasně Cassandra. „Jen se zeptej Duncana, že se s manželkou poznal i tělesně!“

„Ať už je Amber panna nebo ne,“ vysvětloval Simon, „na celé věci to nic nemění. Manželství bylo uzavřeno z falešných pohnutek, z přetvářky. Tohle uzná každý biskup!“

„Zvláště když jako výraz úcty ke svému rozhodnutí dostane nový kostel či klášter,“ doplnil Dominic.

„Vzájemně jste si dali posvátný slib manželský,“ oslovila Cassandra hradního pána. „Porušíš snad svoji přísahu?“

„Posvátný slib.“ Duncan sevřel rty jakoby pohrdáním či bolestí – případně obojím. „Ne. Jednou dané slovo nikdy neodvolám.“ Cassandra přivřela oči úlevou, kterou nedokázala skrýt.

„Dodržím tu skutečnou přísahu, kterou jsem dal při zdravém rozumu,“ pokračoval Duncan. „Ožením se s lady Ariane z Deguerre.“

„Co uděláš s Amber?“ vydechla Cassandra.

Duncan se nenamáhal s odpovědí a obrátil se k Dominikovi.

„Pošli pro moji snoubenku!“ požádal ho rázně. „Sňatek se uskuteční tak brzy, jak dá církev souhlas.“

„Co bude s Amber?“ nedala se odbýt Cassandra.

Duncan vstal a mířil ven z hlavní síně, aniž by se naněkoho podíval.

„Co Amber?“ rozkřikla se Cassandra.

Její výkřik se rozlehl hlavní síní a dostihl Duncana až na chodbě. A ještě než dozněla poslední ozvěna těch slov, v ponurém tichu své zarputilé mysli zaslechl stejný křik, stejný pláč.

Co bude s Amber?

Co tvůj posvátný slib manželský?

Amber.

Posvátný.

Amber. Amber. Amber…

V žádné části hradu nenacházel Duncan klid. Ten křik a pláč tvořil součást jeho duše. Byl zakořeněný stejně hluboko jako bolest ze starých vzpomínek a jeho nové zrady.

Na každém kroku ho mučila ozvěna Ambeřiných výkřiků, zesílená jeho vlastním hlasem.

S tebou jsem v bezpečí.

Navždy, má zlatá čarodějnice. Radši bych si usekl pravou ruku, než abych ti ublížil –

Vzpomínky příliš smutné a příliš útočné a bolestné. Duncan je odháněl, snažil se je pohřbít mezi tisíci odstíny temnoty, ale ty už mu žádný úkryt nenabízely.

Cassandřin hlas ho pronásledoval, slova Poučené se do něho vpalovala jako kapky ohnivého deště.

Tvrdila, že nemůžu popřít pravdu minulosti ani přítomnosti, protože by tě to zahubilo stejně jistě, jako bych ti rozetnul hlavu mečem.

Přikazovala mi, abych si vzpomněl na její slova, až se mi vrátí minulost a z přítomnosti učiní zdánlivou lež. Tak si vzpomeň!

Ještě dlouho poté, co ostatní usnuli, procházel Duncan po chodbách a točitých schodištích svého nově získaného hradu. Z ticha jeho duše k němu promlouvaly hlasy, vřící myslí se kmitala slova. Ambeřin hlas. Amber zneužitá jako nástroj, jako válečná zbraň. Ambeřina a jeho čest.

Amber.

Amber. Amber!!!

Erik věděl.

Erik věděl, že kdyby ses rozpomenul, zaručeně by ses se mnou neoženil. A současně si uvědomoval, jak nesmírně po mně toužíš tělesně.

A toužit po ní Duncan nepřestal. Ať už lhala, či byla pravdomluvná, ať byla čarodějnice, či žila jako obyčejná žena, jeho manželka či pouhá milostnice, rozpalovala mu tělo pekelnými plameny. Zuřivost jeho touhy potlačila vše ostatní.

A smazala i tu zradu.

Náhle si Duncan uvědomil, že stojí před dveřmi do Ambeřiny komnaty, zatíná pěsti a tají dech. Netušil, jak dlouho už tu čeká, věděl jen tolik – že musí dovnitř, za ní, k ní.

Když otevřel dveře, nevydaly sebemenší zvuk. Plameny svíček hořely nizounce, v krbu nebylo nic než hrst žhavých uhlíků. Rozhrnul závěsy kolem lože. Látka se temně zatřpytila jako voda v noci.

Amber tam ležela v neklidném spánku, přikrývky odkopané a vlasy zcuchané do zlatavého oblaku rozhozeného po polštářích. Na okamžik si vybavil, jak ji zahlédl v koupeli, ňadra pozlacená vodou a záblesky plamenů. Sám toužil být tím ohněm, jehož světlo ji objímalo, milovalo se s ní.

A toužil po tom i nyní. Duncan spustil závěsy na místo a začal se svlékat z těžkého válečného oděvu, v němž chodil celý den.

A když byl nahý jako plamen svíčky, položil se vedle Amber a závěsy opět zatáhl.

Zvolna natáhl ruku a dotkl se jí. Těsně předtím, než jí konečky prstů přejel rty, vybavil si všechno, co se odehrálo v hlavní síni – Amber zbělelá bolestí, sotva se držící na nohou, a Cassandřino chladné odsouzení jeho byť nevědomé – krutosti.

Svou nenávistí jí působíš bolest! Laskavější by bylo ji zbičovat!

Ale když se pak Duncan dotkl Amber podruhé, neucukla, protože jeho starostlivost, aby jí neublížil, přehlušila jeho hněv.

Dlouho ležel Duncan zcela bez pohybu a zápasil mezi touhou a vztekem. Podvědomě si rozdělil mysl jako Poučený, ale na rozdíl od Poučených netušil, jakému nebezpečí tím sám sebe vystavuje. A rozpůlená mysl se po čase zbortí jako list vystavený silnému žáru. A stejně jako list jeho mysl uschne a zahyne.

Duncan se nutil zapomenout na svůj černý vztek nad Ambeřinou zradou a pokoušel se myslet spíše na touhu. A pak si představil Ambeřinu vášeň, touhu po jeho těle, kterou nikdy nedokázala úplně skrýt.

Erik věděl, že po tobě toužím… úsvit po odvěké temnotě.

Představa, že by po něm mohla znovu tak silně toužit, Duncana omámila vzrušením. Ovládal se jen díky svému strachu, že by svým dotekem mohl Amber spíše ublížit než ji vzrušit. Toužil ji mít dychtivou, ne zdeptanou, stejně lačnou po tělesném spojení jako on.

Duncana zalila vlna žáru při vzpomínce na to, jak se nořil do Ambeřina těla, jak do něj útočil, jak ho její lůno něžně svírá a objímá jako dokonalý, žhavý a líbezný stisk zosobněné lásky.

Vydechl slovo, půl modlitbu půl kletbu, a zabořil ruku Amber do vlasů, až ho její hlava hřála do dlaně. V mysli mu plála výhradně touha a ty stíny, které mu ji chtěly zakalit, jako by svým marným úsilím jeho touhu ještě rozněcovaly.

Amber se probudila přívalem vášně. Nepotřebovala světlo svíček, aby poznala, kdo leží těsně vedle ní, s rozžhaveným a ztopořeným tělem, s touhou tak hmatatelnou, že už nebylo nutněji popisovat slovy.

„Duncane, Bože můj, tvůj hlad…“

Snažila se dýchat, mluvit, ale dokázala se pouze rozechvět vlastní vášní, jež jí proměnila tělo a připravila ho k letu vysoko do oblak.

„Celá se třeseš,“ poznamenal Duncan chraptivě. „Bolestí? Nebo snad touhou?“ Nebyla schopná ani odpovědět, protože vlny vlastního vzrušení jí vyrážely dech. A tu jí jeho ruka sklouzla po těle a sama si našla odpověď. Objevil kalný tekutý žár, jehož pouhý dotek ho málem dohnal k vyvrcholení. Přesunul se k ní mrštně jako kočka, rozevřel jí nohy a prudce do ní vnikl, zatímco ona se mu vzpínala vstříc. Žhavá slast jejich spojení ho překonala a Duncan

s chraptivým výkřikem vmžiku vyvrcholil. Ale nestačilo to. Toužil po tom, aby jim těla zůstala navěky propojená,

toužil hořet v ní navždy, toužil… Amber. Duncan sklonil ústa k jejím a začal se v ní opět pohybovat, útočil na ni, vázal se k ní jediným způsobem, jaký si v jejím případě dovolil, spaloval ji žárem svého žáru.

A když oba konečně dohořeli, usnuli v popelu své společné vášně. A sdíleli spolu i noční můry, tisíce chladných stínů temnoty a zrady, přísah, jež nebylo možné dodržet bez nedodržení jiných přísah, hněv nad tím, co nebylo možné odčinit, živočišný hlad po všem, co nebylo možné… Amber se zvolna odtáhla, až se těla svého spícího manžela vůbec nedotýkala. S otevřenýma očima hleděla do tmy a dopíjela poslední hořkou kapku vědomí toho, co Duncanovi i sobě samé způsobila. Glendruidský vlk skutečně viděl Skotskému kladivu

až do duše. Beze všech pochybností, beze všech výhrad byl Duncan muž, jenž drží slovo. A on dal slovo Dominiku le Sabre. To už Amber věděla. Příliš pozdě.

Kdyby Duncan sám sobě dovolil lásku ke mně, nemohl by naše manželství zrušit. Obrátil by se zády ke své cti a Dominiku le Sabre.

Duncan z Maxwellu, Křivopřísežník.

A pokud by se obrátil zády ke své cti, nenáviděl by sám sebe. A nenáviděl by i ji.

20.

Odvanáct dní později vešla Cassandra do přepychové komnaty, jež sloužila jako Ambeřino vězení.

Amber k ní vzhlédla od rukopisu, který se snažila rozluštit, ovšem navzdory vší námaze marně, protože dokázala myslet jen a pouze na Duncana.

„Je tady Ariane,“ oznámila jí Cassandra stroze, „a Duncan si přeje tvou přítomnost v hlavní síni.“

Amber na okamžik znehybněla, jako by přestala dýchat. Pak dlouze a tichounce vydechla a rozhlédla se po svícemi ozářené komnatě, jako by v ní viděla jen tisíceré stíny.

„Simon s tou normanskou dědičkou přivezl i kněze,“ pokračovala Cassandra. „Není pochyb, že váš sňatek bude anulován.“

Amber neodpověděla.

„Co uděláš?“ zeptala se Cassandra.

„Co musím.“

„Ještě pořád doufáš, že Duncan sám sobě přizná, že tě miluje?“

„Ne.“ Záblesk v Ambeřiných očích však hovořil o opaku. „Ještě stále za tebou chodí v noční temnotě, když nedokáže vydržet hlad po tvém těle?“ vyzvídala Cassandra.

„Chodí.“

„A co až svůj hlad ukojí?“

„Pak se mu vrátí hněv sama na sebe a na mě a na lži a přísahy, do jejichž pasti jsme se polapili. A pak se mě znovu dotkne. Hrozně to bolí.“

„Přinejmenším ti dává najevo aspoň nějakou něhu.“ Ambeřin smích zněl bolestněji, než by dokázal sebetrpčí pláč.

„Ano,“ zašeptala. „Ačkoli to netuší, moje bolest bolí zase jeho.“

„Ještě pořád ses nevzdala naděje, že se tě naučí milovat?“

Dlouhé řasy se svezly dolů a skryly dívčí zlatavé oči. „Kdykoli se dotkneme,“ zašeptala, ‚je pod tou vášní další utrpení, další temnota. A přece kde je tolik citu, měla by být i naděje…“

„Zůstaneš tak dlouho, dokud budeš doufat,“ pravila Cassandra.

Amber přikývla.

„A pak?“ otázala se Cassandra. „Co uděláš, až naděje zmizí a zbude ti jenom tisíc stínů temnoty?“ Žádná odpověď.

„Směla bych si prohlédnout tvůj přívěsek?“ zeptala se Poučená.

Amber se zatvářila vylekaně. Po chvilce váhání sáhla pod šaty a vytáhla prastarý kus jantaru.

Čirý, drahocenný, zlatavý šperk visel na zlatém řetízku. Ale přesto navzdory vší kráse prošel jantar tak nepostřehnutelnými změnami, že je mohla vidět pouze Poučená… Temnota zatahovala oponu přes jiskřivý jas.

Cassandra se dotkla přívěsku špičkou prstu, jenž se nepatrně chvěl, i když se starší žena ze všech sil snažila zakrýt žal, který zuřil pod slupkou vnějšího klidu.

„Uvědomuješ si, že Duncan tě ničí?“ otázala se dívky. Amber odpověděla jen mlčením.

„Kousek po kousku, tím tajným krvácením,“ šeptala Cassandra, „tě bude ubývat, až nakonec v tobě nezůstane žádné světlo ani život, jenom temnota.“

Amber opět mlčela.

„A stejně tak to ničí i Duncana!“ prohlásila Cassandra důrazně.

Teprve nyní Amber vykřikla, v popření kruté bolesti a stejném hněvu, jaký pociťoval Duncan. Vždyť byla polapená spolu s ním a každý den je ovíjel další vrstvou temnoty. Den po dni ta tma narůstala, až v nich nezbývalo žádné světlo ani naděje.

Pouze temnota.

„Nesmí tě zapudit!“ zasykla Cassandra zuřivě. „Nikdy jsem nikomu nepřála smrt, ale teď ji přeji té normanské děvče, která…“

„Ne!“ zarazila ji Amber rázně. „Nezatahuj svou duši do temnoty kvůli něčemu, co jsem spáchala já. Naučila jsi mě přece rozhodovat sama za sebe a nést důsledky svého rozhodování.“

„Nebo zemřít.“

„Nebo zemřít,“ souhlasila Amber. „V každém případě platí, že kdyby nešlo o tuhle dědičku, objevila by se jiná. A vraždit bezmocné panny přece nemůžeme, nemyslíš?“

Cassandřin smích zněl stejně smutně jako její hlas.

„Nemůžeme,“ přisvědčila. „Na celém světě není dost bohatých panen, které bychom mohly pozabíjet, než si tvůj natvrdlý manžel vtluče do hlavy, že největší bohatství má přímo na dosah ruky.“

Obě Poučené zamířily do hlavní síně. I když se vzájemně nedotýkaly, byly si tak blízké, jako by šly v pevném objetí. Přivítala je síň ozářená plameny v krbu, pochodněmi a mlžnou sluneční září lijící se dovnitř vysokými okny.

Duncan seděl v křesle z vyřezávaného dubového dřeva. Simon nožem ukrajoval ze studené pečené kýty a tenké plátky masa zručně vršil na stříbrný podnos, který drželo páže.

Zpočátku se Amber domnívala, že v síni nikdo další není. Teprve když Duncan promluvil, uvědomila si, že Simon nekrájí maso pro sebe, nýbrž pro hosta.

„Lady Ariane,“ pravil Duncan a zvedl se z křesla, „rád bych vám představil svou zbraň, čarodějnici jménem Amber.“

Žena v šatech z černé vlny se obrátila. V rukou držela malou harfu.

Amber si nejprve myslela, že Ariane má na sobě šál z černé lesklé vlny, vyšívaný stříbrnými a fialovými nitěmi. Pak si však uvědomila, že ten šál jsou Arianiny vlasy, hustě spletené a zdobené. Při sebemenším Arianině pohybu se v jejich půlnoční černi leskly stříbrné ozdoby a tajemně blýskaly ametysty.

„Přistup k ní, Amber!“ přikázal Duncan.

Amber se na okamžik nedokázala přimět k pohybu, ale pak rozkaz uposlechly spíše její nohy než rozum. Přistoupila k normanské dědičce.

„Lady Ariane,“ pravila a pokývla.

Na okamžik se v očích fialových jako ametysty vetkané do černých kadeří kmitla zvědavost, hned se však přes ně spustila opona hustých řas.

Když opět otevřela oči, jako by zavřela dveře do své duše. Nebylo vidět ani stopu zájmu, ani náznak citu. Bohatá dědička měla oči studené a vzdálené jako ametysty, jimiž se tak bohatě zdobila.

„Těší mě,“ pravila Ariane.

Hlas měla chladný, prodchnutý normanským přízvukem. Neučinila jediný pokus dotknout se Amber, ani se zběžně dotknout její pravice na přivítanou.

Amber usoudila, že tento nezájem není důsledkem Duncanova varování, že spíše jde o projev Arianiny odtažité chladné povahy.

„Máš za sebou dlouhou cestu,“ pravila zdvořile Amber. „Každý služebník boží musí jít tam, kam mu velí povinnost,“ pokrčila Ariane ladně rameny a odložila harfu.

Po zádech sjely Amber mrazivé prsty, jako by ji pohladil přízrak. Bylo zřejmé, že Ariane nevítá nadcházející sňatek s Duncanem o nic nadšeněji než Amber.

„Nyní již chápeš, proč jsem tě zavolal,“ ozval se Duncan jízlivě. „Zájem mé snoubenky o manželství se mnou v sobě značně odráží smýšlení jejího otce, jenž všechny Sasy považuje za nepřátele. Bůh – či možná spíše ďábel – ví, co si baron Deguerre myslí o Skotech.“

Ariane se po Duncanových slovech ani nepohnula a neodpověděla. V bledosti její dokonalé tváře žily jen oči – a i ty žily jen jiskřením neživého drahokamu, odrážely spíše světlo zvenčí, než že by žhnuly vnitřní září.

„Připomíná mi to Dominikovu svatbu,“ dodal Duncan. Simon zatím jediným rychlým mávnutím ukrojil další plátek masa.

„Ba ano,“ připojil se Simon. „John svou dceru provdal víc z pomstychtivosti než z touhy po spojení dvou rodů.“

„Přesně tak!“ potvrdil Duncan. „A já rozhodně netoužím probudit se po svatební noci vedle manželky, která mi nemůže dát dědice.“

Amber vycítila, že mladá dědička, sedící tak nehybně uprostřed nádhery svých bohatých černých šatů, vlasů a skvostných šperků, se instinktivně schoulila do sebe, jako by se zhnuseně uhýbala.

I Cassandra vytušila odpor mladé Normanky a vůbec poprvé pohlédla na cizí dívku s upřímným zájmem.

Simon postavil před Ariane podnos naložený masem, sýrem a sušeným ovocem. Když jí přitom nechtěně zavadil loktem o rukáv, Ariane sebou polekaně trhla a vzhlédla k němu. V ametystově fialových očích číhal děs zvířete zahnaného do kouta.

„Pivo?“ otázal se jí vlídně.

„Ne. Děkuji.“

Bez ohledu na Arianino odmítnutí Simon naplnil korbel jemně pěnícím mokem a postavil ho před ni.

„Jsi příliš křehká!“ řekl jí stroze. „Jez!“

Simon odstoupil a přestal se Ariane dotýkat. Přerývaně si vydechla úlevou. Když se natáhla pro kousek masa, ruka se jí třásla.

Simon mlčky a zkoumavě sledoval, jak Ariane žvýká,polyká, jak sahá po kousku sýra. Když se ujistil, že pokračuje v jídle, obrátil se k Duncanovi.

„Lady Ariane potřebuje odpočinek,“ oznámil hradnímu pánovi. „Jeli jsme celé dny bez jediné přestávky.

A za nocí to nebylo o mnoho lepší. Po odjezdu z Carlysle nebylo kam se ukrýt před bouřemi.“

„Nezdržím ji dlouho,“ slíbil Duncan. Podíval se přísně na Amber. „Uchop ji za ruku, čarodějnice!“

Už od chvíle, kdy se Duncan přiznal k obavám, že by neměl dědice, věděla Amber, co přijde. Díky tomu se mohla připravit, a když natáhla ruku k Ariane, prsty se vůbec nechvěly.

Výraz normanské dívky výmluvně naznačoval, že se jí nelíbí doteky kohokoli. Plaše se podívala na Duncana, zjistila, že nemá cenu smlouvat, a vzala Amber za ruku.

I když se Amber obrnila vůči mnoha emocím, ta změť děsu, ponížení a zrady, jež vířila v hloubi Arianiny duše, ji málem srazila na kolena.

Ariane byla ženou mocných vášní, ale všechny do jedné byly – temné.

„Lady Ariane,“ otázal se Duncan, „jste neplodná?“

„Nejsem.“

„Splníte svou manželskou povinnost?“

„Splním.“

Amber zavrávorala, jak se snažila nepodlehnout těm zběsilým emocím, skrývajícím se pod dívčiným klidným zevnějškem.

„Amber!“ vyštěkl Duncan ostře. „Říká… říká pravdu,“ vydechla Amber zajíkavě. A pak Arianinu ruku pustila, protože ten žal a zuřivost,jimiž přetékala duše normanské dědičky, byly na ni příliš. Tolik se to podobalo Duncanovým emocím! „Dcero, jsi v pořádku?“ vyptávala se úzkostlivě Cassandra.

„Její pocity jsou… snesitelné.“

Ariane pohlédla na Amber s rodící se nenávistí.

„Ty víš!“ vyhrkla Ariane křečovitě. „Ty víš! Proklatá čarodějnice, kdo ti dal právo pustošit mi duši?“

„Ticho!“ vybuchla Cassandra zuřivě. Rázně přistoupila k oběma dívkám. Její rozevlátá nachová říza ohnivě plála mezi černí Arianiných šatů a zlatem Ambeřina oděvu.

„Pokud tu někoho pustošíme, je to Amber!“ oznámila Cassandra. „Podívej se na ni a věz, že ať už tě v duši tajně stravuje jakýkoli černý oheň, stejně bolestně stravuje i ji.“

Ariane zbledla.

„A věz rovněž,“ pokračovala Poučená, „že ať se tvé tajemství týká, čeho chce, zůstává i nadále tajemstvím. Amber se dotýká citů, nikoli skutečností.“

Rozhostilo se ticho. Ariane zkoumavě hleděla na Amber, na její bledou tvář a pevně stisknuté rty. „Pouze citů?“ ujišťovala se šeptem Ariane. Amber přikývla.

„Pověz,“ zeptala se Normanka, „cos cítila?“

„Svou otázku jistě nemyslíš vážně!“

„Myslím. Nevěřila jsem, že vůbec ještě mám nějaké city. Co tedy cítím?“ Právě ten nepředstíraný zájem přiměl Amber k odpovědi. „Zuřivost,“ odvětila šeptem. „Nikdy nevykřičený výkřik. Zradu tak hlubokou, že ti téměř zahubila duši.“ Ticho trvalo, prodlužovalo se. A poté se Ariane obrátila k Duncanovi a z přimhouřených očí jí vyšlehlo pohrdání. „Přinutil jsi mě prozradit, co jsem skrývala i sama před sebou!“ prohlásila. „A ji jsi přiměl trpět tak, jak si jistě nezasloužila.“

„Mám právo znát pravdu o své snoubence!“ namítl Duncan. „Znevážil jsi mou čest a čest dívky, kterou označuješ za svou zbraň!“ pokračovala Ariane podrážděně. Duncan zvučně udeřil dlaní do postranní opěrky křesla. „Zažil jsem zradu od těch, jimž jsem důvěřoval!“ zvolal úsečným tónem. „Tímto způsobem se snažím předejít další zradě!“

„Zažil jsi zradu,“ opakovala Ariane nezvučně. „Ano.“

„Pak tuto zkušenost máme společnou.“ Normanská dědička lhostejně pokrčila rameny. „Stačí to však jako základ pro manželství?“ „Nemáme na vybranou, ten sňatek musíme uzavřít.“ Duncan se předklonil, pohled tvrdý jako kámen. „Budeš mi věrnou manželkou?“ tázal se chladně. „Oddanou manželovi víc než svému normanskému otci?“ Ariane se nekonečně dlouho a pátravě dívala do Duncanovy rozběsněné tváře a pak se obrátila k Amber. A natáhla k ní ruku. „Ano,“ pravila Ariane.

„Ano,“ opakovala Amber.

„A změní se to, pokud z Amber udělám svou milostnici, jež bude žít na hradě a sdílet mé lože pokaždé, když si to budu přát?“

V tu chvíli Amber opustila její Poučená sebekázeň. Dokonce i když cítila příval Arianiny úlevy a naděje, její vlastní emoce přehlušily pravdu, kterou se z toho doteku dozvěděla.

„Ale vůbec ne,“ pravila Ariane zřetelně. „Naopak bych to přivítala.“ Duncan se zatvářil překvapeně.

„Splním svou povinnost,“ pokračovala Ariane svým chladným hlasem, „ale vyhlídka na sdílení manželského lože mě odpuzuje.“

„Patří snad tvoje srdce jinému?“ otázal se Duncan. „Nemám srdce.“

Tmavě hnědé obočí povyjelo udiveně nahoru, ale Duncan pravil pouze: „Amber?“

Amber odpověděla pouze mlčením. Měla příliš mnoho práce s ovládnutím vlastních emocí, než aby dokázala navíc i promluvit.

Milostnice.

Děvka. Den po dni ta temnota houstne, ničí… Všechno.

„Nu, čarodějnice?“ naléhal Duncan. Amber se silou vůle přiměla opět dýchat. „Říká pravdu,“ pronesla chraptivě. „Nic než pravdu.“ Duncan se s krátkým pokývnutím opřel o vyřezávané

opěradlo. Tvářil se zachmuřeně jako zimní den. „Tedy ujednáno!“ prohlásil. „Zítra ráno nás kněz oddá.“

A jakoby v odpověď se přímo pod hradbami tvrze rozlehlo vlčí zavytí. Amber a Cassandra se po tom zvuku rázem obrátily. A současně s tím se ozval další křik, tentokrát skřek rozhněvaného sokola. A než stačil doznít, vešel do hlavní síně Erik. Byl sám a po boku si v pochvě nesl válečný meč. Pod dlouhým rudým pláštěm se leskla drátěná košile. Hlavu mu s výjimkou tmavě zlatého vousu kryla válečná přilba. Duncan zuřivě vyskočil. Jednou rukou strhl z opěradla křesla vlastní přilbici a v druhé ruce se mu objevilo kladivo, jež nikdy nemíval mimo dosah. Podobně jako Erik byl teď Duncan od hlavy až k patě oděný v kovu. „Zdravím tě, Duncane z Maxwellu,“ pravil Erik mírně. „Jak se vede tvé manželce?“

„Nemám žádnou manželku.“

„A církev s tím souhlasí?“

„Souhlasí!“ ozval se ode dveří Dominic. Erik se neobrátil. Sledoval Duncana nehybným dravčím pohledem. „Takže už je to hotová věc?“ zeptal se. Ten mírný tón jeho hlasu probouzel v Amber touhu vykřičet varování všem přítomným v síni. „Jen otisknu svou pečeť na listinu, a vše je hotovo,“ odvětil opět Dominic. A Erik opět neuhnul očima z Duncana.

„A ty, Duncane,“ pokračoval ve výslechu, „ty s tím souhlasíš?“

„Ano!“ Venku opět zavyl vlk a odpověděl mu pronikavý skřek sokolice. Erik se zlověstně usmál. „Vyhlašuji ti krevní mstu!“ pravil. „Rozhodne jediný souboj.“

„Tady však nemáš pokrevní příbuzné!“ poukázal Duncan.

„Mýlíš se, parchante. Amber je moje sestra.“ Po Erikových slovech se rozhostilo ohromené ticho. Amber byla téměř omráčená.

Erik se na ni podíval vůbec poprvé od chvíle, kdy vešel do hlavní síně. Se smutným úsměvem k ní natáhl ruku.

„Dotkni se mě, sestro. Poznej pravdu. Konečně.“

Jako omámená došla Amber až k Erikovi a vložila mu prsty do dlaně.

„Jsi dcerou lorda Roberta Severního a Emmy Neplodné!“ oznámil jí Erik pevně. „Narodila ses pouhých pár minut po mně. Jsme dvojčata, Amber.“

Amber cítila, že pravda Erikových slov se jí valí tělem

jako hrom úzkou roklí a otřásá podstatou její bytosti. „Ale proč…?“ zeptala se šeptem. Nedořekla. Nemohla.

„Proč ti upřeli právo tvého rodu?“ dopověděl za ni Erik.

Přikývla.

„Nevím,“ přiznal se. „Mám však dojem, že to zřejmě byla cena zaplacená za mé početí.“

„Že mě zavrhnou?“ ptala se šeptem Amber.

„Že tě předají Poučené ženě, jež nesnese blízkost muže, a nemůže proto sama obtěžkat.“ Cassandra tlumeně zasténala.

Erik se po ní krátce ohlédl, ale pak upřel pohled zpět na dívku, jejíž pravý původ pochopil hned poté, co se na celou záležitost poprvé podíval očima Poučeného.

„Je to pravda?“ vyhrkla Amber a otočila se ke Cassandře.

„Když ses narodila…“ Cassandřin hlas zeslábl až do ticha.

„Proroctví!“ vzpomněla si Amber.

Smrt jistě bude vést.

„Jistě. Jantarové proroctví,“ přisvědčila Cassandra s povzdechem. „Emma z něho měla strach, z proroctví i z tebe. Odmítla tě kojit.“

Amber zavřela oči. Na řasách se jí zaleskly slzy a zůstaly se třpytit na zbledlých lících.

„Zato já tě milovala od prvního okamžiku!“ vybuchla Cassandra vášnivě. „Bylas tak maličká a tak krásná! Věřila jsem, že když ti poskytnu dostatek Poučení, život může vzkvést.“

Ambeřin smích byl ještě smutnější než její slzy.

Radši jsi mě měla hodit vlkům.

ženu, jež si vzala nechtěné děťátko a vychovala je jako své vlastní.

„Ale nakonec zmařil všechny tvé naděje nedostatek mého nadání k Poučení,“ řekla Amber. „Chyba byla v tom, že jsem špatná učitelka,“ vzdychla Cassandra. Amber jen prostě zavrtěla hlavou. Za okamžik otevřela oči, pohlédla na Erika… A vůbec poprvé spatřila svého bratra. Opět jí vyhrkly slzy, ale tentokrát jiné. Začala se dotýkat jeho obličeje, vlasů, rtů, doteky do sebe vsávala pravdu o něm.

„Řeka vždy poteče k moři,“ pravila Amber, „bez ohledu na to, že ji chceš stočit do jiného koryta. Nech to všechno být, bratře. Nech to být.“

Než jí Erik odpověděl, za pootevřenou okenicí se kmitla sokolice, jež se nemohla dostat dovnitř za svým pánem. Pronikavý skřek dravce byl v přímém rozporu s mírností Erikova hlasu.

„Nikdy!“ prohlásil Erik. „Nepřeji si, abys to udělal!“

„Vím, ale stát se to musí!“

„Ne!“ vykřikla Amber a jednou rukou popadla Erika za paži. „To něžné děvče, které jsem chránil, přivolalo Duncanovu duši z propasti temnoty,“ řekl Erik. Duncanovi se kladivo škublo v ruce jako živé a jednotlivé kovové články jeho brnění se rozezpívaly strašlivou písní smrti. „A pak,“ pokračoval Erik stejně vlídně jako zlověstně, „pak to děvče dalo Duncanovi svou vlastní duši, aby zaplnilo prázdnotu v té jeho. Za tento drahocenný dar z ní udělal svou děvku.“

Ocelové články chrastily a přelévaly se, jako by ožily vztekem, jenž zmítal Duncanovi tělem i myšlenkami.

Erik uchopil studené prstíky, jež mu svíraly paži, políbil je a ucouvl od sestry. Pak se obrátil a pohlédl do tváře Dominiku le Sabre. Spona na Dominikově plášti jiskřila zběsilým plamenem.

„Jak vidíš, Glendruidský vlku,“ pravil Erik, „pokrevní svazek je nepochybný.“

„Ano, je.“

„Pak uděl svému vazalovi velkorysé povolení, aby se se mnou utkal v jediném souboji.“

„Duncan mi je postavením rovný, teď už není mým vazalem.“

„Ach, takže je pravda, co se mi doneslo,“ poznamenal Erik jízlivě. „Musím uznat, že jsi vskutku ďábelský taktik, Dominiku le Sabre.“

„Stejně jako ty. Nikdo jiný než ty by ve Sporné zemi neudržel hned tři panství s pouhou hrstkou rytířů a s pověstí čaroděje,“ odvětil Dominic.

Erik se už začal obracet zpět k Duncanovi, když ho zarazila další Dominikova slova.

„Tvoje schopnost protáhnout se do cizího hradu je skutečně obdivuhodná a zřejmě k tvé černokněžnické pověsti jen přispívá,“ poznamenal Glendruidský vlk.

„Nepochybně ano,“ přisvědčil Erik.

„V budoucnu však s tím nebudou žádné problémy.“

„Že ne? A proč?“

„Protože tvoje mazanost nešla tak daleko, abys nechal Duncana vyzvat k souboji tebe. Jsi mrtvý muž, Eriku, synu Robertův.“

Dominic se vážně zadíval na Duncana, stojícího za Erikovými zády.

„Jelikož jsi kdysi býval mým vazalem,“ pravil Dominic, „žádám tě, aby sis za zbraň vybral kladivo.“ Cassandra sebou škubla, jako by ji šlehl bičem. Duncan podvědomě sklopil oči ke zbrani, jež semu chvěla v ruce jako živá a zmítala se na konci kovového řetězu, dychtivá zapojit se do nadcházejícího souboje. Až do toho okamžiku si plně neuvědomil, že ji uchopil.

„V souboji s mečem je Erik neporazitelný,“ pokračoval Dominic, „ale pokud jde o kladivo, zvláštní schopností s ním neproslul. A já potřebuju, abys žil“

Duncan vzhlédl překvapeně k Dominikovi. „Pokud nebudeš na Tvrzi Kamenného kruhu ty,“ vysvětloval Dominic otevřeně, „pak existuje pramalá naděje, že v příštích letech by si blackthornské panství uchovalo nezávislost. Prokaž tedy laskavost člověku, jenž býval tvým pánem.“ Duncan se opět ohlédl po Amber. Oči měla vytřeštěné, zdivočelé a tiskla si dlaně k ústům, jako by chtěla potlačit výkřik. Bez ohledu na to, kdo v nadcházejícím souboji zvítězí, ona prohraje. Duncan to věděl stejně dobře jako ona. „Zatímco si budeš tuhle záležitost promýšlet,“ dodal Dominic, „nezapomeň, že Erik je velmi urozený lord. Soudí proto, že levoboček nemá tolik cti, aby si povšiml, když ho přiměje ke křivé přísaze.“ Kovové články zbroje chrastily a vrzaly, jak si Duncan pohrával s kladivem. Lidé v hlavní síni stáli tak nehybně, že každičké cinknutí se rozléhalo zvučně do všech koutů. „Dobře tedy,“ pokývl Duncan. „Budu bojovat kladivem.“ Amber zavřela oči. Erik se tvářil, jako by ho to nepřekvapilo. „Dejte mi ze zbrojnice donést kladivo!“ přikázal. „Když si to přeješ,“ dodal nedbale Duncan. „Ale pokud bys chtěl místo kladiva raději bojovat dýkou a mečem, pak také souhlasím.“ Za hradbami se ozvalo rozjařené vlčí zavytí na důkaz Erikovy radosti.

„Tak tedy volím dýku a meč!“ přikývl Erik krátce. Duncan se pousmál v dravčím očekávání. „Simone!“ zavelel Duncan. „Dones nám ze zbrojnice

štíty.“ Simon beze slova odešel. Vrátil se za krátkou chvilku a přinášel dva dlouhé, kapkovitě protáhlé štíty. Na jed

nom z nich byl vypálený černý obrys Glendruidského vlka na stříbrném poli, na druhém byla stříbrná vlčí hlava na černém poli.

Dva vlci proti sobě, dva vlci lidského rodu, každý z jiné smečky.

Zatímco oba muže zpovídal hradní kaplan, přistoupila Cassandra k Amber.

„Kdyby to šlo, ráda bych stála na tvém místě,“ pravila šeptem, „žila v tvé kůži, cítila tvé city, plakala tvé slzy, křičela tvé výkřiky, snášela tvou bolest…“

„Ať se stane cokoli, vina není na tvé straně,“ odvětila hluše Amber. „Nezavinila jsi ani tu smrt, jež se tu slévá jako černá řeka. A jako řeka poteče dál a bude strhávat s sebou ty živé.“

Poučená sebou při zaslechnutí Ambeřina hlasu bolestně trhla. Poté však jen mlčky sepjala dlaně v úkrytu dlouhých širokých rukávů a snažila se ze svého Poučení načerpat co nejvíce útěchy.

Když dal kaplan oběma mužům rozhřešení, přistoupil k nim Dominic.

„Tys vyzval soka na souboj jako první, Eriku, synu Robertův,“ pravil. „Chceš si klást po právu nějaké podmínky?“

„Nechci!“ usekl zpupně Erik. „Jak si přeješ. Souboj může začít!“ Dominic uskočil zpátky tak mrštně, až se mu kolem těla rozvířily záhyby černého pláště. „Tak tedy do toho!“ zvolal Glendruidský vlk. Erik skočil kupředu tak bleskově, že všichni přítomní v síni vydechli úžasem. Jeho meč se kmitl v tak rychlém oblouku, že ho téměř nebylo vidět.

Duncan jen taktak stačil v posledním zlomku vteřiny pozvednout štít a útok odrazit. Kov třeskl o kov silou, která se rozlehla po celé síni.

Slabšího muže by ta rána srazila k zemi, Duncan však jenom ztratil rovnováhu. Než se stačil vzpamatovat, svezl se na jedno koleno.

Erikův meč zasvištěl a klesl s ďábelskou rychlostí.

Bylo zřejmé, že Robertův syn hodlá nejbližší ranou souboj ukončit. Duncan opět pozvedl štít na poslední chvíli, ale tentokrát byl na ten úder připravený. Ve chvíli, kdy čepel třeskla do štítu, švihl volnou paží. Kladivo se rozezpívalo. Přízračný ocelový sten se rozechvěl síní a způsobil, že Amber se na šíji zježily vlasy. Měla sice zavřené oči, ale vražedná píseň kladiva jí prozradila, že Duncan přežil ten první, neuvěřitelně rychlý Erikův útok. A neotevřela oči ani poté, co opět zaduněl kov o kov. Stejně jako nechtěla vidět Erika při útoku až nelidsky zabijáčkem díky dravci rychlosti, nestála ani o pohled na vražedně kroužící kladivo, jež poháněla a ovládala neobvykle silná paže. Amber nemusela vidět smrt žádného z této dvojice mužů, aby poznala, který z nich zemřel. Píseň roztočeného kladiva skončila úderem kovu

o kov. Diváci v síni temně zasténali. Rána byla tak silná, že vyrazila do Erikova štítu prohlubeň a srazila ho k podlaze. Odkulil se stranou a opět vyskočil tak mrštně, že Simon jen nevěřícně zaklel.

Kladivo dopadlo podruhé. Erik se natočil i se štítem a současně s úderem odskočil dozadu, aby změkčil jeho dopad. Přitom švihl mečem.

Duncan nastavil čepeli štít, ne však dostatečně rychle, jako by měl paži unavenou odrážením předchozích útoků.

Erik se zazubil jako ztělesněný ďábel. Meč svištěl a sázel ránu za ranou a hnal Duncana pozpátku ke zdi. U stěny byla Duncanova zbraň neškodná jako hrst kamení, protože zády opřený o stěnu neměl dost místa ji roztočit.

Další seknutí mečem srazilo Duncana na kolena. Kladivo se zajíklo v polovičce své písně, Erik skočil kupředu a rozpřáhl se k zuřivému úderu, jímž hodlal rozetnout Duncana vedví.

Kladivo prudce švihlo s obnovenou silou – a přiřítilo se z opačného směru, sotva na dlaň od podlahy.

Ocelový řetěz se ovinul kolem kovových kroužků a plátů zbroje, škubl a podrazil Erikovi nohy. Erik dopadl na zem s vyraženým dechem tak prudce, až mu přilbice odlétla z hlavy.

Duncan s chraptivým výkřikem vytasil svou válečnou dýku a rozkročmo se usadil na Erikovo tělo dřív, než Robertův syn stačil popadnout dech, natož se bránit. Erik se zahleděl do očí temného válečníka, jenž ho měl v nejbližším okamžiku zabít.

Pěst v kovové rukavici se pozvedla, zatřpytila se dýka a k zemi se blýskla čepel současně s tím, jak ticho v síni roztál příšerný výkřik.

V posledním okamžiku Duncan změnil směr čepele. Dýka zajela do prkenné podlahy s takovou silou, že proťala dřevo až ke kameni a zlomila se vejpůl.

„Nemůžu zabít nikoho, kdo na mě hledí Ambeřinýma očima!“ vybuchl Duncan vztekle. „Odevzdávám ho tobě, Dominiku. Udělej si s ním, co ti libo.“

Po těch slovech Duncan vstal a mrštil těžkým jílcem na protější konec síně, kde se kov zaryl do kamene s takovou silou, až se kolem rozstříkly odštěpky. Zuřivým škubnutím pak odtrhl Duncan řetěz z Erikových kotníků, čímž ho osvobodil.

Amber se k oběma mužům rozběhla, ale Cassandra ji zadržela.

„Ještě není rozhodnuto,“ upozornila ji starší žena neklidně. „Nyní se přesvědčíme, zda Dominic le Sabre je hoden nosit odznak Glendruidského vlka.“

Harfa, kterou držela Ariane, vydala podivný akord, protože prudce povolila prsty. Byla to jediná známka toho, že pohled na souboj ji nenechal chladnou.

Dominic vytasil meč a přiložil ho čepelí do škvíry mezi Erikovou bradou a drátěnou košilí. Dlouho, předlouho se navzájem měřili očima. „Dal bych přednost spojenectví před pohřbem,“ prohlásil Dominic nakonec. „Ne!“ odmítl Erik chraptivě.

„Pokud zemřeš, tvého otce porazí všichni nepřátelé, jež nyní držíš na uzdě. Vypukne válka mezi Glendruidským vlkem a klany na severu.“

„A Poučení budou bojovat v předních řadách!“ zapřísahala se Cassandra. „Sama je povedu!“ Nikdo, kdo slyšel hlas Poučené, o jejím rozhodnutí nepochyboval.

„Prohrajete!“ odsekl Dominic. „Král Jindřich nepostoupí své severní hranice Sasům ani Skotům.“

„Možná nebude mít na vybranou!“ ozval se Erik. „Možná. Ale Jindřich zatím získal každičký kus půdy, o který začal kdy bojovat.“ Erik neodpověděl.

„A odmítnešli sňatek s Ariane,“ pokračoval Dominic, „vypukne válka tak jako tak. Baron Deguerre je hrdý šlechtic. A král Jindřich byl s tím chystaným svazkem navýsost spokojen.“ Ariane se napjala jako tětiva před výstřelem, nepronesla však ani slovo. Ano!“ vybuchl Erik zuřivě. „Ale pokud budeš mít spojence na severu, budeš moci válčit proti Jindřichovi a Deguerrovi!“ Dominic kývnutím přisvědčil a vyčkával, aniž by čepel meče odtáhl třeba jen o milimetr od Erikova hrdla. „A bez spojenců prohraješ,“ poukázal Erik, „protože uvízneš mezi dvěma ohni – já budu na severu a baron Deguerre na jihu.“

„Tobě se představa války zamlouvá?“ otázal se Dominic zvědavě. „Ne. Ale zrovna tak se mi nezamlouvá představa, že z mé sestry se stane Duncanova děvka.“ Dominic přimhouřil oči. „Ta čarodějnice sehrála roli ve zradě na Duncanovi.“

„Ztratit Duncana je pro Amber větší trest, než si dokážeš představit!“ odsekl Erik. „A ty? Jak ty budeš potrestán za spiknutí, jež vedlo k Duncanovu křivopřísežnictví?“

„Pro mě by dostatečným trestem byl pohled na Ambeřino utrpení. Jenže tohle dokážou pochopit výhradně Poučení.“

Dominic se kradmo ohlédl po Cassandre. Kratičce přikývla, ale Dominikovi daleko více prozradily bolestné vrásky kolem jejích úst. Obrátil se zpět k Erikovi.

„A Duncanův trest?“ otázal se tiše. „Jak předpokládám, toužíš potrestat i jeho.“

Za hradbami vykřikl sokol, zároveň zuřivě i vítězoslavně.

A Erikův úsměv byl stejně krutý jako dravci křik. „Eriku!“ zanaříkala Amber! „Ne! Duncan nerozumí! Za tohle ho nesmíš trestat!“

„Duncan bude první, kdo pozná trest,“ pravil Erik mírně a pevně přitom hleděl do očí Glendruidského vlka. „A pozná ho příliš pozdě, než aby mohl dělat něco jiného než zuřit sám na sebe kvůli tomu, jaký byl hlupák a blázen.“

Síní se rozlilo ticho. Dominic si měřil Erika očima

stříbrnýma jako tekutá rtuť. „Přežije Duncan tento trest?“ vyzvídal Dominic. „Nevím.“

„Může ho přežít?“

„Nevím.“

Dominic zlehýnka přitlačil tíhu čepele na Erikovo hrdlo.

„Tak co víš?“ otázal se zlověstně.

„Že Duncan a Amber jsou spojeni způsobem, který je nezměřitelný. Pokud ji zapudí, zavrhne sám sebe. Jejím ponižováním ponižuje sebe. Ubližujeli jí…“

„Ubližuje sobě,“ dořekl Dominic úsečně. „Zranění dokáže muž přežít. Nemůže však přežít ve Sporné zemi, když nemá dost peněz, aby si zaplatil rytíře.“

„Duncan má Amber přímo v krvi,“ prohlásil Erik důrazně. „Pověz mi, Glendruidský vlku, jak dlouho přežije člověk bez krve? Jak dlouho bude chtít přežít?“

Dominic pohlédl na Duncana. Skotské kladivo stál k němu zády a dával okázale najevo, že mu je naprosto jedno, co se odehrává mezi Dominikem a Erikem.

Pak se Glendruidský vlk podíval na Amber. Bledost její tváře a ryzí děs v jejích očích mu sdělily víc, než toužil vědět. Dominic jediným rázným pohybem zasunul široký meč do pochvy.

„Dlužíš mi svůj život!“ prohlásil Dominic. „Užij ho k tomu, že budeš pomáhat Duncanovi. Potřebuji ho živého, potřebuji ho jako vládce na Tvrzi Kamenného kruhu. Je to jediný způsob, jímž můžeme předejít válce.“

Erik mlčel.

„Stejnému člověku prokazuji milosrdenství pouze jedinkrát,“ pravil Dominic chladně. „Dojdeli k válce, zemřeš. Na to ti přísahám.“

Erik ležel nehybně na podlaze, meč stále v ruce, a měřil si Glendruidského vlka. Erik věděl, že může Dominika napadnout, možná i zabít – a zcela určitě sám zahynout – nebo může přijmout nabízené podmínky.

„Pokud Duncanovi dokáže pomoci Poučení,“ pravil, „pak se dočká pomoci.“ Náhle všechny vyděsil Cassandřin tichý smích. „Vskutku, lorde, jste hoden titulu Glendruidský vlk!“ prohlásila mrazivě. Dominic jen povytáhl černé obočí a pravil: „Dávám ti sedm dní, abys našel řešení Duncanova problému. Pak otisknu svou pečeť na listinu anulující jeho sňatek a nechť se děje vůle ďáblova.“

„Přesně sedm dní?“

„Ano.“

„Platí!“ Erik se plavně vyhoupl do stoje, meč stále ještě v hrsti.

Simon skočil kupředu s rychlostí, jež byla stejně překvapivá jako ta Erikova. Erik se pousmál, zasunul meč do pochvy a obrátil se k Dominikovi.

„Dávám ti svoji přísahu,“ pravil slavnostně, „Amber ji stvrdí.“

„Není třeba,“ odvětil Dominic. „Ujišťuji Poučenou, že přísahu jsem dal ze svobodné vůle, takže podle toho by k ní měla přistupovat.“ Dominic jen tázavě povytáhl obočí, mlčel však, pouze v duchu se rozhodl, že první, na co se manželky Meg v soukromí zeptá, budou podrobnosti o Poučených. Nyní aspoň pozorně poslouchal.

„Sestro!“ pronesl Erik a natáhl ruku.

„Běž,“ vybídla Cassandra Amber. „Přijmi dar, který je projevem velkorysosti Glendruidského vlka.“

Amber na roztřesených nohou přistoupila blíž, uchopila Erika za ruku a pak ho objala a pevně ho svírala, jako by mu chtěla posloužit jako kotva v bouři. A Erik jí objetí oplácel a na krku cítil její žhavé slzy.

„Mám tě ráda, bratříčku!“ zašeptala Amber.

„Stejně jako já mám rád tebe, sestřičko. A své přísaze čestně dostojím.“

„Ano,“ přisvědčila Amber, otřesená pocity rozvichřenými v Erikově nitru. „Cítím, jak v tobě běsní odhodlání. Nesmírně po tom toužíš.“

Pomalu uvolnila své objetí. I když se už nadále nedotýkali, Amber se držela v těsné blízkosti svého právě nalezeného bratra.

Přesto to nebyl on, nýbrž Duncan, jehož každičký pohyb sledovala pozorným pohledem. Toužila přistoupit i k němu, podržet ho v náruči a ujistit se tím nejprostším a nejživočišnějším způsobem, že je dosud naživu.

Ale Duncan jí nevěnoval jediný pohled od okamžiku, kdy ušetřil Erikův život.

Simon konečně schoval tasený meč, stejně jako Dominic. Duncan si přehodil kladivo přes rameno na důkaz toho, že pro tuto chvíli souboj končí. Dominic přistoupil k Meg a konejšivě se na ni usmál.

Cassandra je pozorovala s nemilosrdným úsměvem. „To je zvláštní, nemyslíš, Glendruidský vlku?“

„Že jsem ušetřil život Erikovi?“ zeptal se. „Ne. Že všichni jste přijali dohodu o dívce, které jste krutě ublížili.“

Dominic pokrčil rameny. „Stačí mi jediný pohled na Amber, abych pochopil, že ta by Duncana nezradila.“

„Ano,“ potvrdila mu Cassandra tiše. „Poznal jsi, co si ten hrdý válečník odmítá přiznat. Amber Duncana miluje.“

„A pomohla ho zradit?“

„Bez té zrady by Duncan skončil na šibenici a tady by vypukla válka. Smrt místo života.“

„Jistě.“

„V tom případě mi pověz,“ řekla Cassandra, „v čem Amber svého temného válečníka vlastně zradila?“

„Na to se musíš zeptat Duncana,“ odvětil jí tlumeně Dominic. „To on se k ní obrací zády. To on touží mít současně manželku i milostnici!“

„Duncane!“ zvolala Cassandra. V jejím hlase bylo slyšet rozkaz, který nebylo možné neuposlechnout. Duncan se prudce obrátil k Poučené a zahleděl se jí přísně do tváře.

„Nech Amber jít,“ požádala ho Cassandra prostě. „Nikdy. Je moje!“ Cassandre unikl bolestný povzdech. Když opět promluvila, znělo to téměř něžně. Její hlas se nesl síní jako zvuk meče prudce taseného z ocelové pochvy.

„Přesně totéž mi odpověděla Amber,“ zašeptala Cassandra, „a stejně vášnivě, když jsem jí navrhla, že tě dopravíme zpátky do Kamenného kruhu ještě předtím, než přijdeš k vědomí.“ Duncanem projelo zachvění. Bylo příliš nezřetelné, než aby ho zpozoroval někdo jiný, než kdo po něm číhal. A Cassandra po něm číhala s ostražitostí sokolice. „Pověz mi, pane,“ zeptala se důrazně, „zachráníš ponižováním Amber svou vlastní čest… Nebo ji ještě víc

poškodíš?“ Duncan neodpověděl. „Nech Amber jít!“ zopakovala Cassandra svou žádost.

„To nenechám!“

Cassandra se usmála tak zuřivě, že Dominic měl sto chutí opět tasit meč. „Nenecháš?“ opakovala po něm výsměšně.

„Kdepak. Ty ji nemůžeš nechat odejít!“ Duncan se ani nepohnul, ani neodpověděl. „Kdysi jsem pevně věřila, že až vyrveš Amber duši

z těla, zabiji tě,“ oznámila mu chladně Cassandra. „Ale teď vím, že to neudělám.“

„Milost od Poučené?“ vysmíval se Duncan. Cassandra se zasmála. Všem přeběhl mráz po zádech. „Ne, můj temný válečníku. Dávám však přednost tomu, že přežiješ a příliš pozdě pochopíš, cos vlastně udělal.“ Duncan nehybně a číhavě mlčel. „A pak,“ pokračovala Cassandra, „pak se budu dívat, jak umíráš navlas stejným způsobem, jakým jsi vraždil Amber… trýznivě pomalu, jednu krutou vteřinku po vteřince.“

21.

Amber ležela v přepychovém loži, jež jí patřilo ode dne, kdy se provdala za Duncana. Bděla. Kdykoli za okny zavyl vítr nebo do okenic zabušila plískanice či k ní dolétl hlas z nižšího patra, srdce jí poskočilo úlekem. A pak vždy zatajila dech a každičkým vláknem své bytosti naslouchala, zda neuslyší zvuk kroků blížících se k jejím dveřím. Dnes v noci za ní přijde Duncan. Musí. Přijď ke mně, temný válečníku. Umožni mi, abych se

tě dotýkala tím jediným druhem doteků, jež mi dovolíš. Dovol mi, abych s tebou byla ještě jednou. Jen jedinkrát. Když dovolíš, dotknu se přímo tvé duše. Jen jedinkrát…

Ale žádný ze zvuků, které k Amber doléhaly, nebyly Duncanovy kroky vystupující po točitém schodišti, jež vedlo k její ložnici.

Jak se noc prohlubovala a podzimní déšť se sněhem bušil do kamene, Amber pochopila, že v té bouři zůstane sama. Zrovna této noci ze všech nocí za ní Duncan nepřijde, i když právě málem zemřel Erikovou rukou, a proto mohl tím spíše ocenit krásu a radosti života.

Dnes v noci by byl Duncan vedle své jantarové čarodějnice tak zranitelný, až z toho dostal strach.

Věděla to. A on zrovna tak.

Amber se posadila a odhodila přepychové přikrývky stranou. V matném světle dohasínajícího krbu se zalesklo jemné plátěnko její noční košile. Jantarový přívěsek se jí zatřpytil mezi ňadry jako matné jiskření rozhrabovaných žhnoucích uhlíků.

Oči se jí třpytily stejnou září, zastiňované temnotou, jež neměla s nocí pranic společného.

Amber si přes ramena přehodila plášť, vlasy si schovala pod šál a sama zamířila k ložnici hradního pána. Na cestu si nepotřebovala svítit svící či loučí. Duncan byl pro nijako pochodeň hořící do noci, stejně zářivým průvodcem, jako je úsvit pro nadcházející den.

I kdyby cesta za Duncanem vedla neznámým lesem a spletitým podrostem či skalnatou strží, pro Amber by byla naprosto stejná. Jasná. Zřetelná.

V síni ani na chodbách nebylo živé duše. Jediné hlasy, které v hukotu bouře slyšela, bylo volání hlídek na cimbuří. Amber tichounce našlapovala na prkennou podlahu a s každým spěšným krůčkem se jí kolem kotníků rozevlál plášť jako rozčeřená voda.

Před Duncanovými dveřmi nespalo žádné páže, protože dosud neměl čas vybrat si ho mezi dospívajícími synky z urozených rodů, kteří dychtili nechat se vycvičit ve válečnickém umění proslulým Skotským kladivem. Naopak, dveře do pánovy komnaty nebyly dokonce ani zcela přivřené, to na důkaz sebejistoty a nebojácnosti válečníka, jenž spal za nimi.

Jediný pohled po komnatě Amber prozradil, že Duncan si musel jít lehnout před krátkou chvilkou. V krbu pořád ještě plápolaly vysoké plameny, ve svícnech dosud poblikávaly nedohořelé svíce. Na truhle u hlavy lože hořela nízká olejová lampa a šířila po komnatě vůni rozmarýny. Vedle lampy leželo připravené kladivo a studeně se lesklo odlesky ohně.

Amber překročila práh a tiše za sebou zavřela dveře. Zlatavé světlo svíček se rozechvělo, Duncan se však ani

nepohnul. Amber to ostatně ani nečekala. Ačkoli nebyl vzdělaný, pokud jde o Poučení, měl v sobě Duncan dost schopností Poučeného válečníka, aby poznal, kdy mu hrozí nebezpečí.

Či naopak – kdy mu nehrozí.

Ambeřin plášť se s tichým šustěním svezl k zemi. Hned poté se jako bělostný obláček snesla na plášť i její noční košile. Zlaté vlasy se jí ve světle ohně zářivě chvěly jako proud potoka v poledním slunci. Mezi ňadry se jí leskl zlatý jantar. Tiše, jako nehybný plamínek svíčky, se položila k Duncanovu boku.

Jemná vůně kořeněného oleje na Duncanově kůži jí prozradila, že manžel hledal před odchodem na prázdné lože aspoň částečnou útěchu v horké lázni. Stejnou vůni vyzařovalo její vlastní tělo, protože i ona se večer utěšovala objetím provoněné lázně.

Po čem však skutečně toužila, to bylo objetí mnohem konejšivější a mnohem zuřivější – objetí s Duncanem, uvězněným v jejím těle.

Amber obratně odhrnula pokrývky stranou. V přítmí se zaleskla Duncanova záda. Ležel na boku, tváří odvrácený od ní. Nahá šíře jeho ramen představovala současně vábničku i hrozbu.

Temný válečník, jenž dokázal rozezpívat kladivo jako nikdo jiný. Jemně, jako třepetající se motýlí křídla, přejela Amber konečky prstů Duncanovi přes šíji a po celé délce páteře až k hýždím. Po tom doteku sice lačněla, ale působil jí bolest. I ve spánku se mu v duši svářily protichůdné pocity, pravda proti pravdě, rozhodnutí proti rozhodnutí.

Vyčítal jí, že ho zradila. Ale byla to zrada? Poučení věděli, že nikoli. On sám se považoval za poníženého, zbaveného cti.

Ale naše těla se znají, Duncane. Volají po sobě jako po nikom jiném. Jsme ztraceni. Vinils mě, že jsem už dávno prodala duši ďáblu. Ale já ji upsala tobě.

Jsi oheň v mé krvi, v mém těle, v mé duši.

Ale přesto, kdyby se zvážily a poměřily všechny pravdy, zůstala by jedna, kterou by nebylo s čím poměřit, slova Glendruidského vlka burácející tichem jako lavina hromu, slova, jimiž uznal Duncana za čestného muže,

jež vždy dostojí své přísaze.

Nedodržení přísahy by Duncana zničilo. A její dodržení zničí zase Amber. Nic z toho se nedalo přežít. Jedna z těch možností byla nevyhnutelná.

Kdyby mě miloval, nemohl by mi takhle ubližovat.

Tělem projela Amber bolest, jež patřila jí i Duncanovi, roztála ji, stravovala jí duši.

„Toho jsem se bála,“ šeptla sevřeným hrdlem. „Že ti přinesu zkázu.“

Kdyby v Duncanovi nedřímala stejně mocná touha dotýkat se Amber, milovat se s ní, ztratit se v ní, až bude příliš vyčerpaný, než aby mu aspoň na čas zbyla síla bojovat sám se sebou… Kdyby toho nebylo, pak by doteky Duncanova těla působily Amber stejně mučivou bolest, jako by strčila ruku přímo do plamenů.

Takhle to však byla jen hořkosladká trýzeň, jež ji rozdírala sice zvolna, ale až do krve. Kapku po kapce krvácela do temnoty.

Přesně jak jsem se bála, jsi mojí zkázou.

Ale ruku Amber přesto neodtáhla. Duncan měl hladkou, pružnou, teplou kůži. Provazy svalů podél žlábku páteře ji vzrušovaly. Hladila tu pružnou pokožku jemným kroužením dlaně, vychutnávala ryzí mužskou sílu a snažila se nevnímat bolest.

„V tolika směrech jsi silný, můj temný válečníku,“ šeptala Amber. „Proč nemůžeš být dost silný, abys přijal nevyhnutelné?“

Jsi oheň v mé krvi, v mém těle, v mé duši.

Svaly se napjaly a zazmítaly, jak se Duncan převalil na záda a obrátil hlavu k Amber. Zatajila dech, ale její manžel se neprobudil.

„Kdybys tak dokázal přijmout, co nelze změnit,“ šeptala mu neštástně, „pak bys mě dokázal milovat navzdory všem pravdám, které ses dozvěděl příliš brzy, třeba byly vysloveny příliš pozdě.“

Duncanův hluboký pravidelný dech se nezměnil, neklopýtl v rytmu. Jantarový přívěsek na jeho hrdle se pohnul a zatřpytil s každým jeho nadechnutím.

Amber se s povzdechem poddala touze laskat prsty temné chloupky, jež se tak svůdně kadeřily na Duncanově hrudi. Ten nepoddajný tuhý porost ji šimral a příjemně ji mrazil v dlani stále vzrůstající smyslností.

Amber sklonila hlavu a políbila Duncana na rameno.

Tváří se přitiskla k pevnému polštářku svalů v místě,kde mu bušilo srdce. Tlukot jeho života tak blízko jejích vlastních úst ji prudce vzrušil.

„Kéž bych se tě mohla dotknout. Aspoň jedinkrát.“

Kdesi na samém dně spánkem omámené mysli si Duncan uvědomoval Ambeřinu přítomnost a blízkost.

Poznala to podle zachvění, jež mu proběhlo tělem, ztlumením toho zuřivého vnitřního sváru, zaplaveného smyslnou vlnou, jež se v něm začínala zvolna vzdouvat podjejími doteky.

Duncan od chvíle, kdy se dozvěděl své skutečné jméno, sice mezi nimi nedopustil nic víc než ryze tělesné spojení, ale kdysi ho její doteky a laskání nesmíme blažily. Dokázal ovládnout své vzrušení jen proto, aby si se svou milenkou mohl vyměňovat méně dravé, zato však láskyplnější projevy lásky.

A ve spánku to laskání opět vítal a vychutnával, vstřebával Ambeřinu rozkoš z těch doteků stejně dychtivě,jako suchá zem vstřebává vlahý deštík.

„Tobě to také chybělo,“ šeptala Amber. „I ty jsi lačněl po vzájemné něze a stravující vášni.“

Amber se koupala v přílivu propastné úlevy. Bála se, že temnota narůstající v Duncanově duši z něho ukradla všechen cit, všechnu něhu. Sklonila se, aby mu opět přejela rty po kůži.

Vteřinu poté ji silné prsty bolestně a téměř hrubě popadly za vlasy. Duncan byl plně probuzený.

A vzteky nepříčetný.

„Nechci tě!“ procedil přes zaťaté zuby. „Nechci se tě ani dotknout! Nemám o tebe zájem!“

Ačkoli vlny touhy, jež se jim přelévaly mezi těly, usvědčovaly jeho slova ze lži, to odmítnutí stejně bolelo. „Myslíš to vážně?“ vydechla Amber. „Co?“

„Že se mě dnes v noci nechceš ani dotknout!“

„Ano, ty čarodějnice! Přísahám! Nedotknu se tě!“ Ambeřin vítězoslavný úsměv byl stejně živočišný jako žár Duncanových očí. Kdyby tolik nezuřil, možná by si dával větší pozor. Ta ženská bezohlednost se v Amber totiž dala téměř nahmatat.

„V tom případě mě okamžitě pusť,“ prohlásila rázně, „jinak ses dopustil křivé přísahy, a to by se přece neslučovalo s tvou ctí, nemám pravdu?“

Duncan uškubl ruku od Ambeřiných vlasů, jako by se spálil o svíčku. „Odejdi!“ vyštěkl vztekle.

Amber na Duncana jen mlčky hleděla. Pak pohnula rukou tak rychle, že se v té bleskové reakci mohla měřit se Simonem. Odmrštila zbytek přikrývek. Ukázalo se, že Duncan je stejně nahý jako ona – a stejně jako ona má na krku jantarový přívěsek.

A podobně obnažená byla i jeho touha – ležela mu v rozkroku napjatá a pulzující v rytmu s jeho rozbouřeným srdcem.

„Odejdi!“ zasyčel ledově.

Amber mu s úsměvem přejela prsty od prsou až na břicho, zvolna se blížila k těžišti jeho smyslnosti. Duncan ji chtěl odstrčit, ale hned si uvědomil, že nesmí, nemůže.

Tím by se dopustil křivopřísežnictví.

„Čarodějnice.“

Rozzuřený a současně úděsně vzrušený se Duncan díval na Ambeřiny ladné škádlivé prstíky, plížící se blíž a blíž k jeho rozdychtěnému mužství. V poslední chvíli uhnula a špičkou ukazováčku mu v hustém hnízdečku chloupků vykreslila kruh.

„Mohl bys přivolat na pomoc Simona!“ navrhla mu.

Z úsměvu jí Duncan jasně vyčetl, že si jeho bezmocnost a vnitřní svár úžasně vychutnává. Prsty mu dráždivě zajela do žlábků mezi tělem a stehny.

Duncan jen sykl. Zatínal čelisti tak silně, až ho bolely. „Simon mi nevěří, co by se za nehet vešlo,“ poukázala Amber. „A nenávidí mě snad ještě víc než ty.“ Zlehka zatínala nehty do napjaté kůže Duncanových stehen. Cítila pod ní horké tepání jeho touhy. Zaryl se prsty do matrace a silou vůle si nakazoval ovládnout se, nic necítit.

Amber se tiše rozesmála. Věděla o každičkém jeho pocitu. Bez ohledu na rozhodnutí jeho mysli si tělo samo přiznávalo, po čem touží.

Co chce. Brzy. „Simon by mě z tvé postele odvlekl s největším potě

šením!“ nepřestávala dotírat Amber.

Sevřela mu stehno do dlaně a těšila se ze síly toho mladého těla. Protiklad těch ladných prstíků a brutálně zaťatých svalů vzrušoval Duncana tak mocně, že nedokázal potlačit zasténání.

„Můžeš mi ale věřit, že mě by to žádnou radost neudělalo,“ šeptla Amber a sklonila se mu k tělu. Vlasy se mu rozlily po stehnech jako studený vodopád. Duncan zasténal, třebaže byl skálopevně odhodlaný vůbec nereagovat.

Amber mu s úsměvem objížděla hranou zoubků po stehně. Uprostřed toho něžného skousnutí se do kůže propaloval žhavý dotek jazýčku.

Prudký záchvěv křeče, jenž rozechvěl Duncana, se přelil i do Amber. „Dnes večer mi připadáš jako podzimní víno,“ zašeptala horce. „Temný, opojný.“ Duncan temně vzlykl. „Tak ráda bych tě ochutnala od čela až po paty,“ šeptala Amber.

Špičkou jazyka kreslila Duncanovi ohnivou stezku od kolen až k pupíku. „Tak ráda bych… všechno.“

S přidušeným stenem stiskl Duncan stehenní svaly a zakryl si mužství rukama ve snaze zabránit dalším důvěrnostem.

„Nelíbilo by se ti víc, kdybych tě držela já?“ otázala se Amber nevinně. „Ne!“ zavrčel s přemáháním.

„Vskutku? To proto je tvoje touha s každým mým dotekem stále zjevnější? Chováš snad naději, že mě to obrovské mužství zastraší a odradí?“

Na to neměl Duncan jinou odpověď kromě té, kterou se snažil sám před sebou tajit či ji ignorovat. Amber to věděla stejně dobře jako on. Vlastně lépe, díky spojení své i jeho touhy.

„Ale to se ti nepodaří, temný válečníku. Můžeš být sebevíc obrovský, přesto tě dokážu pojmout do svého těla. Víš to stejně bezpečně jako já.“

A pak se Amber tichounce rozesmála. „Kdepak, víš to mnohem lépe než já, protože jsi mé tělo už mnohokrát prozkoumával a poměřoval.“

Duncan odpověděl jen chraptivým stenem, jenž neznamenal nic než projev ryzího zoufalství. Hnala ho k vyvrcholení už pouhými slovy. Jeho tělo vědělo, co chce. Nač má právo. Vynucovalo si ho.

A jeho tělo vědělo, kde najde úlevu. „Dej ty ruce pryč,“ vybídla ho něžně a chraptivě. „Daruj mi volnost, po níž oba toužíme.“

„Ne! Nechci tě!“ Amber se neubránila smíchu navzdory záblesku bolesti, který to opakované odmítání jejího těla doprovázel. „Takhle ne, ctný rytíři,“ pravila. „Vždyť ani obě spojené dlaně ti nestačí, abys zakryl svou touhu.“ Stejně tak bylo vyloučeno, aby Duncan před Amber zatajil oheň, který v něm zažehla. Kdykoli se jejich kůže setkaly, vlila se do ní jeho lačnost, pravda poznaná prostřednictvím doteku.

A Amber si dávala záležet na tom, aby se jejich těla nepřestávala dotýkat. Se smíchem začala lákat Duncanovy ruce stranou. Směle je kousala. Mučivě po nich přejížděla rty. Omývala je vlnami žhavého dechu. Špičkou jazyka objela každičký žlábek mezi klouby prstů. Po chvíli Amber objevila stinné údolíčko mezi Duncanovými pevně sevřenými stehny a hladila je ve stejném rytmu, jakým mu klouzala jazykem do škvíry mezi palcem a ukazováčkem. Pak chytila do zubů jeho malíček a vtáhla si ho do úst. Kmitáním jazyka mu nabídla nové, ještě důvěrnější laskání. Duncanovi se z hrudi vydralo chraptivé zachrčení, jako by trpěl. Touha ho rozdírala tak krutě, až se rozezmítal a dlaně mu odskočily od rozkroku. Amber tam vmžiku vklouzla rukama a útlými prstíky se mu majetnicky ovinula kolem údu. Opět se zazmítal, jako by ho namísto něžného laskání šlehla bičem. „Amber!“ zašeptal Duncan a nepřestával přitom zatínat zuby. „Ne!“

„Ano!“ šeptala mu přerývaně těsně u těla. „Dobrotivý Bože, ano!“ Nejprve dotek její ruky, pak závan jejího dechu, pak horká vlhkost jejího jazyka.

„Amber!“

„Ano, můj temný válečníku. Jsem Amber. A tohle je…“ Současně se šeptanými slůvky kroužila, ochutnávala a laskala jazykem – až k zešílení. „… tohle je nádherné. Horké jako slunce. Zaťaté jako pěst. Vzdouvající se jako bouře.“ Když Amber škádlivě objela Duncanovi jazykem kolem špičky mužství, vzchopil se k poslednímu pokusu uniknout – odvrátil se od ní a lehl si na bok. Byla však dostatečně rychlá, obrátila se spolu s ním a zalehla ho jako ohnivý déšť. A pak si Duncan přiznal, že už nedokáže dál unikat. Uvízl v pasti mezi Ambeřiným jazykem a její rukou klouzající mu vzhůru mezi stehny. Uchopila ho do dlaně, potěžkala a vybuchla smíchy nad tím, jak je vrchovatě připravený.

„Každičká část tvého těla po mně touží a chce mě,“ řekla mu nemilosrdně. „Hoříš žhavým plamenem, temný válečníku, ale já tě rozpálím ještě víc.“

Opět se sklonila k Duncanovi a s láskyplnou péčí chytila mezi zuby mohutný úd, přitiskla jazyk k tomu žhavému praporci jeho touhy a hladila ho, až byl Duncan od hlavy až k patě zalitý lesklým potem z přemáhání.

„Přestaň!“ poručil drsně. „Přestat?“ Amber se tiše, vášnivě i okouzleně rozesmála. „Kdepak, můj tvrdohlavý válečníku! Vždyť jsi sotva začal hořet!“

„Už – se – dlouho – neovládnu.“

„Já vím.“ Amber slastně zamrazilo po celém těle.

„A to vědomí mi dělá úžasně dobře.“

„Čarodějnice!“ sykl bezmocně. Z hlasu mu však čišelo víc potěšení než vzteku. Amber jemně stiskla zuby. Duncan hrůzostrašně zaklel a bojoval se svou touhou, jež mu hrozila vyvrcholením hned při dalším dechu, při dalším úderu srdce, při dalším žhavém polaskání.

„Amber!“ naříkal Duncan v zajetí slasti. „Ne!“ A těsně předtím, než ho opustilo sebeovládání, Amber skutečně přestala. Zmítaný úlevou a současně zklamáním se Duncan snažil uklidnit zběsilost své smyslné potřeby.

Amber mu něžně a konejšivě odhrnula vlasy z rozpáleného čela a políbila ho na tvář, jako by byl dítě, jež potřebuje uchlácholit. Nakonec Duncana pustila ze spárů ta nejbolestnější trýzeň touhy a dovolila mu opět dýchat. Se zasténáním se obrátil zpět na záda.

Amber se usmála, políbila ho na rameno a sklouzla mu po celé délce těla jako plamen. A jako plamen ho popálila. Zanedlouho byl Duncan rozpálenější než předtím, vzrušenější, rozechvělejší o to víc, oč více se musel přemáhat, aby Amber nepodlehl či se na ni sám nevrhl. A když ho od extáze dělil pouhý vlas, opět přestala a dovolila mu, aby se uklidnil.

Jenže za pár minut ho opět rozpálila, že se téměř rozsypal na popel. „Skonči s tím!“ procedil Duncan mezi zuby. „Doženeš mě k šílenství!“

„Brzy,“ zamumlala Amber. „Brzy budu šílený!“ Se smíchem mu přejela nehty po zaťatých stehenních svalech a mezi nohama, zavedla ho do ještě větší výšky a přitom se nikdy nezmýlila a vždy ho včas strhla zpět, než smyslně přetekl. Duncanovi stékaly po bedrech pramínky potu. Amber ho ochutnala, zjistila, že chutná sladce, a opět si v něm smočila rty, ovšem pro změnu na jiném místě. Vzrušovalo ji to stejně jako jeho. Duncana zalil oheň a spaloval ho až do morku kostí. Takovou Amber dosud nepoznal, odhodlanou svést každičký čtvereční centimetr jeho těla. Toužila po něm, chtěla ho a byla rozhodnutá ho dostat. Celého, v každičkém myslitelném směru. „Zbav mě mého slibu!“ požádal Duncan chraptivě. Zaplavilo ho teplo jejího smíchu.

„Ještě ne.“

„Tohle je proti přírodě. Musím se tě dotknout!“

„Jak?“

Bylo to spíš kočičí předení než otázka. Suchý, touhou ochraptělý a bezdechý Ambeřin hlas rozechvěl Duncana vzrušením a slastným očekáváním.

Náhle se mu přehoupla rozkročmo přes stehna a Duncan vycítil, jak se mu otvírá vstříc. Sálala z ní vášeň a kanuly slzy touhy. Ta vůně ho zbavovala rozumu.

A Amber znehybněla, rozkročená těsně nad jeho tělem a jen se mu svým ženským květem zlehka otírala o úd, pomalu, mučivě. Krutě.

„Dokonči to!“ vydechl sípavě. „Toužíš po mně stejně jako já po tobě. Cítím to.“

„Ano, a to se nikdy nezmění, dokud budu schopná jediného dechu.“

„Tak mi konečně dovol, abych se tě zmocnil, a skonči tohle mučení!“

„Jistě se pletu, když na stehně cítím tvou ruku, jak mě táhne dolů, viď?“ odpověděla Amber otázkou.

S temným zaklením strhl Duncan ruku z jejího těla.

„Nechtěl jsem,“ omlouval se.

„Vím. Cítila jsem, jak tě to překvapilo.“

„Copak před tebou nemám žádné tajemství?“ vybuchl Duncan nahněvaně.

„Máš jich mnoho, ale jen jedno, na němž záleží.“

„A co je to?“

„Tvoje duše, temný válečníku. Je přede mnou uzavřená jako škeble.“

„Však ta tvoje přede mnou jakbysmet.“

„Ne,“ zašeptala Amber. „Dnes v noci ti ji kousek po kousku odevzdávám.“

Pokud se Duncan vůbec vzmohl na odpověď, utopila se v chraptivém výkřiku, který mu samovolně unikl z hrdla,když se Amber zhoupla dolů a pomaloučku, něžně se ho celého zmocnila.

A ještě než jí zpola zmizel v těle, Amber oslepila pronikavá extáze. A její rozechvělé ženství a naříkavé steny rozkoše přivedly k vyvrcholení i Duncana. Ve chvíli, kdy ho do sebe přijala celého, vyprázdnil jí do těla náboj své touhy v přerývaných palčivých salvách, jimiž jako by se do ní vlila jeho duše.

A pak to celé začalo od začátku.

Pokoušení a svádění a škádlení, důvěrná pohlazení a sladká muka. Šeptaná slůvka a doteky, jež Duncana uvrhly do slastných křečí. Nečekané polibky na nečekaných místech, milostná kousnutí, jež současně bolela i působila hlubokou slast.

Zatímco kolem lože prskaly dohořívající svíčky a plameny v krbu potemněly do žhnoucích uhlíků, Amber nepřestávala hořet pořád stejně vysokým plamenem a Duncan do ní nepřestával vlévat milostné šťávy svého vzrušení. Hořeli společně, protože nemohli jinak, stravovali se navzájem, jako by místo vzduchu potřebovali k životu tělo toho druhého.

Stačilo šeptem pronesené slůvko, vrácená přísaha, a Duncanovy ruce ji konečně mohly sevřít, paže obejmout, ústa políbit, tělo zanořit se hluboko do rozvichřené zběsilosti, kterou hořela Amber. A ona zas vpíjela jeho vášeň a vracela mu ji dvojnásob silně, hnala a bičovala je stále výš a výš, vyprávěla mu navzdory tomu šílenému mlčení, líčila mu lásku, na kterou nestačila slova, vyjadřovala touhu, již nebylo lze vyjádřit.

Dovol mi dotýkat se tě stejně, jako se ty dotýkáš mě. Tělem těla, duší duše. Pak život může vzkvést.

Když se konečně beze zbytku vyčerpali, když v žádném z nich nezbývala ani krůpěj síly, že křeč extáze jim nedovolila téměř se nadechnout, Amber se nepřestala Duncana pevně držet. Objímala ho v očekávání, že se s ním podělí o své sny stejně hluboce, jako se podělila o svou duši i tělo.

Dovol mi dotknout se tvé duše. Aspoň jedinkrát.

Byl to však Duncan, kdo se podělil o své sny, o kalný vír zmatených mračen, jež Ambeřino sebeobětování spíše umocnilo, než zahnalo.

Amber se zanedlouho probudila, vyburcovaná ze sna svárem, jenž zuřil v Duncanově duši jako ďábel. A když si uvědomila, co dala v sázku a co prohrála, zalil ji mráz.

Naplnila se i poslední část proroctví. A Duncan jí byl přesto ještě vzdálenější než dřív, zbloudilý ve své vnitřní bitvě. Dal své slovo. Nedal ho však jí. A přesto se jí týkalo. Temnota se slévala, kapku po kapce, dech po dechu, až jedna duše byla darovaná a druhá uzavřená. Nedotčená.

Cassandra se mýlí. Jeho duše nezahyne, protože Duncan mě nemiluje.

Amber se zvolna odtáhla od Duncana a sklouzla z postele, neschopná dále snést muka doteků. Roztřesenýma rukama si sundala jantarový přívěsek a pověsila ho přes svinutý ocelový řetěz álečného kladiva, podle něhož Duncan kdysi získal jméno. Naposledy k němu vztáhla ruku, ale nedotkla se ho.

„Bůh buď s tebou, temný válečníku,“ zašeptala, „protože já nemohu.“

Meg hleděla na svého manžela sedícího na protějším konci stolu. Na stole v hlavní síni ležela snídaně – chléb,sýr a pivo – ale málokdo se jí dotkl. Dominic seděl opřený o vyřezávané opěradlo křesla a mhouřil oči. Prsty pravé ruky si zlehka poklepával o stehno v rytmu teskné melodie, kterou Ariane hrála na malou harfu.

Simon uřízl další kus zvěřiny, do tenké číše nalil pivo a obojí postavil před Ariane.

„Přestaň nutit ten nástroj k pláči a jez!“ vybídl ji nervózně.

„Už zase? Připadám si jako husa vykrmovaná na posvícení!“ zamumlala zdráhavě.

Přesto však harfu odložila a poslušně se pustila do jídla. Bylo to snazší než se přít se Simonem, jehož neústupný pohled už dobře poznala.

„Měla jsi sny, Meg?“ otázal se Dominic stroze.

„Měla.“

„Glendruidské sny?“ vyzvídal.

„Ano.“

Skutečnost, že Meg dále mlčela, Dominikovi prozradila, že sny byly nešťastné… a že nenabídly žádné řešení. Hřbety prstů pohladil manželku po tváři.

„Sokoličko,“ pravil něžně, „musím přece najít způsob, jak Blackthornu zajistit mír. Rád bych, aby se naše dítě narodilo v místech a časech nezmítaných válkou.“

Meg políbila Dominika do dlaně a upřela na něho oči žhnoucí láskou. „Děj se vůle Boží, Glendruidský vlku,“ zašeptala. „Nikdy mě nebude mrzet, že jsem ti porodila dítě.“ Bez ohledu na přítomnost dalších lidí si Dominic přitáhl Meg na klín, objímal ji a zasypával tichými slůvky lásky. Po chvíli se opět ozvala tklivá melodie harfy, líbezně popisující všechny odstíny smutku. „To je mi ale veselé shromáždění!“ ušklíbl se Erik, jenž se sokolicí na zápěstí vkročil do hlavní síně. „Často hraješ na pohřbech, lady Ariane?“

„A tohle je přitom jedna z jejích veselejších melodií,“ poznamenal Simon. „Bůh s námi,“ zabručel Erik. „Přestaň s tím, dámo. Vždyť bys přivedla k pláči i mého sokola.“ Zmíněný sokol krátce zatřepetal křídly, než se opět klidně uvelebil a s nepříjemnou zvědavostí se zahleděl na tu lidskou sešlost. „Myslel jsem, že budeš s Duncanem,“ pravil Dominic, „a budeš mu do té nechápavé lebky vtloukat Poučení.“

„Moje sestra zvolila jistější metodu,“ odvětil Erik pobaveně. „Včera v noci zašla za Duncanem.“

Dominikův úsměv si s tím Erikovým v ničem nezadal. „Tím se vysvětluje jejich nepřítomnost na ranní bohoslužbě.“

„Ano.“

„A přispěje to k mému úsilí o mír?“ Erik zaváhal a pak pokrčil rameny. Sokolice se mu neklidně zavrtěla na zápěstí a rozcinkala stříbrné zvonečky. „Cosi se změnilo,“ přiznal Erik. „Cítím to, jenom nevím co a jak.“

„Dovol, abych tě v tomhle směru poučila!“ ozval se ode dveří Cassandřin hlas. Při jeho zaslechnutí všichni v sále okamžitě umlkli. Vlasy se jim zježily hrůzou. Erik ucouvl stranou a udělal tak Cassandře místo, aby mohla projít k Dominikovi. Všiml si, že vždy pečlivě zapletené a pod šálem skryté vlasy má žena rozpuštěné, jako stříbřitý vodopád jí volně splývaly přes nachový plášť. V rukou se jí leskly prastaré stříbrné kostky poseté rytinami run.

Sokolice opět zabušila prudce křídly a vyrazila pronikavý skřek.

„Ty sis vykládala z run,“ poznamenal Erik nezvučně. Žádná odpověď. Byla by ostatně zbytečná. Výraz Po

učené ženy hovořil dostatečně výmluvně. „Co ses dozvěděla?“ zeptal se Erik. „Více, než jsem chtěla, méně, než v co jsem doufala.“ Cassandra pokračovala v chůzi a zastavila se až před

Meg a Dominikem. „Glendruidská čarodějnice,“ pronesla Cassandra zdvořile, „máš schopnost snít?“

„Mám,“ přisvědčila Meg. „Sním.“

„Svěříš mi své sny?“

„Výkřik v barvě jantaru. Temnota rozervávaná jako tuhé plátno, vlákno po vláknu.“

Cassandra na okamžik sklopila hlavu. „Děkuji.“

„Za co? V mém snu není ani útěcha, ani odpověď.“

„Hledala jsem potvrzení, ne útěchu.“

Meg se na starší ženu zadívala s úžasem. „Pokud mám na věci citový zájem,“ vysvětlovala Cassandra klidně, „musím být při vykládání runových kostek nesmíme obezřetná. Občas totiž vidím spíše to, co bych si přála, než co je skutečnost.“

„Cos viděla?“ vyhrkla Meg zvědavě. „Svěříš nám to?“

„Jantarové proroctví se naplnilo. Amber dala Duncanovi srdce a tělo a duši.“

„Aby člověk viděl, jak to dopadne, nemusel ani házet kostky,“ poznamenal trpce Erik. Cassandra přikývla na souhlas. „Tak proč jsi je házela?“ naléhal Erik. „To nikdo nedělá jen tak z lehkovážnosti.“

„Jistě.“

Cassandra mlčky stočila pohled od Erika k Dominikovi a potom k zemi, aby se nedívala na nikoho z přítomných.

„Eriku, synu Robertův,“ pravila, „Dominiku, Glendruidský vlku! Pokud nyní vstoupíte do vzájemné války, pak jedině proto, že to sami chcete. Nemůžete se už vymlouvat na Amber. Ta se…“

„Co to říkáš?“ přerušil ji Erik drsně. „… odpoutala od pýchy a síly a smrti, jež tvoří podstatu vaší mužnosti.“

„Co vlastně udělala?“ vybuchl zoufalý Erik. „Darovala svůj jantarový přívěsek Duncanovi.“ Sokolice vykřikla, jako by se jí krev v žilách změnila na oheň.

Ale ani tento dravci skřek nedokázal utopit řev zuřícího muže, jenž se rozlehl hradními prostorami – a přicházel shora, z komnaty zdejšího pána.

Cassandra naklonila hlavu k rameni, jako by tento zvuk vychutnávala. Její úsměv připomínal krutostí zimu. „Duncanovo utrpení právě začalo,“ pravila mírně. „To Ambeřino skončí co nevidět.“ Dominic nechápavě pohlédl na Poučenou ženu, na Erika a opět na ženu. „O čem to mluví?“ zeptal se rozrušeně. Erik jen zavrtěl hlavou, protože nedokázal promluvit ani utišit zběsilé skřeky svého sokola. Vypadal, jako by ho udeřila a omámila pěst v železné rukavici.

Hradem se rozezněl další vzteklý výkřik. Ještě ani nedozněl a už bylo slyšet příšerné zvuky tříštění a bušení a kovového rachocení, jako by v ložnici hradního pána zuřila bitva.

„Simone!“ zvolal Dominic a rázně vyskočil.

„Ano!“ Bok po boku se oba bratři rozběhli vzhůru po kamenném schodišti, vedoucím k Duncanově komnatě. Tam se jim naskytl pohled, jenž je přibil k prahu místnosti. Duncan zešílel. Zcela nahý – pouze na hrdle mu visely dva jantarové talismany – jednou rukou roztáčel válečné kladivo, přičemž zuřivě cenil zuby – těžko rozhodnout, zda vztekem či bolestí či obojím současně. Náhle skočil, jediným trhnutím serval přikrývky z postele a mrštil je do krbu, odkud se nejprve vyvalil čpavý dým a poté divoké plameny, jež olizovaly i zeď vysoko nad ohništěm. A kladivo bzučelo a hvízdalo vysoko v kruhu, poháněné šílenou silou Duncanovy paže. Kleslo a dřevěný stůl se rozskočil na kusy, které Duncan rovněž odkopl k ohni. A kladivo se znovu rozezpívalo, svištělo v kruzích kolem Duncanovy hlavy a svým vytím tvořilo příšerný duet s jeho zuřivými výkřiky. I postel se rozpadla na třísky, jež putovaly rovnou do šlehajícího nenasytného ohně.

Dominic už podobné šílence viděl, ale pouze v zápalu boje, když z nich spadla všechna lidskost a zůstala jen nenávistná zuřivost.

„Domlouvat mu nemá cenu,“ pošeptal Simonovi.

„To vskutku nemá.“

„Musíme ho však zarazit, než zaútočí na lidi na hradě.“

„Donesu ze zbrojnice provazy.“

Dominic tasil meč. „A pospěš si, bratře.“

Hovořil sám k sobě, Simon už dávno zmizel za zákrutem schodiště.

Vmžiku se však objevil a v ruce přinášel svinutý provaz. Dominic na něho čekal ve dveřích, svůj černý plášť v jedné a meč v druhé ruce. Jakmile Simona zahlédl, opět schoval meč do pochvy.

„Až zachytím kladivo do pláště,“ řekl Dominic, „musíš Duncana spoutat tak pořádně, jako by šlo o horského medvěda.“

V okamžiku, kdy Dominic vyrazil kupředu, vytušil, že chodbou se ke dveřím přiblížila Meg. Prudce se obrátil a zarazil ji, aby nepřekročila práh.

„Zůstaň venku!“ zavelel tlumeně. „Duncan zuří jako nepříčetný. Nikoho nepoznává, nejméně ze všech pak sama sebe.“

Kladivo sténalo a švihalo vzduchem. Dřevo se tříštilo jako hliněné nádobí. Jediný zásah zničil truhlu, jediné kopnutí odklidilo hromadu dřeva do ohně. Zůstávala už jen malá truhlice a šatní skříň.

Jakmile se kladivo znovu roztočilo, Dominic zaútočil. Pláštěm omotal hlavici kladiva a strhl ho k zemi. Než Duncan stačil zbraní škubnout a uvolnit ji, Dominic se mu vrhl po nohách a srazil ho na podlahu. Duncan dopadl tak prudce, až si vyrazil dech.

Ani to však k jeho zkrocení nestačilo. Nebýt Šimonovy rychlosti a pohotovosti, byl by Duncan díky síle svého šílenství Dominikův útok snadno odrazil.

Nakonec se však oběma bratrům přece jen podařilo Duncana spoutat jako kuře určené na pekáč. Duncan naposledy příšerně zařval a vzpínal se proti poutům, až temně zrudl v obličeji a žíly na krku mu hrozily prasknutím. Dokonce ani jeho mocná síla však nestačila zvládnout Dominika se Simonem, kteří ho drželi, a silná pouta, jež mu věznila končetiny. To úděsné napětí mu pak zvolna začalo vyprchávat z těla. Simon s Dominikem sotva popadali dech. Otřeli si pot z čela a stoupli si, přičemž nepřestávali Duncana opatrně pozorovat. Duncan ležel bez jediného pohybu a s otevřenýma očima civěl do prázdna. Dominic zvedl svůj plášť a rozprostřel ho přes Duncanovu nahotu. „Pojď blíž, Meg,“ poprosil manželku. „Tebe zná ze všech nejlépe.“

„Duncane!“ zavolala Meg něžně. „Duncane!“ Duncan zvolna pootočil hlavu a zadíval se na ni. „Meggie?“ vydechl.

„Ano, to jsem já, Duncane. Co se stalo?“ Duncanovi pohasly v očích poslední plamínky šílenství a nechaly po sobě jen temnotu. „Pryč,“ zajíkl se. „Cože?“ Žádná odpověď. Meg přistoupila blíž a klekla si vedle Duncanova ramene. Jemně mu odhrnula vlasy z potem zalitého čela. „Myslíš Amber?“ otázala se. „Amber je pryč?“

„Světlo…“ Duncanovým mohutným tělem zazmítala

mrazivá křeč. „Odnesla s sebou všechno světlo, Meggie.“

22.

Padací most je vytažený,“ obrátil se Simon k Dominikovi. „Brána je zavřená. Amber nemohla odejít.“

„Ale každý hrad má přinejmenším jednu tajnou únikovou chodbu.“

„V tom případě se nemohla dostat daleko!“ prohlásil Simon. „Odešla za bouře a v noci.“

Z chodby před komnatou se ozval chladný smích. Když se Dominic se Simonem obrátili, spatřili Erika. Shlížel na spoutaného Duncana se směsicí hněvu a soucitu.

„Amber je Poučená,“ připomněl Erik. „Než mrknete jednou, ztratí se vám z dohledu. Než mrknete podruhé, zmizí vám z dosahu.“

„Pošlete po její stopě psí smečku!“ přikázal Dominic. Erik jen pokrčil rameny. „Když chceš.“

„Nezdá se, že bys příliš dychtil najít svou sestru,“ poznamenal Simon.

„Zamíří k posvátnému místu. Jakmile projde Kamenným kruhem, psi za ní nepoběží.“

Simon si zamumlal cosi o proklatých čarodějnicích, ale nepřel se. Sám se při honičce za Meg poučil, že prastaré kruhy skrývají tajemství, které cizímu člověku neprozradí.

„Musíme to aspoň zkusit!“ rozhodl Dominic. „Proč?“ odsekl Erik. „Protože s tebou nechci válčit.“

„Také že nebudeš.“

„Za šest dní,“ pokračoval Dominic, „otisknu svou pečeť na listinu, která zruší manželství Amber a Duncana.“

„Za šest dní to už bude jedno.“

„Proč?“

„Co ti na tom sejde, Vlku? Válce jsme se vyhnuli.“

Erik se obrátil na patě a rázně odešel po chodbě pryč. U schodiště na něho čekala Cassandra.

Dominic sledoval, jak Erik uchopil ruce Poučené do dlaní. Ani jeden z nich neplakal, ale jejich žal byl téměř hmatatelný. Dominic se znepokojeně ohlédl po Duncanovi.

Duncanovo utrpení právě začalo. To Ambeřino skončí co nevidět. Světlo… Odnesla s sebou všechno světlo, Meggie.

Tu se Dominic nečekaně vyděsil. Měl dojem, že pochopil, co měla Cassandra na mysli a jakého druhu bude Duncanovo utrpení.

A k tomu nesmí dojít!

„Simone!“ zvolal Dominic ostře.

„Ano. Válečné koně?“

„Jeden z nás zůstane tady.“

„A pojede i Meg?“

Dominic se ohlédl přes rameno. Meg stále ještě klečela vedle Duncana a hladila ho po čele. Po tvářích jí zvolna kanuly slzy. Duncan měl otevřené oči, ale neviděl nic než to, co právě ztratil.

„Meg,“ oslovil Dominic manželku něžně.

Vzhlédla.

„Pošleme psy po Ambeřině stopě,“ vysvětlil jí Dominic. „Pokud skončí u jednoho z těch posvátných míst, dokážeš ji znovu najít?“

„Kdyby tu byla Gwyn, nejspíš by to dokázala,“ odvětila Meg s očima stále upřenýma na Duncana. „Nevím, jestli to dokážu. Vím jen tolik, že Duncan potřebuje… Něco. A jsem glendruidská léčitelka.“

„Zůstaň tady, bratře, a hlídej svou manželku!“ vyhrkl Simon chvatně. „Má větší cenu než všechna panství Sporné země dohromady.“

„A co tvoje bezpečí? Sven je pořád ještě někde ve vesnicích a zjišťuje, jak jsou lidé nakloněni válce.“

„Vezmu s sebou Erika.“

„Co když na tebe zaútočí?“

Simon se usmál – krátce, ale zlověstně. „Pak by to byla škoda, nemyslíš?“ Dominic se zasmál, ale neodpověděl. Padlo několik rázných a hlučných rozkazů. Zanedlouho na spuštěném padacím mostě zaduněly těžké podkovy tří válečných koní. Na dvou statných hřebcích seděli rytíři v plné zbroji. I když se to vymykalo všem zvyklostem, jeden z nich nesl na zápěstí cvičeného sokola. Třetí kůň byl bělouš a v jeho sedle seděla Poučená, jejíž rozpuštěné stříbrné vlasy vlály ve větru jako praporec.

Na druhé straně mostu čekal obrovský honicí pes, ale v dohledu nebyla ani smečka, ani psovod. „Jen jeden pes?“ podivil se Simon. „Pokud existuje nějaká stopa, Zabiják ji najde. A budeli možné po ní jít, bude ji sledovat.“

Erik po těch slovech zřejmě vydal neznatelný povel, protože pes začal čenichat po Ambeřině pachu. Stopu zachytil ve vrbovém hájku, rostoucím asi padesát metrů od hradební zdi.

„Východ z tajné chodby?“ zeptal se Simon významně.

I kdyby Erik odpověděl, jeho slova by zanikla v dunivém štěkotu, s nímž se Zabiják pustil po stopě. Drsnosrstý lovecký pes běžel dlouhými vytrvalými skoky jako vlk a koně ho poslušně následovali.

Nevolníci a vesničané jen užasle zírali za trojicí, jež se hnala kolem jejich chatrčí a políček. Při pohledu na Cassandřiny rozpuštěné vlasy se všichni honem křižovali a v duchu si kladli otázku, kdo byl tak pošetilý, že na svou hlavu přivolal hněv Poučené.

Koně cválali po kočárové cestě až k místu, kde z ní odbočovala úzká stezka, klikatě se vinoucí mezi poli a chýšemi. Zpod mohutných koňských podkov odletovaly kusy bláta a rozstřikovaly se na zídkách z navršeného

kamení slepeného hlínou, jež se zvedaly po obou stranách nerovné cesty. Zanedlouho za nimi zůstalo poslední vesnické stavení. Z mlžné krajiny se náhle jako zelená stěna vyloupl les s bílými a temně hnědými kmeny a korunami, v nichž ještě zůstalo poslední ohnivě zbarvené listí ve větvích ovinutých pronikavě zeleným jmelím. Zabiják se hnal po stopě se zběsilou soustředěností a nezvolnil tempo bez ohledu na překážky, které musel překonat. Po chvíli se kolem nich vynořily do mlhy zachumlané kopce, mezi nimiž se jako černý had vinula třpytivá stužka potoka. Pod koňskými kopyty se začal zvedat dlouhý hřeben. Když dorazili na jeho vrchol, objevil se kruh sestavený z obrovských kamenů. Zabiják se rozběhl přímo k posvátnému místu. A tu se pes zastavil tak prudce, jako by hlavou vletěl do zdi. Ze zklamaným zavytím se ohlédl po svém pánovi. Erik jediným rázným švihnutím paže vyslal do vzduchu sokolici. „Hledej!“ zavelel psovi přísně. Zabiják začal pátrat po stopě kolem kraje louhu. Trojice honců rychle pochopila, že žádná stopa není k nalezení. „U božích zubů,“ sykl Simon podrážděně, „tady to vypadá navlas jako v Blackthornu.“ Cassandra po něm střelila prapodivným pohledem. „Jednou jsem Meg stopoval až k prastarému posvátnému místu,“ vysvětloval Simon, aniž by spustil pohled ze Zabijáka. „A psi tam také ztratili stopu.“

„A našli ji znovu?“ vyzvídal Erik. „Nenašli.“

„Prohledal jsi to místo?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože to nebylo nutné. Šel jsem po staré stopě a tou dobou jsem už věděl, kde Meg je.“ Erik s Cassandrou se po sobě podívali.

„Prohledejme Kamenný kruh!“ navrhl Erik.

Simon popojel s koněm až ke kamenům. Objížděl kruh a opakovaně se snažil proniknout dovnitř, ale marně. Nakonec použil i ostruhy, kůň se však jen vzepjal a dopředu se nehnul ani o krok. Ať namířil hřebce kamkoli, ať ho pobízel sebevíc, zvíře odmítalo projet mezi kameny.

Simon sesedl a ostražitě začal obcházet kruh. Když nakoukl dovnitř, nespatřil nic zvláštního. Balvany. Trsy plevele. Kameny porostlé mechem. Nízký pahorek. Dlouhé stříbřité pramínky mlhy, svíjející se v kotoučích nízko nad zemí.

Simon podrážděně zaklel a zkusil dovnitř projít sám. Všechny smysly měl zbystřené, připravené okamžitě jednat. Přesto nic neslyšel. Nic neviděl.

V mlhou promočené trávě nebylo vidět žádné stopy. Rychle obešel pahorek a vystoupil na jeho vrcholek. Zjistil, že tam není ani vchod, ani dost velký balvan, za kterým by se mohla ukrýt lidská postava.

Simon se s úlevou obrátil k pahorku zády a zamířil ke stojícím kamenům, kde neklidně čekal jeho válečný oř. Zrovna když sáhl po uzdě, zarazil se, protože si vybavil, co se dozvěděl tehdy po svém prvním příjezdu do Sporné země, kdy se vydával za rytíře na pouti.

„To tady jsi našel Duncana?“ křikl na Erika. „Ano. Nahoře na pahorku, u paty jeřábu, uvnitř druhého kamenného kruhu.“

Simon se obrátil zpět k pahorku. Přimhouřil oči proti řídkému slunečnímu světlu, jež navzdory ročnímu období bylo tak pronikavé, že musel zamžikat. Na okamžik měl dojem, že zahlédl ladný obrys jeřábu, byl to však

jen záchvěv zvedající se mlhy.

Znepokojený Simon se kolem sebe rozhlížel a ujistil se, že ho první pohled neklamal. Byl tady pouze jeden kruh kamenů, i když koutkem oka jako by tu a tam zahlédl záblesky druhého, přízračného kruhu.

Jakmile se však na pahorek zadíval zpříma, neviděl nic než mlhu.

Simon netrpělivě zavrčel, vyskočil do sedla a tryskem se vrátil k místu, kde čekali Cassandra s Erikem a pod nimi se krčil velmi pokrotlý Zabiják.

„Tady jsi Duncana nemohl najít,“ prohlásil Simon.

„Neroste tu žádný jeřáb a je tu jen jediný kruh kamenů.“

„Když to říkáš, musí to tak být!“ ozvala se Cassandra. „Co říkáš ty?“ obrátil se Simon na Erika. „Oči Poučených občas vidí jinak.“

„V tom případě u všeho, co je ti svaté, běž a podívej se!“ Erik s Cassandrou se beze slova rozjeli ke kruhu ze

stojících kamenů. Koně švihali ohony a ostražitě našlapovali, ale jinak nic nenamítali. Pár kroků za řadou kamenů se zvířata viditelně uklidnila. Když jejich jezdci sesedli, hřebci se začali spokojeně popásat, jako by tu louku znali odedávna.

Simon sledoval, jak obě postavy vystupují na pahorek. Jejich siluety se na zářivém nebi téměř ztrácely. Simon si dlaní zastínil oči a hleděl do světla, jež bylo současně tak měkké a rezavé, že se do něho nemohl dívat přímo. Nakonec se mu však podařilo mrkáním si pročistit zrak.

Erik a Cassandra zmizeli.

Simona zamrazilo v zádech, ale hned si uvědomil, že určitě sešli po druhé straně pahorku, a proto se mu ztratili z dohledu. Zuřivě zaklel, potřásl hlavou a opět se snažil zaostřit pohled na pahorek.

Na pahorku nebylo živé duše.

Kůň frkal a škubal uzdou. Simon pohlédl na hřebce, zjistil, že se chce jenom pást, a zahleděl se zpět na vrchol pahorku.

Proti zářivé obloze se opět rýsovaly postavy Cassandry a Erika. Obrysy jejich těl se chvěly, jako by šlo o rozmazaný odraz na lehce rozčeřené hladině.

Simon zamrkal.

Když se znovu zadíval k pahorku, Erik s Cassandrou kráčeli směrem k němu a tiše si povídali. Z jasné oblohy se prudce jako vystřelený šíp snesla sokolice a usadila se Erikovi na zápěstí.

„Co jste zjistili?“ vybuchl Simon netrpělivě.

„Amber tu byla!“ odvětila Cassandra. „A?“

„Ale nyní je už pryč,“ dodal Erik. „Vždyť tvůj pes nenašel žádnou stopu, která by vedla odtud pryč!“ namítl Simon.

„A tví psi snad u blackthomského hradu uspěli lépe?“ Simon jen cosi zavrčel. „A kde je Amber teď?“ Erik se ohlédl po Cassandře. Poučená si zaplétala vlasy prsty, jež se viditelně třásly.

„Kde je Amber?“ opakoval Simon Cassandře svou podrážděnou otázku. „Nevím.“

„Co ti říká tvé Poučení?“ naléhal. „Říká mi něco, čemu nedokážu uvěřit.“

„U božích zubů!“ syčel Simon. „Oč jde?“

„Dala se druidskou cestou,“ pravila Cassandra bez dalšího vysvětlování. „Tak běžte za ní!“

„Nemůžeme.“

„Proč ne?“

Cassandra se obrátila a upřela na Simona třpytivé stříbrné oči.

„Nejsi Poučený, abys to pochopil,“ řekla. „A o pochopení ani nestojíš. Pohrdáš vším, co není hmatatelné aspoň tolik co meč.“

Simon si temně odfrkl a vyhoupl se na svého válečného oře. Zanedlouho všichni tři jezdci mířili zpátky k Tvrzi Kamenného kruhu. Vraceli se ještě rychlejším tempem, než z něho vyjížděli.

„Jak je Duncanovi?“ vyhrkl Erik se Simonem současně, sotva se objevila Meg. Vešla do hlavní síně ze zadní komnaty, kde Duncan seděl u stolu, naslouchal teskné melodii Arianiny harfy a civěl na drahocenný prastarý jantarový přívěsek, který kdysi nosívala Amber. Meg tedy aspoň předpokládala, že jeho pozornost upoutává tohle. Schovával přívěsek v obou dlaních, jako by před silným větrem chránil drobný plamínek.

„Duncan je na tom stejně jako včera,“ odvětila posmutněle Meg. „Když na něho promluvím dost hlasitě, odpoví mi. Jinak ignoruje všechny s výjimkou Dominika, jemuž se cítí být zavázán.“

Simon se ušklíbl. „U boží krve! To vypadá, jako by neměl žádnou…“

„Duši?“ napověděla Meg.

„Každopádně žádné city,“ ozval se zachmuřený Dominic.

„To je cena za to, že většinu jich uzavírá do sebe, aby vůbec přežil,“ vysvětlila Meg. „Ty bys to měl chápat, manželi. Kdysi ses choval podobně.“

„Pravda. Ale tehdy jsem tě ještě neznal, zatímco Duncan svou čarodějnici už našel. A pokud se tolik odpoutává sám od sebe kvůli přežití…“ Dominic pokrčil rameny. „Mám strach, že to bude jako rána plná jedu, kterou nezahojí nic, jen smrt.“

Simon zamumlal cosi v tom smyslu, jak je pošetilé dávat tak moc sama sebe pouhé ženě, a zamířil do zadní komnaty. Meg a Dominic ho následovali. Duncan nezvedl hlavu, ani když se všichni tři před ním postavili a dívali se, jak soustředěně pozoruje jantarový přívěsek.

„Je očarovaný!“ prohlásil Simon rázně.

„Není očarovaný o nic víc než Dominic,“ odvětila Meg. „Duncanovo srdce a tělo a duše si zvolily životní družku navzdory přísaze jeho rozumu. A tou družkou není Ariane.“

„Ano,“ potvrdil Dominic tiše. „Obávám se, že máš pravdu.“

Duncanovo utrpení právě začalo.

Simon se ohlédl po dědičce s fialovýma očima, jež z napjatých strun harfy čarovala tak žalostnou melodii.

„Copak neumíš zahrát něco veselejšího?“ zeptal se jí.

„Nad tímhle by se rozplakal i kámen!“

Ariane se na něho podívala a harfu beze slova odložila.

„Duncane!“ oslovil hradního pána Dominic.

Ačkoli promluvil tiše, Duncanovu pozornost přece jen upoutal. Hradní pán odtrhl oči od jantarového přívěsku.

„Nemůžu jen tak nečinně přihlížet tvému umírání. Zbavuji tě všech tvých závazků vůči mně a předchozím přísahám!“ pronesl zřetelně. „Tvůj sňatek s Amber je nenapadnutelný, a takovým také zůstane.“

Duncan sevřel řetízek přívěsku do prstů a jantar cvakl o desku stolu. Opět se podíval na šperk. Vypadal zakaleně, jako by byl odřený častým hlazením.

Přesto se ho dotkl pouze jedinkrát. Žal, který při tom pocítil, ho srazil na kolena.

Od té doby si dával velký pozor, aby se jantaru nedotkl podruhé.

„Nejsem zbaven žádných závazků,“ odvětil Duncan hluše.

Hlas i oči měl úplně bez života. Ale nechybělo v nich přesvědčení, víra ve vlastní slova. Svou odpověď myslel vážně.

„Nebuď…,“ začal Dominic.

„Pokud panství Kamenného kruhu nebude tvým spojencem,“ řekl Duncan, jenž Dominika zřejmě nevnímal, „Blackthorne se vbrzku ocitne ve válce s pány ve Sporné zemi.“

Dominic by to proklatě rád popřel, ale nemohl. Spojence zoufale potřeboval, protože si nemohl dovolit najmout další rytíře až do doby, než povznese blackthornské panství z trosek, jež byly dílem předchozího pána.

„Bez Arianina věna Tvrz Kamenného kruhu neuhájím,“ pokračoval zachmuřeně Duncan. „A ty sám jsi na tom tak špatně, že mi peníze nemůžeš dát ani půjčit.“

Dominikovu jedinou odpověď představovala tlumená kletba.

„Za pět dní se ožením s Ariane,“ uzavřel svou řeč Duncan.

„Nikdy! Nedovolím, abys dál žil jen zpola!“ namítl Dominic zachmuřeně. „Či ještě hůř!“

„V téhle věci už nemáš slovo. Nejsi už můj pán.“

„Odmítnu dát svou pečeť na listinu, která ruší tvůj předchozí sňatek!“

„Ale to je pouhá formalita!“ mávl Duncan lhostejně rukou. „Církvi na tom nesejde. Oddá nás zdejší hradní kaplan. Pánem na zdejším hradě jsem já, ne ty.“

Dominic otevřel ústa k dalším námitkám, ale Meg mu položila dlaň na paži a zarazila ho.

Duncan si toho nevšiml. Opět hleděl do jantaru, ztracený v jeho zakalených hlubinách. Chvílemi měl dokonce dojem, že tam na mžik zahlédl Amber.

Chvílemi…

Tu se tichounce ozval sokol, něžně a líbezně, jako by ta melodie ani nevyšla z dravčího hrdla. Zůstala viset ve vzduchu jako píseň přetavená v zář.

Duncan vzhlédl. Před ním stál Erik a na zápěstí mu seděla jeho tajemná sokolice. „Mohu ti dát tolik, co obnáší Arianino věno!“ prohlásil Erik. Duncanovi se na okamžik blýskl v očích život, ale hned zase pohasl a nechal za sebou ještě hlubší temnotu než dřív. „To je od tebe ušlechtilé,“ pronesl Duncan nezvučně, „ale baron Deguerre by vytáhl do války, kdyby jeho urozenou dceru odmítl pouhý skotský levoboček. A nakonec by to vedlo ke stejnému konci – vinou nedodržení mé přísahy bychom ztratili panství Kamenného kruhu i Blackthorne.“ Erik pohlédl na Dominika. Glendruidský vlk zdráhavě přikývl. „Deguerre zuřil, když se dozvěděl, že má svou dceru provdat za bezejmenného rytíře, a navíc levobočka,“ potvrdil Dominic zamyšleně. „A kdyby Duncan teď Ariane odmítl, Deguerre vytáhne do války proti nám oběma. A dostane k tomu požehnání krále Jindřicha.“

„Ariane a já uzavřeme do pěti dnů manželství!“ opakoval Duncan. „Beztak je to jedno. Amber zmizela.“ Chvíli bylo slyšet jen praskání ohně a vzdálené sténání vichru. Poté Ariane znovu uchopila harfu. Melodie, kterou začala hrát, přesně vystihovala náladu všech pří

tomných: zoufalství a žal, necitelnou past zvolna zavírající kruté čelisti, jež v sobě drtily život a naději.

Simon se zadíval nejprve na bratra a pak na duchem nepřítomnou normanskou dědičku. Zachmuřeně stiskl rty a pak se opět obrátil k Dominikovi.

„S tím normanským děvčetem se ožením já!“ oznámil stroze.

Duncan sice dál civěl na jantar, ale melodie harfy ustala v polekaném zajíknutí strun.

„Co to povídáš?“ podivil se Dominic. „Světu to vysvětlíme jako sňatek z lásky!“ pokračoval Simon a poslední slova pronesl s jízlivým důrazem. „Dvě srdce, jež to táhlo k sobě tak mocně, že hodila za hlavu všechny závazky a ohledy. Tím půjdeme proti anglickému králi i normanskému otci bez rozdílu. Z lásky, pochopitelně.“

Meg nad tou ironií, jež Simonovi čišela z hlasu, až zamrkala, nechala však jeho návrh bez poznámky. „Co si o tom myslíš?“ obrátil se Erik na Dominika. „Král Jindřich nebude nic namítat, protože dostane, co chce,“ odpověděl Dominic váhavě.

„Což je?“ naléhal netrpělivě Erik. „Chce mít Deguerrovu dceru provdanou za šlechtice,který je oddaný králi Jindřichovi!“ vybuchl podrážděně Simon.

„A Deguerre? Bude hodně proti?“ vyzvídal Erik.

„Nebude!“ vzal si slovo opět Dominic. „Simon je můj bratr a moje spolehlivá a mocná pravá ruka. Jako takový představuje dokonce výhodnější partii než Duncan z Maxwellu.“

„Lady Ariane,“ obrátil se Erik k normanské dívce, „co na to povíte vy?“

„Konečně jsem pochopila, proč se Simonovi přezdívá rovněž Oddaný nebo Věrný,“ odpověděla Ariane. „Hodnotu takové věrnosti nelze vyvážit drahokamy ani zlatem.“

Hrábla kratičce do strun. Komnatou se na okamžik vznášel líbezný čistý akord a nakonec odumřel v přízračném šepotu.

„Před manželským ložem bych dala přednost klášteru,“ přiznala se Ariane, „ale jak se zdá, ani můj otec, ani Bůh mi takovou možnost nenabízejí.“

„A těžko ji můžete čekat od nás,“ upozornil ji Dominic nemilosrdně. „Dvě srdce, jež to k sobě mocně táhne…,“ opakovala Ariane. Kmitnutí ruky a komnatou se rozlehl drásavý zvuk zmučených strun. „Duncan nebo Simon,“ pokrčila pak dívka rameny. „Jeden muž jako druhý. Pyšný a krutý. Splním vše, co mi káže povinnost.“

„Zasloužil by sis lepší manželku, než je tahle chladná Normanka,“ řekl Dominic Simonovi. „A Blackthorne si zaslouží něco lepšího než válku. A ty zrovna tak!“ odsekl Simon. Hned nato se však usmál. „Nechceš mi snad tvrdit, že manželství může být horší než to sultánovo vězení, kam jsi šel dobrovolně, jen abys mě vykoupil.“ Dominic chápavě poplácal bratra po zádech. „Udělám všechno, co bude v mých silách, jen abych ti to manželství osladil,“ pravil prostě. „Doufal jsem však, že uzavřeš lepší sňatek.“

„Těžko bys našel někoho bohatšího či užitečnějšího než lady Ariane, dceru barona Deguerre,“ poznamenal Simon s neotřesitelnou logikou.

„Myslel jsem tím, že najdeš ženu, jež by ti kromě bohatství přinesla i lásku.“

„Lásku? U božích zubů!“ Simon vrhl po bratrovi nevěřícný pohled. „Až budu moci lásku uchopit, vidět ji, dotýkat se jí a potěžkat ji, pak si kvůli jejímu nedostatku možná začnu dělat těžkou hlavu. Do té doby se spokojím s pěkným věnem a budu se považovat za šťastlivce.“ Dominic s úsměvem zavrtěl hlavou a obrátil se k poslednímu člověku, který musel dát souhlas. „Duncane?“ otázal se hradního pána. Duncan vůbec neodtrhl oči od šperku, jenž ležel předním na stole, před pohledy ostatních schovaný za hradbou jeho dlaní.

„Duncane,“ zeptal se Dominic důrazně, „souhlasíš se sňatkem Simona a Ariane?“

„Dělejte si, co se vám zlíbí,“ odpověděl Duncan lhostejně. „Tak či onak, Amber zmizela. Nedokážou ji najít ani Poučení.“

„Pravda,“ souhlasil Erik. „Ale tobě by se to podařit mohlo, Duncane.“

Duncan pomaloučku zvedl hlavu. V očích se mu svářila naděje se zoufalstvím.

„Jsi její temný válečník a ona je tvá zlatá zář,“ pravil Erik. „Jeřáb tě dal Amber a Amber dal tobě.“

Ta slova proklála Duncana jako blesk. Prudce vyskočil a současně zvedl jantarový přívěsek. Sotva mu chladný jantar zavadil o ruku, Duncan zavyl, jako by ho drásaly ocelové pařáty.

Erik vůbec poprvé spatřil zakalený přívěsek. Z obličeje mu vyprchala všechna barva. Výkřik sokolice čišel neskrývaným pláčem.

Okamžik poté se ve dveřích vedoucích do hlavního sálu objevila Cassandra v rozevláté nachové říze. Jediný pohled na jantarový přívěsek jí prozradil, proč sokolice vykřikla s takovou bolestí.

Meg vyskočila a kradmo se šla postavit k boku Glendruidského vlka.

„Co je?“ vyhrkl úzkostlivě. „Co to znamená?“

„Amber,“ vysvětlovala Cassandra. „Rozhodnutí dát se cestou druidů ji téměř stálo život.“ Duncan si trhnutím obrátil Erika k sobě. „Pověz mi, jak najít Amber!“ vyštěkl. „U boží krve!“ zanaříkal Erik. „Jen se podívej na přívěsek. Je příliš pozdě! Umírá!“

„Přesto mi pověz všechno, co musím vědět!“ poroučel Duncan. „Rychle!“

„Nejsi Poučený!“ ozvala se Cassandra. „Pokud jde o druidskou cestu, dokonce ani já…“

„Dones ten přívěsek blíž k ohni!“ přerušil ji Erik.

Cassandra začala cosi namítat, ale stačil jí jediný pohled do Erikových rozzuřených zlatých očí, aby jí slova uvízla v hrdle. Propletla si prsty obou rukou navzájem a skryla je pod dlouhé široké rukávy.

Duncan chvatně následoval Erika ke krbu. „Podrž přívěsek v obou dlaních,“ přikázal Erik. Duncan poslechl a ostře sykl přes zaťaté zuby. Jantar byl studený, ale přesto pálil jako rozžhavený cejch. „Jako bych držel žhavý uhlík,“ přiznal se Duncan s přemáháním. „Nyní chápeš, proč odešla,“ vysvětlil Erik. „Proč?“

„Cítíš Ambeřinu bolest.“ V Erikově hlase však nechyběl soucit, protože mu bylo jasné, že ta bolest nyní patří i Duncanovi. A to mu dodalo naději. „Teď na přívěsek jemně dýchni,“ radil Erik. „Ne příliš silně, nefoukej. Prostě jen otevři ústa a nech proudit ven dech tak dlouho, dokud se jantar nezamží dechem vlastního života.“

Duncan zavřel oči, sžíraný bolestí jako živoucím nepřítelem, a pak jemně vydechl do misky dlaní. „Znovu!“ poručil Erik. Všichni přítomní přihlíželi v napjatém tichu. A nejpozorněji to sledovala Cassandra, protože to, oč se Erik pokoušel, ještě nikdy nezkusili s člověkem, jenž nebyl Poučený. „Už se jantar zamžil?“ zeptal se Erik. „Ano,“ přisvědčil Duncan sevřeným hrdlem. „Tak ho přidrž těsně nad konečky plamenů. Mysli na Amber a sleduj, jak opar mizí. A pak mi pověz, cos uviděl.“ Podmračený Duncan, jenž se snažil ohlédnout až za tu palčivou bolest, která mu stále spalovala dlaně, přidržel přívěsek na řetízku nad plameny. Mlha se vyjasnila a on uviděl… „Nic,“ řekl Duncan.

„Znovu!“ vybídl ho Erik.

Duncan zkřivil tvář bolestí, zažírající se mu do kůže, a opět uchopil jantarový přívěsek do obou dlaní.

„Nevšímej si bolesti,“ přikázal Erik stroze. „Ona ji také vydržela. Mysli na ženu, jež ti darovala své srdce, tělo i duši.“

Jantar v Duncanových dlaních pálil tak strašně, jako by z něj užuž měly vyšlehnout plameny.

„Dals jí na oplátku něco víc než jenom své tělo?“ pokračoval Erik nelítostně. „Neodešlo s ní aspoň něco z tebe? Přestaň tak žárlivě hlídat sám sebe. Najdi ji a daruj se jí. Pak budete oba celí, naplnění.“

Erikova slova se rozléhala Duncanovi v hlavě a přehlušila i pláč jeho vlastního zmučeného těla. Přerývaně si nabral vzduch do plic a opět se snažil vdechnout život jantaru ve svých dlaních.

„Znovu!“ přikazoval Erik. „Mysli na Amber! Musíš o ni stát víc než o všechno na světě! Rozumíš? Musíš ji chtít víc než svůj vlastní život!“

Duncan opět něžně dýchl na jantar a jeho mrazivě planoucí povrch prodchnul teplem svého živého těla. „Nad oheň!“ poroučel Erik. „Rychle! Až se mlha vyjasní, uvidíš Amber!“

Duncan spustil šperk na řetízku až nizoučko nad plameny. Zahleděl se do hloubky přívěsku, do místa, kde se stíny slévaly a převracely v chaotickém víru. V každičkém z nich pátral po Ambeřině podobě, hleděl do jantaru tak soustředěně, až přestalo existovat všechno kromě něj a zůstala jen temnota a prchavé střípky zlata… Do vzduchu se zařízl pronikavý, tázavý skřek orla.

Do vzduchu se zařízl pronikavý, tázavý skřek orla. Mlha se jasnila a přelévala, objevil se rozvířený obraz kopců a horských hřebenů, stromů rašících na skalních útesech a rokle, svažující se k neviditelnému moři.

A nad tím vším znělo tisícihlasé šeptání větru nad podzimním močálem.

Je přímo tady, v srdci ticha, obklopená šeptáním, které neslyší.

„… Duncane?“ naléhal Erik a hrubě s ním třásl. „Duncane, slyšíš mě?“

Duncan pomalu zvedl hlavu a prolomil to jantarové kouzlo. Na obličeji mu vyvstal pot, ruce se mu chvěly jako v zimnici.

„U boží krve,“ šeptal zděšeně Erik, „už jsem měl strach, že jsme tě ztratili.“

Duncan se zhluboka nadechl. „Amber.“

„Viděls ji?“

„Neviděl.“

Erik jen zklamaně stiskl rty. „Odpočiň si. Zkusíme to znovu.“

„Vím, kde je,“ pokračoval Duncan, jako by Erikova slova nevnímal.

„Kde?“ vykřikli Erik s Cassandrou jednohlasně. „V Průsmyku přízraků.“ Erik se tázavě ohlédl po Cassandře. Poučená žena pokrčila rameny. „Můžeme to každopádně zkusit,“ řekla.

„Chcete naznačit, že to není tak jednoduché?“ naléhal Duncan.

„Posvátné místo nás buď přijme, nebo odmítne,“ vysvětlila Cassandra. „Kam až mi sahá paměť, Průsmyk přízraků zatím nepřijal nikoho jiného než Amber.“

„Ale já tam byl také!“ vybuchl Duncan.

„Jistě,“ přisvědčil Erik. „V Ambeřině doprovodu.“ Duncan stiskl přívěsek křečovitě v ruce. Bolest mu sálala do ruky, do paže, do celého těla. A on ji vítal. Prozrazovala mu, že Amber je stále ještě naživu. „Dostanu se tam znovu!“ zapřísahal se. „Za Amber.“

„Já a Cassandra tě doprovodíme,“ nabídl se Erik.

„A Simon rovněž,“ dodal Dominic. „Šel dát rozkaz,aby osedlali koně. A vezmeme i klisničku, aby se Amber mohla s námi vrátit.“ Nikdo z nich nevyslovil obavu, že Amber je pro ně navždy ztracená. „Bude to obtížná cesta,“ prorokoval Erik. „Průsmyk přízraků se mu třeba neukáže. A možná ani nám.“

„Bez ohledu na to, co uvidíme my ostatní, Simon uvidí výhradně skutečnost. Takový je jeho dar.“

„Mně to připadá spíš jako prokletí,“ zabručel Erik.

Těsně pod hradním příkopem zavyl lovecký pes. Sokolice mu odpověděla pronikavým skřekem, kterým ohlašovala zahájení lovu.

„Udělej pro Duncana všechno, nač ti vystačí síly,“ obrátil se Dominic k Erikovi. „Cením si ho stejně jako ty své sestry.“

„Na tohle ti dávám svou přísahu, Glendruidský vlku.“

„A já zatím ohlídám hrad pro toho, kdo se vrátí,“ odvětil Dominic. „Taková je zase moje přísaha.“

„Přívěsek,“ zeptal se Erik. „Jak ho cítíš?“

„Říká mi, že Amber stále ještě žije.“

Erik se dále nevyptával. Bezkrevná linka Duncanových rtů pod tmavým knírem mu prozradila vše, co potřeboval vědět. Duncana pronásledovaly a mučily vzpomínky na všechno, co si kdy s Amber řekli. Na její odevzdání se, bezvýhradné a důvěřivé. Na jeho chlad a odmítání. Na její slova o tom, že bez něho by nepřežila.

Jsi srdce v mém těle.

Ta vzpomínka bolela ještě víc než žhavý jantar. „Vyndej si přívěsek z dlaně,“ radil Erik.

„Ne. Bolest je teď to jediné, co nás spojuje. Kdybych se jí zřekl, zříkal bych se i Amber. A podruhé už to neudělám. Nikdy už to neudělám!“

Simon si postupně všechny tři prohlédl – Duncana, Erika i Cassandru. Po několik mil nikdo z nich nepronesl ani slovo, dokud Cassandra prudce nepřitáhla koni uzdu.

„Před námi je cosi podivného!“ vyhrkla. Erik se zadíval na krajinu rozkládající se před nimi a přikývl. „Pravda.“

Duncan však nezaváhal a pobídl koně vpřed. Očima přitom visel na horském hřebeni, jenž se odtud zdál skalnatý a neprůchodný, ale pod Ambeřiným vedením se v něm tehdy objevila schůdná stezka.

Přímo pod hřebenem se Duncanův kůň vzepjal a odmítl pokračovat v cestě. Duncan mu zabodl ostruhy do slabin, válečný oř však stál jako přibitý.

Duncan beze slova seskočil na zem, vyhoupl se do prázdného sedla Ambeřiny klisničky a pobídl ji kupředu. Klisnička neklidně sekala kopyty a tiskla uši k lebce, přesto však v cestě pokračovala už bez většího odporu. Za pár minut se dostala přes horský hřeben a zmizela z dohledu.

Majestátní orlí skřek roztál mlhu jako záblesk světla. Duncan odpověděl jako tehdy poprvé, skřekem lovícího dravce, který ho kdysi naučila matka.

Orel se už podruhé neozval.

„Já věděl, že Duncan dokáže najít cestu!“ zvolal Erik vzrušeně. „I když není Poučený, zná ji! Jeřáb by pro Amber nikdy nevybral nevhodného druha!“

„Tvrdohlavého, zarputilého, pyšného,“ zamumlala Cassandra. „Statečného, silného, čestného!“ opáčil Erik suše, protože si vzpomněl, jak o Duncanovi hovořila Amber. „Krátce řečeno, dobrého člověka.“ Cassandra se pokřižovala, vydechla krátkou modlitbičku a pobídla svého koně do klusu. Bílý hřebec odmítl udělat jediný krok. A Erikův kůň rovněž. Stejně jako Šimonův. Z těch tří to překvapilo pouze Simona. Ještě víc ho však překvapilo, že když sesedl, zaboha nedokázal najít stezku, kterou odjel Duncan. Mlha vířila, zvedala se, hrála si s okolními kopci na schovávanou… A Simon vždycky skončil tam, kde začal. Ostatně, lépe se nevedlo ani Cassandře a Erikovi. Průsmyk přízraků jim zůstal uzavřený jako odedávna. Zakázaný. Duncan si ani nevšiml, že ostatní ho na dno Průsmyku přízraků nenásledují. Uvědomoval si pouze tolik, že každým krokem kupředu se cesta stává zřetelnější. Duncan už nedbal na vlastní bezpečí a pobízel klisničku kupředu stále rychleji a rychleji. Zanedlouho kůň cválal průsmykem, přeskakoval balvany, potůčky a padlé kmeny, hnal se vpřed, jako by tuhle cestu zvládal denně už od narození. Postupně, téměř neznatelně, se rytmické bušení kopyt utopilo v pokřiku nesčetných husích hrdel. Hlasy se zvedaly a zase utichaly, sílily a slévaly se do jednoho chóru, rozvířené poryvy mořského vichru. Na volání jedněch hus se ozývaly odpovědi ostatních, nesčetná vlákna jednotlivých ptačích výkřiků tkala nad mořem a močálem pestrý koberec zvuků.

Z mlhy před Duncanem se vyloupl obrovský stojící kámen. Duncan dobře věděl, jak ten kámen vypadá z těsné blízkosti, jaký zelený porost na něm raší, jaký mechový polštář se mu kadeří u paty, a věděl, že tohle je to jediné místo na celém světě, kde na něho bude Amber čekat a vzpomínat – stejně jako vzpomíná on – jak spolu hořeli jediným zlatým plamenem, jenž nezná bolest, pouze vášeň.

Duncan uvolnil nohy ze třmenů a seskočil na zem jako pravý válečník, přistál na obou chodidlech a současně už běžel. V ruce však nedržel tasený válečný meč ani roztočené kladivo. Svíral v ní jantarový přívěsek, který byl starý jako sama země.

Hořel tak jasně, jak dokázala pouze naděje. „Amber!“ vykřikl Duncan. Nedostal jinou odpověď než výkřiky z tisícovek husích

hrdel. Ptáci pluli mlhou a zběsile tloukli černými křídly. „Amber, neschovávej se! To jsem já, Duncan!“ S bušícím srdcem Duncan stál u paty kamene z dávných dob a čekal na odpověď. Nedočkal se, ačkoli volal tak dlouho, až měl z toho rozbolavělé hrdlo.

Zaskočený Duncan stál bez jediného pohybu a svíral v dlani přívěsek, jenž mu tolik odhalil. Ale ne dost, ne všechno. A on si přitom byl tak jistý, že Amber je tady a čeká na něho.

Byl si tak jistý! A tak krutě se mýlil!

A tu ji zahlédl koutkem oka, jak stojí před tím mechovitým kamenem. Její postava se chvěla, jako by přes ni proudila voda.

„Amber, „ vykřikl Duncan a vztáhl paže, aby ji k sobě přivinul. Prsty se však dotkl pouze mlhou navlhlého kamene.

Chraptivý řev, jenž se vydral Duncanovi z hrdla, rozehnal z močálu další husí hejna, jež se vznesla do výšky jako vřeštící a křídly plácající oblaka. A Duncan z toho hluku pochopil, že Ambeřinu pravdu poznal příliš pozdě.

Dostala se mimo jeho dosah.

Duncan sevřel jantarový přívěsek do obou dlaní a snažil se ještě jednou objevit v jantaru její zář. Výsledkem byly pouze vlastní slzy, jež ho oslepily.

Zabořil si tvář do dlaní, protože příliš pozdě poznal

i svou pravdu. Toužil přesně po tom, co sám zapudil,

a toužil po tom víc než po vlastním životě.

„Amber/ Vrať se ke mně!“

Tentokrát se toho zvířecího stenu nepolekala žádná husa. Do vzduchu nezabušila žádná křídla. Suché močálové traviny se nezvlnily žádným vánkem. Nebylo slyšet vůbec nic.

Tajemné mlčení Šeptajícího močálu dolehlo na Duncana tak pronikavě, jak by to nedokázal sebehlasitější křik. Prudce vyskočil a zběsile se rozhlížel kolem sebe.

Před ním se rozkládal močál v podobě, jakou ještě nikdy neviděl.

Místo tisícovek ptáků tu bylo prázdno. Místo vichru tu vládlo bezvětří. Místo mlžného stříbřitého světla tu planula jasná zlatá zář.

A bylo tu ticho, naprosté a bezvýhradné.

Jako by ten močál byl vydělen z proudu času i života, polapený jako bublina vzduchu v drahocenném jantaru,nedotýkající se a nedotýkán ničím na světě.

Duncan zavřel oči a sám sebe se v duchu ptal, jestli takhle vypadá smrt.

„Temný válečníku…“

Tiché zašeptání jako by Duncana udeřilo. Bleskově se otočil. Stála tam, sotva na krok od něho, zahalená do dlouhé zlatavé řízy, a upírala na něho nezvykle temné oči z nezvykle bledé tváře. Připadala mu neskutečná, křehčí než plamínek svíčky. „Amber!“ vydechl Duncan a vztáhl k ní ruce. Zlomek vteřiny předtím, než se jí dotkl, prudce ucouvla.

„Už ne,“ zašeptala. „Prosím. Už ne. Nesnesla bych to.“

„Ale já ti neublížím.“

„To nezáleží na tvé vůli. Ublížil bys.“

„Amber.“

Pokročil dopředu a ona opět ucouvla.

„Musíš odtud ihned pryč!“ vyhrkla naléhavě. „Je to tu pro tebe příliš nebezpečné. Erik s Cassandrou ti nikdy neměli ukázat cestu.“

„Neukázali mi ji.“

„Museli. Jiná cesta sem nevede.“ Duncan otevřel dlaň. Na ní se třpytil Ambeřin přívěsek. „Ty sama jsi mě vedla,“ vysvětlil prostě. „Vyloučeno. Nejsme přece spojeni tak hluboce a neodvolatelně!“

„Jsme. Přišel jsem za tebou. Pokud se nevrátíš se mnou do světa, zůstanu tady s tebou v tom jantarovém tichu.“

Amber zavřela oči a snažila se přemoci žal i naději, jež ji pustošily stejně krutě. „Odpusť mi, můj temný válečníku. Chtěla jsem ti dát

svobodu.“

„Bez tebe pro mě neexistuje svoboda, pouze smrt.“ Amber jeho pohyb vytušila předem a byla by opět ucouvla, ale za zády měla obrovský kámen z dávných věků. Z posledních sil se vzchopila a připravila se potlačit výkřik, až se jí Duncan dotkne.

Neucítila však jeho dotek, nýbrž chladivý jantar přívěsku, který jí spustil do dlaně. Jakmile ucítila jeho tíhu, užasle otevřela oči. To přece nebyl jen její jantarový přívěsek.

Byl to i ten Duncanův. „Vezmi si je zpátky!“ vykřikla zděšeně. „Tady bys zahynul!“

„Jsi dech mého dechu,“ odvětil jí šeptem Duncan. „Srdce mého srdce. Duše mé duše. Dotkni se mě.“

Amber pomaloučku zvedla ruku. Když se prsty otřela

o Duncanovu dlaň, vykřikla. Rozkoší. Ne bolestí.

Rozkoší tak sladkou, jakou ještě nikdy předtím nezažila.

S pláčem a smíchem se vrhla svému temnému válečníkovi kolem krku a objímala ho, pevně ho objímala a utápěla se v té zářivé pravdě, kterou jí zjevil jeho dotek.

Vzduch kolem nich se chvěl a přeléval, vydal zvuk, jako by praskla bublina, a tu se k nim prudce vrátil život.

Kolem křičely husy, vítr pročesával vysokou trávu a rákosí, až močál kypěl vzdechy a šeptem a opakoval stále stejná slova, tkal kouzlo, jež nezná hranice času ani místa…

Miluji tě…

V dálce, v posvátném kruhu, poprvé po tisíci letech rozkvetl jeřáb.

Epilog

Tvrz Kamenného kruhu díky požehnání posvátného jeřábu stále vzkvétala. Na polích se rodilo husté a vysoké obilí, ve vodách se hemžily ryby, na obloze se černala hejna ptáků, po zelených loukách se rozléhal smích dětí, jež si tu hrály se sluncem na schovávanou. Duncan a Amber spolu často chodívali ke Kamennému kruhu a k posvátnému jeřábu. Sedávali v objetí u paty kmene a nepřestávali žasnout nad stromem, jenž kvetl po všechna roční období, nepřetržitě po celá léta, a dodržel tak pradávnou přísahu, jejíž vyslovení a důvod si pamatoval pouze jeřáb sám. Pověst o pánu a paní Tvrze Kamenného kruhu se šířila po celé Sporné zemi, příběh o jantarové čarodějnici, jež milovala příliš, a o temném válečníkovi, který se odmítal stát křivopřísežníkem, i když pokušení bylo sebevětší. Byl to příběh o ztrátě a odvaze, o nepoučeném válečníkovi, jenž se odvážil na druidskou cestu do prostoru mezi časem a místem, mezi životem a smrtí. Vyprávěl o rytíři, jenž zmizel v mlze uprostřed nebezpečné výpravy a vyjel z ní se svou dámou v náručí. Byl to příběh lásky, která vykvetla stejně nečekaně, jako vykvetl posvátný jeřáb, a vdechla život do všeho, čeho se jenom dotkla.

Jeřáb dodnes roste uprostřed kruhu posvátných kamenů, protože ta přísaha slibovala rozkvět na tak dlouho, dokud řeky potečou směrem k moři.

A po letech se ze stínů temnoty vynoří další čestní muži a přijdou k dalším statečným ženám, jež dají v sázku své srdce a tělo a duši…

A také oni nakonec najdou místo, kam stíny temnoty

nemají přístup, jen oheň a zář a jeřáb rozkvetlý navěky.