Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Středověk 3 - Okouzlení

1.

Podzim za vlády krále Jindřicha I.

Tvrz Kamenného kruhu, domov lorda Duncana a lady Amber ve Sporné zemi na severních hranicích normanské Anglie.

Tak co to bude?“ šeptala si Ariane. „Hostina svatební, nebo pohřební?“ Upřeně hleděla na stříbrnou dýku ve svých rukou, ale nedostala jinou odpověď než mihotání světla svíček, které stékalo po čepeli jako stříbrná krev. A zatímco upírala oči na tu přízračnou krev, tichem mysli jí nepřestávala zvučet otázka.

Svatební, nebo pohřební hostina? A když Ariane konečně přišla na odpověď, mnoho útěchy v ní nenašla.

Na tom přece nezáleží. Jsou to jen odlišné názvy pro stejný konec.

Za vysokými hradbami Tvrze Kamenného kruhu kvílely vichry blížící se zimy.

Ariane však jejich pochmurný nářek nevnímala. Neslyšela nic než ozvěny minulosti, dávnou chvíli, kdy její matka vtiskla drahokamy posázenou dýku do ruček své malé dcerky.

V duchu Ariane stále ještě viděla temný záblesk ametystů a cítila studenou tíhu stříbra. A z matčiných slov čišel ještě větší chlad.

Peklo nemůže být větším trestem než kruté manželské lože. Než. bys ulehla pod nemilovaného muže, radši použij tohle, mé dítě.

Arianina matka zemřela bohužel dřív, než stačila dceru poučit, jak tu zbraň správně použít, a hlavně na koho. Čí by to měl být pohřeb, ženicha, nebo nevěsty?

Mám zabít sebe či mám zabít Simona, jenž se provinil pouze tím, že z oddanosti k bratrovi, lordu Dominiku z blackthornského hradu, se nabídl stát se mým manželem?

Oddanost.

Ariane rozechvěla touha, až se jí krémová a rudohnědá látka šatu zazmítala na těle jako živá.

Dobrotivý Bože, kéž bych znala to požehnání podobné oddanosti i ze strany vlastní rodiny!

Opět na ni zaútočily temné noční můry a hrozily prolomit zeď, kterou Ariane kolem sebe vystavěla právě jako ochranu proti nim. Zachmuřeně odvrátila myšlenky od oné osudné noci, kdy ji zradil nejprve Geoffrey Krásný a potom její vlastní otec.

Ostří dýky se jemně zahryzlo do Arianiny ruky a prozradilo jí, že tu zbraň svírá až příliš křečovitě. Roztržitě si zkusila představit, jaké by asi bylo, kdyby se jí dýka zabořila hluboko do těla.

Jistě by to nebylo horší než její noční můry.

„Ariane, nevidělas… Ach, to je ale nádherná dýka!“ vyhrkla Amber, která právě vkročila do komnaty a hned od prahu zahlédla rtuťovitě stříbřitý třpyt. „Je vypracovaná stejně jemně jako ta nejkrásnější brož!“

Její hlas vytrhl Ariane z pochmurného přemítání. Pomaloučku, nenápadně se zhluboka nadechla, uvolnila prsty sevřené kolem bohatě zdobené dýky a ohlédla se po mladé ženě, jejíž zlatý svrchní šat ještě zdůrazňoval zlatavou barvu jejích vlasů a očí.

„Ta dýka kdysi patřila mé matce,“ svěřila se Ariane.

„Vskutku nevídaně skvostné ametysty! Mají stejný odstín jako tvoje oči! Měla je také fialové jako ty?“

„Měla.“

Ariane se na delší odpověď nevzmohla.

„A tvoje myšlenky,“ pokračovala Amber věcně, „mají stejný odstín jako tvoje vlasy. Nejtemnější noční hodina.“

Ariane uvízl dech v hrdle. Ostražitě si měřila Poučenou paní Tvrze Kamenného kruhu, jíž k poznání pravdy stačilo dotknout se druhého člověka a vyčetla jeho myšlenky.

Ale Amber se přece Ariane nyní nedotýkala!

„Nemusím se tě ani dotknout,“ pokračovala Amber, která bezpečně odhadla myšlenky své mladé společnice. „Temnota ti čiší z očí. I ze srdce.“

„Nic podobného necítím.“

„Ach, určitě cítíš! Tvoje city jsou jako živá rána, kterou lze skrýt, ne však zahojit.“

„Vskutku?“ prohodila Ariane rádoby lhostejně.

„Samozřejmě,“ přisvědčila Amber. „Cítila jsem to, už když jsem se tě dotkla poprvé. Neříkej, že ty to necítíš zrovna tak.“

„Jen ve spánku.“

Ariane zastrčila dýku zpátky do pouzdra u svého opasku a sáhla po malé harfě, která jí kdysi přinášela tolik radosti. Nyní pro ni znamenala hlavně útěchu, únik. Temné ladné oblouky dřeva byly vykládané stříbrem, perletí a karneolem. Ozdoba představovala pnoucí se révu.

Jenže Ariane nelákala elegance vzácné harfy, nýbrž hlas toho výjimečného hudebního nástroje. Dlouhými prsty přejela po strunách a rozezvučela je v akordu, jenž přízračně ladil se skučením bouřného vichru, zběsilosti jen s nejvyšším úsilím udržované ve snesitelných mezích.

Tu ránu lze skrýt, ne však zahojit.

Když Amber zaslechla, jak za mlčící harfenistku promlouvá její nástroj, pocítila nutkání zarazit ten výlev strachu, hněvu a žalu, jenž sžíravě plápolal pod klidným zevnějškem normanské dívky.

„Z role Šimonovy manželky nemusíš mít sebemenší strach,“ vyhrkla Amber naléhavě. „Je to sice muž stravující vášně, ale za všech okolností se dovede ovládat.“

Arianiny prsty na vteřinku znehybněly. Dívka zvolna přikývla a postupně se tóny harfy uklidnily, zmírnily.

„Pravda,“ přisvědčila Ariane tiše. „Ke mně se choval velmi vlídně.“

Je ovšem otázkou, zda se tak vlídně bude chovat i poté, co zjistí, že jeho manželka není panna.

Války vypukly kvůli menším urážkám. A v nich umírali muži a hynuly ženy.

Ta poslední myšlenka představovala pro Ariane zlověstnou vábničku. Našeptávala jí o možnosti úniku z kruté pasti plné utrpení a zrady, v níž se proměnil její život.

„Simon má silné tělo a pohlednou tvář,“ dodala Amber. „A svou mrštností zahanbí i divokou kočku.“

Arianiny prsty zaváhaly. Po chvíli harfenice zamumlala: „Ovšem oči má nesmírně… temné.“

„To jeho slunečně plavé vlasy zavinily, že se zdá, jako by měl uhlově černé oči,“ namítla Amber okamžitě.

Ariane zavrtěla hlavou. „Ne, pouze tím to určitě nebude.“

Amber se chvíli rozmýšlela a pak s povzdechem přitakala.

„Takhle podobně to bývá se všemi muži, kteří se vrátí ze saracénských válek,“ přiznala. „Přinášejí si odtamtud těžké srdce.“

Do ticha se rozechvěl tichounký akord.

„Simon mi nedůvěřuje,“ poznamenala Ariane plaše.

„Tobě?“ Z Ambeřina smíchu však nečišelo veselí. „Důvěřuje ti dost na to, aby se nebál obrátit se k tobě zády. Pokud někomu nevěří, jsem to já. V hloubi srdce mě nazývá čarodějnicí.“

Zachmuřenýma fialovýma očima krásné Ariane se kmitl záblesk překvapení.

„Potěšíli tě to,“ pravila Amber suše, „tak pohled tvých očí je navzdory vší své kráse stejně vzdálený jako druidský měsíc.“

„Má mě to potěšit?“

„Může tě vůbec něco potěšit?“

Arianiny prsty přestaly na chvíli hladit struny, jak přemítala nad odpovědí. A potom opět udeřila do harfy a vyrvala z ní rezavý zvuk, připomínající skřek jestřába.

„Proč tě považuje za čarodějnici?“ zeptala se zamyšleně.

Než jí Amber stačila odpovědět, ozval se Ariane za zády hluboký mužský hlas a tu záhadu jí vysvětlil.

„Protože,“ pravil Simon, „jsem byl přesvědčen, že Duncanovi ukradla rozum.“

Obě ženy se obrátily a zjistily, že na prahu malé komnaty, která měla Ariane po dobu jejího zdejšího pobytu sloužit jako ložnice, stojí Simon. Ariane původně nepředpokládala, že se její návštěva v Tvrzi Kamenného kruhu protáhne, ovšem lorda Dominika z blackthornského hradu tu zdrželo jeho rozhodnutí provdat Ariane za jednoho ze svých nejoddanějších lidí dřív, než se kolem svatby stačí něco zhatit.

Simon byl už druhý ženich vybraný pro dceru barona Deguerrea. Ačkoli Ariane ke svému prvnímu snoubenci – Duncanovi – necítila v žádném směru sebemenší náklonnost, už pouhý pohled na Simona ji zvláštně rozechvíval. Mohutnou postavou vyplňoval rám dveří téměř beze zbytku. Jelikož většina lidí ho poprvé spatřila stojícího po boku jeho bratra Dominika či Ambeřina ještě statnějšího manžela Duncana, nikdo nevěnoval Šimonově urostlé postavě velkou pozornost, a totéž platilo i o šíři jeho ramen.

Přesto Ariane neušlo na Simonovi vůbec nic, a to už od onoho prvního okamžiku, kdy k ní v blackthornském hradu přiřazoval s oznámením, ať se přichystá na namáhavou jízdu do Tvrze Kamenného kruhu. Pronikavě vnímala Šimonovu mrštnost a ladnost, jeho pružné svalnaté tělo, jeho oči, hořící jako černý oheň, živený inteligencí a silnou vůlí.

A občas, když se k němu Ariane nečekaně obrátila, zahlédla v Simonových očích žár smyslné vášně. Toužil po ní.

S hrůzou vyčkávala, kdy dá té své touze průchod hrubou silou. Ale přesto to neudělal. Choval se k ní naprosto zdvořile, s dvornou a nepopiratelnou sebekázní, která ji uklidňovala, stejně jako ji… lákala.

I kdyby Simon stál uprostřed armády obrů, stejně by z nich podle Ariane vyčníval. Ta dravci pružnost a mužná plavnost Simonová těla zastínila v jejích očích i pohlednější a* statnější muže.

Ale možná to bylo docela obyčejně jen proto, že se k ní svým osobitým jízlivým způsobem choval laskavě. Dlouhá jízda z blackthornského hradu, kam Ariane zrovna dorazila z Normandie, až na vzdálenou Tvrz Kamenného kruhu byla sama o sobě nesmírně vyčerpávající. Blackthornský hrad se nacházel ve vzdálených severních končinách Anglie, na samém kraji Sporné země, kde mezi Normany a Sasy stále ještě planuly boje o pozemky.

Tvrz Kamenného kruhu ležela ještě severněji, v samém srdci kraje, kde si Normané činili nárok na panství, jež Sašové bránili s pomocí své armády ozbrojenců. Od bitvy u Hastingsu, jež dopadla vítězně pro normanská vojska, už uplynula víc než jedna generace, ale přesto Sašové nebyli ještě ani zdaleka zkrocení.

„Jak se ale zdá,“ pokračoval Simon, když vstoupil do komnaty, „v případě Amber jsem se mýlil. Duncanovi neukradla nic než srdce. A to je ve srovnání s rozumem samozřejmě pouhá maličkost.“

Poučená dívka se nenechala na tu umně nastraženou návnadu nachytat, ačkoli jantarový přívěsek mezi jejími ňadry se při potlačovaném smíchu oslepivě zablýskal.

Šimonův úsměv zněžněl.

„Už tě nadále nepovažuji za nástroj ďábla,“ ujistil Amber. „Odpustíš mi někdy, že mou vinou jsi omdlévala bolestí a strachem?“

„Daleko dřív než ty odpustíš všem ženám za to, co ti provedla jen jedna z nich,“ odvětila přísně Amber.

V komnatě se rozhostilo tak hluboké ticho, že i poskočení plamene v měděné pánvi připomínalo hlučné tlesknutí. A když Simon opět promluvil, z hlasu i úsměvu se mu vytratila všechna předchozí vřelost.

„Chudák Duncan,“ poznamenal jízlivě. „Před svou manželkou čarodějnicí neuhájí žádné tajemství.“

„Nebude toho mít zapotřebí,“ prohlásil Duncan za Simonovými zády.

Sotva Amber zaslechla Duncanův hlas, vmžiku se obrátila ke dveřím a rozsvítila se zlatá louč.

Ariane to všechno nevěřícně sledovala. Jelikož na Tvrzi Kamenného kruhu strávila teprve sedm dní, ještě si nestačila navyknout na tu ryzí radost, kterou Amber dávala najevo při pouhém pohledu na svého nedávno získaného manžela. A Duncanovo potěšení nebylo očividně o nic menší. Tahle skutečnost se vymykala Arianinu chápání.

Když Amber přeletěla komnatu a se vztaženými pažemi se vrhla Duncanovi do náruče, Simon střelil dlouhým kradmým pohledem po nehybné Ariane. A ten pohled jí prozradil, že nad láskyplným chováním novomanželů žasne stejně upřímně jako ona.

Ten okamžik němého vzájemného porozumění připadal Ariane milý i znepokojivý zároveň. Probudil v ní touhu Simonovi důvěřovat.

Ty pošetilá! pokárala Ariane nemilosrdně samu sebe. Ten úsměv není víc než okouzlující vějička, jež tě má zbavit ostražitosti, aby ses nebránila surovým praktikám manželských povinností.

„Myslela jsem, že jsi chtěl celé dopoledne věnovat naslouchání stížnostem svých nevolníků,“ řekla Amber Duncanovi.

„Měl jsem to v úmyslu,“ uchopil Duncan Ambeřiny drobné ruce do svých obrovských dlaní, „ale Erik se nade mnou slitoval a poslal lovecké psy, aby se ohřáli u ohně.“

„A s nimi i Trhače, viď?“ zeptala se, protože její bratr neudělal bez svého psa ani krok.

„Přesně tak,“ zapředl Duncan, políbil Amber do dlaně a knírem ji polechtal na vnitřní straně zápěstí. „A netrvalo dlouho a v hlavní síni jsem zůstal sám.“

Simon zdusil smích.

Nevolníci Ambeřina bratra Erika, původního pána Tvrze Kamenného kruhu, doslova uctívali, ale příšerně se báli smečky Poučeného mladíka. Nejeden nájemce a chalupník hlasitě vzdával díky Bohu, že nový vládce tvrze je udatný válečník nevyznávající prastaré zvyklosti a Poučené věděr»í, navíc nedoprovázený zvířaty chytřejšími než polovička obyčejných poddaných.

„Až se tvůj bratr vrátí na Mořskou tvrz, bude mi chybět,“ řekl Duncan.

„Můj bratr, nebo jeho psí smečka?“ otázala se Amber s úsměvem.

„Erik i psi. Možná by nám jich tady mohl pár nechat.“

„Těch velkých?“

„Copak má jiné?“ odsekl Duncan škádlivě. „Trhač je v kohoutku skoro stejně vysoký jako můj válečný oř.“

Rozesmátá Amber jen vrtěla nad tím přeháněním hlavou a otřela se tváří o jednu z Duncanových válkou zjizvených rukou.

Ariane nespouštěla z novomanželů pozorný pohled. Podobně i cvičený jestřáb číhá po každičkém nečekaném pohybu v hloubce pod svými rozpjatými křídly. Slova, která si milenci vyměňovali, nebyla sama o sobě důležitá jako způsob, jímž si hleděli do očí, jako ty četné vzájemné doteky, vnímání toho druhého, jež mezi nimi proudilo jako neviditelná řeka mezi protilehlými břehy.

„Nepochopitelné, viď?“ otázal se Simon tiše. Přistoupil tak blízko, že Ariane cítila, jak jí jeho dech rozechvívá jemné vlasy na šíji. Příliš blízko. „Co?“ zeptala se Ariane.

Musela vynaložit veškerou odvahu, aby před půlnočně černýma Šimonovýma očima bojácně neucouvla. Jenže tím by beztak ničeho nedosáhla, stejně jako prosbami, aby ji nechal na pokoji.

Tuhle zkušenost ji naučil Geoffrey, a ještě mnoho dalšího, co pohřbila za hradbami vědomí bolesti a zrady.

„Připadá mi nepochopitelné,“ vysvětloval Simon, „že tak neporazitelný a význačný válečník, jako je Skotské kladivo, se v dívčích rukách mění na kus tvárné hlíny.“

„Já to vidím spíš opačně,“ zamumlala Amber. „Podle mě je tou tvárnou hlínou jantarová čarodějnice a modelující ruce patří válečníkovi.“

Simon v němém úžasu povytáhl plavé obočí. Pak se obrátil a ještě chvilku pozoroval Duncana a Amber.

„Něco na tom je,“ souhlasil nakonec. „Oči má zmatněla láskou stejně jako on. Nebo spíš zpitomělé láskou?“

Pak se zadíval zpátky na Ariane a naklonil se k ní, aby jejich hovor zůstal soukromý. Než se dívka stačila ovládnout, prudce se odtáhla. Honem svůj čin zamaskovala předstíráním toho, že musí překontrolovat, jak má naladěnou harfu.

Simona však neošálila. Přimhouřil černé oči a rychle se napřímil. I když se nepovažoval za tak pohledného, jako byl Erik – a rozhodně ne za takového boháče – Simon nebyl navyklý na to, aby před ním ženy uskakovaly jako před nečistou zrůdou.

Ale ještě víc ho dráždila jistota, že jeho tělo vyzývá Ariane stejně mocně, jako její tělo volá po tom jeho. Od chvíle, kdy na něho poprvé pohlédla, když k ní kráčel přes nádvoří blackthornského hradu, z něho už oči neodtrhla, jako by žádného muže ještě v životě neviděla.

A Simon se na Ariane díval navlas stejným způsobem, který se vymykal jeho chápání. Ano, viděl už krásnější ženy, ale ještě nepotkal jedinou, jež by mu tak hluboce rozbouřila smysly. Ani ta svůdná Marie.

A tehdy měl Simon dojem, že Bůh si s ním krutě zažertoval, protože Ariane byla zasnoubená s Duncanem z Maxwellu, Skotským kladivem, který byl Simonovým přítelem a Dominikovým spojencem. Když vyšlo najevo, že Duncan miluje jinou ženu, Simon se okamžitě nabídl, že se s dcerou mocného normanského barona ožení. Manželství by ve Sporné zemi zajistilo mír, který Dominie tak zoufale potřeboval, aby v jeho blackthornském panství mohla zavládnout hojnost a štěstí.

Když se Simon s tím návrhem na manželství vytasil, byl skálopevně přesvědčený, že Ariane mu dává přednost před všemi ostatními muži. Nyní si už tak jistý ne

byl. Ale dost možná ho chtěla jen vyzkoušet, vyvést ho z rovnováhy. Jenže tohle byla hra, kterou obvykle provozovala spíš Marie, a ta ji ovládala dokonale.

„Urazil jsem vás něčím, lady Ariane?“ otázal se Simon chladně.

„Ne.“

„To je až příliš rychlá odpověď. A taky nepravdivá.“

„Polekal jste mě, to je celé. Trochu mě zaskočilo, že jste se ocitl tak blízko mě.“

Simon odpověděl pouze úsměvem.

„Mám požádat Meg, aby mi vyrobila zvláštní mýdlo, jež by potěšilo váš jemný nos?“

„Ale v tomhle ohledu mi jste docela příjemný,“ namítla Ariane zdvořile.

Při těch slovech si uvědomila, že svou odpověď myslí docela vážně. Na rozdíl od mnoha mužů Simon nepáchl zatuchlým potem a dlouho nepranými šaty.

„Tváříte se dost užasle, že nepáchnu jako tchoř,“ prohodil Simon. „Mám si ověřit pravdivost vašich slov?“

S tou svou typickou mrštností se opět naklonil k Ariane. Uškubla o vteřinku dřív, než se jí podařilo úlek ovládnout. Opatrně se na dřevěné židli narovnala, aby se od Simona neodkláněla příliš nápadně.

„Klidně si vydechněte,“ zabručel otráveně.

Ariane prudce a sykavě vydechla. Ten povzdech mohl být projevem stejně tak strachu jako rozkoše. Vzhledem k okolnostem Simon správně usoudil, že pravděpodobně půjde o strach.

Nebo hnus.

Simon stiskl rty pod hebkým, krátce zastřiženým plnovousem. Příliš dobře se rozpomínal na Arianinu odpověď, když se jí Duncan tázal, zda se stane manželkou nejen podle jména, ale i ve skutečnosti:

Splním svou povinnost, ale vyhlídka na manželské lože mě odpuzuje.

A na otázku, zda její chlad pramení ze skutečnosti, že její srdce náleží jinému, si Ariane nebrala servítky.

Nemám srdce.

Nebylo pochyb, že Ariane mluvila pravdu, protože celou tu dobu se jí dotýkala Amber a ve slovech normanské dědičky necítila nic než tu nejsmutnější upřímnost.

Ariane souhlasila s manželstvím, ale současně neváhala dát najevo, že představa tělesného spojení s mužem jí je odporná. A to i když se jedná o muže, jenž se má v dohlednu stát jejím manželem.

Když jsme se setkali poprvé, hleděla na mě se strachem, zatímco já na ni hleděl s touhou.

To pomyšlení Simona zamrazilo až do morku kostí, protože se zapřísahal už nikdy netoužit po ženě víc, než ona bude toužit po něm. Taková touha totiž dává ženě moc nad mužem, bezohlednou moc, jež muže navždy zničí.

Je možné, že Ariane je pouze další Marie, jež si hraje střídavě na vstřícnou a hned zase odmítavou, ochromí muže pocitem nejistoty a dožene ho k šílenství jen zpola ukojenou touhou?

Nebo vůbec neukojenou?

Ale tu hru na únik a opětné vábení, tu spolu musejí hrát dva.

Byla to hra, kterou se Simon dokonale naučil hrát díky Marii. Tak dokonale, že posléze ji v její vlastní partii porazil.

Simon se beze slova napřímil a ucouvl od Ariane, aby se jí nedotkl ani náhodou.

Ariane se sice ulevilo, ale vycítila, že její neskrývaný odpor zranil Šimonovu pýchu. To ji trápilo, protože jí neprovedl nic tak zlého, aby si od ní zasloužil podobně necitelné jednání.

Ale i když Ariane otevřela ústa, aby se Simonovi omluvila, nevzmohla se na jediné slovo. Nemělo smysl popírat pravdu, a sice že při pouhé představě, jak obcuje s mužem, jí v žilách tuhne krev.

Simon si její chlad nezasloužil, ale neměla sil na tom cokoli měnit. Všechna lidská vřelost z ní vyprchala už před řadou měsíců, během té dlouhé noci, kdy ležela omámená a bezmocná, zatímco Geoffrey Krásný funěl na jejím těle jako vepř ryjící v panenském sadu.

Ariane rozezmítal zhnusený třes. Vzpomínky na onu osudnou noc měla rozmazané, pokřivené tím černým lektvarem, který do ní Geoffrey lstí nalil, aby nekřičela a nebrárula se.

Občas Ariane věřila, že ta nejasnost vzpomínek je projevem božího milosrdenství.

A jindy byla přesvědčená, že pouze umocňuje její děs.

„Simone,“ zašeptala Ariane, aniž by si uvědomila, že vyslovila jeho jméno nahlas.

Simon se na okamžik zastavil, jako by ji skutečně zaslechl. Pak se k ní s chladným opovržením rozhodně obrátil zády.

2.

Škádlení novomanželů vyplnilo napjaté mlčení, jež zavládlo mezi Simonem a Ariane.

„Máš volnou chvilku, aby ses se mnou projela?“ vyptával se Duncan Amber.

„Pro tebe mám času, co jen budeš chtít.“

„Jen co budu chtít?“ hrál si na uraženého. „A co ten, o který nebudu stát? Komu bys ho věnovala?“

„Že bys se mnou smlouval, manželi?“

„Máš snad něco, co bys mi případně mohla nabídnout?“ popichoval manželku Duncan.

Ambeřin úsměv byl starý jako pramáti Eva a mladý jako ruměnec, jenž jí rozkvetl na tvářích.

A Duncanův smích byl výrazem ryzího mužného potěšení.

„Milovaná Amber, působíš mi tolik radosti!“

„Vskutku?“

„Bez výjimky!“

„Jak?“ poškádlila ho.

Duncan jí začal odpovídat, ale včas si vzpomněl, že nejsou sami.

„Tu otázku mi zopakuj ještě dneska večer,“ pronesl tlumeně, „až se oheň v krbu změní na šarlatové uhlíky oděné stříbrným popelem.“

„Na to se můžeš spolehnout,“ slíbila Amber a položila prsty na Duncanovo svalnaté předloktí.

„I kdybys slovo nechtěla dodržet, donutím tě,“ zašeptal. „Tak, a jestli tu nemáš nic na práci, půjdeme si osedlat koně.“ v

„Na práci?“ zamžikala Amber. „Aha, můj hřeben. Zapomněla jsem.“

Obrátila se k Ariane, jež na ni upírala oči průzračné jako drahokamy.

„Nevidělas hřeben vykládaný rudým jantarem?“ zeptala se Amber. „Mám dojem, že jsem ho musela vytrousit tady někde v tvrzi.“

„Kdysi by stačilo, abys mě požádala, a naráz bych věděla, kde se hřeben skrývá,“ odvětila Ariane téměř šeptem. „Kdysi, ale teď už ne.“

„Nerozumím.“

Ariane pokrčila rameny. „Na tom nezáleží. Tvůj hřeben jsem neviděla, ale zeptám se Blanche.“

„Cítí se tvá komorná dneska trochu lépe?“

„Ne.“ Ariane zachmuřeně svěsila koutky úst. „Obávám se, že u Blanche jde o něco závažnějšího, než je běžná nevolnost z cestování, jež během jízdy z Normandie zmohla i řadu mých rytířů.“

„Prosím?“ podivila se Amber.

„Podle mě je Blanche těhotná.“

„Pak vskutku nejde o nemoc, ale o požehnání,“ prohodil Simon.

„Pro vdanou ženu snad,“ připustila Ariane. „Ale Blanche tu je daleko od domova, od své rodiny, a zřejmě i od mládence, který ji obtěžkal. To jistě není moc velké požehnání, nemyslíte?“

Simon nad Arianinými námitkami jenom lhostejně škubl ramenem.

„Jako váš manžel se postarám o to, aby vaší komorné nic nechybělo,“ pronesl chladně. „Ve Sporné zemi je třeba každého dítěte.“

„Každého dítěte,“ opakovala Ariane hluše.

„Jistě, má budoucí manželko. Každého dítěte. Něco se vám snad nelíbí?“

„Jen ten způsob.“

„Způsob?“

„Obcování.“ Arianino tělo se zazmítalo jako v křeči. „Tak politováníhodný způsob, jak dosáhnout tak žádoucího výsledku.“

„Po svatbě na to od základu změníš názor,“ těšila ji Amber laskavě. „Pak poznáš, že tvoje panenské obavy jsou stejně prázdné jako náruč větru.“

„Ano,“ přitakala Ariane jako bez života. „Samozřejmě.“ Nikdo jí však nevěřil, a nejméně ze všech ona sama. Ariane poslepu opět vyhledala útěchu své harfičky. Tóny, jež se linuly z toho nádherného nástroje, byly stejně temné jako její myšlenky. Ale přesto jí doteky nástroje přinášely aspoň nepatrnou útěchu. Probouzely v ní víru, že nakonec dokáže vydržet všechno, co bude třeba – to nechutné bolestivé obcování a noční můry, jež ji pak budou pronásledovat až do příštího dne.

Amber si Ariane změřila prapodivným pohledem, ale normanská dědička si jí nevšímala.

„Možná by bylo lépe, kdybyste svatbu neuspěchali,“ poradila Amber tiše Simonovi. „Ariane je… rozrušená.“

„Dominie má obavy, že kdybychom vyčkávali dál, mohlo by se zvrtnout ještě leccos dalšího.“

„Ještě leccos dalšího?“ Amber si však hned uvědomila, jak to Simon myslí. „Ach, třeba jako skutečnost, že Duncan se stal mým, a nikoli Arianiným manželem?“

„Jak jinak,“ potvrdil Simon jízlivě. „Každopádně,“ pokračoval po chvíli, „severní hranice blackthornského panství je nyní bezpečná, protože tvůj bratr Erik s tvým manželstvím ochotně souhlasil.“ Amber přikývla.

„Ale to bezpečí se může ztratit jako pára,“ dodal Simon bez vytáček, „pokud baron Deguerre dojde k názoru, že Duncan jeho dcerou opovrhl právě z lásky k tobě.“

Amber se chvatně ohlédla po Ariane. Pokud je harfenice poslouchala, nedala to znát ani výrazem obličeje, ani přesnými pohyby prstů po strunách.

„Kvůli zraněné ješitnosti lady Ariane si nemusíš dělat těžkou hlavu,“ ujistil ji Simon pořád ještě tím jedovátým tónem. „Vychovali ji jako šlechtickou dceru, proto ví, že její povinností je provdat se za toho, koho jí vy berev okolí.“

„Lady Ariane se musí provdat za věrného vazala Dominika le Sabre!“ prohlásil Duncan důrazně. „A čím rychleji k tomu dojde, tím lépe pro všechny z nás!“

„Ale…,“ začala Amber, ovšem Simon jí vzal slovo. „A jejím manželem se musí stát člověk, jehož volbu schválí král Jindřich i Deguerre osobně,“ doplnil. „Ty ale to schválení nemáš!“ odsekla Amber. „Simon je Dominikovi oddaný jako snad nikdo jiný,“ připomněl Duncan, „takže souhlas anglického krále máme zajištěný. A Simon je spíše Norman než Skot či Sas, proto si baron Deguerre nebude mít nač tolik stěžovat, jako kdybych se ženichem stal já.“

„Pravda. Ve všech zásadních ohledech,“ souhlasil Simon, „jsem pro Deguerreovu dceru mnohem vhodnějším manželem než Duncan.“

„A ten baron,“ vyzvídala ustaraně Amber, „je skutečně tak mocný, že se ho obávají i králové?“

„Ano, to je!“ potvrdila důrazně Ariane. Tu kratičkou odpověď doprovodil hlasitý a nelibozvučný akord.

„Kdyby mě provdal za Geoffreye Krásného, syna jiného normanského barona,“ pokračovala Ariane zvučně, „pak by se můj otec jistě co nevidět vyrovnal vašemu anglickému králi Jindřichovi, pokud už ne výkonnou mocí, pak jistě bohatstvím a vojenskou silou. A proto Jindřich trval na tom, že musím být sezdána s rytířem, jenž je oddaný spíše jemu než normanskému vévodovi.“

„Takže,“ řekl Simon věcně, „nyní nemáme na práci nic jiného než přesvědčit barona Deguerrea, že jeho dcera ke mně chová náklonnost. Tím pádem mu nedopřejeme záminku k vyhlášení války.“

„Aha!“ zasmála se Amber. „To tedy vysvětluje tu povídačku, kterou Sven rozšiřuje mezi lidmi v tvrzi i v okolních vesnicích.“

„Jakou povídačku?“ podivila se Ariane. Simon se nevesele rozesmál. „Nu, to je namouduši vypečená povídačka!“

Ariane mlčela, jen prsty na harfě jemně vybrnkávala tichou melodii. Simon jí však odpověděl, jako by z tónů vyčetl otázku.

„Sven totiž vykládá, že jsme k sobě pocítili lásku, když jsem vám dělal doprovod z Blackthornu sem, na Tvrz Kamenného kruhu.“

Arianiny ruce sebou podvědomě škubly, jako by ji ta nehorázná pomluva aspoň na chvíli vytrhla z nešťastných myšlenek.

„Láska?“ zamumlala. „Taková snůška ubožáckých žvástů! Muži vůči svým nevěstám necítí žádnou lásku! Milují jen jejich věno a svou nově získanou moc!“ Amber úlekem až zamrkala, ale Simon se rozesmál. „Ba ano, moje paní,“ přisvědčil. „Samé žvásty.“

„Ale povídačka to je vskutku mazaná!“ poznamenal obdivné Duncan. „Dokonce i král se musí sklonit před silou lásky a dovolit, aby si dívka sama zvolila manžela. A Deguerre na tom bude podobně.“

„Dominie si opravdu zaslouží přezdívku Glendruidský vlk,“ dodala Amber. „Z jeho chytrých plánů se rodí mír, nikoli války.“

„Nápad oženit se se mnou vzešel od Simona, a ne od jeho bratra,“ upozornila Ariane. „Šimonovy myšlenky předčí rychlostí dokonce i jeho ruce.“

Simonovi se kmitl obličejem kratičký výraz údivu. Poslední věc, kterou od Ariane očekával, bylo uznání, jakkoli ledabylé.

Na druhou stranu to mohlo znamenat, že opět navazuje na své předchozí svůdnické hrátky, aby ho spoutala chtíčem a zbavila ho tak svobodné vůle.

„Myslíš, že Deguerre ti uvěří?“ otázala se Amber Simona pochybovačně.

„Co mi má uvěřit? Ze se ožením s jeho dcerou?“

„Že za tím je…“ Amber marně hledala slova, „… náklonnost srdcí, jež se postaví i proti vůli anglického krále a normanského otce,“ doplnila Ariane. „Z lásky, je to tak?“

Z Arianina hlasu čišel tentýž pohrdavý výsměch, který zněl z hlasu i Simonovi, když se nabídl, že se s Ariane ožení sám, aby vyřešil nebezpečné dilema jejího zrušeného zasnoubení.

Simon pouze pokrčil rameny. „Deguerre té historce buď uvěří, nebo může běžet žalovat do Jeruzaléma. Tak či tak, než bude dnešní půlnoční mše u konce, lady Ariane se stane mou ženou.“

Šimonovu pozornost upoutal hlučný povyk z podhradí. Přistoupil k úzkému oknu, chvíli naslouchal a pak se ušklíbl na Duncana.

„Příliš dlouho jsi otálel a teď nestihneš uprchnout, ó mocný pane Tvrze Kamenného kruhu,“ odrecitoval posměšně a poklonil se tak hluboko, jako by byl saracénský otrok před hrozným sultánem. „Ten nevolník s toulavým vepřem, jak že se jmenuje?“

„Ten vepř?“ zeptal se Duncan ohromeně. „Ten nevolník,“ opáčil Simon s kamennou tváří. „Ethelrod.“

„Ach, jak jen mi to mohlo vypadnout z hlavy?“ podivil se Simon. „Jak se zdá, ten vepř má slabost pro jablka. Nezvladatelnou slabost.“

„Právě z toho důvodu přece pouštíme na podzim vepře do sadu, aby si po sklizni spásli všechno, co zbylo na zemi,“ odbyl Simona netrpělivě Duncan. „Jinak by se padanými jablky vykrmili červi.“

„Ovšem v téhle chvíli není zmíněný vepř v sadu, nýbrž ryje se v jednom z tvých sklepů!“

„U boží krve!“ procedil Duncan skrze zaťaté zuby a vyřítil se ven ze dveří. „Přece jsem Ethelrodovi přísně nakázal, aby postavil tak pevnou ohradu, aby ten ďábelský vepř už neutekl!“

„Promiňte,“ vyskočila Amber a snažila se nesmát se na celé kolo, „ale tohle musím vidět. Ethelrodův vepř představuje pro obyvatele zdejší tvrze zdroj neutuchající , a zaručené zábavy.“

„Pokud se to prase proklatě rychle neukázní,“ ucedil Simon suše, „stane se zdrojem skvělého špeku.“

Amber vyprskla smíchy a odběhla za manželem.

Šimonův bystrý pohled zachytil na Arianiných rtech náznak úsměvu. Jeho krása mu připomněla okamžik, kdy normanskou dědičku spatřil poprvé. Měl tehdy pocit, jako by mu tvrdá pěst v železné rukavici vyrazila dech z plic.

I nyní mu stále bylo zatěžko uvěřit, že líbeznou Ariane má na dosah ruky, že ta urozená dívka se má provdat za něho, za nemajetného levobočka, jenž si na bohatství či čest může činit nárok pouze díky svému válečnickému umění.

Aniž by to zamýšlel, vztáhl k ní paži.

„Ariane…,“ zašeptal.

Dívka při zaslechnutí svého jméno zamžikala, jako by se probrala ze sna. Na okamžik úplně zapomněla, že tu není sama.

Když se jejích vlasů dotkla Simonová dlaň, opět ucukla z rytířova dosahu.

Simon nechal ruku opět zvolna klesnout. Přemáhání, aby ji nezaťal v zuřivou pěst, ho téměř bolelo. Přesto považoval tuto snahu za svou povinnost, protože přece složil kdysi přísahu, že už nikdy nedovolí, aby jeho rozum podlehl tělesnému chtíči.

„Zanedlouho se z nás stanou manželé,“ připomněl dívce.

Ariane se zachvěla jako v křeči.

„Reaguješ takhle na všechny muže, nebo jen na mě?“ otázal se tiše Simon.

„Svou manželskou povinnost splním, nemějte obavy,“ pronesla Ariane dutým hlasem.

Ještě než dořekla, sama si uvědomila, že to není pravda. Původně se domnívala, že manželské povinnosti nějak přetrpí. Nyní jí však bylo jasné, že to nepřichází v úvahu. Za nic na světě se nemohla přimět k tomu, aby se opět podvolila znásilnění.

Naneštěstí si to uvědomila příliš pozdě. Svatba už byla dojednána. Past neodvolatelně sklapla.

Není cesty ven. Až na jedinou.

Bohužel, tentokrát už pomyšlení na smrt nepřineslo Ariane sebemenší útěchu.

Což mohu zavraždit Simona, jenž se provinil pouze láskou k vlastnímu bratrovi?

Ale když to nedokážu, což mohu opět snést znásilnění, a znovu a znovu, až do konce svých dní?

„Svou povinnost,“ opakovala šeptem.

„Povinnost,“ potřásl Simon hlavou. „Nic víc do našeho svazku přinést nedokážete? Je vaše krása stejného druhu jako ta Mariina, přepychová látka ovinutá kolem kusu vypočítavého ledu?“

Ariane neodpověděla, protože měla strach, že jakmile by otevřela ústa, vyrazil by jí z nich pouze výkřik zrady a nenávisti.

„Vaše představy o manželství mi namouduši vyrazily dech,“ pokračoval Simon jedovatě. „Dejte si pozor, abych vás k oltáři nemusel nechat dovléci hordou ozbrojenců. U Kristových modrých očí, kdybyste mi nedala na vybranou, tak bych to udělal!“

Simon se obrátil a beze slova vztekle vypochodoval z komnaty.

Ostatně, nebylo třeba nic dodávat. Ariane v nejmenším nepochybovala, že Simon by udělal přesně to, čím jí vyhrožoval. Byl to muž, jenž dodržel každé své slovo – a v každé věci.

Není cesty ven.

Až na jedinou…

Aniž by si to Ariane uvědomila, křečovitě zaťala prsty do strun harfy. Z nástroje se vydral nelibozvučný a zmučený sten.

Sama Ariane ze sebe nevydala hlásku.

Svatební obřad začne při západu slunce a skončí dřív, než na noční obloze zazáří měsíc. A než měsíc na nebi opět vybledne, nevěsta musí najít způsob, jak zabít.

Nebo jak zemřít.

3.

Arianinou rohovou komnatou se rozléhaly něžné a teskné tóny harfičky. Třebaže Tvrz Kamenného kruhu vřela spěšnými svatebními přípravami, nikdo Ariane dlouho nerušil. Nakonec se však přece jenom přiřítila komorná Blanche, aby se o svou paní postarala.

Stačil jediný pohled, aby Ariane bylo nad slunce jasné, že ve zdravotním stavu mladičké komorné se pranic nezměnilo. Děvče bylo v obličeji nadále nepřirozeně bledé. Pod nepříliš čistým šátkem vykukovaly světle hnědé vlasy, mdlé a bez lesku. Stejně vyhaslé měla dívka i pomněnkové oči. Očividně jí ani dnes nebylo o nic lépe už od chvíle, kdy ji v polovině cesty z Normandie do Anglie postihla ta nevolnost poprvé.

„Dobré ráno, Blanche. Nebo už máme odpoledne?“ V Arianině hlase nezazněl ani stínek káravosti, jen obyčejná zvědavost.

„Copak vy jste neslyšela, jak stráže troubí čas?“ podivila se Blanche. „Ne.“

„No jo, to se dá ostatně čekat, když se máte tak brzy vdávat, a navíc za úplně jinýho ženicha, než se kterým jste původně počítala!“ prohlásila Blanche s jistotou, která zdaleka přesahovala zkušenosti jejích vlastních patnácti let.

Ariane pokrčila rameny. „Jeden nebo druhý, všichni muži vyjdou nastejno.“

Blanche se na Ariane podívala s nepředstíraným úlekem.

„Nehněvejte se, madam, ale mezi muži jsou nezměřitelné rozdíly!“

Arianinou odpovědí byla jen krátká podrážděná melodie, připomínající prudký nesouhlas.

„Ne snad že bych vám tu nervozitu mohla mít za zlé,“ hájila se spěšně Blanche. „Zdejší lidi jsou skrznaskrz zvláštní. Jeden aby se nepřestával ohlížet přes rameno, co podivného se zase kde vynoří.“

„Zvláštní?“ opakovala Ariane roztržitě a vyloudila ze strun tázavý zvuk.

„Echm, má paní, vy jste si zvykla povídat si jen s tou svojí harfou, a to trvá už tak dlouho, že vám zdřevěněl mozek stejně jako prsty. Ti Poučení jsou hodně divní, nemyslíte?“

Ariane zamžikala. Prsty jí na okamžik znehybněly.

„Nemyslím, že by se Poučení nějak lišili od nás,“ namítla konečně. „Lady Amber je milá stejně jako krásná. Sir Erik je vzdělanější – a pohlednější – než drtivá většina rytířů, které znám z domova.“

„Ale co ti obří honicí psi a co ten ďábel se sokolicí na paži? Podle mě to není nic přirozeného!“

„Je to přirozené stejně jako dýchání. Všichni rytíři jsou blázni do loveckých psů a cvičených sokolů.“

„Jenže…,“ nedala se Blanche, ovšem paní ji umlčela.

„Těch zbytečných řečí už bylo dost,“ pravila Ariane přísně. „Každý hrad a jeho obyvatelé se zdají podivní, když mezi nimi člověk delší dobu nežije.“

Blanche se už beze slova pustila do přípravy koupele pro svou paní. Pohled na dlouhý ebenový hřeben Ariane připomněl její předchozí rozhovor s paní zdejšího hradu.

„Nezahlédla jsi někde hřeben vykládaný rudým jantarem?“ zeptala se komorné. „Lady Amber ho nemůže najít.“

Blanche ta nevinná otázka tak vyděsila, že beze slova vytřeštila na Ariane oči a hryzla si jeden už beztak okousaný nehet.

„Blanche? Snad se ti zase nezvedá žaludek?“

Blanche jen němě zavrtěla hlavou, až jí zpod tenkého šátku vyklouzlo pár pramínků vlasů.

„Kdybys na ten hřeben narazila,“ pokračovala Ariane, „tak mi to prosím pověz.“

„Ale těžko ho najdu dřív než vy, moje paní. Sir Geoffrey mockrát tvrdil, že umíte navlas stejné věci jako vaše

tetička.“

Ariane ztuhla a neodpovídala. „Je to pravda?“ dorážela Blanche.

„Co?“

„Ze vaše tetička dokázala najít i jehlu v kupce sena?“

„Je.“

Blanche se zakřenila a ukázala přitom mezeru v ústech, odkud jí jako dvanáctileté žabce vytrhl kovář kleštěmi zkažený zub.

„To by byla báječná schopnost, umět hledat ztracené věci,“ povzdechla si toužebně. „Lady Eleanor mě pořád tloukla, protože jsem jí ztrácela stříbrné vyšívací jehly.“

„To si pamatuju.“

„Nebuďte tak smutná,“ těšila Blanche svou paní. „Jestli lady Amber ten hřeben opravdu ztratila, vy jí ho co nevidět zase najdete.“

„Nenajdu.“

Ten jednoznačný zápor Blanche zarazil.

„Ale Geoffrey tvrdil, že jste našla stříbrný pohár a džbán, což se nikomu jinému nepodařilo,“ začala komorná.

„Už mám koupel připravenou?“ přerušila ji Ariane strohou otázkou.

„Ano, paní,“ přisvědčila Blanche tiše. Nešťastný výraz mladičké komorné rval Ariane srdce, nicméně v nejmenším netoužila dívce vysvětlovat, že svoje hledačské umění ztratila současně se svým panenstvím.

Navíc ji vyčerpávala i skutečnost, že při každém zaslechnutí Geoffreyho jména se jí útroby bolestivě sevřely, až málem nemohla dýchat.

„Připrav mi mou nejlepší spodničku a fialové šaty,“ přikázala přiškrceným hlasem.

Ať už to bude svatba nebo pohřeb, budou se hodit v každém případě, pomyslela si zdrceně.

„To nejde!“ vyhrkla komorná.

„Proč ne?“ podivila se Ariane.

„Lady Amber mi oznámila, že svatební šaty vám donese osobně.“

Ariane se nešťastně zachvěla.

„Kdy tohle pomine?“ zanaříkala.

„Do tvrze přijela další Poučená čarodějnice – no dobře, žena,“ oznámila Blanche.

„Kdy?“

„Za svítání. Copak jste neslyšela štěkot těch pekelných hafanů?“

„Myslela jsem, že to jsou dozvuky mých snů.“

„Kdepak,“ vysvětlovala Blanche. „To do tvrze přijela Poučená žena a přivezla vám dar. Svatební šaty.“

Ariane se zamračila a odložila harfu stranou. „Amber se mi o ničem nezmínila.“

„Možná že nemohla. Poučená žena je asi zvlášť mocná. Bílé vlasy a oči jako led.“ Blanche se rychle pokřižovala. „Slyšela jsem, že se jmenuje Cassandra. A že prý umí číst budoucnost. Tady je to samá čarodějnice, má paní.“

Ariane jen ledabyle mávla rukou. „Vždyť víš, že se říkalo, že jsou čarodějnice i u nás doma. Řadili k nim i moji tetičku. A taky mě. Zapomnělas?“

Blanche se zatvářila zmateně.

„Pokud tě to uklidní, s tou Poučenou ženou se už setkala,“ pravila Ariane. „Cassandra je člověk stejně jako my dvě.“

Komorná se přestala mračit a povzdechla si.

„Zdejší kaplan mě přesvědčoval, že bez ohledu na šuškandu mezi lidmi tu je bohabojné místo,“ přiznala. „To člověk rád slyší. Jinak bych se bála kvůli svému dí…“

Blanche se zprudka odmlčela, jako by jí slova od úst odřízl nožem.

„Netrap se, děvče,“ pravila Ariane klidně. „Vím, že jsi samodruhá, ale dítěti se nic nestane. Simon se za to osobně zaručil.“

Blanche se však nepřestávala tvářit poplašeně.

„Chtěla bys, aby ti Simon obstaral manžela?“ vyptávala se Ariane.

Ustrašený výraz v obličeji komorné na okamžik vystřídala touha, ale hned nato děvče zavrtělo hlavou.

„Ne, děkuju mockrát, paní.“

Ariane sice udiveně povytáhla černé obočí, ale otázala se pouze: „Víš vůbec, kdo je otcem tvého maličkého?“

Blanche zaváhala a posléze přikývla. „Bylo to ještě v Normandii?“

„Nebylo.“

„Ach, v tom případě musí jít o jednoho z mých lidí. Je to páže, nebo ozbrojenec?“ Blanche zavrtěla hlavou.

„Takže rytíř,“ uvažovala Ariane tiše, jakoby pro sebe. „Nepatřil náhodou k těm, co zemřeli na tu nemilosrdnou epidemii?“

„Na tom nesejde,“ odkašlala si nešťastně Blanche. „Žádný rytíř se přece neožení se služebnou, která nemá rodinu, věno a není ani zvlášť krásná.“

Mladičké komorné se v očích zatřpytily slzy, takže modř jejích zorniček netypicky zprůzračněla.

„Netrap se,“ konejšila ji Ariane. „Aspoň za tebou nebude žádný muž běhat jen kvůli majetku. A žádný se tě kvůli tvé kráse nezmocní proti tvé vůli.“

Blanche vrhla po své paní prapodivný pohled, ale nechala její útěchu bez poznámky.

„Všechny obavy hoď za hlavu!“ dořekla Ariane rázně. „O tebe i o maličké bude dobře postaráno, a aspoň nebudeš muset trpět v loži nechutného manžela, když si to sama nebudeš přát.“

„Ach, tohle.“ Blanche se usmála. „To ale není tak velká hrůza. V zimě muž hřeje, a navíc nesmrdí, rozhodně ne jako vepř. Tedy, většinou.“

Aniž by o to stála, Ariane si v duchu připomněla, jak se k ní Simon naklonil tak blízko, až ji na šíji ovanul jeho (Jech.

Mám požádat Meg, aby mi vyrobila zvláštní mýdlo, jež by potěšilo váš jemný nos?

Ale v tomhle ohledu mi jste docela příjemný.

Ariane rozechvěl nezvyklý pocit, to když si uvědomila, že její odpověď byla až příliš pravdivá. Simon jí připadal čistý jako sluneční záře, jež mu lapená tančila v plavých vlasech, jako by je užuž měla zapálit.

Kdyby moje role Šimonovy manželky mohla spočívat v péči o jeho dům, účty, pohodlí…

Ale tohle není vše, co muž vyžaduje od manželky. Ani vše, co od ní vyžaduje Bůh.

„Má paní! Není vám zle?“

„Není,“ namítla Ariane mdle.

Blanche se předklonila a pozorně se zahleděla na svou paní.

„Jste bílá jako sůl,“ poznamenala komorná. „Nečekáte náhodou taky dítě?“ Ariane přísně sykla. „Ne!“ odsekla.

„Nezlobte se, nemínila jsem to jako urážku, má paní,“ omlouvala se Blanche zajíkavě. „To jen že teď nedokážu myslet na nic než na děti. A sir Geoffrey vykládal, že nestojíte o nic jiného než o rození dětí.“

„Sir Geoffrey se mýlil.“

Vražedný klid Arianina hlasu Blanche napověděl, že opět překročila povolené meze svých dosud nezvládnutých povinností a práv komorné urozené dámy.

Blanche si povzdechla a zalitovala, že všichni urození lidé nejsou tak okouzlující a milí, jako na ni byl Geoffrey Krásný. Není divu, že lady Ariane je pořád zachmuřená a uzavřená do sebe už od chvíle, kdy se dozvěděla, že ji pošlou do Anglie, aby se provdala za nevzdělaného saského cizince, místo aby zůstala doma a stala se ženou Geoffreye Krásného, syna mocného normanského barona.

Ariane zrazená. ru

Všechno ke koupeli je připraveno, ma pani, pravila Blanche soucitně. „Přejete si, abych vám s ní pomohla? Ne“

Ačkoli Ariane z těla už dávno zmizely všechny stopy muk, jež si musela vytrpět z Geoffreyových rukou, nedokázala zatím snést ani dotek své komorné.

Zvlášť když neomalená Blanche nepřestávala omílat jméno Geoffreye Krásného.

4.

Z pánve na žhavé uhlí se šířilo teplo a pramínek vonného dýmu vnikal do komnaty v druhém patře Tvrze Kamenného kruhu. Závěsy kolem postele s nebesy byly zatažené. U stolu s prostřeným studeným masem, chlebem, čerstvým ovocem a pivem seděl zamračený Dominie le Sabre.

Ten chmurný výraz propůjčoval jeho obličeji podobu se satyrem, jež by sama o sobě dokázala vyvést z míry sebesilnějšího muže. Ve spojení s jeho mohutnou postavou a glendruidským symbolem na černém plášti – prastarou stříbrnou sponou ve tvaru vlčí hlavy s čirýma, neproniknutelnýma křišťálovýma očima – působil celek velmi zlověstně.

A pomyšlení na sňatek, jenž se měl odehrát už za pouhých pár hodin, Dominikovu náladu nikterak nevylepšilo. Láskyplné pouto mezi oběma bratry bylo mnohem hlubší, než žádala krev či obyčej.

„Vzkázal jsi pro mě?“ otázal se Simon. Když Dominie vzhlédl k urostlému mrštnému válečníkovi, tvář se mu naráz vyjasnila. Plavé vlasy shrnul Simonovi vítr z čela a temně modrý plášť nebyl zavázaný, takže pod ním bylo vidět nachovou halenu s rudým a stříbrným vyšíváním – dar od Erika. Pod tímto elegantním oděvem se skrývalo urostlé svalnaté tělo navyklé žít v neustálé bojové pohotovosti. Navzdory skutečnosti, že byl Dominikovou pravou rukou, Simon se nikdy nevyhýbal pravidelnému tvrdému tréninku, jemuž Glendruidský vlk podroboval všechny své rytíře – i sebe.

„Jsi zřejmě v dokonalé formě,“ poznamenal Dominie uznale.

„Že bych se hnal z nádvoří až sem nahoru jen proto, abych si vyslechl lichotky o svých svalech?“ zazubil se Simon. „Příště si dopřej ten běh se mnou, hned získáš lepší představu o síle mého těla i dechu.“

Dominie se rozesmál. Smích však odezněl až příliš rychle a ústa se opět stiskla do zachmuřené čárky. Simon znal svého bratra až příliš dobře, než aby se dal ošálit jeho výbuchem veselí.

„Co se děje?“ vyzvídal Simon, jemuž těžko mohl ujít Dominikův výraz. „Dostal jsi snad špatné zprávy z Blackthornu? Něco se děje?“

„S Blackthornem je všechno v pořádku. Truhly s Arianiným věnem stále leží nepoškozené a neotevřené v naší pokladnici a hlídaje osobně Thomas Silák.“

„Tak proč se tváříš tak ponuře? Donesl snad Sven zprávy o blížícím se vojsku Normanů či Sasů?“

„Nikoli.“

„A kde je Meg? Neodloudil ti ji svými čáry ten proklatě pohledný čaroděj Erik?“

Z Dominikova smíchu tentokrát čišelo upřímné pobavení.

„Erik je sice nejhezčí rytíř, jakého jsem kdy poznal,“ připustil, „ale moje manželka by mě nikdy neopustila, jako bych já neopustil ji.“

Šimonův úsměv prozradil, že ví velmi dobře, že lady Margaret je Dominikovi oddaná stejně hluboce jako on jí.

„Těší mě, že v srdci jsi přijal Meg za svou sestru,“ přiznal Dominie. „Přisedni ke mně, bratře. Jez z mého talíře a napij se z mé číše.“

Simon pohlédl na křehkou židli naproti Dominikovi a radši se rozhodl pro lavici u stěny. Zatímco si sedal, podvědomě si upravil jílec meče po levém boku, tak aby na něj pravou rukou snadno dosáhl. Přirozená ladnost jeho pohybu dostatečně vypovídala o zkušenostech válečníka.

„Samozřejmě že jsem Meg přijal do svého srdce,“ přisvědčil Simon a sáhl po poháru s pivem.

,*A to i když nechováš špetku lásky vůči čarodějnicím, ať dobrým nebo špatným?“

Simon zvedl pohár, mlčky Dominikovi zasalutoval a napil se. Po několika mocných doušcích pohár odložil a upřel na bratra oči čiré jako lesní pramen a černé jako půlnoc.

„Meg riskovala vlastní život, aby zachránila tvůj,“ připomněl Simon. „A proto ji budu nadosmrti milovat, i kdyby byla z rodiny samotného Satana.“

„Simon, zvaný Věrný,“ prohodil Dominie tiše. „Je toho málo, co bys pro mě neudělal.“

„Není nic, co bych pro tebe neudělal.“

Jistota v Šimonově hlase Dominika neuklidnila, naopak se mračil ještě víc než dřív. Sáhl po poháru, dopil pivo a opět jej naplnil.

„Byl jsi mi hluboce oddaný už před tím, než jsme vyrazili do bojů se Saracény,“ pravil po chvilce. „Ale to byla jiná oddanost.“

„Jsme bratři.“

„Ne!“ namítl Dominie a postrčil pohár k Simonovi. „Tady jde o víc. Ale i o míň!“

Simon zpozorněl. Takhle s ním Dominie rozmlouval jen málokdy. S pohárem pozdviženým ke rtům se zkoumavě zahleděl na bratra.

A náhle zjistil, že ho provrtává tak pronikavý pohled, jako kdyby si ho měřil vůdce vlčí smečky.

„Skoro mám pocit, jako by ses cítil zodpovědný za všechna muka, která jsem protrpěl v sultánově vězení,“ poznamenal Dominie.

„To se také cítím!“ potvrdil Simon stručně a napil se.

„Ne!“ namítl Dominie rázně. „Do léčky jsem muže zavedl jedině svou vlastní vinou!“

„Do léčky nás zavedla ženská proradnost,“ opravil ho Simon důrazně a hlučně postavil cínový pohár na stůl. „Ta děvka Marie očarovala Roberta a pak mu nasadila parohy s každým bojovníkem, o kterého jen zavadila pohledem.“

„V tomhle směru nebyla ani první, ani poslední manželka, která tohle vyváděla,“ poznamenal Dominik. „Nemohl jsem však s čistým svědomím nechat křesťanskou ženu v rukou těch krutých Saracénů, a to bez ohledu na skutečnost, že mezi nimi žila už od chvíle, kdy ji ukradli z domova ještě jako dítě.“

„A jistě by to nedovolil ani žádný z tvých rytířů,“ doplnil Simon jízlivě. „Svými harémovými triky je doslova očarovala.“

Dominie se pousmál. „Jistě. V tomhle směruje to hotová přebornice a já přesně takovou potřebuju, aby moji normanští rytíři nesváděli saské dcery a nevyvolávali tak ještě další půtky.“

Pohodlně se opřel v širokém dubovém křesle, které do komnaty přestěhovali z hlavního sálu kvůli pánovu pohodlí, a zabodl do Simona bystré oči, pronikavé jako ostříží.

„Občas jsem si dělal starosti, zda Marie neočarovala i tebe,“ prohodil po pár minutách. „Očarovala. Na chvíli.“

Dominie skryl svůj úžas. Už dlouho si v duchu kladl otázku, do jaké míry Simon podlehl Mariinu smyslnému vábení.

„Tebe zkoušela očarovat jakbysmet,“ poukázal Simon. Dominie přikývl.

„Jenže tys její vypočítavé hrátky prokoukl dřív než já,“ dodal Simon.

„Jsem o čtyři roky starší než ty. Marie nebyla má první žena.“

Simon si odfrkl: „Však moje také ne.“

„Ty ostatní byly jen dívky s ještě menšími zkušenostmi, než jsi měl ty. Marie byla…“ Dominie pokrčil rameny. „Marii vycvičili v harému, aby přinášela rozkoš zvrhlému despotovi.“

„I kdyby ji vycvičila sama Lilith v pekle, výsledek by byl stejný. Marie mě už dále nevzrušuje.“

„Pravda,“ přisvědčil Dominie. „Neušlo mi, jak se o tebe pokouší po celou cestu z Jeruzaléma do black

thornského hradu. Choval ses zdvořile, ale spíš bys k sobě přitiskl hada než ji. Proč?“

Simonovi ztvrdly rysy. „Poslal jsi pro mě, abychom si povídali o děvkách, lorde?“

Po pár vteřinách vyčkávání se Dominie smířil s faktem, že ohledně Marie už ze Simona nevypáčí ani slovo.

„Ne,“ pokývl nakonec. „Jen jsem si s tebou chtěl v soukromí promluvit o tvém blížícím se sňatku.“

„Vyslovila snad Ariane námitky?“ vybuchl Simon prudce.

Dominie tázavě povytáhl černé obočí, ale odpověděl jen stručně: „Nikoli.“

Simon si s úlevou oddechl. „Výborně.“

„To ano. Lady Ariane nejeví žádné nadšení.“

„Blackthornské panství by nepřežilo válku kvůli normanské dědičce, odmítnuté neznámým skotským válečníkem,“ připomněl Simon rázně. „Než dneska zapadne měsíc, bude už Ariane mojí ženou.“

„Nechce se mi obětovat milovaného bratra svazku bez lásky,“ přiznal Dominie.

Simonovým obličejem se kmitl náznak pobavení. Bleskovým pohybem, jenž by dokázal vyvést z míry nejednoho nepřítele, vytasil dýku a nabodl s ní kus studeného pečeného masa. Silnými bělostnými zuby urval kus zvěřiny a s chutí začal žvýkat.

Dominie bratra napodobil. Chvíli jedli mlčky, vychutnávali maso a přemýšleli.

„Ani tvoje manželství nebylo zpočátku zvlášť vřelé,“ připomněl Simon po chvíli a pozorně se podíval na bratra. Dominie se usmál.

„Moje sokolička představovala tvrdý oříšek,“ souhlasil.

Simon se rozesmál. „Dávala ti namouduši zabrat, bratříčku. A neřekl bych, že by s tím přestala. Osobně bych se ve svém manželství spokojil s menší vášní a větším klidem.“

Stříbřitě šedé oči Glendruidského vlka si Simona zkoumavě změřily. Za kamennými hradbami vyl vichr blížící se zimy a zuřil tak strašlivě, až se těžké závěsy na oknech vzdouvaly.

Komnata měla přepychové zařízení, původně určené pro paní Tvrze Kamenného kruhu. Nyní sloužila jako prozatímní ložnice Dominikovi a Meg, pánům blackthornského hradu. Ale ani mohutné kamenné zdi, tlusté závěsy a okenice na vysokých úzkých oknech nedokázaly zadržet ledové perutě bouře, jež věštila blížící se zimu.

„Ale ty sám jsi přece vášnivý,“ pronesl Dominie upřímně.

Průzračná čerň Simonových očí získala hlubší a vzdálenější odstín jako půlnoční obloha, na níž nezáří ani jediná hvězda.

„Vášní se nechají ovládat jen chlapci,“ namítl důrazně Simon. „Muži už nikoli.“

„Svatá pravda. Přesto jsou někteří muži vášnivější než jiní.“

„Předpokládám, že tímhle kázáním někam směřuješ.“

Dominie popuzeně svěsil koutky úst. Ačkoli byl Šimonův starší bratr a jeho pán, Simon si odmítal dát jakkoli poradit. Na druhou stranu ještě nežil oddanější rytíř. Tím si byl Dominie jistý stejně skálopevně jako láskou své manželky.

„Osobně jsem se přesvědčil,“ pokračoval Dominie, „že vášnivé manželství je stejně cenné jako perla nevyčíslitelné hodnoty.“

Simon jen cosi zavrčel a neodpověděl.

„Ty se mnou nesouhlasíš?“ vyzvídal Dominie.

Simon pouze netrpělivě škubl rameny a podrážděně mlčky stiskl rty.

„Na mém souhlasu či námitkách přece záleží, co by se za nehet vešlo,“ zavrčel nakonec neochotně.

„Když jsi mě zachránil z toho pekla u sultána…“

„Až poté, co ses sultánovi dobrovolně vzdal jako výkupné za mě a dalších jedenáct rytířů,“ skočil bratrovi do řeči Simon.

„… už nikdy jsem nebyl stejný jako dřív.“

„Vážně?“ ušklíbl se Simon jízlivě. „A pročpak si to nemysleli ti Saracéni, kteří se ti později připletli do cesty?“

Dominie zkřivil rty do úsměvu, jenž byl každým coulem neveselý jako bratrův.

„Nemyslekjsem na svoje válečnické umění,“ upřesnil mrazivě Dominie.

„Výborně. Chvilku jsem měl strach, že ta tvoje líbezná čarodějnice ti zamíchala mozkem.“

„Měl jsem na mysli nedostatek vášně.“

Simon opět jen pokrčil rameny. „Ta děvka Marie si nikdy nestěžovala, že by před sňatkem s Robertem u tebe něco postrádala. Později si ovšem pro změnu nestěžovala na nic jiného.“

Dominie si netrpělivě odfrkl: „Nehraj si přede mnou na tupého nevolníka, Simone! Vím až příliš dobře, jak bystře dokážeš uvažovat.“

Simon mlčky vyčkával.

„Chtíč je jedna věc,“ prohlásil Dominie s důrazem. „Láskaje něco dočista jiného.“

„Možná pro tebe. Já v ní vidím pouze výraz hlouposti – echm, zranitelnosti i toho nejmocnějšího válečníka.“

Dominie se lstivě usmál. Velmi dobře věděl, jaký názor má Simon na muže, kteří se zamilovali do ženy. Hloupý, to byla ta nejmírnější urážka, k jaké byl ochoten se snížit.

Ovšem takhle to nebylo odjakživa, ale až po křížové cestě a pobytu v saracénských vězeních.

„U Saracénů jsem se nenaučil nic, co by mě přesvědčilo, že zamilovaný rytíř je moudrý rytíř,“ prohlásil nesmlouvavě Simon.

„Láska není jako boj mezi nepřáteli, v němž musí být vítěze a poraženého.“

„To si myslíš pouze ty,“ nedal se zviklat Simon. „A nikdo jiný.“

„A co Duncan?“

„Nic z toho, co jsem dosud viděl u Duncana, mi lásku nedoporučilo,“ sykl Simon chladně. Dominie se zatvářil užasle.

„U božích zubů!“ zavrčel Simon. „Vždyť Duncan na tom pekelném druidském místě, kde objevil Amber, málem vypustil duši!“

„Ale nakonec nezemřel. Láska byla silnější!“

„Láska?“ ušklíbl se Simon. „Duncan byl jednoduše příliš zabedněný a tvrdohlavý, než aby se dal porazit těmi ženskými čáry.“

Glendruidský vlk se zadumaně zahleděl na svého pohledného, zářivě plavého bratra, kterého s výjimkou své manželky Meg miloval nejvíc na světě.

„Mýlíš se,“ opravil bratra po chvíli. „Stejně jako jsem se mýlil já, když jsem vyšel z toho sultánova pekla.“

Simon se začal hádat, ale po pár slovech si to rozmyslel a jen pokrčil rameny.

„Ba ano,“ potvrdil Dominie. „Jistě chápeš, o čem mluvím. Byl jsi první, kdo si u mě všiml té podstatné změny. Předtím jsem v sobě neměl ani špetku vřelosti.“

Simon opět nic nenamítal.

„Meg mi vnesla teplo do duše,“ pokračoval Dominie. „A potom jsem si povšiml něčeho, co mi od té doby nepřestává dělat těžkou hlavu.“

„Slabosti?“ otázal se Simon jedovatě.

Dominie blýskl vlčím úsměvem.

„Ne. Tebe, Simone.“

„Mě?“

„Jistě. Stejně jako já i tys nechal v saracénské zemi všechnu svou vřelost.“

Simon mávl rukou. „V tom případě s tou chladnou normanskou dědičkou vytvoříme ideální pár.“

„Právě to mi dělá starosti,“ pokývl Dominie. „Že se k sobě hodíte až příliš. Kdo ti přinese teplo lásky, pokud se oženíš s Ariane?“

Simon si nabodl další kousek masa.

„Nedělej si starosti, Glendruidský vlku. Teplo mi scházet nebude.“

„Ale? Říkáš to nějak jistě.“

„Přesně tak.“

„A jak hodláš dosáhnout toho zázraku?“ vyzvídal Dominie nedůvěřivě.

„Podšiju si plášť kožešinou.“

5.

Mezi vytím vichřice a poryvy ledového deště odtroubil strážný hodinu. Zvuk se rozléhal podhradím a nesl se až do vesnice a polí za ním, kde prozradil nevolníkům i vesničanům, že přišel čas odložit pracovní nástroje a zahnat dobytek do ohrad, i když na rozbouřeném nebi ještě panuje denní světlo.

Ariane stála nehybně u úzkého okna, hruď se jí dmula úzkostným dechem a vyhlížela mezi zdi opevnění. Ze všech sil se soustředila na výhled, jen aby zaplašila strach z nadcházející noci. Z chatrné střechy kuchyně se vinul proužek vonného dýmu. Sluhové pobíhali dovnitř a zase ven, kde nad ohni otáčeli obrovskými rožni, připravenými už dávno před úsvitem. Opékali a vařili všechny chody, kterých bylo třeba pro narychlo ohlášenou svatební hostinu.

„Máme štěstí, že byla dobrá úroda,“ ozvala se od prahu Cassandra. „Jinak by naše tvrz jen těžko mohla vystrojit slavnost hodnou chystaného manželského svazku. Oslavu tak významného spojení musíme bohužel chystat až příliš narychlo.“

Ariane se zvolna obrátila. Pohled na Cassandru ji nepřekvapil, protože hlas Poučené rozeznala ještě dřív, než zahlédla její sytě nachový šat. Co však Ariane zaskočilo, to byla látka, kterou Cassandra držela v náruči.

S výkřikem úžasu se Ariane rozběhla blíž. Ze všeho nejdřív ji napadlo, že v životě neviděla krásněji vyšívaný šat. Kolem výstřihu a lemu se třpytily jemné stříbrné stehy a jako blesky křižovaly po celé délce dlouhých, nesmírně bohatých rukávů.

Arianina druhá myšlenka patřila tomu, že barva přepychové látky je ve stejném odstínu jako ametyst v prstenu, který měla na prstě. A třetí myšlenka jí připomněla, že tak nádherný šat by měla obléknout pouze šťastná nevěsta, a ne taková, jež zoufale hledá jakoukoli cestu ven ze zavírající se pasti.

Která neodmítne ani smrt.

Cassandřiny světlé oči pozorně sledovaly každičký výraz v Arianině obličeji, ohromenou záři v jinak zachmuřených očích normanské dědičky, pohyb útlých prstů, jež užuž vychutnávaly hebkost tkaniny… a těsně před cílem se zaťaly v pěst.

„Těch šatů se dotknout můžeš, lady Ariane. Je to náš dar tobě jako nevěstě.“

„Váš?“

„Myslím tím Poučené. Třebaže Simon našimi obyčeji pohrdá, my… si ho ceníme.“

„Proč?“

Přímost té otázky Cassandru nepohněvala, naopak, přiměla ji k úsměvu.

„Je schopen se Poučit,“ objasnila Cassandra. „A to nelze říct o každém.“

Chvějivý lesk darovaných šatů Ariane lákal a okouzloval, protože tanec světla v syté barvě látky působil jako neodolatelná vábnička.

Ariane prudce zamrkala a znehybněla jako socha, vyzývaná čímsi, co nedokázala pojmenovat, pouze vytušit. V látce cosi houstlo, výjev, jenž ji oslovil stejně jako akordy starodávné harfy. Pod třpytnými blesky vyšívání z útku i barvy látky vyvstával obraz, náznak dvou postav…

Ariane podvědomě natáhla ruku, aby ten vzor obtáhla prstem. Chvěl se skrze látku jako ametyst pod letním úplňkem. Hra barvy a světla byla něžná jako povzdech, vyslaný do bouře. A přesto jako povzdech byl i ten obraz jednoznačně jasný každému, kdo měl dost vnímavosti k jeho odhalení.

Sotva se Arianiny prsty dotkly látky, naráz pochopila, žé ty postavy nepatří dvěma bojujícím rytířům ani šlechticům na lovu, ani mnichům na modlitbách. Byly to postavy muže a ženy a obě byly navzájem propleteny tak těsně, jako vlákna tkaniny.

Ariane mlčky obtáhla postavy špičkou ukazováčku –začala u temných rozevlátých vlasů ženy. Látka teple dýchla. Byla hebká a pružná jako lidská pokožka.

Ten dotek vyrážel dech, ale Ariane mnohem víc fascinovalo, že čím déle se látky dotýkala, tím z ní obraz vystupoval jasněji. Ačkoli tváře postav zůstávaly díky jemnému lesku látky nezřetelné, tkadlec byl tak zručný, že nebylo těžké odlišit mužskou postavu od ženské.

Žena hlubokého citu, s hlavou zvrácenou dozadu, s rozevlátými vlasy a se rty otevřenými ve výkřiku neuvěřitelné slasti.

Začarovaná.

Válečník se silnou vůlí, přesto vášnivý celou svou bytostí soustředěný na tento vrcholný okamžik. Čaroděj.

Skláněl se k ženě, vpíjel její výkřiky a přitom ji nutil stále k dalším a k dalším. Jeho svalnaté tělo se nad ní tyčilo, vyčkávalo, chvělo se smyslnou lačností, jež byla skoro stejně mocná jako jeho sebeovládání.

Simon?

Ariane s polekaným syknutím uškubla prsty od látky. „To není možné!“ zašeptala.

Cassandra přimhouřila oči, ale když promluvila, hlas jí zněl jemně, téměř pokorně.

„Co je?“ tázala se Poučená. „Cos tam viděla?“

Ariane neodpověděla, jen němě zírala na látku.

Opět se měnila, přímo jí před očima. Nyní na ni hleděly Šimonovy půlnočně černé oči a slibovaly jí svět, v nějž už nadále nevěřila, svět stejně vřelý a temně třpytný jako ametysty a rudé víno. Očarování.

„Ne,“ zašeptala Ariane. „To nemůže být! To je pouze hra světla a stínů!“

„Co nemůže být?“

Tentokrát zazněl hlas Poučené ženy přísněji, téměř velitelsky.

Ariane odpověděla tím, že zběsile zavrtěla hlavou, až se jí zpod pečlivě zavázané roušky rozletěly černé kadeře. Ale přesto současně s tím, jak o krok ucouvla, opět vztáhla ruku po látce.

Nebo snad látka se natáhla k ní?

„Ne,“ opakovala Ariane téměř zoufale. „To není možné!“

Cassandra jí přehodila šaty přes paže.

„Nemáš se čeho bát,“ prohodila Poučená žena přátelsky. „Je to jen látka.“

„Připadá mi… Ta tkanina mi připadá až příliš jemná, než aby se dala nosit na těle.“

Ariane ze sebe tu pololež vychrlila zajíkavě a přiměla se pohlédnout raději do očí Cassandře než na látku, jež jí nyní hebce splývala z loktů.

„Jemná?“ rozesmála se Cassandra pobaveně. „Ale ani náhodou, paní. Ta látka je silná jako sama naděje. Copak nevidíš, že přímo do útku jsou vetkané nevyslovené sny?“

„Naděje je pouze pro hlupáky.“

„Vskutku?“

Ariane spustila koutky úst dolů v hořké nápodobě úsměvu. „Ano.“

„V tom případě se Serenina tkanina kolem tebe ovine zcela pokojně,“ prohlásila Cassandra. „Probouzí se pouze díky snům a bez naděje není ani snění.“

„Nedává to žádný smysl.“

„Na tuhle námitku jsou Poučení už dlouho zvyklí, proto ji nepovažují za útok. Už se tvá komorná cítí lépe?“

„Ech, ano,“ vyhrkla Ariane, kterou nečekaná změna tématu vyvedla z míry.

„Výborně. Vyřiď jí, prosím, aby nepila víc toho odvaru, než jsem jí radila. Jinak by jí to mohlo na čas pomotat myšlenky.“

„Stejně bych si nevšimla, i kdyby k tomu došlo,“ zamumlala Ariane jakoby pro sebe. „To děvče má beztak jen o málo víc rozumu než husa.“

Cassandra se usmála a její přísná tvář tím získala na neuvěřitelné kráse.

„Blanche je spíš straka než husa,“ poznamenala suše. „Ačkoli svým vlastním způsobem není hloupá, vždy se nechá nalákat tou cetkou, která je v té které chvíli nejblýskavější.“

Ariane se nad tím výstižným popisem povahy své komorné musela pousmát.

Cassandra ještě pokývla a rozloučila se. Nechala Ariane o samotě s vílími šaty, jež dokonale ladily s dívčinýma očima. Normanská dědička si látku prohlížela s nedůvěřivou ostražitostí.

Nyní neviděla ve tkanině nic víc než vlnky světla na syté barvě.

Ariane se kdovíproč nedokázala rozhodnout, zda nad tím cítí úlevu či zklamání. Cosi tiše zamumlala a rozložila šaty po posteli.

Po téže posteli, kterou dnes v noci měla sdílet se Simonem.

Nesnesu to. Ne znovu.

Už nikdy!

Místo aby šaty pustila, Ariane je ještě křečovitěji sevřela do pěstí. Látka ji z neznámého důvodu konejšila, šeptala jí o smyslném ametystovém světě, kde ženy křičí spíš z rozkoše než z bolesti.

Aniž to měla v úmyslu, pohlédla Ariane s obdivem na látku. A pak se zahleděla přímo do ní…

Válečník se silnou vůlí, přesto vášnivý, celou svou bytostí soustředěný na tento vrcholný okamžik.

Jeho svalnaté tělo se nad ní tyčilo.

Tato představa zahltila Ariane přílivem pocitů, rozechvěla ji a probudila v ní vědomí ještě větší bezvýchodnosti než dřív.

Naděje je pouze pro hlupáky! Neexistuje cesta ven kromě té jediné, a já se mohu pouze modlit, abych v sobě našla dost síly se jí přidržet.

„Lady Ariane?“

Ariane sebou trhla, jako by dostala políček. Chvatně pustila šaty na lože a obrátila se ke dveřím.

Na prahu stála lady Margaret, manželka Glendruidského vlka, a vyčkávala, až jí Ariane věnuje svou pozornost. V zelených očích se jí mísila zvědavost se soucitem.

„Omlouvám se, že jsem tě vyrušila,“ řekla Meg.

„Nevadí.“

Ariane hovořila sípavě, jako by hlas už dlouho nepoužila. Jen tak mimochodem si v duchu položila otázku, jak dlouho asi civěla do látky, vzdorovitou duší zápolila s jejím kouzlem a současně toužila po snu, který se chvěl téměř na dosah.

Hlupačko!

„Vyrobila jsem mýdlo a nechala jsem ti ho u koupací kádě,“ oznámila vlídně Meg. „Doufám, že jeho vůně ti bude příjemná.“

Mám požádat Meg, aby mi vyrobila zvláštní mýdlo, jež by potěšilo váš jemný nos?

Ale v tomhle ohledu mi jste docela příjemný.

Ariane si tiše povzdechla při vzpomínce na Simona, jehož postava skloněná k ní jí splývala s ametystovými výjevy ze sna.

Je možné, že já jsem ta žena s temnými rozevlátými vlasy? Bylo by to možné?

Ty hloupá! To je jen čarodějnický trik, jak tě vlákat do manželství s mužem, jehož si cení Poučení. Všechna rozkoš v manželském loži náleží výhradně mužům.

„Paní?“ otázala se Meg a vešla dál do komnaty. „Je ti dobře? Neměla bych poslat pro Simona?“

„Proč?“ zeptala se Ariane sípavě.

„Pokud jde o nemocné, mívá citlivou ruku.“

„Simon?“

Meg se nad nezastřenou nedůvěrou v Arianině hlase vesele zasmála.

„Jistě,“ přisvědčila. „Navzdory svým černým očím a nebezpečnému úsměvu je Simon v hloubi srdce nesmírně laskavý člověk.“

Ariane usoudila, že její nedůvěřivý výraz musí být až překvapivě zřetelný, protože Meg nepřestávala pět na Simona chválu.

„Když Dominika sklátila tak těžká nemoc, že nedokázal odlišit přítele od nepřítele, Simon spával přímo na prahu jeho komnaty, aby ho probudilo třeba jen bratrovo zašeptání.“

„Ach, Dominie,“ prohodila Ariane, jako by to pouhé jméno samo o sobě všechno vysvětlovalo.

„Ale Šimonovu laskavost nepoznal jen Dominie,“ pokračovala Meg. „Všechny hradní kočky nepřestávají žadonit o jeho pohlazení.“

„Vskutku?“

Meg rázně přikývla, až se jí ve vlasech zatřpytily jiskřičky ohně. Zlaté zvonečky vpletené do konců dlouhých rudých copů líbezně zpívaly při každičkém pohybu její hlavy.

„Kočky? To je ale zvláštní,“ opakovala Ariane podmračeně.

„Simon to s nimi umí jako nikdo na světě.“

„Možná v něm vidí samy sebe. Samou krutost, žádnou laskavost.“

„Snad bys tomu vážně nevěřila?“ Ariane místo odpovědi mlčela.

„Choval se snad Simon k tobě během cesty z Blackthomu na Tvrz Kamenného kruhu nepěkně?“ vyzvídala Meg přísně.

Ariane zaváhala. Litovala, že nedrží harfu, aby tak zamaskovala, jak se jí chvějí ruce. I duše. Ale harfa teď ležela na opačném konci komnaty a Ariane se nechtělo ukázat slabost před glendruidskou dívkou s pronikavýma zelenýma očima.

„Paní?“ naléhala Meg.

„Nechoval,“ přiznala Ariane zdráhavě. „Cesta byla obtížná, počasí nepříjemné, ale Simon se nechoval hůř, než bylo nezbytné.“

„Tak proč ho považuješ za krutého?“

„Je to muž,“ odvětila Ariane prostě.

„Aha!“ poznamenala Meg s úsměvem.‘ „Ale ženich většinou bývá muž!“

Ariane hovořila dál, jako by Meginu poznámku vůbec neslyšela. „Pod tím bělostným úsměvem a vlasy plavými jako slunce číhá na první vhodnou příležitost, jak dát průchod své krutosti.“

Meg si sykavě povzdechla.

„Ale nejde o nějakou zvláštní Šimonovu vlastnost,“ dodala Ariane. „Krutí jsou všichni muži. Jen pošetilec by očekával něco jiného.“

Meg prudce zabodla do Ariane glendruidský pohled a spatřila v ní pravdu.

Ariane, Zrazená.

„Simon by tě nikdy nezradil,“ namítla Meg. „Zkus mi to věřit.“

Ariane však odpověděla jen zachmuřeným pohledem.

„Nikdy by si nevzal k manželce milostnici,“ pokračovala Meg s přesvědčením. „V téhle věci je stejný jako Dominie. Od sebe i od své ženy vyžadují stejně čestné jednání.“

„Simon si může dopřát tolik konkubín a milostnic, kolik se mu ráčí, a já mu ještě požehnám. Bude lépe, když si svoji krutost a chtíč vybije na nich místo na mně.“

Meg se snažila skrýt svůj úlek, ale neuspěla.

„Lady Ariane, zřejmě jsi dobře nepochopila, co se vlastně odehrává mezi mužem a ženou v manželském loži,“ vyhrkla Meg naléhavě.

„Mýlíš se. Na nadcházející zkoušku jsem připravená víc než dobře.“

Každé Arianino slovo znělo úsečně, zvučně, mrazivě.

Dokonce i ve chvíli, kdy Meg otevřela ústa, aby pronesla své námitky, pochopila marnost dalších slov. Ať už byla Ariane zrazena jakkoli, zanechalo to v ní příliš hluboké rány, než aby je mohla vyhojit pouhá slova. Nyní ji dokázaly přesvědčit jedině činy. A výhradně činy jí mohly zhojit duši.

„Za pár týdnů,“ pravila Meg tiše, „si o té krutosti a zradě opět promluvíme. Do té doby získáš více důkazů o Šimonově něze.“

Ariane jen stěží potlačila zachvění celého těla.

„Odpustíšli, lady Margaret,“ pronesla Ariane upjatě, „už na mě čeká koupel, tak aby nevychladla.“

„Samozřejmě. Pošlu sem Blanche s další horkou vodou.“

„Ne!“ přerušila ji Ariane.

Sama si však uvědomila úsečnost svého hlasu, zhluboka se nadechla a vymáčkla ze sebe úsměv.

„Děkuji, paní z Blackthornu,“ pravila. „Ale při koupeli se o své potřeby starám nejraději sama.“

Ariane vyšla z komnaty bez jediného ohlédnutí, jelikož se obávala, že by v bystrých zelených očích saské dívky spatřila nejrůznější pochopení. A o to Ariane nestála. Nechtěla vědět, co by Meg udělala, kdyby zjistila, že nevěsta se chystá vzít si na svatební lože vražednou stříbrnou dýku.

Copak bych proboha mohla Simona zabít?

Copak bych ho mohla nezabít?

A copak bych dokázala zabít sama sebe?

Těmito otázkami, na něž neznala odpověď, se Ariane trápila během koupele. A když nakonec na odpověď přišla, byla příšerná.

Už nikdy nedokáže ležet pod mužem.

Jakýmkoli mužem.

Ani pod tím, který na ni volá z hloubi vábného ametystového snu.

6.

Přípitky novomanželům, jež pronášeli shromáždění rytíři, získávaly s

každým dalším vypitým pohárem piva a s každou číší vína na nevázanosti. Zatímco vlastní svatební obřad proběhl vznešeně, stručně a s patřičnou úctou, následující hostina přítomným předchozí zdrženlivost bohatě vynahrazovala.

Lord Erik, syn Roberta Severního, pozorně sledoval novomanžele ze svého místa v čele stolu v Duncanově hodovním sále. A neviděl nic, co by upokojilo silný neklid, jenž v němž postupně narůstal. Simon se ke své manželce sice choval dvorně, ale tím to také končilo. Těšilli se do společného lože s normanskou dědičkou, nedával to v nejmenším najevo.

Ovšem daleko větší starosti dělala Erikovi Ariane. Ačkoli nevěsta byla oblečená do Sereniných pohádkově skvostných šatů, neměla ve tváři ani v gestech jedinou stopu radosti. Daleko spíše se z nich daly vyčíst náznaky děsu a stěží potlačeného vzteku. Líbezné ametystové oči měla zakalené stíny, jež neměly daleko k noční temnotě, zahalující už několik hodin celý hrad.

V průběhu svatebního obřadu i po celou následující hostinu nepřestávala nevěsta zvolna pohybovat prsty, jako by poslepu hledala harfu, s jejíž pomocí by dokázala vyjádřit ty nevyslovitelné pocity, které se jí bouřily hluboko v duši.

„Ariane. Zrazená. Ale kým, jak a proč?“

Nikdo však se neobrátil k Erikovi s odpovědí. Pronesl tu otázku příliš tiše, než aby ji některý z bujaře oslavujících hostí v hlavním sále mohl zaslechnout.

Jediná Cassandra zaslechla Erika naprosto zřetelně. Jakmile hostina skončila a nekonečný kolotoč oplzlých a hlučných přípitků začal utichat, zamířila přímo ke svému bývalému žákovi. Mlčky sledovala, jak zvedá svou číši a připojuje se k přípitkům s blahosklonným úsměvem, jenž z jeho myšlenek neprozrazuje pranic.

„Prozraď mi, Poučená,“ otázal se Erik, aniž by z Ariane odtrhl zkoumavý pohled. „Co si ty šaty myslí o normanské dědičce?“

„Serenino tkaní je jako Serena sama,“ odvětila Cassandra.

„A jaké tedy?“ opáčil Erik. „V životě jsem tu starou čarodějnici neviděl.“

„Není stará.“

Erik netrpělivě sykl. Tohle byla jeho první příležitost promluvit si soukromě s Cassandrou od chvíle, kdy se svatební šaty objevily na hradě. Zvědavost – a mnohem naléhavější povinnost hradního pána, jenž musí bránit panství uprostřed bouřlivých poměrů ve Sporné zemi, dodaly jeho hlasu netypicky strohý tón.

S poněkud zlomyslným úsměvem pozvedl Erik číši, aby se připojil k přípitku, jenž přál novomanželům tolik dětí, kolik je hvězd na obloze.

„Je mi srdečně jedno, jestli se Serena zrovna vylíhla nebo jestli je tak stará, že při chůzi chrastí jako pytel roští,“ zabručel Erik, když s hlučným třesknutím postavil číši zpátky na stůl.

Cassandra stáhla rty do přímky, která však podezřele připomínala úsměv.

„U božích zubů!“ rozhněval se Erik tlumeně. „Tak konečně vyklop, co se potřebuji dozvědět, a přestaň s těmi hloupostmi!“

Poučená žena se teď už usmívala naplno. Stříbřitá šeď očí jí jiskřila pobavením. Jenže vyvést Erika z míry bylo tak jednoduché!

„Jen se uklidni, lorde,“ pošeptala mu Cassandra. „Tahle svatba přece není tvoje!“

„To mě těší,“ procedil Erik skrze zuby. „Však také nejsem dnes v rozpoložení, aby se mi chtělo svádět ledovou královnu, a to bez ohledu na bohatství, které mi nechá dopravit přes moře a složit k nohám.“

„Ach, jenže Ariane není ledová královna.“

Bylo znát, že v Erikovi se cosi změnilo. Ačkoli se ani nehnul, zdál se mnohem živější, jiskřil pozorností, zbystřil jako šelma z čerstvé stopy.

Po Erikově druhém boku se zdvihl Trhač jako zosobnění síly. Do pánových zlatých očí upřel pohled, v němž tálo stejně zlata.

„Přijaly ty šaty Ariane?“ zeptal se Erik tlumeně.

„V jistém smyslu.“

„Mluv jasně.“

„Poučená že má mluvit jasně? A kam by se propána poděly tradice?“

Až se zpožděním si Erik uvědomil, že žena, kterou miloval jako vlastní matku, si z něho mazaně střílí.

„Mluv si, jak chceš, ale hlavně rychle!“ pobídl ji Erik. „Trhač se už nemůže dočkat, kdy se proběhne nocí. A já zrovna tak.“

„Proběhnout se nocí,“ usmívala se Cassandra. „Patří k tvým zálibám budit u nePoučených dojem, že jsi čaroděj, jenž střídá podoby muže a vlka, nemám pravdu?“

Erik blýskl zuby v kratičkém dravčím úsměvu. „Tím jsem si také ušetřil řadu nudných dohadování a půtek se svými chamtivými bratranci, psanci a loupeživými rytíři.“

Cassandra se rozesmála a ustoupila. „Ariane v té tkanině cosi viděla,“ prozradila. „Co to bylo?“

„Neprozradila.“

Z Erikova obličeje zmizel úsměv.

„Jak tedy víš, že ji šaty přijaly?“ naléhal.

„Držela a hladila látku, jako by to bylo mazlivé štěňátko na hraní. Přinášela jí rozkoš.“

Erik si odfrkl. „V tom případě není Ariane mrtvá až do hloubi duše, a to navzdory tomu, co Amber cítila při doteku.“

„Zdá se, že není.“

„Tady nejde o žádné zdání!“ odsekl důrazně Erik. „Ariane v těch šatech něco viděla. Látka jí byla na dotek příjemná. Navzájem si vyšly vstříc. Díkybohu, ale vášeň v ní ještě nezemřela.“

„Pravda. Ale bude ta vášeň patřit Simonovi nebo Serenin dar poslouží jako hradba proti němu?“

Erik se chvíli zachmuřeně zadíval na dění v hlavní síni Tvrze Kamenného kruhu.

„Nevím,“ připustil posléze. „A ty?“

„V téhle věci mlčí runy v kamenech jako hrob.“

„A to i stříbrné kameny?“

„Ano.“

Erik polohlasně zamumlal strašnou kletbu. Cassandřina schopnost předvídat budoucí potíže byla sice užitečná, ovšem nepříliš spolehlivá. Proroctví k ní přicházelo spíše o své vůli než o její. A velmi často viděla jen symboly, které nedokázali vysvětlit ani Poučení s pomocí křesťanských kněží.

Erik se mlčky vrátil k pozorování shromážděného davu, jenž plnil hlavní síň křikem a smíchem. Když se hodilo připojit se k přípitku, pozvedl číši, ale jeho výraz lidem v hradu naznačoval, aby ho nechali na pokoji.

Ze svého místa u vyvýšeného stolu po pravici Duncana, pána Tvrze Kamenného kruhu, Erik mohl dohlédnout a označit jménem každého z připíjejících a oslavujících rytířů. Dokázal pojmenovat každého z loveckých psů, kteří se mleli pod hodovními stoly a loudili zbytky. Dokázal zvláštním hvízdnutím přivolat každičkého ze sokolů, hřadujících na bidýlkách za • opěradly křesel rytířů.

A totéž platilo pro nevolníky, služebnictvo, svobodné rolníky a vesničany z vesnice i z pastvin a lesů. Erik je znal všechny důvěrně jménem, znal jejich osobní přednosti, znal jejich rodiny a se značnou přesností dokázal odhadnout, jak se který z nich zachová při jistém pánově rozkazu.

Ovšem dědička Ariane, dcera mocného barona Deguerrea, pocházela z ciziny. Přijela do Sporné země jako nePoučená, nepřístupná a do sebe uzavřená kráska oděná chladem tak mrazivým jako ta nejkrutější zima.

„Simon už najde cestu do jejího srdce,“ poznamenal Erik.

„To doufáš, nebo to jako Poučený víš?“ vyzvídala zvědavě Cassandra.

„Které děvče by dokázalo odolat spojení mudrce, válečníka a milence, jež zosobňuje náš Simon?“

Cassandra lehýnce pohnula prsty a prsten s třemi kameny se ve světle svící rozhořel rudými, modrými a zelenými jiskrami.

„Naděje, či Poučení?“ opakovala.

„U boží krve!“ zavrčel Erik. „Proč se ptáš mě?“

„Máš nadání vidět výjevy a souvislosti, jež se stejnou měrou vyhýbají Poučeným i nePoučeným.“

„Moje takzvané nadání je k ničemu, když jde o rozluštění ženské mysli.“

„Nesmysl. To jen žes ještě nikdy předtím neměl dostatečně silný důvod to zkusit.“

„Ariane ve mně budí neklid,“ přiznal hluše. „A to je Poučení, nikoli naděje.“

„Ano,“ přitakala Cassandra.

„Jen se na ni podívej. Vidělas už někdy osobu, kterou by Sereniny šaty přijaly, a ji by to nezklidnilo?“

„Neviděla.“

„A vypadá snad Ariane klidně?“

Erikova otázka byla pouze řečnická, ale Cassandra na ni stejně odpověděla.

„Zda je vyrovnaná? Není,“ kývla. „Zklidněná? Částečně. Ale míru Arianina zoufalství bychom dokázali poměřit jen v případě, kdyby na sobě měla jiné šaty.“

Tiché syknutí, které Erik procedil mezi sevřenými rty, přimělo Trhače, aby se zježenou srstí tázavě vzhlédl ke zbožňovanému pánovi.

„Tys pro mě zdrojem nekonečné útěchy,“ pronesl Erik ironicky.

„Poučení nebývá vždy příjemné.“

„Ale co to Ariane proboha skrývá, že to v ní tak nelítostně hasí vášeň?“

„Doufala jsem, že mi to povíš ty,“ odvětila Cassandra. „Nebo ještě lépe, že to povíš Simonovi.“

„U boží krve!“ zaklel Erik potichu. „Pokud tohle manželství nebude šťastné v každém ohledu, pak Glendruidského vlka zničí dobrodruzi lačnící po krvi a majetku.“

„Přesně tak. A pokud Dominie nezvítězí, Sporná země pozná tolik běd, jaké naposledy zažila snad jen za druidských časů.“

„Takže se modleme za Simona Věrného a Ariane Zrazenou,“ dopověděl Erik. „Na jejich přežití závisí i to naše.“

Jako by ho Simon zaslechl, obrátil se a dlouze se na Erika a Cassandru zadíval. Když se opět odvrátil, pevnými prsty sevřel jednu z neklidných Arianiných dlaní. Podvědomé uškubnutí potlačila dívka tak bleskově, že si ho stačil povšimnout pouze Simon.

Stiskl rty do ještě chmurnější čárky. Čím víc se blížila chvíle, kdy by se nevěsta měla odebrat do své komnaty a připravit se na ženichovo přijetí, tím Ariane roztřásal větší chlad.

Začal dostávat strach, že s ním nehraje žádnou škádlivou hru ani že ji před ním brzdí její panenská úzkost. Prostá pravda však zněla následovně: Ariane byla chladná až do morku kostí.

„Tak pojďte, vy moje vášnivá nevěsto,“ vybídl ji Simon sarkasticky.

Dívka po něm šlehla očima fialovýma jako bouřlivá zimní obloha.

„Je načase opustit hostinu, která se vám očividně nesmírně zamlouvala,“ pokračoval stejným tónem.

Ariane se rozhlédla po hlučících rytířích a tajně zatoužila být co nejdál, o samotě, naslouchat jen harfě, a ne Šimonovu sytému hlasu, prodchnutému ironií a zatrpklostí.

„Odsuňte tedy svůj nedotčený pohár a plný talíř přenechejte loveckým psům,“ nepřestával Simon trousit jedovatá slůvka. „Společně se pokloníme pánu Tvrze Kamenného kruhu, jak se sluší na novomanžele.“

Ariane sice neodpověděla, ale ani se nevzepřela Šimonově silné ruce, jež ji vytáhla do stoje. Věděla, že tento okamžik jednou přijde.

Aniž by si to nevěsta uvědomila, volnou rukou se zabořila do konejšivých záhybů svatebních šatů, jejichž sytá barva tak dokonale ladila s jejíma očima. Čím déle na sobě tu přepychovou látku měla, tím více oceňovala její zklidňující účinky.

Ale třebaže Ariane vychutnávala dotek látky, dávala si bedlivý pozor, aby se nepodívala na a skrze látku. Nepotřebovala další děsivé a přitom svůdné výjevy sebe sama, prohnuté jako luk pod Simonovým dotekem, rozkoše protékající jí duší jako stříbrné stehy vyšívání…

Když Simon odváděl novomanželku před Duncana a Amber, cítil, jak Arianiným tělem projelo jemné zachvění.

U božích zubů, vážně jsem své ženě tak odporný?

Ledový hněv, vřící v rytířových myšlenkách, se však v nejmenším neodrážel na jeho tváři, nebyl znát v něžnosti, s níž si Ariane přivinul k boku.

„Ach, tady jsi!“ zvolal Duncan, sotva zahlédl Simona. „Už se nemůžeš dočkat konce hostiny, nemám pravdu?“

Hlučný smích, který vybuchl mezi shromážděnými rytíři, nenechal nikoho na pochybách, co se tím „koncem“ vlastně myslí!

„Rozhodně nejsem tak netrpělivý jako moje nevěsta,“ odvětil Simon a významně se usmál na Ariane. „Nemám pravdu, má milá?“

Úsměv, jenž k němu vyslala na oplátku, byl sotva víc než strnule odhrnuté rty. Všiml si toho pouze Simon. Stiskl jí prsty v tichém varování, aby své nelibosti nedala průchod veřejně.

Ariane pohlédla do Simonových průzračných černých očí a pochopila, že přesně vycítil, jak se jí hnusí jeho doteky.

„Jsem… tím vírem událostí vyvedená z míry,“ vydechla Ariane.

Hlas měla zastřený přemáháním, aby se nerozječela.

„Pane a paní zdejšího hradu, oba jste se ke mně zachovali velkodušně a štědře,“ uklonila se Duncanovi a Amber.

„Potěšení je na naší straně,“ usmál se Duncan.

„Ty šaty ti sluší,“ poznamenala vlídně Amber. „Mám z toho radost.“

Ariane štíhlými prsty polaskala lem rukávu. Stříbrná výšivka se třpytila a blýskala při každičkém jejím pohybu.

„Chtěla bych poděkovat švadleně,“ pravila Ariane. „Mohla bys jí vyřídit, že jí jsem vděčná, paní?“

„Poděkovat jí můžeš osobně,“ odvětila Amber.

„Ale tvrdila jsi mi, že Serena se lidem vyhýbá!“ namítl Duncan.

„Jistě, ale Ariane přijme.“

„Proč?“ podivil se Duncan.

„Protože Ariane to její tkaní dokončí,“ vysvětlila Amber stručně.

Simon se přimhouřenýma očima zahleděl na svou novomanželku. Nebylo pochyb, že její krása je nádhernou a skvostnou látkou ještě umocněna.

„Ty jsi snad jiného názoru, Simone?“ otázala se Amber.

„Pleť má jako perla planoucí vnitřním ohněm,“ odvětil Simon, aniž by od své ženy odtrhl pohled. „A její oči krásou zahanbí dokonce i ty drahocenné ametysty vetkané do jejích kadeří.“

Polekaná, potěšená, ale přesto do hloubi duše vyplašená takovou mužskou pozorností se Ariane málem nedokázala nadechnout. Výraz v Simonových očích prozrazoval míru sebeovládání, s jakým doposud řídil své dotyky.

Toužil po ní.

Válečník se silnou vůlí, přesto vášnivý, celou svou bytostí soustředěný na tento vrcholný okamžik. Čaroděj.

A ta vyděšená část Arianiny duše toužila po tom, nechat se okouzlit. Vlnky touhy ji zalily jako stíny blesku, vyšitého na svatebních šatech.

Náhlý poryv průvanu ze dveří ovinul Simonovi kus látky kolem zápěstí volné ruky. Prsty polaskal hebkou tkaninu. Podvědomě se usmál slastí. Jako kdyby do samé podstaty tkaniny byla vetkána vřelost a smích, vášeň a mír.

„Šaty se ti líbí?“ zeptal se Erik Simona jakoby mimochodem. „Líbí.“

„Skvěle se hodí za svatební šat,“ dodal Erik s hlubokým uspokojením. „Vskutku?“

„Nepochybně. Předvídají dlouhý, vášnivý vztah.“

„Pokud bude mé manželské lože jen zpola tak svůdné jako nevěstiny šaty,“ prohodil Simon s úsměvem, „pak se budu považovat za nejšťastnějšího muže na světě.“

Ariane sykavě vydechla potlačovaným strachem. Zkusila se od Simona o krok odtáhnout, ale on ji jen pevněji sevřel zápěstí. Stisk sice nebyl bolestivý, ale jasně ji varoval před jeho nesrovnatelně větší silou.

V Arianině duši rozkvetla stará noční můra jako černý květ. Musela sebrat všechnu svou vůli, aby se Simonovi nevyškubla násilím.

Simon naráz pustil záhyby jejího šatu, jako by se mu dotek jemné látky znelíbil.

„Trpělivost, můj tmavovlasý slavíčku,“ pronesl Simon tichounce a oči mu plály černí jako pekelnými sazemi. „Nemůžeme odejít do své komnaty, dokud ti nepřipije sám zdejší hradní pán.“

Ariane na zlomek vteřiny zavřela oči. „Samozřejmě. Odpusť. Jen… cítím úzkost.“

„To všechny nevěsty,“ ujistila ji Amber. „Ale nemáš se čeho bát. Simon je stejně něžný jako silný.“

Ariane se sice vzmohla na úsměv, ten ovšem přetékal zoufalstvím.

„Duncana,“ vybídla Amber manžela. „Připij novomanželům. Už je tu trýzníme dost dlouho, nemyslíš?“

„Vážně?“ podivil se Duncan nechápavě. „Cožpak jsi zapomněl, jak ses sám nemohl dočkat, kdy už zůstaneš s novomanželkou o samotě?“ ušklíbl se jedovatě Erik.

Duncan se na svou manželku, kterou získal teprve nedávno, zářivě usmál a potřásl hlavou. „Pokud to bereš z tohoto hlediska, pak svatební hostina byla skutečně hotové utrpení.“

Erik strčil Duncanovi do ruky zlatý pohár, jen aby odpoutal jeho pozornost od manželčina prohlubujícího se ruměnce. Duncan pochopil a otočil se k novomanželům. Se zjihlým výrazem se zadíval nejprve na Ariane a pak na Simona. Potom zvolna zvedl pohár do výšky. V hlavním sále se rozhostilo ticho. „ Kéž spatříte kvést posvátný jeřáb, „ pronesl Duncan zvučným hlasem.

Mezi přítomnými rytíři se rozlehl šepot plný souhlasu a nadšení. Všichni si znovu navzájem připomínali příběh lásky Duncana a Amber.

„Tohle nám díkybohu nehrozí,“ odvětil Simon tak tlumeně, aby to kromě Ariane a hradního pána s paní nikdo nezaslechl. „Ariane není čarodějnice, jež by očarovala láskou bránícího se válečníka.“

Ariane šlehla po Simonovi kosým pohledem a náznakem úsměvu. „Ale, ale kdysi ano.“

„Co?“ nechápal Simon.

„Kdysi jsem byla čarodějnice,“ upřesnila stručně.

Simon přimhouřil černé oči, ale než stačil cokoli odpovědět, Ariane se obrátila k vládcům Tvrze Kamenného kruhu.

„Ještě jednou vám děkuji za vaši šlechetnost,“ pronesla zřetelně.

„A my ještě jednou připomínáme, že jsme to dělali s potěšením,“ opáčil Duncan.

Ariane hovořila dál, jako by ho neslyšela. Pozvedla hlas, aby ji bylo slyšet po celé hlavní síni, a současně s tím popadla Ambeřinu ruku tak mrštně, že se tím vyrovnala dravci rychlosti pohybů svého manžela Simona.

Když jejich spojenýma rukama udeřil Amber žal Arianiny duše jako mrazivá řeka, hradní paní tichounce zasténala.

„Kdyby kdykoli v budoucnu,“ vyhrkla Ariane chvatně, „někdo trousil narážky, že se mi ve Sporné zemi dostalo špatného zacházení, ať je předem jasno, že to je pustá lež! Mluvím pravdu, Poučená?“

„Mluvíš,“ přikývla Amber.

„A nechť je rovněž známo, že ať tohle manželství dopadne jakkoli, Simon Věrný nebude viníkem!“ Zbledlá a rozechvělá Amber šeptla: „Pravda!“ Ariane ji prudce pustila a ohlédla se po Cassandře. „Dosvědčíš mi to, Poučená?“ otázala se. „Tohle ti dosvědčí všichni Poučení.“

„Ať se bude dít cokoli?“

„Ať se bude dít cokoli.“

Ariane se beze slova obrátila a vyšla z hlavní síně. Každý krok, každý dech, každičký pohyb jejího těla splývavé vlající záhyby jejího šatu jako kámen hozený na hladinu rybníka. Stříbro se chvělo a třpytilo a stékalo po tkanině jako pramenitá voda, škádlilo oči přihlížejících vzorem skrytým těsně pod povrchem látky, těsně za hranicí porozumění, mučivým stejně jako vzpomínka na letní žár uprostřed nejhlubší zimy.

Duncan se otočil ke Cassandře.

„Co to znamená?“ naléhal.

„Vím jen to, co víš sám.“

„O tom si dovolím pochybovat!“ odsekl Duncan.

Amber s motýlí něžností položila dlaň na manželovu svalnatou paži. Nebojácně se zahleděla do nebezpečné, oříškově hnědé záře jeho očí.

„Ariane mluvila pravdu,“ pronesla slavnostně. „Cassandra – a skrze ni všichni Poučení – byli svědky její pravdomluvnosti. To je všechno.“

„Nezamlouvá se mi to.“

„Stejně tak se to nezamlouvá ani Ariane.“

Erik střihl po sestře zkoumavým pohledem.

„Co dalšího jsi o Arianině pravdě vycítila?“ zeptal se.

„Nic, co by se dalo vyjádřit pouhými slovy. Ale i kdyby to bylo možné, neudělala bych to. Ať už se na dně Arianiny duše skrývá cokoli, je pouze na ní, zda to prozradí nebo skryje.“

„I před svým manželem?“ vyptával se Duncan.

„I před ním.“

Duncan si jen otráveně povzdechl a prsty si pročísl hustou hnědou hřívu.

„Nezamlouvá se mi to,“ zavrčel znovu.

„Jen se nerozčiluj, příteli,“ konejšil ho Simon. „Ariane mě tak chtěla ochránit.“

Duncan střihl po urostlém rytíři překvapeným pohledem a hlasitě se rozesmál.

„Ochránit tebe?“ opakoval nedůvěřivě.

„Jistě,“ potvrdil Simon s nevyzpytatelným výrazem ve tváři. „Je to skutečně nezvyklá představa, když mě chrání takový zarputilý slavíček.“

„Ale jaké nebezpečí by tě ve zdech Tvrze Kamenného kruhu mohlo ohrozit?“ nechápal Duncan.

„Na to se musím zeptat Ariane… časem.“

Po těch slovech se Simon obrátil k odchodu za svou manželkou.

„Počkej!“ zvolala Amber. „Bývá zvykem, že pro manžela připraví novomanželku její příbuzní.“

„Jelikož Ariane nemá sestru ani matku, tetu ani neteř, bude se muset spokojit s manželovou pomocí,“ odvětil Simon, aniž by se ohlédl.

„Ale –“

„Nedělej si starosti, Amber – čarodějnice. Ty Arianiny drahocenné svatební šaty samým spěchem v žádném případě nepotrhám!“

7.

K dybych si prořízla hrdlo, kde ale vezmu jistotu, že se dokážu zranit vskutku smrtelně?

Ariane si vzpomněla na všechny ty příšerné příběhy, jež slýchala o rytířích a bitvách. Ve všech se sice líčily statečné činy bojovníků, ale současně s nimi tam z ran zasazených válečnými sekerami, meči a kopími tekly potoky krve.

A vedle takových zbraní se drobná lesklá dýka zdála jako dětinský žert.

U božích zubů! Je to proklaté ostří vůbec dost dlouhé, aby mi dosáhlo ažk srdci?

Zatímco Ariane upřeně pozorovala elegantní stříbrnou čepel dýky, šaty se chvěly a mazlivě se jí ovíjely kolem nohou jako kočka žadonící o pohlazení.

Arianiny myšlenky se naráz rozprchly jako hejno vran.

Roztržitě se začala procházet po malé komnatě a dočista přehlédla, že Blanche zapomněla rozdělat oheň v krbu. V důsledku služčiny nedbalosti panoval v komnatě mrazivý chlad, jako kdyby silné kamenné stěny do sebe hltavě vsály všechny zbytky tepla.

Proč jen jsem se musela narodit jako žena, proč nemám mužskou sílu ani zkušenost s probodáváním lidských těl?

Venku zuřily mocné nárazy vichru. Závěsy kolem lože se zachvívaly, ale Arianiny šaty splývaly pokojně k zemi i v tom nejsilnějším průvanu.

/ bez té otriamné drogy, kterou mi Geoffrey tehdy přidal do vína, bych proti němu beztak neměla šanci.

Ale Simon by ji měl.

Ariane přestala chvatně přecházet komnatou.

„Ba ano!“ pronesla polohlasem. „Simon. Tak silný, tak mrštný. Dokonce i Geoffreyho vražedná dovednost s mečem by vedle Šimonovy rychlosti stěží obstála.“

Opět se jí vynořila myšlenka, jež ji nepřestávala pronásledovat po celý svatební obřad.

Simon.

Jeho zabít nedokážu. Neudělala bych to, i kdybych mohla. Musím to tedy být já, kdo zemře.

Ale probůh, jakým způsobem? A jak mohu Simona donutit, aby mě zabil?

Ariane si nedokázala vybavit jedinou příležitost, kdy Simon pozvedl ruku na neposlušného loveckého psa, natož aby ublížil urozené dědičce, jež byla zasnoubena nejprve Duncanovi a potom jemu.

Ariane tiše zanaříkala a začala opět neklidně chodit sem a tam. Nevšímala si měkkých záhybů bohatě řasených šatů, jež se zřejmě rozhodly zpomalit její krok. Za nic na světě nedokázala vymyslet žádný přečin, jenž by Simona zbavil sebekontroly. Po zbrani sahal pouze na rozkaz svého bratra a pána.

Či v sebeobraně.

Ariane zůstala stát, jako by zkameněla. Nehybně trčela uprostřed komnaty a znovu a znovu si ten nápad promýšlela, zatímco v dlani otáčela lesklou dýkou.

Bude mě považovat za natolik velkou hrozbu, aby mě zabil?

Ta představa ji téměř rozesmála. Simon byl tak silný a zručný, že kdyby na něho zaútočila dýkou, nejspíš by sám sobě ublížil od smíchu.

Nezbude jí tedy nic jiného než Simona zaskočit, až to nebude čekat, a jednat tak rychle, aby mu nezbyl čas na přemýšlení.

Ani smích.

Muž omámený vínem ztrácí sám nad sebou kontrolu. A dnes už vypil mnoho přípitků. A než se mu podaří odejít z hlavní síně, jistě jich vypije ještě celou řadu.

Ariane tiše stála uprostřed místnosti a neklidně otáčela dýkou v dlaních. Fialové šaty se jemně vlnily a násobily matný svit louče.

„Ano,“ šeptla si Ariane posléze. „Tohle je řešení. Simon je válečník. Jakmile ho někdo napadne, oplatí mu útok se střemhlavou rychlostí divoké kočky.“

Zadívala se na dýku.

„Seknu po něm dýkou a on mě zabije dřív, než ho zbrzdí zdravý rozum. A bude konec.“

Látku Arianiných šatů rozevlál průvan a rozvířil se kolem jejích kotníků jemnými, skoro kradmými vlnkami.

Musím být šílená, že takhle uvažuju. Sebere mi dýku a pořádně mi napráská.

Ne. Nejprve ho začnu svádět. Dám si na čas, dokud nebude omámený chtíčem a pivem. A potom zaútočím.

A on zaútočí stejně bleskově a vztekle. A všechno skončí.

Ale neskončí. Jsi šílená, když si takový nesmysl vůbec můžeš namlouvat.

Ariane však nechala vnitřní hlas, který ji varoval, bez povšimnutí, stejně jako nevnímala konejšivé hlazení Poučené látky. Zvykla si, že se v duchu hádala sama se sebou, už od chvíle, kdy bezmocně ležela spoutaná drogou a tíhou Geoffreyho zpoceného, bušícího těla.

Smrt je nesrovnatelně lepší než utrpení pod tak zvířeckým mužským tělem.

Smrt přijde aspoň rychle.

Ta myšlenka přinesla Ariane nezměřitelnou útěchu. Bez ohledu na to, kolik gratulantů ještě Simona zdrží, kolik číší ještě bude muset vypít, nakonec se novomanžel objeví v komnatě, ale pak co nevidět Ariane zemře.

Ještě nikdy neviděla člověka jednat tak bleskově jako on. Nemohl se s ním měřit ani Geoffrey Krásný, proslavený tím, že úspěšně dokázal bojovat proti dvěma či třem mužům najednou.

A vyhrát.

A nikdo to nebude mít Simonovi za zlé. Koneckonců, bude se přece pouze bránit manželce vražedkyni.

Ariane kupodivu připadalo důležité, aby Simon kvůli její smrti netrpěl. Svým způsobem se k ní po té dlouhé cestě choval laskavě. Nešlo o chladnou dvornost muže, usilujícího o přízeň neznámé ženy, ale o ohleduplnost vyvěrající z vědomí, že ona se mu nerovná silou ani výdrží. Byl k ní pozorný bez oné neosobní zdvořilosti, jež byla typická u rytířů ve společnosti urozených dam.

Náhle Ariane vytrhl z myšlenek zvuk kroků rozléhajících se na chodbě.

„Kdo je?“ otázala se.

Hlas měla sevřený úzkostí až do chrapotu. „Váš manžel. Smím vstoupit?“

„Ještě je příliš brzy,“ vyhrkla Ariane bezmyšlenkovitě.

„Příliš brzy?“

„Ještě nejsem připravená.“

Šimonův smích zněl pobaveně a skrznaskrz mužně. Ariane to podráždilo i ty nervy, o jejichž existenci dosud neměla ani tušení.

„Bude mi potěšením připravit vás co nejdokonaleji,“ pronesl Simon hlubokým hlasem. „Otevři mi své dveře, slavíčku.“

Ariane chtěla dýku zastrčit do pouzdra u pasu, ale příliš pozdě si vzpomněla, že u svatebních šatů nemá žádný pásek, a tedy ani žádné pouzdro.

Vyplašeně se začala rozhlížet po úkrytu, do něhož by dýku schovala. Až bude ležet v posteli, musí ji mít na dosah, protože pak ji zřejmě bude potřebovat nejvíc.

Nakonec nepřipadla na lepší schovávačku, než byl pruh látky, přidržující jeden ze závěsů kolem postele. Chvatně schovala dýku do záhybů látky a zamířila ke dveřím.

„Ariane!“

Ze Simonová hlasu už nebylo slyšet škádlivost. Na přístup do svatební komnaty nehodlal nadále čekat. Už nehodlal čekat na manželku.

Roztřesenýma rukama otevřela Ariane dveře. „Ale vždyť nebyly zavřené na petlici,“ upozornila stísněně.

Přitom však k Simonovi nevzhlédla.

„Skutečnost, že mě nevítáte, je větší překážkou než ta nejsilnější petlice,“ odvětil vyčítavě Simon.

Ariane neodpověděla, jen zarytě a nehybně hleděla k zemi.

„Když se vašim očím zdám tak šeredný, proč jste chtěla, aby všechno, co se přihodí v tomhle manželství, byla vaše, nikoli moje vina?“ vyzvídal Simon tiše.

„V mých očích šeredně nevypadáte,“ nesouhlasila Ariane.

„V tom případě se na mě podívejte, slavíčku.“

Ariane se zhluboka nadechla a přiměla se pohlédnout manželovi do černočerných očí. Hned nato však polekaně vyjekla.

Kolem šíje měl Simon ovinutou jednu z hradních koček, dlouhými štíhlými prsty ji mazlivě laskal pod bradou a kočka náhle začala příst tak hlasitě, až to připomínalo zurčení hustého deště. Vystrkovala a zase zasunovala drápky a v ryzí kočičí slasti mhouřila zlatožluté oči. Ačkoli drápky chvílemi jistě pronikly Simonovi látkou košile až na kůži, nedal najevo, že by mu to bylo v nejmenším nepříjemné. Dál mlčky a laskavě hladil kočku a pozoroval Arianiny fialové oči.

Až po chvilce si Ariane povšimla, že v ruce, která se nezaměstnává hlazením kočky, Simon drží džbán vína a dva poháry.

„Vypila jste toho příliš málo,“ vysvětlil Simon, když zpozoroval směr jejího pohledu.

Ariane zamrazilo v zádech při vzpomínce na jiný večer, kdy jí jiný muž také nutil víno.

„Na víno si dvakrát nepotrpím,“ pronesla upjatě.

„Anglické víno může někdy štípat do jazyka, ale tohle víno je normanské. Napijte se se mnou.“

Nebyla to žádost. A nebyl to ani rozkaz.

Zatím.

Ariane se rozhodla pití předstírat, jelikož bylo jasné, že Simon ještě nedosáhl takového stupně opilosti, jež by mu otupila rozum, natožpak soudnost.

„Jak si přejete,“ zamumlala.

Simon vstoupil do komnaty. Ariane chvatně ucouvla, ale okamžitě to začala maskovat tím, že okázale šla za Simonem zavřít dveře. Přesto by se moc divila, kdyby se Simon nechal ošálit.

Pohled na výraz v jeho tváři jí potvrdil, že se nemýlila.

„Proč nevidím žádný oheň?“ podivil se.

Na zlomek bolestné vteřiny se Ariane domnívala, že Simon dělá narážku na její nedostatek vášně. Pak si ale s úlevou vydechla, protože si uvědomila, že novomanžel hledí směrem k temnému krbu.

„Blanche se necítila dobře.“

Simon opatrně postavil džbán i číše na truhlu, v níž byly uložené další přikrývky na postel. Kočku si sundal z krku, položil si zvířátko na loket a přitiskl ho k hrudi. Pak plavně poklekl a prohrábl popel v krbu, aby se přesvědčil, zda tam nezbylo pár žhavých uhlíků. Hrstku jich skutečně našel, ale jen drobných, už dohasínajících.

Ariane vděčně zamířila ke dveřím. „Zavolám, aby nám donesli oheň.“

„Není třeba.“

Simon ta slova pronesl sice tiše, ale Ariane se zastavila tak zprudka, až se jí sukně rozvířila kolem kotníků. „Uhlíky v krbu bohatě postačí,“ vysvětlil Simon. „Vždyť jsou před vyhasnutím.“

„Pravda. Ale ještě nevyhasly. Pojďte mi podávat třísky na podpal. Nejdřív co nejtenčí, jako špejle.“

Při řeči Simon shrnoval uhlíky na jednu hromádku a teď do nich začal jemně foukat. Za chvilku začaly ty větší z nich žhnout vnitřním žárem.

„Třísky, prosím,“ zamumlal Simon.

Ariane se zpanikařené rozhlédla po komnatě. Koš se dřevem stál v rohu a ji od něj dělilo Šimonovo svalnaté tělo.

„Máte ho po pravé ruce,“ vydechla úzkostlivě.

„Já vím,“ přisvědčil, „jenže na mojí pravé paži si hoví Jeho Lenivost.“

„Jeho Lenivost?“

Pak Ariane pochopila a nečekaně vybuchla smíchy.

Ten zvuk připadal Simonovi stejně líbezný jako jí zase tóny harfy.

„Ten kocour se vážně jmenuje Jeho Lenivost?“

Simon souhlasně zabručel. Značně to připomínalo kocourovo blažené předení.

Odzbrojená Ariane se natáhla přes Simonová záda a zjistila, že prsty dosáhne na držadlo koše. Musela se však natáhnout pořádně, Simon měl záda hodně široká, a i přes vysokou vrstvu záhybů svých šatů a jeho košile cítila, jak mu z tuhých svalů podél páteře vyzařuje žár a síla.

Když se Ariane naklonila, aby vytáhla košík, těsně u ucha jí znělo kocourovo rozkošnické vrnění. Simon se nadechl a zády se otřel o Arianinu paži. Ostražitě si ho změřila.

Pokud si jejich doteku vůbec všiml, nedal to nijak znát. Soustředěně se nakláněl k uhlíkům a rty vyfukoval jemný proud vzduchu, aby probudil oheň k životu.

Pohled na ta našpulená mužská ústa Ariane zaujal.

Zvláštní. Domnívala jsem se, že má tvrdá, nemilosrdná ústa, ale teď vypadají téměř… něžně.

Simon dokončil výdech a uhlíky se zakmitaly novým žárem.

„Dřevo!“ zašeptal.

Chvíli trvalo, než si Ariane jeho pobídku uvědomila. Popadla košík, vytáhla ho na svou stranu a chvatně vylovila první kus dřeva, o který zavadila prsty, načež ho bez dalšího rozmýšlení podala Simonovi.

„Tady,“ zajíkla se.

Poleno bylo dlouhé jako její loket a silné jako dlaň.

„Moc velké,“ odmítl je Simon. „Oheň je příliš slabý, než aby zvládl strávit takové sousto. Potřebuje něco mnohem menšího.“

Ariane zaváhala, protože si všimla, že ze Simonová hlasu zní škádlivý tón.

„Tak honem,“ vybízel ji, aniž by se na ni podíval. „Jestli ty vuhlíky budou žhnout bez dřeva příliš dlouho, vyhasnou a my se ohně nedočkáme.“

Ariane se poslepu prohrábla košíkem a na dně nakonec objevila hrstku suchých třísek a úlomků chrastí. Podala je Simonovi na otevřené dlani.

Když si je bral, přejel jí po kůži špičkami prstů, jako by ji jen tak mimoděk polaskal. Zachvěla se a náhle nedokázala popadnout dech.

Simon to zrádné zachvění samozřejmě ucítil a v úkrytu kratičkého jemného vousu si dopřál záblesk úsměvu.

„To je přesně ono,“ zabručel. „Co nevidět budete umět rozdělat pořádný oheň.“

Ariane chtěla nejprve namítnout, že na podobnou práci má přece Blanche, ale pak radši držela jazyk za zuby. Nechtělo se jí zaplašit hravou náladu, kterou vytušila u svého manžela – válečníka.

V duchu sama sebe přesvědčovala, že její opatrnost pramení z touhy nachytat Simona ve chvíli, kdy zapomene na svou ostražitost a dají šanci použít dýku.

Ale nebyla si jistá, zda tomu sama věří.

Copak na tom záleží? vysmívala se Ariane v duchu sama sobě. Beztak mě už zanedlouho čeká smrt. Je příšerné hledat útěchu v kapce laskavosti, kterou jsem v tom drsném válečníkovi nečekala.

Ariane s pozorností, kterou si nedovedla vysvětlit, sledovala každičký mrštný pohyb, kterým Simon přikládal třísky na maličkou hromádku horkých uhlíků. Dech rozdmýchával popel a z krbu na ně začal na oplátku dýchat teplý průvan.

„Tak další,“ požádal Simon Ariane. „A teď trochu větší kousky. Oheň se už tolik nebojí.“

Ariane se začala přehrabovat v košílu, sykla, když se jí pod kůži zapíchla tříska, ale celou tu dobu nespustila pohled ze Šimonovy zlatě zářící hlavy.

Vlasy vypadaly jemně jako kocouří srst. Položila si otázku, zda by tak jemné byly i na dotek.

„Ariane?“

„Tady jsem!“ vyhrkla a polekaně k němu natáhla ruku s dřevem.

Simon se zadíval na bílé útlé prstíky a úzkou dlaň, na nichž se vršily klacíky. Opatrně, a přesto jakoby mimochodem prostrčil mezi ty dřevěné úlomky ukazováček.

Zatímco se tvářil, že hledá nejvhodnější kousek dřeva, prstem se dotýkal Arianiny dlaně, jednou, podruhé. A další dotek ji už vylekal mnohem méně. Po minutce jí už Simon objížděl obrys dlaně s něhou, která neměla daleko k mazlivosti.

„Mmmmm,“ zamručel Simon a předstíral, že se nemůže rozhodnout, který klacík by byl vhodnější.

„Předete jako Jeho Lenivost,“ prohodila Ariane.

Její vlastní hlas jí zněl cize.

Pro Simona ta Arianina bezdechost znamenala malé vítězství. Vzal si třísku a přiložil ji na uhlíky, aby se změnila na žhavý popel. Zdráhavě si pak vzal zbylé kousky dřeva a obrátil pozornost zpátky k ohni. Cosi zavrčel, protože zjistil, že zatímco laskal Arianinu dlaň, slabé plamínky téměř vyhasly.

Jemně zafoukal do temněji cích uhlíků a jejich sedavé tvářičky opět zruměnily.

Zatoužil vdechnout podobný ruměnec i Arianiným lícím. Až ho z té představy zabolelo u srdce.

„Víc,“ požádal Simon.

Jeho zastřený hlas zasáhl Arianiny nervy pronikavě jako šíp, i když nedokázala určit důvod. Zapomněla na dýku, připravenou v záhybech ložních závěsů, a dychtivě se probírala košíkem. Vděčně přijala příležitost myslet i na něco jiného než pouze na smrt a noční můry. Za chvíli už Simonovi podávala několik různě velkých polínek.

„Výborně,“ pochválil ji Simon a natáhl se blíž.

Závan jeho dechu pohladil Ariane po tváři jako teplý vítr okořeněný vínem.

Simonovi neušlo, jak se jí rozrušeně rozechvělo chřípí, když vdechla jeho vlastní dech. A když se pousmála, jako by tu malou část jeho přímo vychutnávala, Simona zalila žhavá vlna. Mocně toužil Ariane popadnout do náruče, vyhrnout jí ty čarodějnické fialové sukně do pasu a celý se do ní zabořit.

Ale to by bylo příliš brzy, varoval ho zdravý rozum. Ta hra – tedy pokud to z její strany skutečně je hra – zůstala zatím na začátku.

Ohnivé jazyky se náhle jásavě vzepjaly vzhůru a v jediném tichém výbuchu zlatavého žáru začaly stravovat připravené třísky.

Simon dál jednou rukou přikládal do ohně. Pak ho mlčky pozoroval a dál hladil ocelově šedou kočku, jež se ze svého privilegovaného místa zřejmě nemínila hnout o píď.

Ariane sledovala pohledem Šimonovu ruku, jež mazlivě hladila kočku po celé délce, a v duchu si kladla otázku, jaké by asi bylo pohlazení tou tvrdou rukou válečníka.

„Nalijte nám víno, slavíčku.“

Ariane zamrkala a tělo se jí opět napjalo, jako by se ocitla v ledovém průvanu. Tak silně se soustředila na pozorování Šimonovy ruky, že zcela zapomněla na nevyhnutelný konec večera.

Nešťastně se ohlédla po ladných rytinách stříbrného džbánu a v duchu si položila otázku, jaká ďábelská droga je v něm ukryta tentokrát.

„Ale já – já žádné nechci,“ prohlásila odvážně.

Simon po ní střihl kradmým pohledem. Když zjistil, že do očí se jí vrátila ostražitost a vypočítavost, bezmála hlasitě zaklel.

Sotva před vteřinkou se s touhou dívala na mou ruku. Jsem si tím jistý.

A nyní se tváří, jako by byla vyděšená saracénská panna a já křesťanský válečník, chystající se ji znásilnit.

Připomíná fontánu bohatého sultána – je střídavě horká i studená.

Je to skutečně strach, co ji ode mě opět odhání? Nebo je to jen hra, vábení, kterému chtíčem má zatemnit rozum?

„Přineste mi pohár,“ vybídl ji Simon klidně. „Bylo by škoda nevypít tak dobré víno.“

Jakmile si Ariane uvědomila, že Simon hodlá ze džbánu pít také, zalila ji vlna úlevy.

„Pokud – pokud budete pít i vy, ráda se k vám připojím,“ vydechla plaše.

Mluvila tak tiše, že Simon měl zpočátku potíže jí rozumět, ale pak jí věnoval pohled, v němž se mísilo podráždění a pobavením.

„Bála jste se, že vás otrávím?“ otázal se jízlivě.

Ariane sebou škubla. Zavrtěla hlavou a při každém z těch pohybů jí od řetízků drobných ametystů, jež měla vpletené do vlasů, vystřelovaly jiskry fialového ohně a odrážely v sobě nově probuzené plameny v krbu.

Vlasy má jako půlnoc probodanou ametystovými hvězdami. U boží krve, je krásnější, než bych si dokázal představit ve snu!

Simona proklála tak zběsilá touha, že musel zatnout čelisti, aby ji přemohl. Pomaloučku uložil Jeho Lenivost na předložku v těsné blízkosti krbu a obrátil se tváří ke své manželce.

„Takže jak je to?“ naléhal. „Proč jste se bála napít se vína?“

„Já…“

Ariane nedořekla. Výraz v Šimonově obličeji jí jednoznačně prozradil, že odpovědi neunikne. Na jeden šílený okamžik ji napadlo, že by mu měla povědět pravdu. Pak si však vzpomněla na reakci svého otce a opět zavřela ústa.

Děvko! Dcero děvky! Smilné ďáblovo plemeno! Zničila jsi mě! Kdybych se nebál tě zabít, udělal bych to!

Pravda Ariane u otce nijak nepomohla. A žádného pochopení či soucitu se nedočkala ani od kněze, který ji obvinil ze lži při svaté zpovědi. Kněz i otec uvěřili Geoffreyovi a ji měli shodně za lhářku.

Těžko tedy mohla doufat, že jí uvěří tento téměř neznámý člověk, jenž se stal jejím manželem, když jí neuvěřili lidé, kteří měli patřit k jejím nejbližším.

Prozradit pravdu by bylo pošetilé. Pouze by si tím zkazila příležitost zastihnout Simona v okamžiku, kdy poleví ve své ostražitosti.

„Slyšela jsem,“ začala Ariane tichounce, „že muži přidávají do vína něco, čím.

Opět nebyla schopná dopovědět.

„Čím u panen probouzejí chtíč?“ vyzvídal Simon pokojně. k

„Nebo co z nich učiní bezmocnou loutku.“

„Taky jsem už o podobných případech slyšel,“ souhlasil Simon.

„Vskutku?“ podivila se Ariane.

„Jistě, ale já sám jsem se při svádění žen nikdy nemusel k takovým prostředkům uchýlit.“

Simon se očividně dobře bavil, temné oči mu jiskřily jako vodní hladina hlazená měsícem.

Ariane si zhluboka vydechla. Ani si neuvědomila, že zadržuje dech.

„A ani to nikdy neudělám.“

Bylo znát, že Ariane nepřesvědčil. Střelila po něm pohledem plným pochybností.

Simon měl co dělat, aby ovládl svůj hněv. Jedna věc byla, když s ním Ariane hrála svádivé hry, ale jakmile začala napadat jeho čest, všechna zábava končila.

„Muž, který se na ženě dopustí tak podlého zločinu, má v sobě méně cti než pes!“ prohlásil Simon nebezpečně úsečným tónem.

Z očí mu čišel mráz, zuřivost, dotčená pýcha.

„Věříte mi?“ naléhal.

Ariane opět chvatně přikývla.

„Výborně,“ zamumlal Simon tiše.

Ariane vyčetla z jeho hlasu cosi zlověstného, nad čím ji zamrazilo v zádech.

„Mám podezření, že se vám nezamlouvám,“ pokračoval nelítostně Simon.

„Ale to ne.“

„Domnívám se, že vás odpuzuji tělesně,“ nenechal Ariane dokončit její zajíkavou odpověď. „Ne, tady nejde o vás, ale…“

„Ale já se přece nikdy nedopustil ničeho, čím bych si vysloužil vaše pohrdání, „ připomněl jí Simon mrazivým tónem. Černé oči měl nehybné jako kameny.

Vědomí, že Simonovi ublížila, Ariane nečekaně zabolelo a ještě víc jí rozdrásalo už beztak napjaté nervy. Neměla v úmyslu ho ponížit. Ze všech mužů, které kdy poznala, jí právě Simon připadal nejpřitažlivější a nejmilejší.

Děsilo ji to, ale současně i vábilo.

„Simone,“ zašeptala.

Mlčky čekal.

„Neměla jsem v úmyslu vás urazit,“ zašeptala se sevřeným hrdlem.

Jen povytáhl plavé obočí na důkaz, že jí nevěří. „Doopravdy,“ dodala nešťastně. Simon k ní natáhl ruku. Uškubla.

„Urážíte mě pokaždé, když se přede mnou takhle odtahujete,“ pronesl Simon důrazně.

Ariane se v zoufalství pokusila manžela přesvědčit, že její zdráhavost s ním nemá pranic společného.

„Když já si nemůžu pomoci,“ omlouvala se drmolivě.

„To vidím. Povězte mi tedy, manželko, co vás na mně tak odpuzuje?“

Arianiny nervy, vybičované za hranici únosnosti, konečně povolily.

„Tady přece nejde o vás!“ vybuchla zuřivě. „Jste příjemný a čistý a máte vonný dech a jste silný a čestný a tak pohledný, že je s podivem, že vás z pouhé závisti nezavraždily víly!“

Simon úžasem vytřeštil oči.

„Ale současně jste tupý až k nevíře!“ dořekla Ariane skoro v pláči.

Následoval okamžik bezdechého ticha, v němž bylo těžko určit, kdo z nich dvou byl více zaskočen Arianinými vášnivými slovy. Poté Simon zvrátil hlavu dozadu a srdečně se rozřehtal.

„Přinejmenším to poslední je pravda!“ prohlásil.

„Co myslíte?“ otázala se Ariane ostražitě.

„To, že jsem tupec nad tupce.“

Ariane si jen podrážděně povzdechla a obrátila se k manželovi zády.

„Nikdy neuvěříte tomu lepšímu, co říkám, vždycky jen tomu horšímu,“ zamumlala utrápeně.

Jedinou Simonovou odpovědí bylo zurčení vína nalévaného do stříbrných pohárů. Plné číše pak postavil na krbovou římsu, aby se trochu ohřály. Rád by se u ohně zahřál i sám, ale v komnatě nebyla jediná židle, jež by unesla jeho tělesnou váhu.

Rychle se kolem sebe rozhlédl. Postel stála dost blízko krbu, aby k ní dosáhlo teplo plamenů, ale zase ve vyhovující vzdálenosti, aby závěsům nehrozilo, že se vznítí. A právě postel představovala místo, kde Simon hodlal strávit svatební noc.

Ale ne sám.

„Tak pojďte, vy můj vyplašený slavíčku. Přisedněte si ke mně u ohně.“

Šimonův mírně zastřený hlas ji pohladil jak kočičí jazýček. Navzdory svému vzteku podlehla Ariane zvědavosti a bleskově mžikla přes rameno po manželovi.

Simon k ní s vřelým úsměvem vztahoval paži. Ariane vycítila, že tentokrát ho nesmí odmítnout, jinak by beze slova odkráčel z komnaty a nechal ji tu čekat na osud do zítřejšího večera.

Při tom pomyšlení se Ariane srazil v útrobách led. Nevěřila, že by se ještě někdy dokázala přimět k rozhodnému kroku. Musí to skončit teď, hned.

Dnes večer.

Buď rychlý, Simone. Buď silný. Ukonči moje trápení.

8.

Simon sledoval, jak se k němu manželka ostražitě blíží. Ruka, kterou mu plaše podala, byla roztřesená a chladná, v potemnělých očích jí seděl zběsilý výraz polapeného zvířete.

Smích, zvědavost, flirtování, strach. Mění své nálady stejně rychle jako sokol za vichřice mění směr letu.

Jestlipak měl Dominie se svou novomanželkou také podobné potíže?

U božích zubů! Žádná z žen, s nimiž jsem obcoval, mi nikdy nedělala tolik problémů jako tahle!

Až se zpožděním si Simon připomněl, že zmíněné ženy nebyly ani v jednom případě vyplašené, panenské urozené dívky. Vždy se jednalo o zkušené vdovy, konkubíny poražených sultánů či neplodné dívky z harému.

Jednou, pouze jedinkrát, měl za milenku vdanou ženu.

„Máte studenou ruku,“ poznamenal soucitně.

Ariane prožívala příliš velký vnitřní zmatek, než aby se vzmohla na odpověď. Simonová ruka jí naopak připadala tak horká, divže ji nepálila.

„Tu druhou máte stejně studenou?“ vyptával se starostlivě.

Přikývla.

„Podle mě to je vyloučeno!“ prohlásil Simon přísně. „Ukažte, musím se přesvědčit!“

Dlaň, kterou jí nastavil, byla velká, nicméně pěkně tvarovaná, i když poznamenaná hlubokými jizvami z předchozích bojů.

„Ariane.“

Trhla sebou.

„Kdybych vás chtěl srazit na podlahu a poplenit vás jako otrokyni, už bych to udělal nesčíslněkrát. Nemyslíte?“

Ariane zbledla ještě víc – byloli to vůbec možné. Geoffrey jí udělal, co mohl nejhoršího, ale zabralo mu to skoro celou noc, protože byl namol opilý.

Jakmile si Simon uvědomil, že ho vzala vážně, najednou nevěděl, jestli klít nebo se smát.

„Slavíčku,“ povzdechl si. „Máte vůbec nějakou představu o tom, co se odehrává mezi mužem a ženou během jejich svatební noci?“

„Mám.“

Nepřirozená strnulost Arianina těla Simonovi napověděla, že kdosi ji důkladně poučil, co se čeká od manželky na manželském loži.

A že jí ta představa připadá odporná.

„Je jenom přirozené, že se vám to zdá divné,“ chlácholil ji. „Ostatně, zpočátku to divné připadá i mužům.“

„Vskutku?“

„Samozřejmě. Nejtěžší je odhadnout, jak má člověk umístit ruce a nohy a, echm, jiné části těla.“

Než Ariane stačila jakkoli zareagovat na tuto překvapivou odpověď – či na Šimonův výrazně zarudlý obličej –uchopil ji i za druhou ruku a zlehka ji odváděl k posteli.

„Měla jste pravdu,“ poznamenal mírně. „Ta druhá ruka je stejně ledová jako ta první.“

Simon manželce něžně dechl do pravé dlaně. Protiklad studené pokožky a jeho horkého dechu byl tak pronikavý, až se Ariane zachvěla.

„Zkuste se zahřát vínem,“ navrhl Simon.

Ariane ponořila do jedné číše špičku levého ukazováčku a opatrně ji olízla.

.“Ne,“ odvětila. „Vaše ruce jsou teplejší než víno.“

Simon sice původně Ariane naznačil, že by se měla zahřát několika doušky vína, ale pohled na její růžový jazýček olizující krvavě rudou krůpěj mu vyhnal podobné nápady z hlavy.

„Víte to určitě?“ ujistil se.

V hlubokém sytém hlase mu zazněl hrdelní chrapot, který byl Ariane příjemný. S úsměvem opět namočila prst do číše.

Simon se zatajeným dechem sledoval, jak špičičkou jazyka obkroužila koneček ukazováčku.

„Jsem si tím jistá,“ přisvědčila nesmírně vážně. „Teplotou se víno vaší ruce nevyrovná.“

„Mohu ochutnat?“

Podala mu pohár.

„Ne, manželko. Z vašich prstů.“

Upřela na něho rozpačitý pohled.

„Nekoušu,“ ujišťoval ji Simon s uličnickým úsměvem.

„Jak řekl vlk jehňátku,“ zamumlala Ariane.

Simon se rozesmál potěšením, že jeho manželka zapomíná na strach, a dokonce žertuje.

Ariane si znovu namočila do vína celý prst, ale jak pozvedla ruku blíž k Simonovi, tekutina jí stekla po celé délce ukazováčku a u nehtu se sebrala do jediné zářivě rudé krůpěje, jež hrozila, že užuž skane na bílou krajku ložní přikrývky. Simon sklonil hlavu a zachytil Arianin prst mezi rty.

Zár Simonových úst byl palčivější než oheň. Ariane tlumeně zasténala a Simon jí ukazováček zvolna uvolnil.

„Bolelo to?“ vyptával se ustaraně.

„Jste neuvěřitelně horký. Zaskočilo mě to.“

„Ale nepříjemné to není?“

Ariane zavrtěla hlavou.

„A příjemné to je?“ naléhal Simon.

„Konečně chápu, proč se za vámi táhnou všechny hradní kočky. Lákaje žár vašeho těla.“

Simonovi se v očích zablýsklo pobavením.

„Tak moje horké tělo vás neodpuzuje,“ prohodil s lišáckým úsměvem.

Ariane by se nad tou zradou, kterou jí uchystal život, nejradši rozkřičela zoufalstvím. V jejích očích byl Simon krásný jako bůh. Ve zlatých vlasech mu jiskřily plamínky a zářily i z půlnoční černi jeho očí.

A když se usmál, jako by viděla vycházet slunce zpoza hradby mračen a zalévat všechno hřejivou září. A přesto si Ariane sedala po Simonové boku myšlenkami opět u té vražedné dýky, kterou nyní měla na dosah.

Jestli se na ni Simon ještě jednou usměje, pak bude ztracená.

Jak je možné, že tak krásný muž se pod vlivem chtíče změní na úplné zvíře?

Na tu Arianinu němou zoufalou otázku neexistovala odpověď. Stačilo si vzpomenout na Geoffreye Krásného, jenž byl považován za nejlíbeznějšího rytíře v Normandii – a ji surově znásilnil, aniž by se pak obtěžoval aspoň s omluvou.

Mužův úsměv připomíná duhu. Pokud se za ním pošetile rozběhnu, zbloudím ze správné cesty. A potom budu tu noční můru zažívat znovu a pořád dokola.

Ale teď zůstanu bdít. Neustále.

Ariane se zachvěla strachem a odporem. Pouze pomyšlení na dýku, zářivou a čistou a ostrou, jí umožnilo zachovat si sebeovládání pokaždé, když se ji ta noční můra užuž chystala pohltit.

„Dejte mi ještě víno, slavíčku.“

Ariane beze slova zvedla stříbrný pohár a nabídla ho Simonovi. Vůbec po něm nesáhl, naopak, zavrtěl hlavou.

„Zjistil jsem, že víno mi nejvíc chutná z vašich prstů,“ usmál se.

Ariane se na něho zkoumavě zadívala. Oči měl průzračné a nezkalené od pití.

Ale pokud má její plán vyjít, pak se Simon musí opít! A hodně!

„Jenže než vypijete z mých prstů celou číši, budeme tu takhle sedět až do rána,“ namítla.

„To nebude špatně strávená noc.“

Ariane smočila prsty ve víně a nabídla je Simonovi. Tentokrát ji žár vnitřku jeho úst nepolekal, ale rozkoš prožívala stejně silnou jako poprvé.

Zřejmě to těšilo i Simona, protože zapředl.

Ten kocouří mazlivý zvuk, vycházející z úst zuřivého válečníka, přiměl Ariane k úsměvu.

„Baví vás to, slavíčku?“ otázal se Simon.

„Víte, člověk neslyší válečníka příst každý den,“ přiznala Ariane.

Než stačil Simon odpovědět, Ariane strčila do vína hned dva prsty, ale ve spěchu užuž mu nabídnout ty chutné krůpěje, namočila si prsty příliš hluboko. Víno jí steklo po prstech až do dlaně a odtud k zápěstí.

A vzápětí ho sledoval Šimonův jazyk.

Kdyby ji pevně držel, Ariane by se bránila, ale Simon se ani nepohnul, a tak mu bez obav znovu nabídla ve víně smočené prsty.

„To je zvláštní zvuk,“ poznamenal tiše Simon.

„Jaký?“

Jazyk mu vyklouzl z úst a špičičkou objížděl jemné modré žilky na Arianině zápěstí, kde jí pod smetanovou pokožkou zběsile tepal život.

„Och!“ vydechla Ariane.

„Ano. Tenhle zvuk myslím,“ potvrdil Simon. „Rozpaky a úžas a rozkoš – to všechno najednou.“

„Jste nevypočitatelný,“ přiznala Ariane.

Zoufalství v jejím hlase vyvolalo u Simona úsměv. Totéž si totiž myslel o ní on sám.

„Já?“ podivil se s hraným údivem. „Vždyť jsem jen obyčejný válečník, co…“

Ariane podrážděně sykla na znamení, že s ním nesouhlasí.

Simon však nebyl k zastavení.

„… zčistajasna zjistil, že ho oženili s pohádkovou kráskou, která se třese při pomyšlení na políbení, natož při představě manželského spojení.“

„To není pravda.“

„Že se netřesete při představě našeho spojení?“ otázal se zvědavě.

„Že jsem krásná. Meg i Amber jsou mnohem líbeznější než já.“

Simon vybuchl smíchy. „Ariane, vaše krása se vymyká slovům, jimiž bych ji chtěl popsat.“

„A váš kluzký jazyk mi znemožňuje věřit vašim slovům!“ odsekla okamžitě.

„V tom případě je vám příjemný.“

„Chcete ještě víno?“ vyhrkla a uhnula očima před jeho pohledem. „Ale už ne z mých prstů. Tímhle způsobem by to trvalo moc dlouho.“

„Co by trvalo moc dlouho?“

Zabití nevěsty.

Na jeden příšerný zlomek vteřiny byla Ariane pevně přesvědčená, že odpověděla nahlas. Teprve když na ni Simon nepřestal upírat tázavý pohled, uvědomila si, že svoje vyplašené myšlenky naštěstí nevyjádřila slovy. Přerývaně si povzdechla a z posledních sil sebrala zbytky svého sebeovládání.

„Dopít pohár až do dna,“ vyhrkla spěšně. „Po kapkách by to trvalo moc dlouho.“

„Copak na dně poháru něco najdeme?“

„Splněné přání.“

Simon zamžikal. „Vskutku?“

„Ale jistě,“ začala si Ariane bleskově vymýšlet. „V normandských krajích se podle staré tradice věří, že přání skryté na dně svatební číše se zaručeně vyplní, ovšem pohár je třeba vypít co nejrychleji.“

„Zvláštní. Já jsem přece taky Norman a v životě jsem o té pověře neslyšel.“

„To snad nemyslíte vážně, manželi?“

„Nicméně uznávám, že ta představa mi připadá vábná.“

„Simone,“ vyhrkla Ariane už na pokraji zoufalství.

„Říkala jste, že celý pohár?“ ujišťoval se.

„Ano.“

„Na každý pohár přijde jedno přání?“

„Ano.“

„A co když budu chtít vyslovit dvě přání?“

„V tom případě musíte vypít dva poháry. Ale hodně rychle.“ ,

„A vy?“ otázal se.

„Já mám pouze jediné přání.“

Simon si povšiml, že Ariane se do očí vmžiku vrátily předchozí chmury. Moc rád by se dozvěděl, co se jí asi honí hlavou.

„A jaké je to přání, slavíčku?“

„To vám nemohu prozradit.“

„Nikdy?“

Ariane chvilku neodpovídala. Poté si skryla oči pod dlouhými černými řasami, aby nebylo vidět, jaká v nich leží beznadějná temnota.

„Ještě ne,“ zašeptala.

„Ale někdy snad ano?“

„Jednou se to dozvíte.“

Oheň praskal do ticha a vystřeloval jiskry, jež umíraly téměř současně s tím, jak se rodily. Simon zamyšleně stočil pohled od plamenů ke své záhadné manželce.

Jsi jako ty jiskry, slavíčku. Záblesky oslnivého žáru ve stravující temnotě.

Co to o tobě říkala Amber? Ze tě potkala tak hrozná zrada, že ti zabila duši.

Přesto z tvé temnoty dokážu vykřesat palčivé jiskry.

„Tak si přejte své přání,“ vybídl Simon Ariane chraptivě.

Ariane pohlédla na pohár, který jí nabízel ve vztažené ruce, a zavrtěla hlavou. „Vy první,“ odmítla. „Další starý obyčej?“

Ariane nechala Šimonovu jízlivost bez poznámky a němě přikývla.

Simon pozvedl pohár, aniž by od Ariane odtrhl oči.

„Kéž ve vašem ametystovém ohni shořím jako fénix!“ zvolal. „A jako fénix ať opět povstanu k dalším požárům!“

Vypil pohár do poslední kapky, obrátil ho dnem nahoru, aby dokázal, že je skutečně prázdný, a nalil si ze džbánu další víno.

„Jste na řadě,“ oznámil Ariane.

Ariane si pohár měřila s mírným zděšením. Ačkoli Simon ho naplnil sotva zpoloviny, přestojí to připadalo jako nezvládnutelné množství vína.

„Neumím pít tak rychle jako vy,“ šeptla plaše.

Simon se usmál. „To je jen dobře, slavíčku. Jinak byste byla tak opilá, že byste se sotva plazila, natož abyste dokázala létat.“

Ariane se zhluboka a odhodlaně nadechla a pozvedla pohár ke rtům.

„Vaše přání,“ připomněl Simon.

„Přeju něco vám.“

Zaskočený Simon náhle nevěděl, co na to říct.

„Kéž nic z toho, co se tady dnes v noci odehraje, se neobrátí proti vám.“

Než se Simon stačil zeptat, co Ariane tím přípitkem vlastně myslí, pozvedla pohár k ústům a vypila jeho obsah tak rychle, jak jen zvládla bez zalknutí. Víno se jí rozlilo po jazyku a celým tělem jako omamná vlna žáru.

„Tak!“ prohlásila bez dechu a vtiskla mu pohár do rukou. „Vaše druhé přání.“

„Není naspěch.“

Ariane se zatvářila tak zklamaně, že Simon nakonec pokrčil rameny, zvedl pohár a opět jí připil.

„Kéž bych jednoho dne porozuměl té temnotě, v níž létá můj slavíček,“ pronesl důrazně.

S úzkostí, kterou nedokázala skrýt, sledovala Ariane Simona při pití. Když dopil poslední kapku, unikl jí hlasitý povzdech.

Tohle množství vína jistě stačí, aby mu zpomalilo reakce. Vždyť pil během přípitků i v hlavní síni, zatímco já pití pouze předstírala. A teď měl dva plné poháry, zatímco já jen polovinu jednoho.

Jistě…

„Netvařte se tak vyplašeně,“ pravil Simon suše, když postavil pohár zpátky na truhlu. „Po takovéhle trošce slabého vína zaručeně neztratím vědomí, nebojte se.“

Opět pohár naplnil a obrátil se s ním k Ariane.

„Ach ne!“ vyhrkla chvatně. „Měla jsem pouze jedno přání.“

„Ale pro mě, ne pro sebe.“

„To mi stačí. Pokud se to přání vyplní, na ničem jiném nezáleží.“

Naléhavost v Arianině hlase a pohledu Simonovi naznačila, že svoje slova myslí vážně. Ať už měla na mysli cokoli, stavěla se k tomu nesmírně vážně.

Zamračeně se zahleděl do rubínových hlubin vína. Tekutina zlehýnka kroužila a lapala záblesky záře z krbu.

„V tom případě budeme pít po kapkách,“ navrhl Simon. „Pomaleji,“ blýskl úsměvem, „ale vytrvale.“

Simon si beze slova lokl vína a záměrně si nechal omočené rty.

„Napijte se ze mě,“ vysvětlil prostě.

Ariane se v obličeji zračil úžas, ale přesto pozvedla konečky prstů k Simonovým ústům a chystala se setřít z nich krůpěj vína.

Uhnul hlavou.

„Kdepak, slavíčku. To musíte rty.“

Ariane vytřeštila oči a odhalila tak pohádkově nádherné ametystové hlubiny orámované hustými černými řasami. I Geoffreyho políbila jen několikrát, ale nikdy na ústa. A od té chvíle, kdy prožila noční můru, se podobným dotykům úzkostlivě vyhýbala.

Váhavě se předklonila. První dotek Simonových rtů ji vylekal. Byly vřelé, hebké, poddajné. Vousy měl hebké, lákalo ji pomazlit se o ně tváří. A chutnal doslova pohádkově.

Pomaloučku vychutnávala každou kapku a slízávala mu ze rtů stopy vína. Když si pak uvědomila, co dělá, zkameněla, protože najisto čekala, že Simona přemůže chtíč, popadne ji, hodí na postel a znásilní.

Upřela na něho oči přetékající strachem, jenž ji přepadl jako zákeřný nepřítel.

„Že by to bylo tak hrozné?“ podivil se Simon.

Zavrtěla hlavou.

„Ale vy jste počítala, že to hrozné bude!“

„Já – ještě nikdy jsem nepolíbila muže na ústa.“

Její slova osvětlila Simonovi mnohé z toho, co se mu dosud ukrývalo v temnotách.

Začínám věřit, že Ariane je skutečně pouze tím, nač také většinou vypadá – spíše vyplašená panna než zkušená koketka.

„Snad jste nečekala, že vás kousnu?“ otázal se jen napůl žertem.

„Ne. Ale čekala jsem, že mě hodíte na postel a…“ Ariane se prudce zarazila. „Znásilním vás?“ napovídal Simon. Přikývla.

„Pak je mi líto, že jsem vás zklamal,“ odvětil s jedovatým úsměvem. „Připadáte mi velmi vábná, ale chtíč mě po prvním cudném polibku rozhodně nepřipraví o rozum.“

„Cudném? Nerozumím.“

„Však porozumíte.“

Po těch slovech si Simon opět smočil rty ve víně a znovu se obrátil k Ariane. Rty měl hebké, zářivé vínem. Ariane cítila, jak jsou pevné a teplé, sladké i zvláštně slané. Nic jí však nepřipadalo tolik opojné jako horká temnota za jeho rty, jež jí oplácely každičké polaskání, které jim sama poskytla.

Víno z poloviny poháru, kterou předtím Ariane vypila, jí vhánělo žár do žil. Předtím by ji pocit opojné závrati vyděsil, ale teď toužila pouze přitulit se k Simonovi co nejblíž, neboť představoval její záchrannou kotvu v horce vřícím moři.

Simon cítil, že Ariane se k němu naklání. Tělem mu probleskl pocit vítězoslávy a něčeho ještě mnohem žhavějšího. Pouze sebekázeň, za kterou ve Svaté zemi kdysi zaplatil téměř cenu nejvyšší, mu zabránila, aby si nestrhl Ariane do náruče. Věděl, že by to bylo příliš brzy, i když celou svou bytostí toužil po zběsilém, bezhlavém spojení. Teprve se začínala zbavovat strachu z toho, co bude následovat.

V duchu nenávistně proklel tu zkostnatělou starou pannu, která zřejmě napovídala Ariane hrůzné nesmysly o manželském loži. Přitom se snažil manželku vzrušit něžnými polibky, stále hlubšími a hlubšími, až jejich ústa byla jakoby srostlá k sobě, až oba nevnímali nic než vůni a chuť toho druhého.

Ariane nic podobného nikdy nezažila. Ten laskající žár byl jako sluneční záře na sametu. A ta chuť se neustále měnila, znovu a znovu, stále nová. Plachý pocit důvěrnosti se v ní vzdouval jako stříbrná přílivová vlna, zaléval tu noční můru a nutil ji k ústupu.

Bezmyšlenkovitě, zato rozechvělá mocnými a neznámými pocity se Ariane poddala polibku.

Simon pomalu a pečlivě objal manželku kolem ramen. Ačkoli by si ze všeho nejraději s ní lehl na lože, její neskrývaný strach ze znásilnění ho vedl k rozhodnutí postupovat co nejpomaleji a nejohleduplněji.

Simon polibek jemně ukončil. Ariane zamumlala cosi na protest a slepě zatápala po rtech, jež u něho vyvolaly něžný i vítězoslavný úsměv.

„Simone?“

„Víno je pryč.“

„Není!“ namítala Ariane. „Ještě pořád cítím jeho chuť.“

„Vskutku?“

„Opravdu. Vy ne?“

„Přesvědčíme se o tom, slavíčku. Ještě jednou mi otevřete své rty.“

Ariane poslechla, aniž by si to nejdřív promyslela. Simon se shýbl a polapil jí rty jediným bleskovým pohybem, kterým jí pronikl hluboko i za zuby. Tu horkou sametovou jeskyňku pak začal rytmicky laskat.

Hluboko v Arianině mozku zacinkal varovný zvoneček. Než se však stačila vyděsit, polibek se změnil. Z útočného přešel na něžný, kdy jí Simon začal laskat každičký kousek hedvábí v ústech i na jazyku. A tohle něžné škádlení působilo Ariane takové potěšení, že zapomněla na ostražitost a vlastním jazykem se připojila k tomu líbeznému klání.

A když něžné laskání opět přešlo na divoký útok Simonových rtů i jazyka, Ariane se už nebránila, jen tichounce zasténala a omámeně se poddala neznámé rozkoši.

Ten tlumený temný sten zažehl v Simonovi oheň touhy a bleskově ho zbavoval sebekontroly. Ariane byla tak líbezně poddajná, tak žhavá, že se jí současně toužil zmocnit i ji ochránit. Celou svou bytostí mu útočila na smysly, od vůně vlasů až po chuť jejích úst mu připadala žádoucí a konečně dosažitelná. Konečky prstů ji hladil po rozpálené šíji a klouzal jimi hlouběji k hebkým ženským oblinám pod jemnou látkou.

Stříbrné tkanice u krku jako by přímo žadonily o rozvázání, proto jim Simon vyhověl. Stačilo mu se jich dotknout a teplé stříbrné šňůrky jako by se mu samy ovíjely kolem prstů a povolovaly, odhalovaly to líbezné území, jež se až doposud skrývalo před jeho pohledem i dotekem. A stejně tak se chovala i fialová látka šatů, jako by ho hladila a současně se sama odhrnovala stranou, aby ho seznámila s tajemstvími nevěstina těla.

Ariane nevnímala, že pod Šimonovýma zručnýma rukama se jí rozhalil živůtek. Utápěla se v polibku, který byl jako Simon sám, vášnivý a přitom ukázněný, zuřivý

1 něžný, nepředstírající a přitom ohleduplný.

Rozkoš ze Simonová polibku, z jeho odplácení působila na Ariane stejně omamně jako víno, jež jí kolovalo v žilách a nechávalo za sebou stopu tekutého ohně.

Simon sklouzl prsty od Arianiných tváří po hrdle až k důlkům u klíčních kostí a tím hlazením ještě umocňoval všechny příjemné pocity. Podvědomě mu na oplátku zabořila prsty do zlaté hřívy a hladila ho jako mazlivá kočka. A sama se jako kočka k němu i tulila pořád blíž, mlčky se dožadovala další něhy.

Ariane ve své nezkušenosti nemohla tušit, co její reakce dělá se Simonem. Nehty mu jemně přejela od vrcholku hlavy až dolů na šíji a přitom mu zlehka sála špičku jazyka.

Během jediné vteřiny se Šimonův polibek změnil z lenivě rozkošnického na mnohem dravější, rytmus pronikání a opětného vyklouzávání jeho jazyka se umocnil, změnil se na ryze sexuální výzvu.

V mžiku si Ariane uvědomila ten žár, který sálal Simonovi z těla, jeho napjaté svaly. Polibky pro ni znamenaly nádhernou a novou zkušenost, jež neměla vůbec nic společného s její noční můrou.

Šlo ale o něco jiného.

Mužské dlaně se jí tiskly na nahá ňadra a svalnatá ramena ji s děsivou lehkostí tlačila na přikrývku lože. Za chvíli jí Simon rozpáčí stehna a opět začne to zostouzení, jež skončí až po její smrti.

Příšerné vzpomínky a zoufalství vybuchly v Ariane jako sopka. Mávla paží ve snaze najít dýku, ukrytou v ložních závěsech. Studená rukojeť stříbrné zbraně jí vklouzla do dlaně jakoby na rozkaz. Bezhlavě s ní zaútočila na novomanžela.

Ariane jednala skutečně bleskově. Ostří škráblo Simona do paže zlomek vteřiny předtím, než stačil popadnout manželku za zápěstí. Několik vteřin hleděl střídavě na drahokamy posázenou dýku a manželčiny pološílené oči.

Rázně sáhl po dýce a odzbrojil Ariane dřív, než si stačila uvědomit, co se vlastně děje. Bleskovým, zkušeným pohybem jí vyrazil zbraň z ruky a stejně rychle zachytil letící dýku ve vzduchu.

Ariane sledovala stříbřité kotrmelce čepele s bezmocným vědomím, že proti Šimonovu válečnickému umění nemá s takovou hračkou šanci.

„Tak si se mnou nehrajte jako kočka s ptáčetem vypadlým z hnízda,“ požádala chraptivě. „Skončete to.“

Simon ji chvíli upřeně pozoroval.

„Myslíte – zabít vás?“ otázal se pak ledabyle.

„Jistě!“

Simonovi zahrál kolem rtů zvláštní úsměv. Ariane si až se zpožděním uvědomila, že svým útokem ho spíš pobavila, než rozhněvala.

„Tak krutý milenec skutečně nejsem, slavíčku. Dnešní noc oba přežijeme ve zdraví.“

Zdánlivě ledabyle švihl paží. Dýka přeletěla přes celou komnatu, kde se zabodla do proužku ostění, širšího sotva víc než prst.

Rukojeťse ještě nepřestala chvět a Simon opět uchopil manželku do náruče.

Jakmile Ariane pochopila, že ztratila svou jedinou naději na únik, jako by zešílela. Bezhlavě, v mlčenlivém zoufalství se bránila Simonovým rukám. Věděla jediné, a sice že další znásilnění už nesnese.

Simon si její údery nechal líbit pouze tak dlouho, dokud se mu nepodařilo Ariane znehybnět, položit se na ni celým tělem a přidržet jí paže silnýma rukama. Novomanželka mohla sotva dýchat, natož se mu bránit.

„U božích zubů,“ zavrčel podrážděně. „Co to do vás, manželko, vjelo?“

„Nikdy!“ vykřikla Ariane zběsile. „Nikdy, slyšíte mě? Nikdy nebudu ležet pod mužem, aby mi surově vnikal do těla! Nikdy!“

„Vskutku?“ podivil se Simon hedvábným hlasem. „A jak mi v tom prosím chcete zabránit?“

Pozorně sledoval, jak Ariane zvolna dochází její naprostá bezmocnost. A spolu s tím se jí v ametystových očích objevila ta ryzí zvířecí hrůza, jakou kdysi spatřil v očích saracénského děvčete, když jeho spolubojovníci dobyli pevnost a ukájeli svůj chtíč na každé ženě, co se jim připletla do cesty.

Chlad Arianiny pokožky a lepkavý pot, jenž se jí zaleskl v údolíčku mezi ňadry, hovořil zcela výmluvně o míře jejího strachu. Ale i kdyby ne, pak k tomu samy o sobě stačily křečovité záchvěvy, jež jí rozdíraly celé tělo.

S děsivou jasností si Simon připomněl chvíli, kdy ani ne před čtrnácti dny Duncan vyslýchal Ariane a Amber potvrdila krutou pravdu Arianiny odpovědi.

Splním svou povinnost, ale vyhlídka na manželské lože mě odpuzuje.

Simona se zmocnil ledový vztek.

Až do tohoto okamžiku Arianiným slovům plně nevěřil. Vycjítil, že mezi jím a normanskou dědičkou jiskří smyslnost a vzájemná přitažlivost. Ať už její strach byl skutečný nebo jen obyčejně přehnaná a předstíraná plachost koketky, přesto věřil, že dokáže Ariane svést. Mýlil se.

„Takže,“ procedil Simon mezi zuby, „mě boží pouto i pozemská nezbytnost spojily se ženou, jež si hnusí manželské povinnosti.“

„Hned od začátku jsem nic neskrývala,“ vydechla Ariane hluše. „Všem, kdo byli ochotní naslouchat, jsem říkala, že nemám srdce.“

„Bez vašeho srdce se klidně obejdu!“ odsekl Simon zuřivě. „Stojím o vaše tělo, kvůli rozkoši i kvůli potomkům!“

Ariane neodpověděla slovem.

Jediným prudkým pohybem se Simon zvedl a přestal Ariane věznit. Dlouho mlčel a nehybně hleděl na nádhernou a nedosažitelnou krásku, jež se stala jeho ženou.

Ariane se opět zazmítala jako v křeči, když si uvědomila, že dnes v noci ji Simon neznásilní.

Ale ani jí nedá svobodu.

„Máte skutečně tak mrtvou duši, že nestojíte o děti?“ otázal se Simon s mírností, z níž čišela hrůza.

Třebaže Ariane otevřela ústa k souhlasu, předem věděla, že to je lež. Poraženecky odvrátila od Simona tvář.

Koutkem oka zahlédla, že k ní natahuje paži. S chraptivým stenem se vrhla k protější straně postele.

Simon beze slova strhl přikrývky, až na růžemi provoněné matraci zůstala jen jediná vrstva plátna. Příliš vyčerpaná, než aby opět uškubla, Ariane němě sledovala, jak její manžel opět natahuje paži.

Blýskla se dýka.

Pomalu, ale vytrvale kanula krev na matraci.

„To by mělo stačit,“ zamumlal.

Ariane vzhlédla nechápavě k Simonovi.

„Náhrada za vaši panenskou krev,“ objasnil rázně. „Kdyby povlečení zůstalo bez poskvrnky, po hradě by kolovaly pomluvy o hlupákovi, který se nechal nachytat a oženil se s běhnou.“

Ariane tiše zasténala a zadívala se stranou. Dokořán vytřeštěnýma očima však nevnímala nic.

„Ještě štěstí že máte tak velké věno,“ zabručel Simon a hodil si přes ramena teplý plášť. „Bude to jediná radost, kterou rqi tohle manželství aspoň na chvíli přinese.“

„Navždy,“ zašeptala sípavě Ariane.

„Nikoli, manželko. Ve vás dřímá tolik ohně, že by zapálil kámen. Cítím to. Jednoho dne mě budete sama prosit, abych si vzal přesně to, co mi teď tak zarputile odmítáte. Možná se na to budete i těšit. Já rozhodně ano!“

Ariane jen pomalu zavrtěla hlavou. Bylo to vyjádření nesouhlasu se Simonovým tvrzením stejně jako výraz bezbřehého zoufalství.

„Dávejte si ale pozor, abyste mě neškádlila příliš,“ dodal ještě Simon s nebezpečnou vlídností. „Jinak si sám vezmu, co mi dal Bůh i král, a čert ať jednou provždy vezme vaše panenské obavy!“

Po těch slovech se obrátil a rázně odkráčel z komnaty.

9.

Dominie smetl stranou poslední zbytky svatební hostiny z předchozího večera, odtáhl do němoty zpité zbrojnoše z jediné nepřevrácené lavice a poté je z hlavní síně odvlekl ven na chodbu. Po návratu do síně zjistil, že Meg už přiložila na oheň a právě nalévá voňavý bylinkový odvar do čistých pohárů.

Z kuchyně, jež se nacházela v přístřešku na nádvoří, sem nevanula ani vůně čerstvého chleba, ani masa právě se otáčejícího na rožních. Jediná práce, kterou sloužící dnes ráno zvládli, bylo načerpání čerstvé vody, protože většina z nich vyspávala tu spoustu vína z předešlého dne. Jen málokterý sluha byl na nohou.

Jejich společné chrápání se rozléhalo hradem jako vzdálené hřmění.

„Pivo, nebo odvar?“ otázala se Meg, když k ní Dominie přistoupil.

„Bylinkový odvar mi udělá líp.“

Dominie se otevřenými dveřmi síně zahleděl na neladnou hromadu bezvládných chrápajících opilců a podrážděně zavrtěl hlavou. Na Šimonově svatbě se bujarými přípitky všeho druhu skutečně nešetřilo, vlastně pokračovaly až do okamžiku, kdy už žádný z hostů nebyl schopen udržet pohár ani dopovědět větu.

„Ještě že jsem si s sebou vzala dost velkou zásobu koření na bolesti hlavy,“ poznamenala pobaveně Meg. „Až se tihle hrdinové konečně ráčí probudit, dokáže je odrovnat jediné zavřeštění nemluvňátka.“

„Možná že nebudou muset čekat ani tak dlouho,“ zabručel Dominie znechuceně. „Být to mí rytíři, popadl bych je za uši a všechny naházel do prasečího chlívku.“

Vzal si od Meg pohár s horkým bylinkovým odvarem a zhluboka se napil voňavé průzračné tekutiny. Jako vždy ho Meginy bylinky osvěžily a upokojily. Se spokojeným frknutím odložil číši na stůl.

Rytíř ležící těsně za prahem náhle hlučně zachrápal, div se nezadusil.

„U božích zubů!“ zamumlal Dominie. „Copak ti Erikovi rytíři nemají špetku rozumu? Copak nevědí, že za prohýřenou nocí přijde ráno stejně rychle jako po prospané noci? A možná že ještě rychleji!“

„Neměl bys je soudit tak přísně,“ napomenula Meg manžela a dolila mu číši. „Pouze sdíleli Erikovu radost nad uzavřením sňatku, jenž v bouřemi zmítané zemi vytvoří ostrůvek míru.“

Dominie podrážděně zavrčel: „Jistě. A v té své radosti ti celou noc nedovolili oka zamhouřit.“

„Pravda.“

„Cos tedy dělala? Dobře vím, sokoličko, žes nespala.“

„Měla jsem sny,“ odvětila Meg prostě.

Dominie ztuhl. „Glendruidské sny?“

Meg přikývla, nic však nedodala.

„A je mezi nimi něco, co bys mi mohla povědět?“ naléhal Dominie, neboť věděl, že sny jeho manželky nelze vždy vyjádřit slovy.

„Hrozí nebezpečí.“

„Bůh chraň!“ zamumlal Dominie a významně se ohlédl po bezvládných rytířích pochrupujících na podlaze za dveřmi. „A je to nebezpečí už u nás na hradě?“

Meg zadumaně naklonila hlavu k rameni. „Ne… zcela.“

„Mimo hrad?“

Tentokrát Meg nezaváhala ani na vteřinku. „Ba ano,“ přisvědčila. „Blíží se sem.“

Dominie pokrčil rameny. „Sokoličko, ve Sporné zemi vždycky odněkud hrozí nebezpečí.“

Meg se pousmála, protože při líčení svých snů vedla s manželem tento rozhovor už mnohokrát. Ne snad že by jí Dominie sny nevěřil. Jednalo se spíše o to, že dokud její snění nezískalo trochu konkrétnější obrysy –pokud to vůbec bylo možné – nemohl nic udělat, nijak zasáhnout, nejvýš trvat na tom, aby muži pod jeho velením nepřestávali zachovávat tu nejvyšší ostražitost.

„Ale od doby, cos do Sporné země přijel ty, je tady nebezpečí mnohem míň,“ poukázala Meg.

Shýbla se a políbila manžela na přísně sevřená ústa, jež se v mžiku uvolnila něžným mileneckým úsměvem. Při každém pohybu se na ní rozcinkaly drobounké zlaté zvonečky, jež měla ovinuté kolem zápěstí a pasu. Plamenně rudý cop se jí svezl dopředu a zlaté rolničky z něj splývaly na jemných řetízcích jako ta nejlíbeznější milostná pouta.

„Glendruidský vlku,“ zamumlala. „Už jsem ti dnes řekla, jak nesmírně tě miluju?“

„Dnes ještě určitě ne,“ zazubil se Dominie láskyplně. „Ach, ach, taková hrůza, muset se tak dlouho obejít bez tvé lásky!“

Megin smích byl stejně sytý a nádherný jako její glendruidské vlasy.

Několik kroků od nich se před postranním vchodem do hlavní síně zastavila na chodbě Ariane a pevně sevřela harfu v obou dlaních. Zarazila ji melodičnost Megina smíchu, podzimní nádhera jejích volně spletených vlasů a nečekaný pohled na glendruidskou čarodějnici a Glendruidského vlka při láskyplných hrátkách.

„Jsi rozmazlený, můj vlku,“ zavyčítala zamilovaně Meg.

„Jistě. Tak mě rozmazluj ještě víc,“ vyhrkl Dominie a přitáhl si manželku na klín. „Začínám slábnout touhou po tvých polibcích.“

„Slábnout?“

Meg opět vybuchla smíchy. Rukama zajela Dominikovi pod plášť a přehrnula mu ho přes ramena. S neskrývaným potěšením vychutnávala manželovu obrovskou sílu, hnětla mu svaly na prsou a ramenou a obdivovala jeho mužnou sílu.

„Ach ano,“ prohodila s hranou vážností, při níž pečlivě skrývala úsměv. „Skutečně cítím, jak ti z nedostatku mých polibků ochabují svaly.“

„V tom případě se nade mnou slituj a podej mi lék!“

Meg pozvedla obličej k Dominikovi, propletla si prsty s jeho černými vlasy a stáhla si jeho ústa ke svým. Následoval pomalý a smyslný polibek.

Ariane si proti své vůli připomněla kouzelné chvilky z předchozího večera, kdy ji Simon držel doslova očarovanou, kdy dokonce zapomněla na nebezpečí, které zákonitě muselo následovat po mužově narůstajícím chtíči.

Ariane pocítila šílenou chuť křiknout na glendruidskou čarodějnici, varovat ji, že polibek muže je stejně zrádný jako jeho úsměv, vábnička pro všechny ženy, které zapomenou mít se na pozoru. Zdravý rozum jí však velel držet jazyk za zuby, proto nevyřkla jediné slovo.

„Už jsi uzdravený?“ otázala se Meg po chvilce.

„Jsem,“ přisvědčil Dominie chraptivě.

Škádlivě objela špičkou jazyka výraznou linku jeho rtů pod hebkým knírkem.

„Víš to určitě?“ dorážela.

Temný a smyslný Dominikův úsměv doslova čišel spokojenou mužností. Jednou rukou si přehrnul plášť zpátky přes ramena, takže jím zakryl sebe i Meg současně. Druhou rukou jí navedl ruku až ke svému rozkroku.

„Sama pověz, sokoličko. Jsem uzdravený?“

Meg pohnula rukou a Dominie slyšitelně zalapal po dechu.

„Zdá se,“ připustila. „Ale co když je to jen tvrdá hrana lavice?“

„Tak si to vyzkoušej… důkladněji.“

„Co když náhodou půjde někdo kolem?“

„Potom máš můj slib, že nebudu volat o pomoc.“ ‚„Jsi ďábel.“

„Ne. Jsem pouze muž, jemuž povinnosti už hodně dlouho nedovolily potěšit se horkým tělem své manželky. Copak to necítíš?“

„Tady?“ zeptala se nevinně a pohladila ho po stehně.

Dominie se pohnul, takže Meg sklouzla ruka přímo na jeho mužství.

„A teď to cítíš?“

Megin chraptivý smích patřil ženě, jež blaženě vychutnává překvapení ukryté pod manželovým pláštěm. Smích zněl žhavě jako tekutý oheň a stejně jako oheň založil ve své blízkosti požár.

Ale tohle Ariane nevyděsilo. Šok jí způsobilo zjištění, že z Megina hlasu nezní ani náznak strachu. Glendruidská čarodějnice se ani v nejmenším nebála. Jako by se Meg těšila na nevyhnutelné vyvrcholení škádlivé hry stejně jako její manžel.

Se vzrůstajícím úžasem zírala Ariane na dvojici zabranou do milostné předehry, a vůbec jí nepřišlo na mysl, že podobná nezdvořilost by jí za jiných okolností připadala nepřijatelná. Třebaže Dominika a jeho manželku kryl širokánský plášť, nebylo pochyb, že se pustili do milostných hrátek.

Do hrátek, jež kupodivu působily potěšení manželce i manželovi!

„Tvoje ruce!“ vzdychal Dominie. „To je ten nejsladší ze všech ohňů. Spaluj mě, sokoličko!“

Na točitém kamenném schodišti vedoucím do hlavní síně z druhého patra náhle zaduněly kroky.

Dominie něco sykl v neznámém jazyce a bleskově postavil Meg na nohy. Než se kroky zhmotnily na Erika a Simona, Meg s Dominikem seděli spořádaně bok po boku a snídali ovoce, sýr a včerejší bylinkový chléb.

Simon s Erikem vkročili do hlavní síně pružně jako šelmy. Urostlí, mrštní, širokoramenní, mocní potlačenou silou, typickou spíše pro vůdce vlčí smečky než pro svalnaté bojovníky. Oba byli plavovlasí a vousatí a připomínali spíše dva bratry než muže zrozené v odlišných zemích. Pokud je něco dělilo, byl to pouze mohutný lovecký pes, klusající po Erikově boku.

Nikdo si nevšiml Ariane postávající v temných stínech u postranního vchodu. K její neviditelnosti přispívalo i tmavé oblečení a nehybnost. Toužila připojit se k ostatním, ukázat se a usadit se u ohně, ale pohled na Simona jako by ji přibil k podlaze.

Dávejte si ale pozor, abyste mě neškádlila příliš. Jinak si sám vezmu, co mi dal Bůh i král, a čert ať jednou provždy vezme vaše panenské obavy!

Ariane zamrazilo po celém těle. Stála jako zkamenělá a modlila se, aby si jí nikdo nevšiml, dokud se nebude moci vzdálit stejně tiše, jako sem přišla.

Když se Simon blížil ke krbu, Dominie přejel bratra bleskovým a zadumaným pohledem. Jako vždy se Simonovi nedaly z tváře vyčíst žádné jeho myšlenky. Dominie patřil k nevelké hrstce lidí, kteří věděli, že Šimonův bystrý rozum a pohotový úsměv představují stejně dobrou zbroj, jako byla ta kovová.

Ovšem většinou Dominie dokázal dohlédnout přes tu Šimonovu spokojenou masku až k pravdě skrývající se uvnitř.

Většinou, ale dnes ráno nikoli.

Dominika zalil pocit zklamání. Nepotřeboval žádné Poučení, aby vytušil, že včera v noci se mezi Simonem a Ariane přihodilo cosi, co spíše umocnilo mrazivé chmury v duši jeho bratra, než aby je rozptýlilo.

„U božích zubů!“ zavrčel Erik zhnuseně, když překračoval chrápající zbrojnoše. „Budeme s Duncanem potřebovat bič a klacek, abychom ty mezulány dali zase do pořádku.“

„Kde je Duncan? A Sven?“ vyzvídal Simon. „Většinou vstávají jako první.“

„Svena jsem poslal hlídat přímo do kraje,“ objasnil Dominie. „Vzhledem k tomu, že ti otrapové chrápou jako šutry, by Tvrz Kamenného kruhu dobylo i malé dítě.“

„Stráže jsou na svých místech,“ poukázal Erik.

Dominie pohrdavě zabručel: „A pokud jde o Duncana…“

„Duncan vychutnává dar posvátného jeřábu,“ ozvala se Meg.

„Ničím nerušený spánek?“ otázal se Simon.

Jeho chladný jízlivý tón dokonale ladil s křišťálovou černí jeho očí.

Meginou myslí doznívala ozvěna glendruidských snů a vypovídala temně o násilí, jež se ve Sporné zemi sbíralo jako bouře.

Jako bouře, v jejímž středu bude právě Tvrz Kamenného kruhu.

Meg unikl tichounký výkřik, který nemohl zachytit sluch kohokoli z přítomných, s výjimkou jejího manžela. V mžiku stál Dominie na nohou po boku své ženy. Objal ji kolem ramen a tmavou hlavu jí sklonil k ústům. Třebaže Meg nepotřebovala podepřít, vděčně se opřela o manželovo silné rámě.

„Co se děje?“ vyzvídal Dominie naléhavě.

Meg pouze zavrtěla hlavou.

„Není to dítě, viď?“ strachoval se.

„Není.“

„Zaručeně ne? Na okamžik jsem měl dojem, že se tě zmocnily bolesti.“

Meg si dlouze vydechla a vzhlédla k manželovým průzračným šedým očím.

„Dítě je zdatné a čilé jako válečný oř,“ usmála se.

Uchopila Dominikovu volnou ruku a přitiskla si ji k tvrdé oblině těhotného břicha. Dominie pocítil nejprve teplo manželčina těla a potom jemné, přesto zřetelné vykopnutí dětské nožky.

Nato se mu do obličeje vloudil tak nevídaný výraz, že Ariane nestačila třeštit oči. V životě by nevěřila, že tak zdatný bojovník se dokáže tak něžně usmívat.

Podobně jako Ariane zíral i Simon. Ačkoli si na vliv, který Meg měla na Dominika, mohl zvykat už řadu měsíců, ještě pořád se stávalo, že nestačil žasnout nad hloubkou citu, jejž bratr pociťoval vůči děvčeti, které mu osud poslal do cesty.

„Glendruidský vlk v téhle chvíli nevypadá tak zuřivě jako obvykle,“ poznamenal Erik. „On i jeho čarodějnice sdílejí v jistém směru dar posvátného jeřábu, nemám pravdu?“

„Nemám tušení,“ odvětil Simon chladně.

„Ale ano. Poslyš, je pravda, jak říkal Dominie, že tvým darem je vidět pouze to, čeho se lze dotknout, co lze podržet, potěžkat či změřit?“

„Jistě,“ přisvědčil Simon s chmurným uspokojením.

„V mých očích to vypadá spíš jako prokletí.“

„Nevšiml jsem si, že bys přicválal ke Kamennému kruhu a jeho neviditelnému posvátnému jeřábu a modlil se, aby se ti kolena podlomila láskou.“

Erik se úkosem podíval na Simona. Ačkoli Simon měl odjakživa říznou vyřídilku, dnes ráno měl jazyk až neobvykle nabroušený.

„Máš za sebou dlouhou noc?“

„Noc jako každá jiná.“

„Brrrrr!“

Simon se pousmál.

„Znamená to, že přijmeš ten nabízený kabát s kožešinovou podšívkou?“ zaryl Erik.

Simon se žalostně usmál. „Přesně tak, Poučený. Přijmu tvůj dar.“

„To mě mrzí. Když Serenina tkanina přijala lady Ariane, doufal jsem…“ Erik pokrčil rameny. „No dobře, vždyť právě chladné manželky jsou tím důvodem, proč nám milý Bůh daroval kožešinová zvířata a milostnice. Pro ten podšitý plášť dám hned poslat.“

„Jsem tvým dlužníkem.“

„Ne!“ odmítl Erik bez váhání. „Jsem to já, kdo ti zůstane navždy zavázaný. Když jsi souhlasil, že se oženíš s normanskou dědičkou, dal jsi mi dar nad všechny dary světa.“

Simon nepronesl ani slovo.

Stejně tak mlčela i Ariane, ačkoli jasně slyšela každé slovo. Beztak nevěděla, co dodat. Muži neříkali nic než ryzí pravdu: Plášť podšitý kožešinou zahřeje Šimonovo tělo lépe než Ariane Zrazená.

„Kdybys nepřišel s tím spásným návrhem, Simone,“ pokračoval Erik, „Duncan by se oženil s Ariane, Amber by zemřela v Přízračném průsmyku a pozemky mých otců by si mezi sebou rozdělili psanci.“

Simon neklidně přešlápl. Všechno, co se přihodilo mezi Duncanem a Amber v kamenném kruhu za tou čarovnou mlhou, se nedalo ani potěžkat, ani změřit.

Mátlo ho to.

„Na tom nezáleží,“ prohlásil Simon. „Nikdy nepoznám ani ty příšerné motanice lásky, ani neuvidím rozkvetlý posvátný jeřáb.“

„Jsi ještě mladý.“

Simon střihl po Erikovi kosým pohledem.

„Jsem starší než ty,“ připomněl mu. „A jsem ženatý s dívkou, jež má srdce vyřezané z ledu, zrozeného v nejpochmurnější a nejdelší zimní noci.“

„Jak jsem slyšel, pro tvůj chlad existuje lék. Jmenuje se Marie a oči má stejně černé jako ty.“

Simon se rozechvěl vzteky a hnusem při pomyšlení na zkušenou a nevěrnou Marii, ale navenek nedal nic znát.

„Určitě jsi mluvil se Svenem,“ zazubil se Simon. „Ten pěje na Marii chvalozpěvy v naději, že nějaký cizí rytíř se naláká do jejích tenat a spolu se svým semenem vylije i všechna tajemství nepřítele.“

Rozesmátý Erik se shýbl, aby pohladil Trhače, jenž se vzrůstající naléhavostí strkal do pána čumákem.

„Co se děje, ty uličníku?“ divil se Erik. „Co tě tak rozrušilo?“

Láskyplnost v Erikově hlase nacházela odezvu v psových oddaných očích.

„Možná by si s tebou chtěl prohodit místo,“ poznamenal Simon ironicky.

„Ty věříš všemu, co se Sven dozví od svých zvědů po celém panství?“

Simon se zasmál a neodpověděl.

Trhač nepřestával dorážet na Erika.

„Copak mě chceš porazit?“ brblal Erik.

Když se shýbl, aby tázavě pohlédl loveckému psovi do očí, koutkem oka zahlédl matný záblesk drahokamů v Arianiných kadeřích.

„Lady Ariane,“ napřímil se okamžitě Erik. „Přeji vám dobré ráno.“

Simon jako by zkameněl. Pak chvatně pokročil kupředu a uvedl Ariane k ostatním. V mžiku mu bylo jasné, že slyšela každé slovo.

To ovšem Simonovi příliš nevadilo, jelikož Erikovi nepověděl nic, co by už předtím opakovaně nevmetl do tváře své zdráhavé manželce.

Ovšem bolest, kterou v Ariane vycítil, mu dělala značné starosti. Zahanbovala ho a současně ho hněvala.

„Už jste snídala?“ zeptal se Simon lhostejně.

Ariane ještě pevněji sevřela harfu v rukou a přidržela si ji před tělem jako štít.

„Ne,“ odvětila šeptem.

„V tom případě se najezte. Jste vyhublá jako struna na té vaši milované harfě.“

Ariane pohnula prsty. Ozval se chvatný, prudce useknutý akord, jenž okamžitě odezněl.

„Nemám hlad,“ zahučela.

„Vaše nechutenství není pro mě nic nového.“

Simon mluvil neosobně, hluše, jakoby k cizímu člověku. Rozhostilo se ticho, které přerušilo až zadrnkání harfy.

„Byl jste u toho, když mě Amber vyslýchala,“ pronesla Ariane sevřeným hrdlem. „Víte, jak to se mnou je.“

„Děkuji vám, manželko, že jste mi připomněla, že noc tvoří nepřítomnost slunce a chlad nepřítomnost tepla.“

Tentokrát ticho, jež následovalo Simonová slova, nenarušilo vůbec nic. A když bylo zjevné, že ani jeden z nich znovu nepromluví, Erik v duchu zaklel a galantně se obrátil k normanské dědičce.

„Úsvit, jenž přichází po nejdelší noci,“ poznamenal, „bývá vždy nejteplejší.“

t Ariane se dlouze zadívala na Erika a až po chvíli mu odpověděla: „Jste velmi laskav, lorde.“

„Laskav?“

„Ano, tím, že mě přesvědčujete, že každá noc se skončí úsvitem, když přitom moc dobře víte, že některé noci nemají konce.“

„O tom nic nevím.“

Ariane údivem vykulila oči, protože vycítila vášnivou netrpělivost, jež se skrývala těsně pod povrchem Erikova zdvořilého chování.

„Jak myslíte, lorde.“

Erik si povzdechl a zalitoval, že Ariane je tak líbezná. Na protivnou a méně hezkou ženu by se mohl navztekat mnohem snáz.

„Vaše oči,“ prohodil.

„Prosím?“ podivila se.

„Máte nádherné oči. Zázrak, že vám je víly z žárlivosti neukradly.“

Erikova slova připomněla Ariane až příliš živě poklonu, kterou sama složila Simonovi.

Když si Ariane troufla mrknout nenápadně po manželovi, zahlédla náznak úsměvu a pochopila, že si na to nevzpomněla sama.

„Děkuji, lorde,“ poklesla v kolenou.

Usmála se, ale byl to pouze zdvořilostní projev, k němuž ji vycvičili ještě v dětství. Urozené dítě naučili přijímat komplimenty okolí co nejmilejším způsobem.

„Ovšem kdyby víly okrádaly smrtelníky,“ pokračovala Ariane, „pak by nebezpečí hrozilo vašim očím, ne mým. Máte je v naprosto nevídaném odstínu zlata, jako když se na vodní hladině zrcadlí podzimní slunce.“

„Či jako když se ve vlčích očích odráží zář ohně,“ dodal Simon pobaveně.

Erik ho probodl varovným pohledem. „Jistě svou laskavost přeháníte.“

„To nepochybně,“ potvrdil Simon.

Erik potlačil zasmání a obrátil se k Ariane.

„Jelikož váš manžel je pravděpodobně příliš nezdvořilý, než aby pochválil vaši krásu,“ pokračoval Erik,

„připadá na mě připomenout, že i hvězdy na obloze blednou vedle vašeho ametystového ohně.“

Ariane se opět pouze zdvořile pousmála, ale tentokrát přece jen o poznání vřeleji. „To vy jste laskavý až příliš.“

Simon se vzrůstajícím podrážděním sledoval, jak si Erik s Ariane vyměňují poklony. Podobné zdvořilostní rituály by ho neměly rozčilovat, nemohl si však pomoci. Pohled na Erikovu mužně pohlednou tvář a dvorné vystupování mu jedním slovem lezly na nervy.

„Nejde o laskavost,“ opáčil Erik. „Říkám čistou pravdu.“

Pak se na Ariane zahleděl, jako by v ní vůbec poprvé spatřil ženu, nikoli nepříjemnou překážku jeho plánům se Spornou zemí.

„Vlasy máte jako hedvábí ustřižené z noční oblohy,“ pronesl zamyšleně. „Temné a přitom prodchnuté září. Vaše pleť by zahanbila perlu natolik, že ta by studem zalezla zpátky do lastury. Vaše obočí připomíná ladný oblouk křídel letícího ptáka. A vaše ústa, to je poupě čekající na…“

„Tak dost!“ přerušil ho Simon stroze. „Takovou snůšku nesmyslných žvástů jsem neslyšel od chvíle, kdy jsem se ocitl u dvora saracénského prince.“

Ačkoli Simon nepozvedl hlas, čišelo mu z něj nezastřené varování. Erik si ho zkoumavě změřil. Simon v němé hrozbě povytáhl levé obočí.

Erik okamžitě předvedl vlčí úsměv, jímž byl široko daleko proslulý. Šimonovu varování porozuměl přesně: chladná nebo ne, Ariane je jeho manželka a on se postará, aby to každému bylo nad slunce jasné.

To byla pro Erika vítaná novina. Obával se, že Simon bude svou ledovou manželku docela obyčejně ignorovat, snad jen s výjimkou pozornosti, bez které by mu neporadila syny, nutné k obraně panství před útočnými sousedy a pro boj v řadách jeho bratra a pána, Glendruidského vlka. Tento druh chladného, prakticky založeného svazku může vést k nebezpečným koncům. Erik netušil proč, ale uvědomoval si, že to je pravda. Měl dar vidět souvislosti jasně i tam, kde ostatní viděli pouze jednotlivé události.

„Nechám tě tady, abys mohl své paní skládat poklony v klidu,“ prohlásil Erik.

„To je od tebe moudré.“

Ariane se ohlédla po Simonovi. Usmíval se.

Ale svá slova myslel smrtelně vážně.

Erik se vzdálil a přitom tajil úsměv plný uspokojení.

„To bylo zbytečné,“ pravila Ariane tiše.

„To bylo proklatě nutné!“ opravil ji Simon.

„Proč? Copak je za škodu na výměně hrstky zdvořilostních lichotek?“

Simon pokročil až k Ariane. Užuž chtěla ucouvnout, ale na poslední chvíli se zarazila. I přesto si Simon všiml jejího podvědomého ucuknutí.

„Ta škoda,“ pronesl tiše a výhružně, „spočívá ve skutečnosti, že při každém mém nejmenším pohybu přede mnou uskakujete, ale přitom se natřásáte před Erikem, jako kdybyste měla v plánu ho svést.“

„Já ale nikdy…“

„Ta chyba,“ pokračoval Simon, „spočívá ve vaší kráse. Muži si za vámi můžou nohy uběhat a jejich chtíč po vás jim zatmí rozum.“

Ariane šokované otevřela ústa. „To není…“

Simon ji však nenechal dopovědět.

„Ta chyba, milá manželko, spočívá v tom, že lichotky, které začínají opěvováním vašich očí, skončí zanedlouho porovnáváním vašich rtů s poupětem v rozkvětu.“

Ariane se při vzpomínce na polibky se Simonem neznatelně zachvěla.

„Ta chyba..“ nebyl k zastavení Simon.

„Ten pocit ve mně vzbouzíte vy,“ vyhrkla bezmyšlenkovitě. „Připadám si jako poupě plné sladkosti.“

Arianina něžná slova ztlumila Šimonův vzrůstající vztek. Díval se jí na ústa, něžná jako okvětní plátky, sladká jako nektar, tu neposkvrněnou růžovou barvu divoké růžičky těsně před rozkvětem.

Z protější strany síně zavolal na Simona Dominie. Pokud ho Simon zaslechl, záměrně odmítl odvrátit zkoumavý pohled od Arianiných rtů.

„Simone,“ upozornila ho šeptem. „Volá vás lord Dominie.“

Simon nechal Arianina slova bez povšimnutí, stejně jako nevnímal bratrův pozdrav.

„Včera večer,“ začal Simon chraptivě, „vaše rty připomínaly pevně sevřené poupě. A když jsem cítil, jak se mi zvolna otvíráte v polibku, zmocnila se mě závrať, jakou u mě víno nikdy nevyvolalo.“

Přimhouřená, třpytná temnota v Simonových očích znamenala pro Ariane současně hrozbu i vábničku.

„A když jste rty konečně otevřela,“ pokračoval Simon, „pochopil jsem, jak se cítí včela, jež vklouzne mezi vonnými okvětními plátky až k samému srdci květiny.“

Ariane se při těch slovech zadrhl dech v hrdle. Živě si připomněla sladké klouzání jazyka o jazyk, Šimonovu chuť rozlévající se jí v ústech. Náhle se jí podlomila kolena touhou, kterou nedokázala pojmenovat.

Aniž by si to uvědomila, zašeptala manželovo jméno.

„Ach ano,“ přisvědčil Simon. „Taky si na to vzpomínám. Zanedlouho se mi otevřeš jiným způsobem a med tvé touhy se změní na nektar, jenž mě celého zmáčí.“

Ariane rozechvěla vlna žáru, překvapivá a příjemná.

„Ale až do toho dne,“ pokračoval Simon jedovatě, „si lichotky smíte vyměňovat výhradně se mnou, jelikož já jsem ta vyvolená včela, jež jako jediná smí okusit vaše sladké okvětí.“

Ariane otevřela ústa k odpovědi, ale vyrazila ze sebe pouze krátký zvuk, jenž klidně mohl být Simonovým jménem. Olízla si náhle vyschlé rty.

„Pokoušíte mě naprosto nemilosrdně,“ zasyčel Simon zuřivě mezi zuby. „Kéž bych mohl totéž udělat i vám.“

S děsivou rychlostí se obrátil na patě a zamířil k Dominikovi. Zanechal Ariane její harfě, kterou si křečovitě tiskla k ňadrům.

10.

Máme krásný den, paní!“ jásala Blanche. „Jeden by skoro řekl, že ta šestidenní bouřka za to stála.“

Z harfy se ozval akord připomínající sestupné zurčení vodopádu. Z tónů čišelo stejné zděšení jako z jejího pohledu. Ariane pokračovala v pomalém vydrnkávání melodie, zatímco Blanche odložila hřeben a začala své paní zaplétat vlasy.

Ariane si toho téměř nevšímala. Uvízla ve své noční můře a příšerně líbezných vzpomínkách na Šimonovy polibky.

Už celých šest dnů je manželka. Dnes večer ji čeká sedmá noc.

„Namouduši je požehnání, že se počasí změnilo,“ mumlala Blanche, zatímco splétala Arianiny dlouhé vlasy. „Rytíři se už nemůžou dočkat, aby si vyjeli na lov. Nebo za ženskýma. Chalupnické dcerky se před nimi schovávají v prasečím chlívku.“

Je zrovna dnes ta noc, kdy Simon opět konečně přijde do mé komnaty?

Nebo mě opět nechá trnout hrůzou, jak budu čekat, kdy vtrhne dovnitř, vyhrne mi noční košili do pasu a bude se na mně svíjet tak dlouho, až začnu krvácet?

Ariane se silou vůle přiměla vydechnout.

Taková škoda, že se dítě nedá počít pouhým polibkem!

Zaťala ruce na strunách, protože si připomněla tu sladkou chuť a něžné klouzání Simonová jazyka ve svých ústech.

Ale pokud si na polibky vzpomínal se stejným vzrušením, y jeho chování to nebylo vůbec znát. Od toho rána po jejich svatební noci se Simon choval k Ariane zdvořile, ale to bylo všechno.

Víc po něm ani nechci.

Byla to lež a Ariane to věděla.

A přesto to byla i pravda a Ariane věděla i to.

Toužila po Simonových polibcích, něžných dotecích, jeho úsměvech. Nestála o vášeň, jež mu proudila krví jako blesky bouří a barvila mu zářivé oči ještě víc dočerna. Hrozila se té mužné síly, jež by ji dokázala tak snadno přemoci, jež by do jejího bezmocného těla násilím vehnala semeno.

Dávejte si ale pozor, abyste mě neškádlila příliš. Jinak si sám vezmu, co mi dal Bůh i král, a čert ať jednou provždy vezme vaše panenské obavy!

„Paní?“ otázala se Blanche.

Ariane zamžikala. Z tónu své komorné vyčetla, že ji oslovila opakovaně. „Ano?“ vydechla. „Vyhovuje vám tenhle účes?“

„Jistě.“

Blanche s úšklebkem odložila hřeben. Ariane se na svůj odraz v mosazném zrcadle téměř nepodívala.

„Kdybych já měla vaši tvář a postavu,“ svěřila se závistivě Blanche, „tak bych se celý den neschovávala v horní komnatě jako jeptiška v klášteře.“

„V tom případě bychom si měly zevnějšek vzájemně prohodit,“ zabručela Ariane. „Jako to prý za úplňku dělává lord Erik s vlky.“

Blanche se otřásla a honem se pokřižovala.

„Nebuď přece taková husička,“ napomenula ji Ariane. „Lord Erik se k nám chová velmi laskavě.“

„I o Satanovi se tvrdí, že je milý.“

„Jenže Satan nenosí na krku kříž věřícího křesťana.“. „A lord Erik snad ano?“

„Samozřejmě.“

V dívčině výrazu se objevila nedůvěra.

„Nevěříšli mi, zeptej se kaplana Tvrze Kamenného kruhu,“ pokrčila Ariane rameny.

Hovořila stroze a podrážděně, její hlas připomínal úsečné tóny vyškubávané ze strun.

„Budete zase snídat ve své komnatě?“ vyzvídala Blanche opatrně.

Ariane chtěla užuž souhlasit, když tu se jí zmocnil nečekaný neklid. Uvědomila si, že je z toho dobrovolného vězení na smrt unavená. Rychle se zvedla a harfu přitom pevně svírala v ruce.

„Ne!“ prohlásila. „Dnes posnídám v hlavním sále.“

Blanche úžasem vytřeštila světlé oči, ale nakonec pouze vyhekla: „Jak si přejete.“

Ariane zamířila ke dveřím, ale opět se zarazila. Odložila harfu a netrpělivě si začala rozšněrovávat šaty, které si předtím pro dnešek vybrala. Jejich hnědá barva a růžové lemování se jí najednou kdoví proč znelíbily.

„Dones mi šaty, ve kterých jsem se vdávala!“ přikázala Ariane.

„Zrovna ty? A proč?“

„Z mých šatů se mi líbí nejvíc.“

Blanche nad nevypočitatelností své paní jen potřásla hlavou a poslušně přistoupila k truhle, v níž ležely složené oděvy, které si Ariane s sebou dovezla z blackthornského hradu.

„Proklatě divná látka,“ brblala Blanche.

Zvedla šaty a co nejrychleji je donesla ke své paní, jako by se už nemohla dočkat, kdy se jich zbaví.

„Divná? Jak to?“ užasla Ariane.

„Ta tkanina vypadá hebce jako obláček a přitom je na dotek drsná jako kopřivové listí. Nechápu, jak to dokážete snést na kůži, i kdyby jen proto, abyste potěšila Poučené.“

Ariane se na komornou zahleděla značně nedůvěřivě. „Drsná?“ opakovala. „Proboha, vždyť ty šaty jsou hebčí než prachové peří!“

„Proklatě divný prachový peří,“ huhlala Blanche.

Nepřestávala paní vnucovat fialovou látku přepychově protkanou stříbrnými nitěmi v záhadných vzorech, připomínající zuřící blesky v ametystově zbarvené bouři. Skoro se zdálo, že ji ty šaty v rukou pálí.

Pro jednou Blanche ani nepřemlouvala svou paní, že jí pomůže se šněrováním šatů. Ne snad že by její pomoci bylo zvlášť potřeba. Šaty skoro jako by se zašněrovaly téměř bez pomoci, zdálo se, že předbíhají Arianiny hbité prsty.

A právě tohle byla jedna z věcí, která Ariane na daru Poučených tolik okouzlovala. Nemusela při oblékání snášet na svém těle cizí ruce. Látka rovněž odpuzovala všechny skvrny, jako když z kachního peří stříká voda.

„Moc by mě zajímalo, jak se tohle tká,“ dumala Ariane a hřbety prstů přejížděla po látce. „Nitky jsou tak hebké, že je pouhým okem skoro nevidím.“

„Tak by asi mělo vypadat to nejdražší pravé hedvábí.“

„To určitě ne. Můj otec od rytířů, kteří se vraceli ze saracénských zemí, nakoupil mnoho štůčků nejlepšího pravého hedvábí, ale žádné z nich nebylo tak hebké ani tak důmyslně tkané.“

Ale současně s tím, jak Ariane hladila látku konečky prstů, dávala si dobrý pozor, aby nepohlédla do jejích hlubin, kde se proplétalo světlo se stíny. Vzpomínka na Šimonův polibek ji dostatečně zneklidňovala sama o sobě, nepotřebovala se rozrušit ještě pohledem na záhadné výjevy. Toužila najít v duši mír, ale marně.

S harfou v ruce a se stříbrně vyšívanými šaty vlajícími kolem kotníků se Ariane pustila směrem k hlavní síni. Hrad vřel pokřikem a pobíháním sloužících. Během cesty k hlavní síni slyšela Ariane hovor o pěkném dni, který se vyloupl po bouři, a o mazaném vepři, jenž opět utekl z Ethelrodovy ohrady.

Oheň v hlavní síni zlatavě plápolal do výšky. Simon s Dominikem se rozvalovali o kus dál na lavici. Kocour zvaný Jeho Lenivost ležel ovinutý Simonovi kolem krku jako přepychový kožešinový límec. Na stole ležely koženě sokolnické rukavice. Podle rozmáchlých gest paží obou rytířů bylo jasné, že spolu probírají lov vodních ptáků s pomocí vycvičených sokolů.

Simon jen pokývl, když Ariane vstoupila do hlavní síně, ale jinak se nepokusil vyrazit jí vstříc.

Ariane pocítila jednak úlevu, jednak – vztek. Teprve nyní si přiznala, že doufala, že dostane příležitost se Simonem si promluvit.

Vždyť je to jenom dobře, že se o mě nezajímá, říkala si v duchu Ariane. Copak bych se mohla svého manžela zeptat, zda má v plánu mě znásilnit dnes nebo někdy jindy?

Tiše a podrážděně sykla a aspoň pro tuto chvíli zaplašila obavy, jež v daném okamžiku neměly opodstatnění. Od té nešťastné svatební noci Simon svou manželku ignoroval, a pokud už se jejich cesty zkřížily, choval se k ní se studenou zdvořilostí.

Meg seděla po straně dlouhého stolu, kde většinou hodovali páni a paní Sporné země. Neměla však před sebou pokrmy, nýbrž nejrůznější nádobky s mastmi, odvary, lektvary, mazáními a tinkturami. Po jejím boku seděla Amber. Kontrast ohnivě rudých vlasů vedle zlatých kadeří působil na pozadí šedých kamenných stěn doslova úchvatně.

„Cassandra tvrdí, že tohle dobře zabírá proti nemocem z nachlazení,“ vykládala Amber. „Ačkoli v lehčích případech někteří z Poučených dávají přednost kopřivám natrhaným uprostřed léta nebo přezrálým bobulím ostružiní, které už přešel mráz.“

Meg zdvihla nádobku, namočila v ní špičku prstu a promnula hmotu mezi palcem a ukazováčkem. Když se mast zahřála na teplotu těla, přičichla k ní, ochutnala ji a souhlasně přikývla.

Ariane se nenápadně posadila k nim. Šimonovo páže – chlapec starý sotva tak, aby mu začaly pučet první náznaky knírku – okamžitě přistoupilo ke stolu a podalo jí podnos se studeným masem, ovocem, sýrem, chlebem a pohárem voňavého bylinkového odvaru.

„Děkuji, Edwarde,“ vyhrkla Ariane překvapeně.

„Je mi potěšením posloužit paní mého pána,“ pronesl chlapec opatrně.

Edward se ohlédl po Simonovi, který na něho kratičce kývl. Chlapec zase spěšně ucouvl.

Bylovzřejmé, že Simon nechal připravit pro Ariane snídani. Když se zadívala na podnos, uvědomila si ještě něco – a sice že Simon jí vybíral jídlo po celých uplynulých šest dní.

Před Ariane neležel jediný pokrm, který by neměla ráda. Bylinkový odvar byl z šípku a heřmánku, o němž se nejednou vyjádřila, že jí je nejvíc po chuti.

Pod Simonovým pečlivým dohledem odložila Ariane harfu a pustila se do jídla.

„Díkybohu!“ zamumlal Dominie, když zahlédl, že harfa opustila Arianiny ruce. „Ta paní nám aspoň svými smutnými melodiemi nerozpláče sokoly.“

Simon jen mlčky stočil oči ke svému vlastnímu sokolovi, jenž čekal na bidýlku u stěny hlavní síně. S kápí na hlavě vyčkával Šíp trpělivě, až ho s ostatními ptáky vypustí na lov. Občas přešlápl či roztáhl křídla. Ten pohyb vždy rozcinkal rolničky na koncích kožených řemínků, které sokolovi ovíjely tenké drápkaté nožky.

Simon se odvrátil a začal hladit kocoura, který se mu hlavičkou třel o pravou stranu šíje. Při tom pohybu se mu shrnul rukáv a odhalil nachový, zpola zahojený šrám na předloktí.

„Megina mast ti pomůže to náhodné zranění uzdravit co nejrychleji,“ ozval se Dominie.

Ačkoli Glendruidský vlk hovořil tiše, Simon věděl, že jeho bratr nevěří povídačce, jak se stalo, že si Simon rozřízl ruku.

„To ano,“ souhlasil Simon. „Meg je v tomhle směru velmi šikovná.“

„Jen mi nejde na rozum, že tys takový nešika. Pověz mi ještě jednou, jak k tomu došlo.“

Simon však odpověděl pouze nevrlým zamračením.

„Aha, už si vzpomínám,“ pokračoval Dominie. „Přehnal jsi to s pitím vína a předváděl jsi novomanželce, jak umíš zachytit roztočenou dýku v letu, no a čepel tě řízla. Bylo to takhle?“

Simon jen pokrčil rameny a mohutnými bílými zuby začal ukusovat z jablka.

„Hezká pohádka,“ připustil Dominie. „Ale teď je načase vyklopit svému pánovi plnou pravdu.“

„Všechno, co se děje mezi manžely o jejich svatební noci, je jejich a pouze jejich věc.“

„Ne když smrt kteréhokoli z nich by pro blackthornské panství znamenala katastrofu,“ namítl Dominie.

„Pořád ještě žijeme,“ připomněl Simon suše.

„A manželské lože bylo patřičně potřísněno. Předpokládám, že tvojí krví?“

Ticho.

„Simone?“

Hlas Glendruidského vlka zněl tiše a naléhavě a stejná naléhavost čišela i z celého jeho těla, když se nakláněl blíž k bratrovi.

„Nevyptávám se jen z nezralé zvědavosti,“ prohlásil Dominie důrazně. „Meg se každou noc zdají glendruidské sny. A každý následující sen je děsivější než ten předchozí.“

Simon sevřel rty do tak úzké čárky, že připomínala nachový šrám na jeho paži. Nekonečně dlouho mlčel a pouze hladil Jeho Lenivost, která rozkošnicky předla a přitom blaženě mhouřila oči.

„Stala se Ariane tvojí ženou i v loži, nejenom před oltářem?“ otázal se Dominie přímo.

Simon znehybněl, ale hned nato pokračoval v hlazení kočičího kožíšku.

„Nikoli,“ přiznal stručně.

Dominie zaklel saracénským jazykem.

„Co se stalo?“ sykl.

„Moje manželka je studená jako Severní moře.“

„Odmítla tě?“

Šimonovy rty se zvlnily neveselým a skoro nebezpečným úsměvem, ovšem kocoura hladil dál pořád stejně něžně jako dřív.

„Odmítla,“ přitakal. „Proč?“

„Tvrdila, že radši zemře, než by ležela pod mužem.“

„V tom případě ji nech ležet navrch!“ uryl Dominie podrážděně.

„Mám to v úmyslu.“

Dominie vyčkával.

Simon však už nepronesl ani slovo.

„Jak jsi přišel k tomu zranění?“ nedal se odbýt Dominie.

Třebaže Glendruidský vlk hovořil značně naléhavě, jeho hlas se nedonesl dál než k Šimonově sluchu. „Dýkou,“ odvětil Simon.

„Kdo ji držel?“ pokračoval Dominie ve výslechu. „Moje manželka.“

Dominie to sice tušil, ale když to nyní slyšel, stejně to pro něho byl šok.

„Tak ona se tě vskutku pokoušela zabít?“ vrtěl užasle hlavou.

Simon pokrčil rameny.

„U božích zubů!“ syčel Dominie. „Není divu, žes její lože už znovu nevyhledal. Takové jednání by stačilo zbavit chuti i toho nejbujnějšího hřebce.“

„Kéž by to byla pravda,“ vydechl Simon téměř neslyšně.

„Cože?“

„Kéž by byla pravda, že manželčina dýka mě zbavila touhy po jejím těle. Jenže to tak není. A jestli mě odmítne i podruhé, pak se bojím, že se neovládnu.“

Dominie jen nedůvěřivě povytáhl černé obočí. Simonová schopnost sebekázně – ať už v boji či v ložnici –byla zdrojem závisti mnoha rytířů.

„To proto spíš sám?“ ujistil se Dominie.

„Jak jinak. A ona si musela obléknout zrovna ty čarodějnické šaty!“ stěžoval si Simon. „U božích zubů, jak rád bych se jí pod ně dostal rukama!“

Dominie se zahleděl na bratrovy napjaté rysy v obličeji a pečlivě si promýšlel svou odpověď.

„Domníváš se, že před tebou dává přednost jinému?“ zeptal se.

„To by se neodvážila, leda by toužila zemřít.“

Mrazivý chlad Simonová hlasu Dominika varoval, že dokonce ani pán a bratr v jedné osobě by se o případných Arianiných touhách neměl vyjadřovat neopatrně. Takhle zapáleného viděl Dominie Simona naposledy tehdy, když jeho bratr běhal za Marií a nechával si motat hlavu jejími rozhoupanými kyčlemi mezi vojenskými ohni, jež plály stejně žhavě jako Šimonovo tělo.

Simon zuřivě zaklel a z očí mu trochu té předchozí divokosti vyprchalo. Kocour mu mrskl ocasem přímo k nosu a připomněl mu, co je jeho hlavním životním posláním – hladit Jeho Lenivost a dělat jí pomyšlení.

„Ne,“ odvětil Simon tiše. „Ariane nemiluje jiného muže. V mnoha směrech by to ovšem bylo jednodušší, protože bych ho aspoň mohl zabít.“

Dominie se jízlivě usmál. „V tom případě je lady Ariane jako mnohé z dívek sultánova harému, které dávají přednost dotekům ze strany svého vlastního pohlaví.“

„Ne. Ariane odmítá jakékoli doteky. Dokonce nedovolí ani komorné, aby jí pomáhala při koupeli.“

„Při koupeli…“

Dominie si s úsměvem připomněl rozkoše společných koupelí se svou glendruidskou manželkou, jejíž vášeň pro vodu předčila dokonce i saracénské sultány, kteří měli paláce protkané sítí fontán a bazénů.

„Usmíváš se, jako když kočka smlsala smetanu,“ poznamenal Simon zpola otráveně, zpola zvědavě.

Nakonec zvítězila zvědavost.

„Takhle jsi tedy zkrotil svou sokoličku?“ zeptal se. „Polapil jsi ji, když měla křídla ztěžklá vodou a nemohla odletět?“

Dominie se tiše zasmál.

Simon hladil kocoura a se vzrůstající netrpělivostí vyčkával na odpověď.

„Svou sokoličku jsem si ochočil díky tomu, že jsem nic neuspěchal,“ vysvětlil Dominie. „Ani v koupeli, ani v ložnici.“

Simon se zahleděl na Meg. Vlasy jí ohnivě plály, ale nic se září nevyrovnalo glendruidské zeleni jejích očí, když hovořila s Amber.

„Tys její divoké srdce zkrotil právě těmi zlatými zvonečky, co nosívají ochočení sokoli?“ zeptal se Simon.

„Nikoli.“

„Tak pořádným výpraskem?“ Dominie zavrtěl hlavou.

„To je proklatě dobře,“ mumlal si Simon. „Nemám v oblibě ubližovat slabším, než jsem já.“

„Tak to je skvělé. Slyšel jsem z dobře informovaných míst, že ti slabší si na to taky nepotrpí.“

Simon vybuchl hlasitým smíchem. Ten zvuk byl tak nečekaný a působil tak nakažlivě, že Ariane prudce zvedla hlavu od svého téměř prázdného talíře. Okamžik předtím, než opět sklopila oči dolů, blýskl z nich ametystový plamen.

„Nedívá se na nikoho než na tebe,“ upozornil Dominie.

„Kdo?“

„Tvoje manželka. Bez ohledu na to, kdo všechno je s ní v místnosti, má oči pouze pro tebe.“

„Jen počkej, až se ukáže sluneční bůh,“ uryl Simon. „Erik?“

„Kdo jiný?“ odsekl Simon.

Dominie zavrtěl hlavou. „Ty jsi slunce, které svítí v jejích očích jako jediné, Simone. Žádný Erik.“

„Samozřejmě. Jedině proto se mi pokusila vrazit dýku do srdce.“

Dominie zamžikal. „Získej její důvěru a stejně vášnivě bude bojovat pro tebe, ne proti tobě.“

„To není špatná představa.“

Od vzdáleného konce stolu, kde seděla Ariane, se ozvala sprška tónů. Nebyla to přímo melodie, ale současně zněla melodicky. Nebyla to píseň, ale přesto opěvovala city rozvířené pod chladnými mlžnými opary lesního jara. A ze stínů činila jen průzračné tůňky.

O chvíli později se hudba změnila ve skutečnou melodii, která nepřestávala opakovat motiv stejně vytrvale, jako se střídá den a noc ve svém neměnném cyklu.

A tu se k drnkání připojila stříbřitá linka hvízdání, ovíjela se kolem něho jako výšivka stříbrnou nití a probodala Arianinu duši slastnými jehličkami krásy. Obrátila se, aby viděla zdroj té krásy.

Simon.

Ariane hrábla několikrát naprázdno do strun a pak nechala nice klesnout do klína.

„Hrajte dál, slavíčku,“ vybídl ji Simon. „Nebo vám je snad moje hvízdání tolik nepříjemné?“

„Nepříjemné?“ Ariane se zhluboka nadechla. „Nikoli, ale zaskočila mě jeho nečekaná líbeznost.“

Simon úžasem otevřel oči, ale hned nato je přimhouřil, aby mu z nich nevytryskl příval ohnivé vášně, jenž se v něm rozhořel pokaždé, kdykoli se přiblížil k Ariane.

Či kdykoli na ni pomyslel.

Simon se rázně zvedl. Sundal si z krku Jeho Lenivost a postavil nevrle naříkající zvíře na vyhřátou předložku u krbu.

„Půjdu vyzkoušet, jak silná má Šíp křídla,“ zamumlal.

Jediným trhnutím si navlékl sokolnickou rukavici, přistoupil k jednomu z bidýlek u stěny a pobídl sokolici s kápí, aby mu usedla na zápěstí.

„Cožpak ty nepočkáš na ostatní?“ podivil se Dominie.

„Nejsem pán hradu, abych se na každém kroku neobešel bez družiny,“ odsekl Simon netrpělivě.

„Tvůj panoš jistě ocení příležitost nadýchat se čerstvého vzduchu na vřesovištích.“

Simon se ohlédl po Edwardovi, ale byla to Ariane, na kom mu uvízl pohled. Sledovala cvičenou sokolici s touhou, kterou nedokázala zamaskovat.

Simon rázně přistoupil k manželce. Sokolice mu přitom tančila na zápěstí s ladností, jež soupeřila se Simonovým plavným krokem.

„Nechtěla byste si se mnou vyjet na lov?“ otázal se Simon Ariane. „Sokolník donesl na hrad zprávu o tučných křepelkách na západ od Tvrze Kamenného kruhu.“

„Sokolničit? Ráda!“ vyhrkla Ariane a bez váhání vyskočila od stolu. „Ty kamenné zdi mě už začínají unavovat!“

„Edwarde,“ prohodil Simon, aniž by odtrhl pohled od manželky. „Pošli do stájí pro dva osedlané koně. Vyjedu si s manželkou na lov.“

„Pojedete sami, pane?“ ujišťoval se Edward.

„Samozřejmě. Úplně sami.“

11.

Když chvíli po odchodu Simona, Ariane vstoupila do hlavní síně Cassandra, našla tam jedině Dominika. Na tabuli měl před sebou rozložený starolatinský text, v němž si soustředěně četl, a očividně nevnímal nic z toho, co se kolem něho děje.

Cassandra se zarazila úžasem. Lidí, kteří si uměli číst ve starých rukopisech, bylo jako šafránu. Sama v podobném čtení pečlivě vycvičila Erika i Amber, neboť Poučení zdědili bohatství starých textů, jež se neobešly bez překladu.

Cassandra začala v duchu uvažovat o možnosti, že by Dominika naučila číst staré runové texty, protože od chvíle, co se Amber stala paní Tvrze Kamenného kruhu, jí na překládání nezbýval čas.

Dominie najednou sám pro sebe prudce přikývl, jako by došel k vnitřnímu rozhodnutí. Aniž by vzhlédl, pokračoval ve čtení na nové stránce rukopisu. Zacházel s pergamenem s opatrností, jež hraničila s úctou.

„Dobrý den, lorde Dominiku,“ pozdravila Cassandra zdvořile. „Už jste viděl Erika?“

Dominie k ní zvedl hlavu. „Dobrý den, Poučená. Domníval jsem se, že Erik je s vámi. Na snídani se v hlavním sále vůbec neukázal.“

„Netušíte, zda neměl v plánu vrátit se v dohlednu do Mořského hradu?“

„Včera v průběhu lovu prohodil poznámku v tom smyslu, že se chystá dohlédnout na budování vnitřního opevnění Mořského hradu, dřív než udeří skutečně silné mrazy. Dělal si starosti, že letos přijde brzy sníh a zůstanev ležet celé týdny. Zmiňoval se o divokých husách, které se u Šeptající bažiny ukázaly letos neobvykle brzy.“

„To je pravda.“

Cassandra chvíli postála, jako by naslouchala čemusi ve svých vlastních myšlenkách. Pak si povzdechla. „Ten tvůj zbrojnoš Sven,“ řekla. „Ano.“

„Je někde poblíž?“

„Není. Poslal jsem ho do kraje,“ odvětil Dominie. „Meginy sny jsou každým dnem zlověstnější.“

Přes Cassandřin obličej přeletěl stín.

„Ano,“ přikývla. „Mluvila jsem s ní o tom na zahradě.“

„A o čem, Poučená? Když jsi rozložila runové kameny, co ti sdělily?“

„Domnívala jsem se, že podobným věcem nevěříš.“

„Věřím všemu, co pomůže přinést mír do této rozbouřené země,“ odvětil Dominie rázně.

„Jsi moudřejší než tvůj bratr.“

„Měl jsem vynikající učitelku.“

„Svou ženu?“ vyzvídala Cassandra.

Dominie přikývl.

„Runové kameny hovořily velmi podobně jako sny tvé ženy,“ prozradila zachmuřeně Cassandra. „Spornou zemí obchází smrt.“

„Smrt nás přece obchází po celý život.“

Poučená žena se usmála, ale v chladné křivce jejích rtů bylo pramálo útěchy.

„Znamená to,“ otázala se, „že tě nezajímá slyšet, kde by smrt mohla poprvé udeřit?“

„Ne. Znamená to pouze tolik, že máme časný a nezvykle chladný podzim, po kterém pravděpodobně přijde krutá zima, v níž zahynou všichni slabí. Znamená to, že od časů, kdy první římský císař naškrábal písmena na pergamen, ve Sporné zemi bojovali a umírali muži. Znamená to…“

„… že smrt potká každého,“ shrnula Cassandra.

„Řekněme, že prorokování smrti v nejbližší budoucnosti nevyžauje větší nadání, než jaké má kohout při předpovídání úsvitu,“ prohodil Dominie bez zájmu.

Cassandra se s upřímným pobavením rozesmála, což Dominika trochu rozveselilo.

„Ty a Simon máte vskutku hodně společného,“ připomněla Cassandra.

„Jsme bratři.“

„Oba jste z velmi nepoddajné hlíny.“

„Tak se nás nepokoušej vytvarovat jinak.“

„Já se snažím o tohle?“ podivila se Cassandra. „Vždyť jsem sama pouhá hlína. Všechny nás tvarují boží, nikoli lidské ruce.“

Dominie ze sebe vyrazil zvuk, jenž mohl znamenat cokoli, od souhlasu až po odmítnutí.

„Až se Sven vrátí se zprávou, jak to vypadá v kraji, postaráš se, aby u toho byl Erik?“ otázala se Cassandra. „Erik má dar zvážit prapodivné události z takových úhlů, že v nich najde netušené souvislosti.“

„Samozřejmě. Erik je přece spojenec Blackthornu stejně jako Duncan. Oběma plně důvěřuju.“

Do hlavní síně doletěl zvuk hlasů z podhradí. A ještě zřetelněji sem dolehl klapot podkov na dláždění, když se k budově cvalem blížili jezdci.

K tomu se ozval skřek sokolice, vysoký, melodický a nespoutaný jako hymna té nejkrásnější divočiny.

„Vrací se Erik,“ poznamenala Cassandra.

Dominie o tom nepochyboval. Volání Erikovy sokolice bylo naprosto nezaměnitelné. Žádný jiný sokol nevolal tak zpěvavě jako on.

Kůň zaržál a netrpělivě zadusal kopyty. Kovové podkovy zacinkaly na žulových kamenech.

„To je Sven,“ poznal Dominie.

Cassandra mu věnovala tázavý pohled.

„Byl dnes jediný, kdo si vyjel na okovaném koni,“ pravil Dominie chladně. „A po dláždění projel od hlavní brány okovaný kůň. Prostá logika, žádné čáry.“

Cassandra se usmívala stejně záhadně, jako byl záhadný pohled jejích stříbrných očí. „Každý věří jen tomu, co mu vyhovuje.“

Dominie zamyšleně svraštil černé obočí.

„Pro tvoji útěchu,“ pokračovala Cassandra, „mi dovol, abych tě ujistila, že Erikova logika předčí podobné vlastnosti většiny lidí, s výjimkou jedné věci.“

„A to je co?“

„Porozumění ženám.“

Dominie řekl s úsměvem: „Člověka potěší, když se dozví, že Erik je víc člověk než čaroděj.“

„Mně osobně by spíš uklidnilo, kdyby nezapomínal používat hlavu,“ zamumlala Cassandra.

Než stačil Dominie odpovědět, do hlavního sálu vešel Erik ve Svenově doprovodu.

„Kde je Duncan?“ zajímal se Erik.

„Provádí kontrolu ve zbrojnici,“ vysvětlil Dominie. „Nebyl spokojený s hlášením hlavního správce.“

„Možná že bude potřebovat všechny meče, a ještě pár navíc,“ poznamenal Erik. „V blízkém okolí jsou psanci.“

„A je jich tolik, že ohrožují hrad?“ vyhrkl Dominie.okamžitě.

Erik zavrtěl hlavou.

„Zatím ne,“ pokračoval Sven. „Ale tři z těch hrdlořezů jedou na okovaných koních. Podle velikosti a hloubky stop bych přísahal, že jde o válečné koně a jezdce v kroužkové zbroji.“

„Cos objevil dalšího?“ naléhal Dominie.

„Určitě nepatří pod řádného velitele. Přepadli vozy severního šlechtice, který se stěhoval do svého zimního sídla.“

Dominie se ušklíbl a jízlivě pronesl: „Vskutku stateční rytíři, když se nebojí napadnout neozbrojené služebnictvo, děti a kuchyňské náčiní.“

„Naštěstí se v tu chvíli zrovna vraceli pánovi rytíři, aby si ověřili, jak vozy s nákladem pokračují v cestě,“ vykládal Sven. „Přinejmenším tak jsem to vyčetl ze stop.“

„Odpovídá to,“ dodal Erik.

„Čemu to odpovídá?“ usekla Cassandra ostře.

„Těm pověstem, které jsme v posledních dnech dostali z Mořského sídla,“ objasnil Erik. „Pověsti o rytíři, jenž bojuje spíše po Satanově než božím boku.“

„A jak ten rytíř vypadá? Pro jakého pána loupí?“

Sven zavrtěl hlavou. „Pro žádného. Říká se, že tvar jeho meče ukuli v samotném pekle.“

„Daleko pravděpodobněji si ho nechal ukout u kováře,“ poznamenal Dominie. „Kdyby se ty zprávy donesly k jeho skutečnému pánovi, pak na něho uspořádají hon a pověsí ho jako zrádcovského psance a zbabělce, protože ničím jiným také není.“ •

„To možná platí o jeho jiných rytířích,“ řekl Erik. „Ale o jejich vůdci kolují zvěsti, že bojuje se silou a zručností, jež vydá za tři muže najednou.“

„Ba ano,“ přitakal Sven. „Tři z těch rytířů severního pána se ho pokusili zavraždit. Před útěkem se mu podařilo dva z nich zabít. Třetí na své rány jen taktak že nevypustil duši.“

„A hovořil jsi s tím, který přežil?“ zajímal se Dominie.

„Jistě,“ potvrdil Erik. „Moudrá vědma ho uzdravila ve vesničce těsně za západní hranicí panství Tvrze Kamenného kruhu.“

„Co všechno ten zraněný rytíř říkal?“

„Byl sotva schopen řeči,“ líčil Sven. „Vinou zranění trpěl tak vysokou horečkou, že ležel zpola v bezvědomí.“

„Tvrdil, že ten psanec je největší válečník, jakého Sporná země kdy spatřila,“ prohlásil Erik.

„A co Duncan, zvaný Skotské kladivo?“ vyzvídal Dominie mírně. „Nebo Erik, zvaný Neporažený?“

„Skotské kladivo mě přemohl,“ ozval se Erik.

„A tady sedí Dominie, který pro změnu přemohl Skotské kladivo,“ poukázal Sven. „Jistě je Dominie mocnější válečník než tenhle ďábelský rytíř.“

„Každý je přemožitelný,“ pravila Cassandra. „Každý může vyjít z boje jako vítěz. To záleží na bojovníkovi, na zbrani a na důvodu, proč jde do boje.“

„Tento vrahoun bojuje z lačnosti po krvi, loupí a znásilňuje,“ tvrdil Erik.

Z jeho tónu bylo lze vyčíst, že podobnými sprostotami vrcholně pohrdá.

„Naneštěstí umí to Satanovo plémě bojovat jako sám archanděl,“ dodal Sven.

„Dostal se zraněný rytíř dostatečně blízko, aby viděl útočníkovi do tváře?“ vyptával se Dominie.

Sven jen pokrčil rameny. „To se sice dostal, ale viděl pouze rány, jež na něho pršely jako smrtící krupobití. Podle jeho líčení je psanec postavou hotový obr, s planoucím pohledem démona.“

„Předpokládám, že má ohnivé oči,“ uryl Dominie suše.

„Cože?“ podivil se Sven.

„Rudé oči.“

„Ale ne. Modré.“

Dominie si povzdechl. „No dobrá, aspoň vím, že to není Simon ani Erik. V úvahu tedy přicházejí jenom asi čtyři desítky modrookých válečníků.“

„Moc dlouho si tím hlavu lámat nebudeme,“ prohlásil Erik. „Moje sokolice zahlédla za západní stranou Kamenného kruhu neznámé rytíře.“

„Na západní straně?“ Dominie vyletěl od stolu jako šíp. „Víš to určitě?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Erik. „To proto jsme se sem vrátili tak rychle. Potřebujeme zbroj a válečné oře.“

„U božích zubů,“ zavrčel Dominie, když se řítil chodbami ke zbrojnici. „A Simon s Ariane jeli lovit křepelky právě na západ od Kamenného kruhu!“

„Kdo je doprovází?“ zvolal Erik.

„Nikdo. Dokonce ani panoš ne.“

Sven s Erikem se už dalším vyptáváním nezdržovali a co nejrychleji běželi za Glendruidským vlkem do hradní zbrojnice.

12.

Zářivě zbarvené hrsti podzimního listí odplouvaly pomalu ke vzdálenému moři na hladinách potůčků, studeně šedivých jako válečná ocel. Zhnědlý plevel a stébla trav se ve větru skláněly k zemi, ochablé hrozbou blížících se mrazů. Duby, břízy a jeřáby skláněly holé větve, jako by je smáčely do neviditelné řeky vichrných proudů. Vítr rozháněl potrhaná bělostná oblaka, jež vysoko na nebi vlála jako praporce ze vzdálených věží. Obloha mezi mraky byla stejně sytě modrá jako lapis lazuli, který si rytíři dovezli ze saracénských zemí.

Ale celému dni vládlo slunce, planoucí zlatý kotouč, jenž hořel s andělskou ryzostí jako svatozář.

Simon v tom sytém podzimním slunce tajně sledoval svou manželku. Seděla na své klisně s elegancí a lehkostí, jež ho fascinovala už od chvíle, kdy se vydali na tu dlouhou pouť z Blackthornu na Tvrz Kamenného kruhu. K jeho úžasu její Poučený šat se ukázal jako velmi vhodný k jízdě, nepoletoval za ní ve větru, nezachytával za větve.

Kdyby ty šaty nebyly z látky, Simon by je označil za dokonale vychované.

Ta látka ho fascinovala. Čím déle na ni hleděl, tím větší měl dojem, že vidí..– cosi… vetkaného do samé podstaty látky.

Ženu. Vlasy měla jako tu nejtemnější půlnoc, hlavu v naprostém odevzdání zvrácenou vzad, tělo napjaté na sladkém skřipci vášně.

Simon se s tichým zajíknutím zadíval pozorněji.

Ženina ústa volala mužovo jméno, žadonila, aby zůstal v ní a sdílel s ní tu zběsilou extázi.

Pak se ženina hlava pootočila a její ametystové oči pohlédly přímo na Simona.

Ariane.

Náhle se látka pohnula a odhalila další stíny v tkanině. Tvar, jenž mohl být mužským tělem. Sklánělo se nad Ariane, vpíjelo její vášeň, zalévalo ji svou vlastní… Ano. MužAle kdo je to?

Tvar se opět změnil, zahoustl, stal se skutečnějším, téměř hmatatelným. Mužova hlava se zvolna začínala otáčet k Simonovi.

„Co je to?“ vyhrkla Ariane a ukázala doleva. „Támhle, kde se vrcholky zvedají strmě do nebes tak vysoko, že se utápějí v mracích.“

Simon jen s největší neochotou odtrhl pohled od hebké tkaniny, jež se mu měnila přímo před očima, a splétala světlo a stíny, až připomínaly úzce propojené postavy milenců.

Když ale pohlédl směrem, kterým ukazovala Ariane, zamračil se.

„To je Kamenný kruh,“ odpověděl.

Ariane mu věnovala tázavý pohled.

Simon ho nechal bez povšimnutí. O Kamenném kruhu mluvil nerad, jelikož to bylo místo dvou tváří – a pouze jediná z nich se dala změřit a zvážit.

Ale co Simona dráždilo nejvíc, to bylo podezření, že je schopen vidět tu méně významnou tvář Kamenného kruhu.

„Ten Kamenný kruh?“ podivila se Ariane. „Kde bez ohledu na roční období kvete posvátný jeřáb?“

Simon neodpověděl, pouze se natáhl ke své sokolici a začal jí rozplétat provázky s rolničkami, jež se mu zamotaly do řemení sedla. Sokolice netrpělivě přešlápla na dřevěném bidýlku a vyčkávala, kdy jí pán konečně poskytne volnost, aby mohla vzlétnout k podzimní obloze.

„V tom kruhu balvanů jsem už jednou byl,“ přiznal Simon po chvilce. „Ale žádný jeřáb jsem neviděl, natož aby ještě kvetl.“

„Nechcete to zkusit ještě jednou?“

„Nechci.“

„Proč? Nemáme čas?“

„Nestojím o to, abych viděl kvetoucí jeřáb,“ odbroukl Simon. „Platí se za to příliš vysokou cenou.“

„Jakou cenou?“

„Láskou,“ usekl stroze.

„Ach, tohle. A Duncan ví, jak se k tomu stavíte?“

„Nijak se tím netajím. A stejný názor jako já musí mít každý muž se špetkou zdravého rozumu v hlavě.“

„A taky každá žena.“

Arianin lhostejný souhlas by neměl Simona pohněvat, nicméně to udělal. Velmi by se mu zamlouvalo, kdyby k němu manželka vzhlížela se stejným obdivem a vřelostí, jako ke svým manželům vzhlíží Meg s Amber.

Ariane se přimhouřenýma očima zahleděla přes potrhaná mračna ke kopci, kde prastaré kamenné monolity zvedaly svoje prastaré kamenné tváře k obloze.

„Tak proč na naší svatbě Duncan pronesl ten přípitek?“ podivila se Ariane.

Kéž uvidíte posvátný jeřáb v květu.

„Zeptejte se Duncana,“ opáčil Simon. „Musím přiznat, že nemám sebemenší tušení, co všechno se může honit hlavou zamilovanému muži.“

Šimonův tón hlasu zněl tak stroze, aby bylo jasné, že nemá zájem tohle téma dále rozebírat, ovšem Ariane se nedokázala ovládnout.

„Co se stalo, když jste sledovali Ambeřinu stopu až ke Kamennému kruhu?“ naléhala.

„Vůbec nic.“

„Nerozumím.“

Simon šlehl po Ariane bleskovým pohledem.

„Přece jste už hezkou dobu v Tvrzi kamenného kruhu,“ odbyl ji nevlídně. „Jistě jste slyšela všechny ty pověsti.“

„Jen pouhé útržky,“ odvětila. „A beztak jsem jim nevěnovala zVláštní pozornost.“

„Měla jste příliš mnoho práce s hraním teskných melodií na harfě?“

„Ano!“ odsekla. „Dávám přednost jejím tónům před mlácením prázdné slámy. Kromě toho jízda z Blackthornu na Tvrz Kamenného kruhu, následující vzápětí po dlouhé cestě z mého normanského domova, během níž onemocněli všichni moji rytíři a postupně zemřeli, takže mi zůstala pouze komorná…“

„A vaše věno,“ doplnil Simon suše.

„… mě natolik vyčerpala, že jsem se nedokázala zajímat o nic, co se dělo na kterémkoli z obou hradů,“ dopověděla Ariane. „Ale nyní jsem už zcela v pořádku.“

„A jste zvědavá na všechny klepy, které vám unikly?“

„Ti lidé teď patří ke mně. Nemám snad právo o nich vědět co nejvíce?“ odpověděla Ariane otázkou.

„Budeme ale žít na blackthornském hradě, ne ve Tvrzi Kamenného kruhu.“

„Jenže lord Erik i Duncan jsou spojenci vašeho pána, Glendruidského vlka. Vy, jakožto pravá ruka svého pána, se často budete dostávat do společnosti Erikových a Duncanových lidí.“

Poté se Ariane odmlčela.

Ani nemusela. Jako Simonová manželka neměla pouze právo, nýbrž přímo povinnost rozumět povaze spojenců, kteří pro jejího chotě hrají tak významnou roli. Krátce řečeno, Simon plácl hloupost a oba to moc dobře věděli.

Simon se zaťatými zuby přitáhl uzdu své netrpělivosti. Hovor o Kamenném kruhu a jeho nevyzpytatelných záhadách ho nesmírně dráždil.

To místo bylo k vzteku.

„Trhač sledoval Ambeřinu stopu až po hranici Kamenného kruhu,“ prohodil Simon bezvýrazně. „Ale pak se zarazil, jako by v plném trysku naběhl do hradní zdi.“

„Našel její stopu ven z kruhu?“

„Nikoli.“

„Ale Amber už nikde v kruhu nebyla, nemám pravdu?“ naléhala Ariane. „Máte.“

„Jak je tedy možné, že stopa nevedla ven?“

„Cassandra tvrdí, že Amber si zvolila druidskou cestu,“ vysvětlil Simon. „Co to znamená?“

„Tak na to se musíte zeptat Cassandry. Ona je Poučená, ne já.“

Tentokrát Ariane uznala, že Šimonův hlas dosáhl tak zlobné útočnosti, že nemá cenu pokračovat v hovoru. Chvíli mezi oběma jezdci panovalo ticho. Přesto navzdory manželově nelibosti se Ariane neubránila, aby se se vzrůstající zvědavostí neohlížela po starověkém kruhu megalitů, jež se jim tyčily nad hlavou.

Na těch lišejníky obrostlých kamenech bylo cosi podivného, jako by vrhaly stíny, i když zrovna nesvítilo slunce. Ale možná že viděla ještě něco, druhý kamenný kruh zrcadlící se jako odraz na rozvlněné hladině…

Naopak Simon se díval kamkoli, jenom ne na věky ošlehané kamenné megality.

„Simone?“

Jen zabručel.

„Nachází se zde pouze jeden kamenný kruh?“ Věnoval Ariane dlouhý chladný pohled. „Proč se ptáte?“ otázal se konečně. „Vy snad vidíte další kruhy?“

Ametystové oči se přimhouřily. Ariane se postavila ve třmenech a předklonila se, jako by i ten kousek, o který se takto přiblíží ke kamenům, mohl ve viditelnosti znamenat podstatný rozdíl.

„Nemyslím, že bych viděla další kruh,“ připustila posléze. „Ale přesto mi to připadá nějaké divné.“

„Například?“

„Například ty stíny neleží na zemi, ale stojí úplně zpříma. A ten druhý kruh uprostřed vnějšího, kruh vytvořený z rozvlněných stínů, jako by byl v mlze nebo pod vodní hladinou,“ vysvětlovala Ariane zvolna. „Je to možné?“

„Jaké se o tom vyprávějí pověsti?“

„Na to se zeptejte služebných na hradě!“ odsekla Ariane.v

Simon se pousmál.

„Poučení,“ prozradil, „pevně věří, že ve vnějším kruhu je ještě jeden, vnitřní kruh. A že v něm roste posvátný jeřáb, který prý neustále kvete.“

„Takže kdo nepatří k Poučeným, posvátný jeřáb nespatří?“

Simon pomalu zavrtěl hlavou. „Duncan rozhodně není Poučený, a přesto ty květy spatřil na vlastní oči. Přinejmenším to sám tvrdí.“

„A vy mu nevěříte?“

Simon pod krátkým zlatavým vousem napjal svaly čelistí. Arianina otázka vystihovala jádro problému. Jelikož logické vysvětlení neexistovalo, Simon o té záhadě raději vůbec nepřemýšlel.

Zato Ariane připomínala kočku, která právě zahlédla myš v kupě sena. Neměla v úmyslu přestat se svým vyptáváním, i kdyby mělo skončit hádkou. Rozumnou hádkou. A Simon používal výhradně rozum. Už jednou se dostatečně vytrestal, když dopřál volný průchod svým emocím a podřídil jim své činy.

A co hůř, byl to jeho bratr, kdo za to zaplatil jednu z nejvyšších cen, ne Simon. A tím bylo toto poznání ještě krutější.

„O Duncanově cti bych nepochyboval ani na zlomek vteřiny,“ prohlásil důrazně.

„Takže vy sám v existenci druhého kruhu nevěříte?“

„Žádný jsem neviděl.“

„Jak ho tedy mohl vidět Duncan?“ nechápala Ariane.

„Jste zvědavější než kočka.“

„Jenom ne tak huňatá!“ odsekla Ariane pohotově.

Simon v duchu zaklel, ale přesto nedokázal tak zcela zakrýt svoje pobavení. Čím byl s Ariane déle, tím víc se mu její mrštný jazýček zamlouval.

Naneštěstí právě pomyšlení na ten svižný jazyk měl ten nepříjemný důsledek, že ho to vzrušilo jako chlapce v prvním návalu pochopení záhady, proč Bůh stvořil muže a ženy rozdílné.

„Což by Duncan mohl vidět něco, co my vidět nemůžeme?“ nedala se odbýt Ariane.

Simon se hryzl do rtu, aby opět nezaklel. „Pověst praví,“ pronesl upjatě, „že pouze milenci, kteří se navzájem upřímně a oddaně milují, smějí spatřit jeřáb v plném květu.“

Potlačená jízlivost v Simonové hlase byla stejně zřetelná jako siluety temných balvanů na větrem vymetené podzimní obloze.

„A co ten druhý kamenný kruh?“ vyzvídala Ariane. „Ani ten není možné vidět bez lásky?“

Simon podrážděně sykl. „Ne. Erik a Cassandra tvrdí, že druhý kruh viděli, a ani jeden z nich nebyl natolik pošetilý, aby se dal pobláznit láskou.“

„Ale posvátný jeřáb tedy neviděli?“

„U božích zubů!“ zamumlal Simon vztekle. „Copak to nikdy neskončí?“

Ariane vyčkávala a upírala na něho oči, mnohem krásnější než stříbrná a ametystová korunka, která jí zdobila vlasy nad čelem.

„Jeřáb viděli,“ přiznal Simon naštvaně. „Ale jeho větve byly v jejich očích vždy holé.“

„Takže…“ Ariane zadumaně zabubnovala prsty o okraj sedla. „Chceli člověk spatřit druhý kamenný kruh, musí být Poučený, a chceli uvidět kvetoucí jeřáb, musí být upřímně zamilovaný?“

Simon odpověděl pouze neochotným pokrčením ramen. „V tom případě musí Duncan patřit k Poučeným,“ uzavřela Ariane.

„Mám podezření, že ten blesk, co ho tenkrát zbavil vědomí, mu šeredně zamíchal i mozek,“ zabrblal podrážděně Simon. „Bůh ví, že trvalo hezky dlouho, než se mu vrátila paměť.“

Ariane zamyšleně naklonila hlavu k rameni. Simon nepochyboval, že kdyby držela harfu, pak by z ní zazněl líbezný tázavý akord.

„Co se přihodilo v Přízračné rokli?“ pokračovala ve vyptávání Ariane.

Simon si samým zoufalstvím vjel oběma rukama do vlasů. Přízračná rokle patřila k jeho nejméně oblíbeným tématům hned po kamenném kruhu. Byla to další z událostí, které za žádnou cenu nemohl vysvětlit.

A byl to rovněž hlavní důvod, proč se Duncanova výprava za zmizelou Amber tak rychle stala legendou doslova v celé Sporné zemi.

„Zeptejte se Amber nebo Duncana,“ utrhl se Simon. „Já u toho nebyl, ale oni samozřejmě ano.“

„Ale přitom Duncan vyjel z hradu společně s vámi, Erikem a Cassandrou, ne?“

Simon zlobně stiskl rty.

„Naši koně odmítli vjet do Přízračné rokle,“ odvětil pokud možno co nejlhostejněji. „Duncan přesedl na klisnu, kterou jsme s sebou vedli kvůli Amber, aby se nemusela vracet pěšky. A ta klisna jela po její stopě bez potíží.“

Ariane pozorovala manželův výraz a cítila, že pod těmi neutrálními slovy se skrývají bouřlivé emoce.

„Duncan vjel do Přízračné rokle,“ pokračoval Simon. „My ne. A po nějaké době se vynořil z mlhy s Amber v náruči.“

„To je ale zvláštní, že vaši koně odmítli poslušnost.“

Simon jen mávl rukou. „Ta klisna už cestu znala z dřívějška. Mlha ji tedy nezmátla.“

„Copak Cassandra a Erik předtím v rokli nebyli? Vždyť tvoří součást pozemků Mořského sídla, neníliž pravda?“

„Ne, nebyli tam, i když to k jejich panství patří.“

„Ale proč tam nikdy nezajeli? Všechno nasvědčuje tomu, že jde o úrodné a krásné místo, schopné uživit nejméně jednu tvrz, možná i víc.“

„U boží krve.“

Ariane ostražitě mžikla po manželovi a vyčkávala na jeho odpověď s naléhavostí, kterou si sama nedokázala srovnat v hlavě. Věděla jen tolik, že nějak, jakýmsi nepopsatelným způsobem, pro ni Kamenný kruh a jeho záhady skýtají hluboký význam.“

Byla to stejně neotřesitelná jistota, s níž kdysi uměla vyhledávat ztracené věci.

„Simone?“ zaprosila Ariane, která toužila uslyšet zbytek příběhu.

Potřebovala to slyšet.

„Cassandra tvrdí, že posvátná místa lidi přijímají či odmítají podle své vlastní vůle,“ pronesl Simon upjatě. „A Přízračná rokle prý odmítla jak ji, tak Erika.“

„A vy jste to také zkusil?“

Simon krátce přikývl.

„A rokle vás odmítla?“ zeptala se šeptem.

Simon si jen zhnuseně odfrkl. „Ne, mně nic neodmítlo. Ale tou proklatou mlhou se nedalo vůbec jet.“

Šimonův tón prozrazoval víc než jeho slova. Nesrovnatelně víc. Odhalil, jak k zešílení nesnesitelné bylo pro Simona vědomí, že před ním se rozkládá stezka, kterou nemůže projet kůň ani projít lovec… leda by jakési rozumem neuchopitelné, nesmyslné a nelogické síly jeho přítomnost povolily.

„Ale Duncana rokle přijala,“ opakovala si zamyšleně Ariane. „A Amber rovněž.“

„Přijala?“ zatvářil se Simon otráveně. „V tu chvíli byla mlha trochu řidší, to je celé.“

„A mlha tam leží po celou dobu?“

„Nemám tušení.“

„Víte určitě, že Duncan není Poučený?“

„Co vám na tom záleží?“ odsekl Simon se stěží potlačovaným vztekem. „Nejste jeho, ale moje manželka!“

„A vy a Cassandra jste spojenci?“

Simona ta náhlá změna tématu neskrývaně zarazila. Zadíval se manželce hluboko do očí. Jejich fialková průzračnost mu až vyrážela dech. Připomněla mu, jak ty oči vypadaly v noci, ve světle pochodní, přimhouřené, uchvácené slastí z jeho polibku.

„Dominie uznává Cassandřin prorocký dar,“ poznamenal Simon nakonec. „A vy?“ naléhala Ariane. „Já uznávám Dominika.“

Ariane se zamračila a opět se zahleděla směrem k pohyblivým záhadným stínům uvnitř prvního kamenného kruhu starověkých megalitů.

„Vy sám odmítáte Poučení,“ poznamenala Ariane zvolna. „A přesto si vás všichni Poučení velmi váží.“

Simon po ní šlehl zasmušilým, jízlivým pohledem.

„Proč myslíte?“ uryl jedovatě.

„Vím to od Cassandry. To právě kvůli vám mi darovala tyhle šaty.“

V Šimonově obličeji se rozlil výraz nesmírného úžasu.

„Možná si mě cení pouze proto, že uznávají Dominika,“ pronesl po chvíli.

„Nikoli.“

„Říkáte to, jako byste si tím byla naprosto jistá.“

„To jsem.“

„Že byste byla jasnozřivá?“ zeptal se útočně.

„Kdepak, na to jsem nepřišla sama,“ přiznala mírně Ariane. „Cassandra mi prozradila, že si vás cení, protože máte skryté schopnosti stát se Poučeným. A to platí pro málokoho.“

„U Kristova kříže!“ zamumlal Simon. „To je mi namouduši lichotka!“

Prudce strhl sokolici kápi, posadil si ptáka na koženou rukavici a pobídl koně do rychlejšího tempa. Pták rozevřel zobák a zatřepetal křídly. Ve vzlétnutí mu bránily pouze řemínky, ovinuté kolem Simonová zápěstí. Jinak by se sokolice nechala naráz strhnout zběsilým vichrem.

„Pojeďte!“ vybídl Simon manželku přísně. „Šíp už je stále netrpělivější a já zrovna tak. Hned za následujícím pahorkem leží Mlžné jezero.“

Po těch slovech Simon cvalem odjel kupředu, aby unikl dalším otázkám, jejichž odpovědi mu jednak byly nepříjemné, jednak je ani neznal.

Šimonův kůň byl statný a dlouhonohý a dychtivý letu. Arianina klisna byla těžkopádná, s širokými plecemi, jež se hodila spíše pro nesení rytíře v plné zbroji než pro běh s větrem o závod.

Arianina klisna se tedy zdráhala pustit se za Simonovým hřebcem a vůbec příliš zrychlit, pokud jí v patách zrovna neběžela vlčí smečka. Navzdory tomu, že jí Ariane zarývala ostruhy do slabin, klisna se teprve drápala do svahu, když k Ariane dolehl Šimonův výkřik, při němž tuhla v žilách krev.

„Loupeživí rytíři! Utíkejte zpátky k hradu, Ariane!“

13.

Jakmile Ariane zaslechla Šimonovo varování, prudce škubla uzdou, aby klisnu zastavila. Nečekaná bolest v tlamě způsobila, že se klisna zběsile vzepjala na zadní. Ariane se bez námahy postavila v sedle a pozorně se kolem sebe rozhlédla –jak po svahu dolů, tak po mlžných kotoučích vepředu.

Stačil jí jediný pohled, aby naráz všechno pochopila. Řídce rostoucí duby a tráva, jezero, jež se mezi pruhy mlžných hadů lesklo jako stříbrná rtuť. A k Simonovi mířily hned dvě tlupy psanců. Od Ariane je dělilo několik set metrů, ale od Simona těch metrů sotva stovka. Dva nejrychlejší psanci měli staré válečné přilbice a stejně statné dlouhonohé hřebce jako Simon.

Za tou dvojicí cválali další tři psanci a ti už byli od pat až po zuby chráněni brněním. Dokonce i jejich koně měli hradní krunýře a boky chráněné kovovými pláty. Přestože muži byli očividně rytíři, neměli na štítech jediný erb nebo symbol nějakého pána.

Simon se v nejmenším nepokusil před psanci uniknout. Zarputile obrátil svého koně a postavil se tak, aby chránil příjezd na hřeben pahorku. Chránil Ariane.

Před Arianinýma zděšenýma očima se první dva psanci zběsile vrhli na Simona a nad hlavou přitom mávali širokými válečnými meči, připravenými uštědřit smrtící ránu. Ariane v hrůze zavřískla manželovo jméno, ale zvuk se utopil v třesku ocele o ocel, jak Simon psancův úder odvrátil – a přitom proťal nejen jeho štít, nýbrž i svaly a kosti.

Psanec zalitý krví se zhroutil do trávy a splašený kůň se tryskem ztratil mezi stromy.

Drahý psanec zařval bohapusté zaklení a rozzuřeně se oběma rukama rozmáchl mečem, ovšem Simon včas stočil koně stranou a ránu odvrátil. Poté tak bleskově, že pouhé oko nestačilo ten pohyb ani zaznamenat, pustil Simon uzdu a sám ťal mečem obouruč.

Druhý psanec vypustil duši ještě rychleji než ten první.

Tři další rytíři, kteří se blížili k Simonovi, pobídli své válečné hřebce z klusu do bleskového cvalu a prudce zkracovali vzdálenost mezi sebou a Simonem.

„Ujeďte, Simone!“ vřískala Ariane. „Máte rychlejšího koně než oni!“

Předchozí krátká potyčka odvedla Simona dále od Ariane, takže její výkřiky nemohl slyšet. V uších se mu rozléhalo pouze dunění kopyt blížících se koní, jež sílilo každou následující vteřinou. Jednu ruku pevně ovinul kolem uzdy, drahou si připravil válečný meč k úderu a vyčkával na prvního z útočníků.

Přitom litoval, že nevládne Dominikovou či Duncanovou býčí silou. Simon byl ovšem mrštnější než oni a jeho bystrý rozum a jezdecké umění – jakož i stravující touha ochránit děvče s fialovýma očima, jež mu osud vyvolil za manželku – mu chybějící sílu vynahrazovaly více než bohatě.

Vzduchem hvízdl Arianin bičík a ťal klisnu přes kýty. Než se polekané zvíře stačilo vzpamatovat, padla další bolestná rána. Klisna se pustila do těžkopádného klusu, jenž mezi řídce rozesetými stromy a balvany přešel do cvalu.

Ale Ariane nemířila dolů ze svahu, jak jí poručil Simon, ne do bezpečí Tvrze Kamenného kruhu.

Simon všechnu svou pozornost soustředil na útočníky a zády zůstával obrácený ke svahu. Bylo jasné, že půjde o boj jednoho proti třem, a Simon navíc na sobě neměl zbroj ani hřebce krytého kovovými pláty, aby jeho obrana byla aspoň trochu rovnocenná.

Simon se ocitl v beznadějném postavení – a dobře si toho byl vědom.

A co hur, neměl ani jistotu, že zůstane naživu dostatečně dlouho, aby Arianině těžkonohé klisně poskytl dostatek času, aby unikla statným válečným hřebcům a včas se dostala do bezpečí Tvrze Kamenného kruhu.

Simon napjatě vyčkával, těkal očima do všech stran ve snaze objevit nějakou slabou stránkou krvežíznivé dvojice, jež se na něho nemilosrdně řítila. Jeden z rytířů se nepatrně opozdil. Jeho kůň běžel trochu kulhavě, jako by měl potíže se zadní nohou. Další z darebáků, ten nejmohutnější, všechny předjel, očividně dychtivý zabíjet. Nejmenší psanec se v sedle držel dost neohrabaně a podvědomě si paží chránil žebra, jako by v nedávné době dostal do hrudníku prudkou ránu.

Ať už s tebou naposledy bojoval kdokoli, nechal ti po sobě slušnou památku, pomyslel si Simon zachmuřeně. A musel mít na sobě zbroj.

První loupeživý rytíř vítězoslavně zaryčel v předtuše snadného vítězství a surově pobodl hřebce ostruhami, aby užuž byl u Simona, jenž pevně svíral uzdu a drtil hřbet svého koně svalnatými stehny, aby mu vyděšené zvíře umožnilo vyčkávat na útok čelně, bez hnutí.

Na poslední chvíli Simon škubl uzdou, strhl koně stranou a bodl ho do slabin, aby bleskově uskočil.

Těžký válečný oř proletěl kolem nich jako zběsile se valící kláda, ale Simon se stačil dostat mimo dosah útočníkova meče i kopí. Psanec se v mžiku pověsil na uzdu a obracel koně opět k Simonovi, jenže při té rychlosti musel nejprve opsat hodně široký oblouk. Znamenalo to, že na jednu dvě minuty byl darebák vyřazený z boje.

Simon však neměl dost času, aby vychutnal úspěch své lsti, protože mezitím k němu dorazil nejmenší z psanců. Simon opět koně znehybněl a pak ho pobídl k tak prudkému skoku, až hřebci odlétaly drny od podkov.

Loupeživý rytíř s podobným manévrem počítal a předem zpomalil, aby mu předešel, ovšem Simonová rychlost a pohotovost i mrštnost jeho koně přesto měly navrch. Vražedná kopí se minula cíle.

Místo ústupu, k jakému se uchýlil v prvním případě, Simon sám nečekaně zaútočil. Podle plánu se ocitl na rytířově levém boku, což byla strana, kterou si psanec tak pečlivě chránil.

Ze sedla svého necvičeného koně se Simon vzmohl pouze na krátké švihnutí mečem, které nicméně stačilo. Simonová široká čepel zaduněla o lotrova žebra. Ostří se sice zarazilo o drátěnou košili, ale rána byla dost silná, aby zasažený útočník zaječel bolestí a vzteky, upustil kopí a zlomil se v pase.

Než Simon stačil využít získané výhody, přiřítil se k němu poslední ze tří rytířů. Jediný chvatný pohled stranou Simonovi prozradil, že první ze tří útočníků dokončil širokou objížďku, jež mu umožnila obrátit koně čelem vzad. Druhý darebák byl vyřazený ze hry a třetí měl v úmyslu nahnat Simona přímo na kopí prvního rytíře.

Simon rázně pobídl koně kupředu a snažil se bystře vyhnout třetímu rytíři, přičemž se pokoušel udržet si bezpečnou vzdálenost i před prvním lotrem, jenž se k němu opět krvežíznivě řítil.

Při posledním, zoufalém pokusu uniknout před hrotem kopí Simon ostře škubl uzdou a současně zaryl koni ostruhy hluboko do slabin. Zmučené zvíře se vzepjalo na zadní a zběsile zamávalo předními kopyty ve vzduchu. Tento manévr byl důvěrně známý válečným ořům, ale u necvičeného koně šlo o zcela nečekaný jev.

Podkova zasáhla s ochromující silou rytířovo kopí a chlap jen překvapeně zavrčel, když se mu zbraň jakoby sama od sebe vymrštila z ruky.

Ale ještě předtím, než kopí dopadlo na zem, Simon pochopil, že tentokrát si svou dávku štěstí definitivně vyčerpal. Než se jeho kůň opět spustí předními kopyty do trávy, stačí k němu dorazit třetí rytíř a jemu nezbude čas ani místo k záchrannému manévru.

Jedinou útěchou mu bylo vědomí, že vyšetřil dost času, aby Arianina klisna stačila získat patřičně velký náskok před válečnými hřebci.

Simon, se zarytě pověsil na uzdu a přiměl koně zatančit na zadních nohou do strany, aby pohlédl blížící se smrti přímo do tváře. Věděl, že mu nezbývá víc než jeden či dva nádechy – a přijde konec, jelikož třetí rytíř mu zaboří kopí do zbrojí nechráněných zad.

Když se ovšem Simon obrátil, nespatřil smrt, ale kaštanově hnědou kobylku, jež se řítila přes uschlou trávu kolmo na útočícího rytíře. V sedle pádící klisny seděla dívka v ametystově fialových šatech, černé vlasy za ní vlály jako pekelný plamen a ústa měla dokořán ve výkřiku, jenž zněl jako jeho vlastní jméno.

Těsně předtím, než darebákův meč stačil rozpoltit Šimonovu lebku, těžká klisna tvrdě narazila bokem do psancova koně. Hřebci se podlomila slabší zadní noha a oba jezdci i se svými zvířaty se hlučně svalili na jednu hromadu, z níž se komíhaly lidské končetiny a koňská kopyta.

Poražený psanec ještě ani nedopadl na zem a už tasil dýku a obracel se k nepříteli, jenž zavinil jeho neúspěch. Nehleděl na to, že z nepřítele se vyklubala neozbrojená dívka – bažil jen po vraždě.

Šimonův kůň klesl nejprve na kolena, ale Simon stačil vykopnout nohy ze třmenů a dopadnout na trávu přímo na chodidla, dřív než se kůň bezmocně svalil. Přitom mával těžkým válečným mečem, jako by držel pouhé pírko.

Ostří meče zasáhlo třetího rytíře přesně v tom okamžiku, kdy švihl dýkou po Ariane. Lotrovi zachránila život pouze přilba, jež zmírnila Šimonův drtivý úder.

Ariane však na sobě žádnou zbroj neměla. Pronikavě vykřikla, protože do těla jí vklouzla palčivá ocel.

Simon doslova zešílel. Jeho meč svištěl vzduchem a byl by bez ohledu na nepřítelovu zbroj udělal ze svého soka krvavé cáry, kdyby mu v tom nezabránil další psanec.

řfež Simon stačil mečem darebáka vůbec zasáhnout, dopadla na něho zezadu pěst v železné rukavici a odhodila ho do strany. Kdyby nešlo o úder levou rukou, a tedy poněkud neohrabaný, byl by Simon jistě ztratil vědomí. Takto zůstal na chvilku jen omámený.

Instinktivně se v pádu obrátil obličejem k novému nepříteli. Spatřil silné hřebcovy nohy, blýskání meče a ledově modrý pohled, jenž se na něho upíral zpod tepané přilby prvního z rytířů.

Ačkoli tvrdost úderu Simonovi zpomalila reakce, podařilo se mu v mrštném kotrmelci odkulit se stranou. Přitom se jen taktak stačil uhnout z dosahu rytířova meče.

Mohutný psanec drsně zaklel a opět zaútočil. Úder však byl namířený nepřesně, jelikož mužova pravá ruka zůstávala dosud ochromena od rány, která mu předtím přerazila kopí. Navzdory tomu Simon jen s vypětím všech sil pozvedl meč aspoň natolik, aby ránu zbrzdil.

Než se Simon stačil nadechnout, protivníkův válečný kůň do něho ztěžka vrazil plechovými hradními pláty, povalil ho na zem a zbavil ho jediné zbraně, protože meč mu odletěl obloukem z raky tak daleko, že nebyla naděje se k němu opět dostat. Simon se téměř v bezvědomí sesul do trávy, psanec vítězoslavně zaryčel a pozvedl meč k smrtící ráně.

Vzduchem se rozlehl přízračný skřek sokolice. Pták se s oslepivou rychlostí řítil z oblohy a natahoval pařáty s ostrými drápy, jako by chtěl drapnout kořist.

Tentokrát mu však očividně nešlo o tučnou křepelku. Jeho cílem byl psancův válečný oř.

Pařáty sekly po nechráněných hřebcových uších. Kůň se divoce vzepjal a zabránil tak loupeživému rytíři, aby dokončil svůj úder. A než se oř stačil vzpamatovat, sokolice zaútočila nanovo, tentokrát na jeho oči. Hřebec couvl, strachem a zuřivostí zaryčel, ale pochopitelně proti ptákovi unikajícímu do výšky neměl možnost obrany, naopak, sám byl vůči jeho útokům zcela nechráněný.

Z dálky se ozvalo pokřikování mužských hlasů. A z mnohem větší blízkosti pak zavyl lovecký pes, sledující ještě nevychladlou stopu.

Psanec se zaklením provedl poslední pokus zasáhnout Simona čepelí meče, ale pak spěšně pobodl válečného hřebce ostruhami a o překot se dal na úprk před blížícími se hlasy. Hřebec se dychtivě pustil do zběsilého trysku, jen aby toho proklatého rozzuřeného sokola nechal daleko yzadu.

Sotva se darebákův kůň obrátil k úprku, Simon v mžiku vyskočil. Jeho meč ležel sotva dva kroky od něho, ale jakmile ovinul dlaní chladný a důvěrně známý jílec, zatmělo se mu před očima.

Simon se svezl na všechny čtyři a plazil se k Ariane. Meč táhl za sebou a v hlavě měl jedinou utkvělou myšlenku: že musí svou ženu ochránit.

Jen matně si uvědomil, že Arianina klisna i válečný hřebec se mezitím opět vyhrabali na nohy. Poslední psanec se jakžtakž vydrápal do sedla, ale ani on, ani kůň už neměli sílu k boji a dali se na ústup. Zanedlouho se ztratili mezi stromy.

Simon nevěnoval prchajícímu psanci jediný pohled, jelikož před ním na zemi zdupané kopyty ležela Ariane. Z levého boku jí jako rudá stužka vytékal pramínek krve.

„Ariane,“ zasípal Simon chraptivě.

To jméno zaznělo skoro jako sten.

„Jsem – tady,“ šeptla v odpověď.

Hlas jí zněl tence jako vánek, v obličeji byla zsinalá až do popelava. Obrovské oči němě vzhlížely k Simonovi.

Ticho prořízl rezavý skřek sokolice, ale tentokrát nezněl poplašeně ani nenávistně, spíše jásavě, jako by někoho vítal. A když mu odpovědělo zavrčení obrovského loveckého psa, bylo Simonovi jasné, že se blíží pomoc.

Trhač se přiřítil k oběma ležícím postavám a dychtivě pátral po nepřátelích. Žádné živé však nenašel.

Simon si oddechl.

Erik musel být velmi blízko.

Zatímco se vzhůru po svahu tryskem hnali tři váleční hřebci, Simon se ztěžka postavil a oběma rukama se opřel o meč jako o berli.

„Slavíčku,“ zašeptal.

Víc mu sevřené hrdlo nedovolilo.

Nádherné ametystové oči se upíraly na Simona, jako by zosobňoval celý svět. Ariane otevřela ústa, ale nevyšlo z nich nic víc než přiškrcený výkřik, jak se kolem ní sevřela bolest a tma jako drtivá pěst a vyrazila jí dech z plic.

Když se na svahu zastavili Erik, Dominie a Sven, spatřili opodál ležet těla dvou zabitých psanců. Těsně za mrtvolami seděl na trávě Simon a v náručí držel manželku.

„Bylo jich pět!“ prohlásil Erik důrazně.

Dominie se neptal, jak na to přišel.

„Pusť se za nimi,“ zavelel stručně.

Erik dal Trhači povel, aby se pustil po stopě banditů. Za loveckým psem se bez váhání rozjel Sven a po chvíli zmizel v dálce.

Erik s Dominikem popojeli blíže k Simonovi. Oba rytíři sesedli a rozběhli se k sedící dvojici. Erik si v běhu sundával plechové rukavice, protože tušil, že bude zapotřebí jeho citlivých prstů.

„Simone?“ zvolal Dominie naléhavě.

Simon jen mlčky zesílil objetí Arianina těla a přivinul ji k sobě ještě úžeji.

„Vidím krev,“ upozornil Dominie, když se shýbl k bratrovi.

„Není moje,“ zachraptěl Simon. „Arianina.“

„Dovol, ať ji prohlédnu,“ přiklekl si Erik.

Z hlasu i výrazu obličeje mu čišela nezvyklá něha. Simon však Ariane nepustil.

„V ranhojičství jsem zkušený,“ vysvětloval Erik. „Dovol, abych tvé manželce pomohl.“

Simon se nepatrně a s přemáháním posunul, ale jen natolik, aby Erik uviděl Arianin poraněný bok. Fialová látka dívčiných šatů se pohnula za Simonem a od pasu dolů zakryla jeho i Ariane.

„Pusť ji,“ opakoval Erik tiše.

„Nemůžu. Zemřela by, kdybych ji k sobě netiskl.“

Z černých očí planula Simonovi zuřivost.

Erik užasle povytáhl obočí, ale nepronesl ani slovo, jen se ohlédl po Dominikovi, jako by ho žádal o pomoc.

Glendruidskému vlkovi stačil jediný pohled do bratrových očí. Zavrtěl hlavou, aby Erikovi naznačil, že nemá cenu Simona přemlouvat. Erik nenaléhal. Zažil už příliš mnoho bitev, než aby nevěděl, že první obětí se často stává právě rozum.

Dominie pomalu klekl vedle Erika. Ruku pořád ještě skrytou v plechové rukavici položil jemně na Šimonovo stehno. Pod kovem se látka šatů s každým dechnutím vánku chvěla a svíjela jako živá.

„Simone,“ zaprosil Dominie naléhavě. „Přijmi naši pomoc.“

Simona roztřásla křeč. Z očí mu zvolna vyprchala zběsilost a konečně se o pár centimetrů odsunul, aby Erik dosáhl na Arianin krvácející bok. Ametystová látka Simona následovala, lnula mu ke stehnu. Roztržitě ji pohladil, jako by to byla jedna z hradních koček.

Erik nesmírně opatrně prohmatal Arianin bok.

„Nemůžu žádnou ránu najít,“ postěžoval si Erik zdrceně.

„Látka ji zakrývá jako obvaz.“

„V tom případě tu ránu stlačí ještě víc, aby se krvácení zastavilo.“

„Ty šaty jsou jenom látka,“ odvětil Erik. „Velmi chytrá látka, ale pořád jenom… látka.“

Erik začal konečky prstů znovu jemně prohmatávat Arianin bok.

„Jak se to vlastně stalo?“ otázal se Dominie Simona tiše.

„Jel jsem před Ariane. Zaútočili na nás dva psanci a tři loupeživí rytíři. Rytíři měli zbroj a seděli na válečných ořích.“

„U božích ran!“ zasyčel Dominie.

„Ty dva, co neměli zbroj, jsem stačil zabít.“

„Měl jsi ujet!“ prohlásil Dominie stroze. „Tvůj kůň by musel válečné hřebce zatěžkané plechovými pláty nechat daleko za sebou.“

„Zato Arianina klisna by to nezvládla.“

Dominie podrážděně vydechl skrze zaťaté zuby.

„Jsi ten nejlepší rytíř, jakého jsem kdy poznal,“ pravil zamyšleně po chvíli. „Ale ani ty jsi nemohl porazit tři rytíře v plné zbroji. Jak se ti podařilo přežít?“

„Měl jsem pomoc.“

„Jakou?“ rozhlédl se Dominie tázavě kolem sebe.

„Statečného, pošetilého slavíčka.“

Dominie se prudce obrátil zpět k bratrovi.

„Ariane?“ ujišťoval se ohromeně.

„Jistě,“ přisvědčil zoufale Simon. „Jednoho rytíře jsem zahnal na útěk, ale další se mě chystal rozetnout vedví. Nebylo úniku, ale tu se z mlhy rychlým tryskem vynořila Ariane a najela tou svou neohrabanou klisničkou přímo do rytířova hřebce.“

Dominie s Erikem se úžasem nevzmohli ani na slovo.

„A než se darebák stačil vzpamatovat,“ pokračoval Simon, „z oblohy se jako okřídlený blesk spustila sokolice a zahnala na útěk dalšího hřebce. A ten poslední zbývající rytíř zřejmě usoudil, že už se za jeden den nabojoval ažaž a práskl do bot.“

„Dostala Ariane zásah do hlavy?“ vyzvídal Erik.

„Nevím. Na vlastní oči jsem zahlédl pouze ránu dýkou. Kdyby se mi do cesty nepřipletl ten modrooký ďábel, byl bych toho zločince rozsekal na kusy!“

Mezi muži zavládlo na chvíli pochmurné ticho.

„A co tvoje zranění?“

„Při našich společných cvičeních ve zbrani jsem kolikrát utržil horší.“

„Můžeš děkovat právě těmto cvičením, že ses vůbec dožil naší pomoci,“ zamumlal Dominie.

„Tomu a ještě krvežíznivosti toho loupeživého rytíře,“ doplnil Simon. „Příliš dychtil po mé smrti.“

Erik s Dominikem si vyměnili pohled.

Poznal bys toho darebáka, kdybys ho ještě někde uviděl?“ vyptával se Erik.

„Nejspíš ne. Statných a modrookých lotrů najdete ve Sporné zemi na každém kroku celou hromadu.“

„Jaký erb měl na štítu?“ naléhal Dominie.

„Žádný,“ odvětil Simon stručně.

„A taky…“

„Tak dost!“ skočil mu Erik netrpělivě do řeči. „Teď záleží jedině na Ariane, ne na těch bezectných lotrech, kteří nás tak zákeřně napadli.“

Při tom hladil Simon Ariane po tváři zlehýnka jako stín. Něha jeho doteků byla v příkrém rozporu s přísnými rysy Simonová obličeje a stopami, jež mu na těle zanechal nedávný boj.

„Zkus z lemu jejích šatů utrhnout pruh látky,“ navrhl Erik.

Dominie se ochotně sklonil k šatům, ale Erik ho okamžitě zarazil.

„Ne, ať to udělá Simon,“ namítl Erik. Pak se obrátil k Simonovi: „Až uchopíš látku do ruky, mysli na to, že je třeba zarazit Arianino krvácení.“

Simon si stáhl koženou sokolnickou rukavici, uchopil šaty do silných prstů a škubl. Látka se roztrhla jako v neviditelném švu a na šatech ani nezůstaly roztřepené okraje.

„Udělals to stejně dobře jako ten nejlepší Poučený léčitel,“ poznamenal Erik s uspokojením.

„Co jsem udělal?“ podivil se Simon. „Ta věc mi přece sama povolila pod rukama. Je div, že ty šaty se nerozpadly Ariane přímo na těle a nenechaly ji jenom ve spodničkách.“

Erik se mírně pousmál. „A teď ten pruh oviň kolem Arianiny rány. A utáhni ho tak pevně, aby se rána po dýce nemohla rozevřít.“

Když Simon nepatrně pootočil Arianino tělo, aby jí ovázal ránu, dívka zasténala. Ten zvuk zabolel Simona nesrovnatelně víc než všechny rány, jež během boje utržil od loupeživých rytířů.

„Proč jste neutekla do bezpečí, slavíčku,“ zeptal se Simon hlasem, prodchnutým současně něhou i drsnou výčitkou.

Manželka Simonovi neodpověděla, zato Poučená látka se mu během chvíle, kdy obvazoval ránu, ovíjela kolem stehna jako had.

„Aspoň byste byla v bezpečí,“ doplnil Simon tichounce.

„A ty bys byl už po smrti,“ připomněl Erik.

Simon otevřel ústa k námitce, ale nakonec ji nevyslovil, jen zavrčel saracénskou kletbu.

„Jsem přece rytíř,“ pronesl po chvilce stroze. „Smrt v boji je mým samozřejmým údělem. Ale Ariane… Ariane neměla za povinnost bojovat za svůj život, natožpak za život svého manžela!“

„Cassandra by tě přesvědčila o opaku,“ tvrdil Erik. „Poučení věří, že všichni bojujeme – muž, žena i dítě –každý podle svých sil a schopností.“

Simon cosi zabručel, přesto navzdory svému zachmuřenému výrazu obvazoval Arianinu ránu nesmírně jemně. Dívka však nepřestávala tichounce sténat.

„Slavíčku,“ pronesl něžně. „Omlouvám se, ale musím vám působit bolest, abych vás zachránil.“

„Ona to ví,“ uklidňoval ho Erik.

„Jak by mohla?“ odsekl chladně Simon. „Je přece v bezvědomí.“

Erik se zadíval na ametystovou látku, jež pokojně ležela v Šimonovu dosahu, a neodpověděl.

Nad hlavou jim zakroužila sokolice a vyrazila ze sebe nadšený výkřik. Za ní svištěl druhý dravec, zářící na obloze jako vzácný drahokam.

Dominie si navlékl Šimonovu sokolnickou rukavici a zahvízdl Šimonův signál. Sokolice se zarazila a pak se krouživě snesla na Dominikovu paži. Zřejmě usoudila, že tomu člověku může důvěřovat.

Pak se zvedl i Erik a natáhl paži. Druhá sokolice se spustila dolů prudce jako kámen, a teprve v posledním zlomku vteřiny rozpřáhla křídla a zlehka přistála na rytířově kožené rukavici.

„Tak co, Mrazíku, copak mi povíš?“ otázal se tiše.

Zahvízdal zvláštní sestupnou melodii. Sokolice naklonila hlavu do strany a upřela na pána průzračné, vědoucí oči. Zeširoka rozevřela zobák a z něj se vyřinuly překvapivě líbezné tóny. Poučený muž a jeho sokolice se takto chvíli domlouvali.

Pak Erik prudce a mocně švihl svalnatou paží k nebi, takže sokolice opět vzlétla k obloze. Mrazík bleskově zmizela v dálce.

„Psanci jsou stále na útěku,“ pravil Erik, když se obrátil zpátky ke svým lidským přátelům. „Trhač a Sven se stále drží jejich stopy. Psanci jedou po starověké stezce.“

„Víš, kam vede?“ zajímal se Dominie.

„Ke Stříbrným vodopádům. Trhač pak ukáže Svenovi zpáteční cestu k hradu.“

„Proč?“ užasl Dominie. „Copak bychom neměli zjistit, kde ti psanci rozbili tábor?“

Erik neodpověděl.

Simon stočil pohled od sokolice na Dominikově paži ke stejně zuřivému profdu Erika, syna mocného normanského pána.

„Lorde Eriku?“ zeptal se Dominie.

Hlas Glendruidského vlka zněl zdvořile, nicméně bylo z něj znát, že na odpovědi bude trvat. Na zachování míru ve Sporné zemi záviselo blaho příliš mnoha lidí.

„Území klanu Stříbrných vodopádů je pro Poučený lid zakázané,“ objasnil Erik stručně.

„Proč?“ nepřestával dorážet Dominie.

Eric opět mlčel.

Simon se zvedl s Ariane v náručí.

„Pojď,“ vybídl netrpělivě bratra. „Musíme dostat Ariane do bezpečí.“

Na pár vteřin se Dominikovi zajiskřilo v očích – stejně tvrdý, studený třpyt, jaký jiskřil v křišťálových očích vlčí hlavy, kterou měl připnutou na plášti.

Poté se Glendruidský vlk odvrátil od Erika ke svému bratrovi. Ametyst Arianiných šatů vlál jako soumrak na pozadí indigové modře Simonová pláště.

„Takže vzhůru do hradu!“ rozhodl Dominie rázně.

„Co nejrychleji!“ naléhal Simon a rázoval ke svému koni. „Než si ti psanci uvědomí, že je porazil Poučený sokol a lehkomyslný slavíček.“

14.

„Jako by to byl naolejovaný úhoř!“ brblala podrážděně Meg a obrátila se ke Cassandře. „Máš dýku? Zaboha nemůžu ten obvaz rozvázat!“

Cassandra stočila pohled z Arianiny popelavé tváře na pruh fialové látky, jež dívce kryla ránu na boku. Poučenou tkaninou prosakovalo jen nepatrné množství krve.

„Simone,“ pronesla Cassandra.

„Tady jsem,“ přistoupil Simon blíž ode dveří, kde zatím postával, aby se léčitelkám nepletl do cesty. „Co potřebujete?“

Simon se rozhlédl po komnatě, do které od své svatební noci nevkročil. Nezměnilo se nic, jen nevěsta ležela na posteli víc mrtvá než živá.

„Sundej své ženě obvaz,“ vyzvala ho Cassandra.

Simon beze slova přistoupil k Ariane. Stačilo několik obratných pohybů jeho ruky, aby v mžiku uvolnilo obvaz, který sám zavázal po bitvě s psanci.

Meg nechápavě sledovala, jak snadno Simon zvládl kluzkou tkaninu. Tázavě se ohlédla po Poučené ženě. Cassandra si jí však nevšímala, protože se soustředila na Šimonovu práci s podivnou tkaninou.

„A teď,“ požádala Cassandra, „jí svlékni šaty.“

Ariane se ani nehnula, ani nezasténala, když jí Simon chvatně rozvázal tkanice na předním dílu šatů. Dále ležela bezvládně jako lodní vrak vyvržený bouří na skalnaté pobřeží.

Stříbrné tkanice se z obšívaných dírek vyvlékaly s neuvěřitelnou rychlostí. Když se šaty téměř samy rozhalily, objevilo se jemné spodní prádlo. Světle zlatou jemnost plátna kazila nachová skvrna, jež se táhla po celé délce jednoho boku.

„Bůh měj slitování,“ pronesl Simon temně.

„Amen,“ pronesla Meg s Cassandrou jednohlasně.

A Cassandra rázně pokračovala: „Ustup stranou, Simone. Tohle je práce po léčitele.“

Zdráhavě odstoupil zpátky ke dveřím.

„Ale neodcházej daleko,“ varovala ho Cassandra. „Možná že Sereninu látku ještě budeme potřebovat, abychom zarazily proud krve.“

„Co to má společného se Simonem?“ podivila se Meg.

„Víc, než kolik mám času na vysvětlení.“

Po těch slovech se Cassandra sklonila nad Ariane a zlehka prohmatávala dívčino tělo rukama navoněnýma léčivými bylinkami.

Meg, oblečená podle příkazu glendruidských rituálů do čisté plátěné řízy, si opět namočila dlaně v nádobě s bylinným odvarem. Z horké tekutiny stoupala výrazná, sytá vůně.

„Kosti má zřejmě vcelku,“ poznamenala Cassandra. „Úder se poněkud přitlumil o žebra.“

Simonovi vyrazil pod košilí ledový pot, když si představil ocel na Arianiných jemných kostech. Vyrazil ze sebe nesrozumitelný sten a podvědomě zaťal ruce, jako by v nich svíral hrdlo nepřítomného darebáka.

„Nejdřív tu ránu vyčistím,“ pravila Meg.

Cassandra se napřímila a uhnula Meg z cesty. Přitom střihla nenápadným pohledem po Simonovi. Obličej měl jako vytesaný z kamene a ani husté plavé vousy nedokázaly skrýt zachmuřené napětí jeho rysů.

„Není vám zle, pane?“ otázala se Poučená.

„Zle?“ Simon se málem zalknul kletbou. „Jistě. Jak by mi nebylo zle, když moje manželka leží téměř na smrtelné posteli?“

Cassandra ukázala na truhlu, jejíž otevřené víko odhalovalo množství nádobek a uzlíčky s bylinkami, sady kovových nástrojů a hromádky čistého plátna.

„Pokud se vám dělá mdlo, hlavně neupadněte do mých léků,“ upozornila.

„To není poprvé, co vidím krev. Rozhodně neomdlím.“

„Poznala jsem řadu skvělých válečníků, kteří při pohledu na cizí ránu omdleli jako špalek,“ odsekla Cassandra.

„Simon neomdlí,“ ozvala se Meg, aniž by vzhlédla od své práce. „Pouze díky jeho ošetřování přežil Dominie to několikadenní mučení, kterému jen pro zábavu podrobil křesťanského rytíře zvrhlý sultán.“

Cassandra pohlédla na Simona s nově probuzeným zájmem.

„Jen vzácně lze najít muže s léčitelským nadáním,“ poznamenala. „A u tak vynikajícího válečníka je ten jev ještě vzácnější.“

Uznalý pohled Cassandřiných šedých očí probudil v Simonovi rozpaky.

„Nehledej v tom víc než špetku zdravého selského rozumu,“ prohlásil Simon stroze. „Prostě jsem se jen staral o bratra, dokud nebyl schopen být zase samostatný.“

Simon si mohl ta slova ušetřit, protože Cassandra se už opět věnovala Ariane. Poučená žena a glendruidská léčitelka se spolu dohadovaly tlumenými hlasy, probíraly hojivé vlastnosti nejrůznějších bylin a zaříkadla, vyrytá do runových kamenů ženami, jež zemřely dávno předtím, než do Sporné země vtrhly římské legie.

Simon měl pocit, že uběhla celá věčnost, než se obě ženy napřímily od Arianina nehybného těla.

Meg ještě Cassandře cosi šeptla a zašla za zástěnu, svlékla si krví zmazanou plátěnou řízu a opět vklouzla do svých obyčejných šatů. Plátěnou řízu bude před dalším oblečením třeba rituálně očistit.

„Spí tak pokojně, jak si jen můžeme přát,“ obrátila se pak Meg k Simonovi.

„Dominikovo páže přineslo vzkaz, že až skončíš, máš zajít za svým manželem,“ řekl Simon.

Meg krátce stiskla Simonovi dlaň, aby ho ukonejšila, a zamířila ke dveřím, aby vyplnila Dominikovo přání. Objevila ho s Duncanem v jeho komnatě.

„Jak se daří lady Ariane?“ vyhrkl Dominie v tu vteřinu, kdy Meg otevřela dveře.

Duncan vzhlédl od seznamu potravin, jenž mu připravil hradní správce. Vedle na stole, pokrytém pestrým ubrusem, ležely studené zbytky jídla. Duncanovi čišela z oříškově hnědých očí naléhavost, umocněná odrazem tančících plamenů v krbu. Nezapomínal, že na Arianině svazku se Simonem – a jejím prostřednictvím na spojenectví Normanů s Jindřichem, králem Anglie, závisí téměř všechno – existence panství, lidí i míru.

„Není to nejhorší,“ odvětila Meg. „S dobrou péčí, trochou štěstí a božím požehnáním se brzy uzdraví. Pokud se neobjeví horečka.

Meg si unaveně povzdechla a promnula si kříž. Těhotenství jí až donedávna nepůsobilo sebemenší potíže, ale teď jako by tíha dítěte narůstala každou nocí, každým dnem.

„Pojď ke mně, sokoličko,“ vybídl Dominie svou manželku a láskyplně k ní vztáhl ruku.

Když se Meg posadila, Dominie vstal a začal jí mnout záda, aby z nich zaplašil bolestivou únavu.

„Ariane je na tom líp, než jsem si myslela, když jsem spatřila její zakrvácené spodní prádlo,“ svěřila se Meg po chvíli. „Ať už jsou ty šaty utkané z čehokoli, dokázaly krvácení zarazit stejně účinně jako ta nejlepší směs bylin určená ke srážení čerstvé krve. Ani Poučená, ani glendruidská léčitelka by tu ránu neošetřily lépe.“

„A co Simon?“ zajímal se Duncan. „Erik tvrdil, že v bitce utržil také rány.“

„Škrábance, modřiny, podlitiny,“ vysvětlila Meg s úsměvem. „Nic tak vážného, aby nám dovolil ošetření.“

Povzdechla si a vděčně se opřela o manželovy laskající dlaně.

„Vinu za Arianino zranění dává jenom sobě,“ ozval se zasmušile Duncan.

„Proč? Jak k tomu vůbec došlo?“ otázala se Meg.

„Simon se sám postavil pěti psancům, aby Ariane dopřál dost času uniknout do bezpečí,“ vysvětlil Dominie.

Meg jenom sykla a obrovskýma zelenýma očima se užasle ohlédla po manželovi.

„Jenže ona neutekla,“ dodal Dominie. „Ariane se tryskem přiřítila na místo bitvy, a právě díky její bezhlavé odvaze zůstal Simon naživu.“

„Takže smrt byla až takhle blízko?“ zašeptala Meg.

„Ano,“ přisvědčil Dominie pochmurně. „Té chladné normanské dědičce teď musím splatit nevyčíslitelný dluh.“

„Chladné?“ zavrtěl hlavou Duncan. „Chladná žena by bez mrknutí oka přihlížela, jak Simon umírá. Já bych naopak věřil, že Ariane je nesmírně vášnivá žena.“

„Ale tu vášeň nechová k mužům,“ vyhrkl Dominie s odsuzující příkrostí.

Jistota v jeho hlase Duncana zarazila. V němém soucitu se Simonem Věrným jen potřásl hlavou.

Kolem hradu náhle prudce zavyl vichr. Někde zabušily dřevěné okenice. Simonová sokolice, jež opuštěně posedávala na bidýlku v hlavním sále, vyrazila teskný skřek, ale pána se nedočkala.

Na hradbách strážce odtroubil hodinu.

Dominie vstal a začal neklidně přecházet sem a tam. Po chvíli rázně zamířil ven na cimbuří.

„Zatím nikdo psance ani nezahlédl!“ zavolal za ním Duncan.

„Nebojím se psanců, nýbrž zimy,“ odvětil Dominie v chůzi.

Okamžik poté bylo slyšet, jak hlučně sbíhá točitým schodištěm do dolních pater.

Duncan se ohlédl po Meg.

„Co ho trápí, Meggie?“ otázal se.

Glendruidská dívka se při zaslechnutí svého jména z dětství láskyplně pousmála, ale úsměv se jí rychle vytratil ze rtů.

„Můj manžel si dělá starosti kvůli blackťhornskému hradu,“ vysvětlila prostě.

„Donesly se vám snad zvěsti o nějakých potížích?“

„Ach nikoli. Od chvíle, kdy Dominie tak rázně zatočil s bandou loupeživých rytířů a psanců, neodvážil se za hranice našeho panství žádný zlosyn. Naši poddaní žijí v klidu a bezpečí.“

„Tak proč je Dominie neklidný jako vlk na řetěze?“

Meg na okamžik zavřela oči. Cítila, jak ji její nenarozené dítě mocně koplo. Přiložila si dlaně na břicho, ukonejšená tím zázrakem nově vznikajícího života. I kdyby těhotenství bylo sebenepříjemnější stav, dítě bylo očividně statné a zdravé.

„Je to jednoduché,“ odpověděla. „Mám sny.“

Duncan si odfrkl. „Jakmile jde o tvoje glendruidské dědictví, Meg, pak nic není jednoduché!“

Meg jen zavrtěla hlavou. Zlaté zvonky se rozezpívaly a dlouhé, volně zapletené vlasy se jí ve světle plamenů zaleskly jako rudé zlato.

„Zdálo se mi o dvou vlcích, jednom černém a jednom hnědém,“ svěřovala se Meg. „Zdálo se mi o dubu s oříškově hnědýma očima. A zdálo se mi o harfě, jež zpívala slavičími čistými tóny, zatímco ji objímal rytíř ve zlatém brnění. A zdálo se mi, že kolem všech zuří bouře. Příšerná bouře.“

„Není divu, že Dominie je neklidný,“ poznamenal Duncan suše.

„Jistě. Během naší nepřítomnosti hlídá blackthornský hrad Thomas Silák. Je to oddaný rytíř a statečný válečník, ale není rozený vůdce. Kdyby nám zima zabránila v návratu a na panství se objevily potíže…“

Duncan tiše zaklel a prohrábl si prsty hustou hřívu. Na hřbetě ruky se mu zaleskly staré jizvy z bojů.

„Musíte se tedy vrátit na blackthornský hrad!“ prohlásil rázně. „Beztak jste tady na Tvrzi Kamenného kruhu ztratili až příliš času kvůli polízanicím, které jsem zavinil já sám.“

„Ale takhle jsem to nemyslela,“ namítla Meg.

„Já vím. Ovšem pravda je zkrátka taková.“

Duncan vyskočil od stolu. Na tak statného a urostlého muže se pohyboval s překvapivou ladností. Na okamžik se zahleděl do ohně.

„Moji zbrojnoši vás doprovodí až k sídlu Manor,“ rozhodl. „Dál už byste měli být v bezpečí. Jel bych s vámi sám, ale…“

„Tvrz Kamenného kruhu tě potřebuje,“ dořekla Meg za svého bratra Duncana.

„Jistě. Zvlášť když v kraji přepadá lidi ten trojnásob prokletý loupeživý rytíř.“

Duncan chvíli zatínal pěsti, jako by vychutnával tíhu válečného kladiva, kterým hodlá nepříteli zasadit smrtelnou ránu.

„Vydám rozkaz, aby tvé koně a věci připravili k rannímu odjezdu!“ prohlásil úsečně. „Nedělej si starosti, Meggie. Než se Simon vrátí, budu se o jeho manželku starat stejně dobře jako o svou vlastní. Až bude Ariane úplně v pořádku, bezpečně ji dopravíme na blackthornský hrad za jejím manželem.“

Duncan ani na okamžik nezapochyboval, že Simon odjede z Tvrze Kamenného kruhu spolu s Dominikem, svým pánem a bratrem. Glendruidský vlk se nijak netajil tím, jak nesmírně si cení bratrovy rady, společnosti a válečnického umění.

Simon Věrný.

Meg si povzdechla a začala se zvedat.

„Jen zůstaň sedět u ohně,“ napomenul ji Duncan chvatně a přistoupil k ní.

„Musím pečovat o tu zraněnou.“

Duncan pomohl Meg vstát a s hlubokou láskou se na ni usmál.

„Až bude zase líp,“ pravil Duncan něžně, „musíš odvést svého Glendruidského vlka ke Kamennému kruhu. Pro vás dva jeřáb také rozkvete, Meggie. Jsem si tím jistý jako tlukotem svého vlastního srdce.“

Meggiin úsměv připomínal sluneční zář, jen teplo a zář. Vytáhla se na špičky a rty pohladila Duncana po tváři.

„To bychom byli moc rádi,“ přisvědčila.

Pořád s úsměvem vyšplhala Meg po schodech k Arianině komnatě. Podle očekávání tam našla Cassandru, jež seděla těsně u lože a vyšívala maličkou košilku.

Závěsy kolem postele byly zatažené, aby na chorou ani v nejmenším netáhlo od netěsnících okenic.

„Jak se jí daří?“ otázala se Meg.

„Spí.“

„Má horečku?“

„Prozatím ne,“ odvětila Cassandra. „Díkybohu za to.“

„Je Simon na cimbuří s Dominikem?“

„Není,“ ozval se hluboký hlas za ložními závěsy.

Simon rozhrnul závěsy včas, aby stačil zahlédnout užaslý výraz na Megině tváři.

„Nic se neděje,“ uklidňoval ji. „Dávám pozor, abych jí neublížil, ale když neležím těsně u ní, je nesmírně neklidná.“

Meg pohlédla přes Simona na Ariane. Choulila se pod přikrývkami obličejem natočená k Simonovi. Fialové šaty ležely mezi manželem a manželkou jako most.

Meg se zamračila a ohlédla se po Cassandře.

„Neznám vaše Poučené léčitelské rituály,“ přiznala se Meg, „ale ty glendruidská jsou zcela jednoznačně proti tomu, aby se k pacientovi přiblížilo cokoli, co neprošlo rituálem očištění.“

„Prohlédni si ty šaty,“ řekla Cassandra. „Zjistíš, že jsou čisté, jak jen bylinky, voda a oheň dokážou.“

„Pravda,“ přisvědčil Simon. „A já sám se šel převléknout, protože vím, jak ti právě na tomhle záleží.“

Meg přistoupila k posteli, nadzvedla cíp látky, zlehka ji promnula mezi konečky prstů a přičichla k ní. Poté ji pustila a látka se třepetavě snesla na Šimonovo rameno a Arianinu tvář.

„Jako kdyby tu látku zrovna utkali,“ poznamenala Meg zmateně.

„Pravda,“ přisvědčila Cassandra. „Sereniny tkaniny paťří mezi Poučenými k nejváženějším.“

Meg sledovala, jak Simon hladí látku něžně jako kočičí hřbet.

A látka mu stejně jako mazlivá kočka na oplátku přilnula k prstům.

„Potřebuje mě Dominie?“ vyzvídal Simon.

„Teď hned? Nevím. Ale zítra vyrážíme do Blackťhornu.“

Simon zaťal ruku na látce v pěst, jako by se chtěl vzdorně bránit. ^

„Ariane na tom není tak dobře, aby snesla cestu,“ pravil ostražitě.

„Jistě, ale Duncan slíbil, že o ni bude pečovat jako o vlastní ženu,“ vysvětlila Meg.

„Zůstanu s ní,“ nabídla se Cassandra. Simon jako by neslyšel.

„Nedělej si starosti,“ konejšila ho Meg. „Cassandra je stejně zkušená ranhojička jako já.“

Simon přikývl, ale nepronesl ani slovo.

Nebylo pochyb, že vůči svému pánu a bratrovi má povinnosti. Ovšem vůbec poprvé mu jeho vazalská povinnost vůči Glendruidskému vlkovi připadala víc jako břemeno než jako radost.

Zadumaně se zahleděl na Ariane, jež ho zachránila s nasazením vlastního života, ale přesto s ním odmítala sdílet manželské lože, jak vyžaduje Bůh, obyčej i nezbytnost.

Pošetilý slavíček. Bude rád, až se mě konečně zbaví?

Bude si beze mě prozpěvovat šťastnější písně?

Cassandra odložila vyšívání, zvedla se a přistoupila k posteli, Zamyšleně se zahleděla na Arianino ochablé a Šimonovo napjaté tělo.

Ale především se Poučená žena zadívala na látku napjatou mezi mladými manželi.

„Pojď, Simone,“ pronesla Cassandra jemně, „postav se vedle mě.“

Simon při té mírné výzvě přimhouřil černé oči, ale nepronesl ani slovo. Místo toho odhrnul fialovou látku a vstal z postele tak opatrně, aby nevyrušil Ariane.

Sotva se postavil, látka přepadla v měkkých vlnách kupředu, blíž k němu, až se mu zlehka otírala o stehno.

„Ještě o kus dál!“ zavelela Cassandra. Simon zmateně poslechl. Látka se od něho odtáhla.

Simon se musel přemáhat, aby spolkl podvědomý protest. Teprve nyní si plně uvědomil, jak mu dotek té látky byl příjemný.

„Dávej pozor,“ oslovila Poučená žena Meg.

Po pár vteřinách se poloha Arianina těla nepatrně změnila. Už neležela uvolněná v hojivém spánku, náhle jako by se napjala a pleť jí zpopelavěla, byla křídově bílá, nepřirozeně matná.

„Co je?“ naléhala Meg na Cassandru. „Co se děje?“

„Kam až sahá paměť Poučených, stalo se v klanu Stříbrných vodopádů hned několikrát, že utkali látku, jež kryla mnohem víc než pouhé tělo,“ zašeptala Cassandra. „A z toho klanu pochází i Serena.“

Simon jen chraptivě sykl a bleskově se obrátil čelem k Poučené.

„Chceš tím říct, že do té látky jsou vetkané nějaké čáry?“ vybuchl podrážděně.

Cassandra si ho měřila důstojným pohledem.

„Nikoli,“ prohlásila důrazně. „Chci tím říct, že Poučení vědí, že na světě existují i věci, jež nelze zvážit, změřit, ohmatat a spatřit.“

Šimonovy rysy ztvrdly, jako by dostal ránu. „Vysvětli mi to!“

„Ale samozřejmě. A ráda.“

Simon vyčkával, napjatý, jako by očekával ránu.

„Ovšem nejdřív,“ pokračovala Cassandra chladně, „musíš vysvětlit měsíční zář slepému, zpěv slavíka hluchému a písmo hloupému.“

Simon podezřívavě přimhouřil oči do dvou půlnočně třpytných půlměsíčků. Obrátil se k Meg.

„Znamená to, že ty proklaté šaty Ariane ubližují?“ rozzuřil se.

Meg se zamyšleně sklonila a přitiskla dlaň na látku. Prohlížela si ji glendruidským pohledem, jako by si prohlížela člověka.

„Je to nesmírně podivná tkanina,“ povzdechla si Meg a opět se napřímila v zádech. „Ale necítím z ní ani závan zla.“

„Jsi si jistá?“ nedal se odbýt Simon.

„Jsem si jistá tímhle,“ odvětila Meg. „Žádná jiná látka by nezadržela krev v Arianině těle. Je to zlé?“

Simon zavřel oči. Bylo znát, jak zatíná čelisti a přemáhá se, aby potlačil svůj vztek.

Copak se těch čárů nikdy v životě nezbavím?

A budu vůbec někdy očištěný od těch čarodějnických piklů, jež Marie provedla mně i Dominikovi?

Simon si pomalu a dlouze vydechl. Otevřel doširoka oči a z nich si přítomní mohli přečíst všechnu vzdornou zuřivost, které nedal průchod, všechen jed nastřádaný na dně své duše.

„Nepotrpím si na čáry,“ pronesl konečně.

Upjatý tón jeho hlasu zněl mnohem nebezpečněji, než když se přímo rozhulákal.

„S výjimkou těch tvých, Meg,“ dodal už mírněji. „Tvé čáry snesu, protože díky nim jsi tehdy zachránila Dominika. A protože bys radši zemřela, než aby ses na něm dopustila zrady.“

„A co Amber?“ připomněla Meg.

„S tou ať se vypořádá Duncan.“

Ariane tichounce zasténala. Začala převracet hlavu ze strany na stranu, jako by cosi hledala. „Hledá tebe,“ upozornila Cassandra. Simon se užasle podíval na Poučenou ženu. „Mě?“ podivil se. „Ano.“

„Mýlíte se, madam. Moje žena ke mně necítí sebemenší náklonnost.“

„Vskutku?“ zamumlala Cassandra. „Nu, ale tím se to všechno vysvětluje.“

„Co se vysvětluje?“ vyjel po ní Simon popuzeně.

„Proč téměř zemřela, jen abys ty mohl žít.“

Simon zavřel ústa tak prudce, až mu zuby cvakly o sebe. Naprázdno napjal čelistní svaly.

„Netuším, proč se vřítila přímo doprostřed boje,“ usekl, jako by slova krájel nožem. „Až se probere, bude to první otázka, kterou jí hodlám položit.“

„Pokud zítra odjedeš, pochybuju, že se Ariane vůbec ‚ještě probudí,“ sdělila mu Cassandra věcně.

Simon zesinal. Opět se prudce obrátil k manželce. Byla zsinalá, jako by ji posypali křídou. Při každém nadechnutí zasténala, jako by jí mezi žebra zajela čepel nože.

„Vysvětli si to, jak chceš, Simone,“ řekla Cassandra, „nebo to rovnou hoď za hlavu, ale Ariane se uzdravuje mnohem rychleji, když ležíš těsně vedle ní.“

„Bude schopná cesty?“ zeptal se.

„Zítra? V žádném případě,“ odpověděla Cassandra. „Ale za čtrnáct dní možná ano.“

Simon se bezradně ohlédl po Meg, ale ta už odcházela ven z komnaty.

„Meg?“ vydechl.

„Přivedu sem Dominika,“ hodila Meg přes rameno.

Simon zamířil k Arianině posteli, ale Cassandra ho okamžitě zarazila. Zadíval se na chladné bílé prsty, jež se mu ovinuly kolem zápěstí. Na ruce Poučené ženy se jako polapená duha zaleskl prsten posázený rudými, zelenými a modrými kameny.

„Nejdřív dovolíme Glendruidskému vlkovi, aby si prohlédl Ariane v tomhle stavu, bez energie, kterou jí z vás předává ta kouzelná látka,“ vysvětlila Cassandra.

Simon se na něco začal ptát, ale všiml si, že Cassandře pobaveně zahrálo v očích, takže si otázku raději honem rozmyslel.

„Co to znamená?“ ozval se Dominikův hlas. Glendruidský vlk vpadl do komnaty jako bouře. „Meg tvrdí, že Ariane se náhle přitížilo.“

„Dívej se pozorně, Glendruidský vlku!“ vyzvala ho vážně Cassandra.

Tón hlasu Poučené ženy prozradil Dominikovi mnohem víc než pouhá slova. Sledoval Ariane pečlivě jako lovec, jenž číhá na první pohyb srny v jejím lesním úkrytu.

„Co si o ní myslíš?“ zeptala se Cassandra.

Dominie se váhavě ohlédl po Simonovi. ‚

„Mluv bez obav,“ vybídla ho Cassandra. „Simon nás ujistil, že mezi ním a jeho manželkou neexistuje sebemenší náklonnost.“

„Vypadá jako žena s horečkou omladnic,“ prohlásil Dominie bez vytáček.

„Nebo jako rytíř s horečkou po válečném zranění?“ napověděla Cassandra.

„Jistě.“

„Glendruidská léčitelko,“ obrátila se Cassandra k Meg. „Přistup k Ariane a polož dlaň na látku, kterou utkala Serena.“

Meg s tázavým pohledem poslechla. Nic se nezměnilo.

„Nyní ať tě vystřídá tvůj manžel,“ poručila Cassandra. Meg odstoupila o krok dozadu a Dominie se poslušně dotkl látky.

„Zvláštní tkanina,“ zamumlal. „Nemůžu říct, že by se mi ten dotek zamlouval.“

„Ustup!“ zavelela opět Cassandra.

Sama přitiskla dlaň na látku. Když napočítala do čtyř, opět ucouvla.

Celou tu dobu nepřestávala Ariane naříkat a neklidně sebou házet. Původně smrtelně bledé tváře jí hořely pronikavým nachem a svědčily o tom, že v ní narůstá stále silnější horečka.

„Simone,“ pravila Cassandra.

Simon zdráhavě pokročil k loži své manželky a položil ruku na tkaninu.

Jako vždy mu ten dotek byl velmi příjemný. Připomínal mu Arianin polibek, nikdy nebyl stejný jako ten předchozí a měnil se současně s tím, jak ho Simon vychutnával. I pohled na látku byl neuvěřitelně vábivý, jako by byla protkaná zářivými ametystovými a fialovými a ebenově černými stíny, jež tvořily výjevy, proměnlivé s každým dalším okamžikem, s každým dalším nadechnutím.

Žena hlubokého citu, s hlavou zvrácenou dozadu, s rozevlátými vlasy a se rty otevřenými ve výkřiku neuvěřitelné slasti.

Začarovaná.

Válečník se silnou vůlí, přesto vášnivý, celou svou bytostí soustředěný na tento vrcholný okamžik. Čaroděj.

Skláněl se k ženě, vpíjel její výkřiky…

„Už vidíš?“ obrátila se Cassandra na Dominika.

Při zvuku jejího hlasu se Simon rozechvěl, jako by i jeho stravovala horečka. Zasvíjela se v něm obnažená, živočišná touha.

Cítil, jako by se ho téměř dotýkalo cosi, co nebylo možné ani zvážit, ani změřit, ani vidět.

Ani se dotýkat.

„Pravda,“ potvrdil Dominie. „Ariane teď pokojně odpočívá. Je to Poučené kouzlo?“

„Ne úplně,“ vysvětlovala Cassandra. „Je to jen vlastnost, kterou Serena vetkala do té látky. Každá její tkanina je jiná. Každá se mění v průběhu toho, jak ji její vlastník nosí. Prostě taková… je.“

Dominie si zamyšleně promnul nos a pak se obrátil k bratrovi.

„Zůstaneš tady s Ariane!“ poručil.

Simon otevřel ústa k námitce, ale Glendruidský vlk pokračoval.

„Jakmile bude schopná cesty, dovezeš svou manželku na blackthornský hrad.“

„Co když nás tady uvězní zima?“ strachoval se Simon.

„Nedalo by se nic dělat. Dcera barona Deguerrea je pro nás důležitější než přítomnost jednoho rytíře na blackthornském hradě, i když jde o tak zdatného rytíře, jako jsi ty. Pokud ovšem…“

Dominie nedořekl, jen se ohlédl po své vlastní manželce.

„Pokud ovšem nebudeš mít sny o větším nebezpečí, sokoličko. Potom bych musel Šimonovu nepřítomnost na Blackthornu znovu uvážit.“

15.

Arianiny suché rty svlažila chladná voda a něžně jí vplynula na vyprahlý jazyk. Dychtivě polkla. Když ale další tekutina nepřitekla, pokusila se nadzvednout a přiblížit se tomu životodárnému zdroji.

Tentokrát jí voda stekla po rtech a po bradě na krk. Po kůži jí ve stezičce od vody přejelo cosi teplého a sametového.

„Jen pomalu, slavíčku.“

Po těch slovech ucítila Ariane na hrdle teplý dech. Sametový dotek vysušil poslední krůpěje.

Žízeň spojená s touhou přiblížit se tomu něžnému hlasu v ní probudila sten. Začala se vzpínat ke zdroji slov.

„Není třeba se bát. Ani voda, ani já odtud neutečeme.“

Pomalá a něžná dlaň hladila Ariane po spánku a konejšila ji. Přerývaně si povzdechla a obrátila.se ke zdroji útěchy. Rty jí sklouzly přes cosi tvrdého a současně hřejivého, nepatrně drsného a současně nádherně konejšivého. Cípkem vědomí si uvědomila, že to je ruka.

Mužská ruka.

Ariane se pokusila napnout a odtáhnout se, ale probouzející se tělo jednoduše odmítlo poslechnout varování.

„Opatrně, slavíčku. Rána se teprve hojí. Ležte klidně. Jste v bezpečí.“

Ariane si povzdechla a opět se obličejem obrátila k mohutné mužské ruce, která jí neubližovala, naopak ji laskala, konejšila.

„Otevřte rty,“ zašeptal Simon. „Ze všeho nejdřív potřebujete vodu a taky ovesnou kaši a sekané maso a med.“

Simon jen s nejvýšším vypětím zarazil příval slov. Po tom, aby se Ariane co nejdřív uzdravila, toužil se stále sílící naléhavostí, a ta touha začínala být přímo nesnesitelná. Devět dní, které strávil péčí o manželku, patřilo k nejdelším dnům v jeho životě.

Bylo dost zlé, že Dominie musel snášet mučení vinou mého chtíče po Marii. Ale Dominie byl aspoň rytíř navyklý na bolest i krev.

Ale já se nedokážu smířit s tím, že můj smutný slavíček tady leží zraněný a v bolestech právě mojí vinou.

„Proč jste neutekla, když jsem vám k tomu dal příležitost?“ šeptal Simon zdrceně.

Z Arianiných bledých rtů však nezaslechl žádnou odpověď, pouze mu neslyšně dechla do dlaně, jako by ho zlehýnka políbila.

Když bdí, má přede mnou hrůzu.

Když spí, tak mě líbá.

Simon zavřel oči, protože to prostinké polaskání ho zasáhlo až do morku kostí – a ještě hlouběji. Rozlilo se mu duší jako stříbrné vlnky po černé hladině.

Po chvíli Simon usrkl z poháru, naklonil se k Ariane a opět jí z vlastních rtů vpustil pár kapek vody do úst. Tento způsob, jak podávat tekutinu člověku v bezvědomí, poprvé použila Meg v Dominikově případu. A právě Meginy vytrvalé a trpělivé pokusy dostat do Dominika vodu tehdy Glendruidskému vlkovi zachránily život.

A stejný způsob zabíral i na Ariane. Ačkoli nebyla úplně vzhůru, její tělo samo vědělo, co potřebuje. Otevřela ústa a vyplázla jazyk, aby slízla ty slastné krůpěje, jež se jí objevily na rtech. Odměnou jí byl tenký pramínek vody, který jí sklouzl do hrdla. Polkla a lačně se nadzvedla, aby té dobroty dostala víc.

Tentokrát byl Simon připravený. Z úst Ariane nevytekla ani kapka a nezmáčela jí hrdlo jako poprvé. Simon vlastními rty zachytil manželčina ústa a vpouštěl jí vodu na jazyk. Znovu a znovu z něho lačně pila, dokud pohár s lékem rozpuštěným ve vodě nebyl prázdný. Pak se s povzdechem opět uvolnila a propadla se do spánku.

Ovšem Arianino bezvědomí už nebylo tak hluboké jako předtím. Stejně jako ta ametystová látka ovíjela její tělo, Ariane se přimkla k teplu a energii, které jí nabízel Simon.

Zahleděl se na bílé prsty propletené s těmi jeho silnými a cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. Něžně pozvedl jejich propojené ruce, políbil Arianinu chladnou pokožku a volnou rukou ji opět začal hladit po vlasech.

Po chvíli si uvědomil, že do komnaty kdosi vešel a trpělivě čeká za jeho zády. Vůně cedrového kadidla mu prozradila, že to je Cassandra, která se hodlá podívat na svou pacientku.

Nebylo to poprvé, co Poučená přišla bdít vedle zraněné dívky. Cassandra sice na jednu stranu neústupně trvala na tom, že Ariane musí ošetřovat výhradně Simon, ale přesto neuplynula hodina, aby se v komnatě sama alespoň nezastavila.

„Ten lék, který jsem ti donesla před třemi dny,“ ozvala se tiše Poučená žena. „Už jsi ho vypotřeboval?“

„Ano.“

„A?“

„Zdá se…“ Simon zaváhal.

„Co?“ naléhala Cassandra dychtivě.

„Zdá se, že jí přímo chutnal.“

Z Cassandřiných šedých očí vyšlehl vítězoslavný blesk. „Výborně. A tobě?“

„Co já?“

„Tobě ten lék taky tolik chutnal?“

Simon se po Poučené kradmo ohlédl.

Cassandra však jen s nevinným výrazem v obličeji mlčky vyčkávala.

„Ba ano, chutnal i mně,“ připustil Simon. „Ale nevím, jeli to důležité.“

Poučená žena naklonila hlavu k rameni a usmála se. „Na tom nesmírně záleží, Simone.“

„Proč?“

„Ten lék je namíchaný přesně tak, aby podpořil všechno, co je Ariane.“

„Půlnoc, východ měsíce, růže, bouři,“ vypočítal Simon a ohlédl se po své manželce. „Ariane.“

„Už se probudila?“ zeptala se Cassandra.

„Téměř.“

Cassandra přistoupila k posteli, chvíli Ariane zkoumavě pozorovala a pak zvolna zavrtěla hlavou.

„Dnes ještě nenabude plného vědomí, ale ani zítra ráno,“ pronesla Poučená.

„Během minulých dvou dnů vnímala mé doteky spíše jako bdělá, ne spící. Občas dokonce věřím, že rozumí každému z mých slov.“

„Možné to je.“

Simon šlehl po Poučené bleskovým pohledem.

„Je to tím lékem,“ objasnila Cassandra prostě. „Přesahuje daleko za to, co víme o světě i o tom jiném místě, kde spánek a bdění jsou jedno. Je to zvláštní druh snění.“

„Nerozumím.“

Cassandra se téměř neubránila úsměvu. „Ariane se probudí s pocitem, jako by tonula hluboko v snění. A uvnitř toho snu bude rovněž hluboce cítit. Stejně jako ty.“

„Pocítí bolest?“ otázal se Simon ostře.

„Ne, pokud ji nezpůsobíš záměrně.“

„To nikdy. Už kvůli mně trpěla až příliš.“ Simon zaváhal. „Bude si pamatovat ještě něco jiného?“

„Například?“

„Odpor k mým dotekům,“ přiznal bez vytáček. „Ty snad cítíš odpor, když se jí dotýkáš?“ podivila se Cassandra. „Necítím.“

„Máš pocit, že Ariane před tvými doteky uhýbá?“

„Naopak, natahuje se za nimi co nejblíže.“

„Výborně,“ poznamenala Cassandra stručně. „Dělá pokroky.“

Simon chvíli mlčky hladil Arianiny dlouhé vlasy. Stejně jako předtím, i nyní se k němu obrátila tváří a vychutnávala dotek jeho dlaně.

„Bude si Ariane po probuzení pamatovat, o čem snila?“ zeptal se Simon.

„Jen pramálo. Hojivé sny jsou…“ Cassandra pokrčila rameny. „Takové sny jsou naprosto jiné než obyčejný spánek.“

Když se Cassandra odvrátila, aby prohrábla oheň, Simon zvedl bylinky, jež s sebou donesla. Každý uzlíček pečlivě očichal. Když se přesvědčil, že v žádném z nich není nic jedovatého, promnul kousek každé bylinky mezi palcem a ukazováčkem, ochutnal, chvíli vyčkal a pak buď pokývl, nebo zavrtěl hlavou.“

„Ten řebříček chytil trochu plíseň,“ prohodil u jednoho z uzlíčků.

„Máš nesmírně jemný čich. Už jsem poslala pro nový. Ale než mi donesou další dávku, budu tu radši mít plesnivý než žádný.“

Simon se jedním koutkem rtů ušklíbl, ale nic neříkal. Vhodil pár bylinek do vody ohřáté na trojnožce v krbu. Pod Cassandřiným zkoumavým pohledem vzal hmoždíř a paličku a pravidelnými silnými údery rozdrtil další bylinky na prášek. Ten pak zapracoval do vonné masti.

Vůně bylinek ve vřící vodě a drcených bylin v hmoždíři se vznášela v celé komnatě a propůjčila jí atmosféru ranhojičovy – či čarodějovy – pracovny. Simon si přičichl k masti, aby se ujistil, že některé z přísad není moc ani málo. Pak si jí trochu vetřel do jemné kůže na vnitřní straně zápěstí a pár minut čekal, zda mu nezpůsobí nepříjemnou reakci.

Necítil žádné pálení, žádné svědění. Nic, co by naznačovalo, že mast by měla jiné účinky, než k jakým je určena – a sice jen ty hojivé.

„Jsi na svou odmítavou manželku velmi opatrný,“ neudržela se po chvíli Cassandra.

Simon se po ní zachmuřeně podíval, ale nechal její jízlivost bez odpovědi.

„Mnoho mužů v tvém postavení by se spokojilo s tím, že by chvíli předstírali snahu a pak by vzali nohy na ramena,“ dodala Poučená žena.

„Nejsem zbabělec, madam.“

Ta slova zněla sice tiše, ale připomínala ledově rezavý severák.

„Tvoje statečnost je proslulá,“ pokračovala Cassandra mírně. „Žádný muž by nezpochybňoval tvou snahu, i kdybys manželku před těmi loupeživými darebáky neuchránil. Koneckonců, přemohli mnoho lépe vyzbrojených a početnějších nepřátel, než jsi ty.“

„Co tím vlastně sleduješ?“ utrhl se Simon na Poučenou ženu netrpělivě.

„Nic, jsem docela obyčejně zvědavá.“

„Na Poučené zvědavosti není nikdy nic obyčejného.“

Ostrý tón Simonová hlasu pronikl Arianiným zamlženým vědomím. Neklidně se zavrtěla a pevněji mu sevřela dlaň, jako by se bála, že by ji mohl odtáhnout.

„Odnes si svou zvědavost někam jinam,“ pronesl Simon tiše. „Rozrušilas mi manželku.“

„Jak si přeješ, ranhojiči. Ale nezapomeň, že hojivý polibek masti musíš rozetřít na každičkou část Arianina těla. Nic nesmíš vynechat, léčiteli.“

Cassandra zmizela ze dveří dřív, než si Simon stačil uvědomit, jak ho nazvala.

Léčitel.

Zamyšleně se zadíval na Arianinu bledou tvář. Kéž by to bylo tak jednoduché.

Kéž by mohl její tělo uzdravit pouze hrstičkou bylinek a konejšivým dotekem.

Pak bych možná mohl uzdravit i duši svého tmavovlasého slavíčka.

Nebo tu svoji. Stejně temnou.

Aniž by o to stál, zaslechl Simon v duchu ozvěnu Dominikových slov.

Stejně jako já i tys nechal všechnu vřelost v saracénské zemi… Kdo ti přinese vřelost, jestli se oženíš s Ariane?

Ariane tiše zasténala, jako by se bránila čemusi, co mohla pochopit pouze ona sama.

Ten zvuk vytrhl Simona z jeho ponurých myšlenek. Minulost už nemohl ničím napravit. Musel s ní žít, ať už se mu líbila nebo ne, ať už byla sladká nebo trpká, oheň či led.

Simon se rázně odvrátil od své spící manželky. Navzdory jejímu tlumenému, podvědomému protestují vytáhl ruku z dlaně a začal očišťovací rituál, který ho Meg donutila se naučit, než se s Dominikem vypravila nazpátek na blackthornské panství.

Zručnými a jemnými prsty, navoněnými léčitelským mýdlem, rozvázal Simon stříbrné tkanice Arianiných šatů a stáhl jí ametystovou látku z ramen. Přitom už nepochyboval o správnosti Cassandřina rozhodnutí, že Serenina tkanina má zůstat Ariane na těle. Sám se přesvědčil, že dívka odpočívá daleko klidněji, když je zabalená do látky.

A nejklidněji spala, když se jí navíc dotýkal Simon.

Až se úplně uzdraví, bude mi důvěřovat natolik, aby mi dovolila doteky spíše manželské než léčitelské?

Ta nečekaná myšlenka zarazila Simona uprostřed pohybu. Fialová látka a studené stříbrné tkanice mu vyklouzly ze znehybnělých prstů.

Zivůtek sklouzl Ariane z těla. Tančící plameny z krbu házely na její hebká ňadra stíny a záblesky. Ty klouzající vlnky tmy a záře vypadaly, jako by ji po prsou hladily nehmotné prsty.

A stejně jako pod prsty se jí náhle napjaly bradavky.

„Slavíčku,“ zašeptal Simon.

Ariane neklidně zazmítala hlavou. Ňadra se jí pohnula téměř neznatelně, zato však vábně zvlnila, jako by prosila, aby je Simon obdivoval očima, rukama, ústy.

S tichou kletbou zavřel Simon oči. Už po celých devět dní vysvlékal Ariane třikrát denně a navzdory tomu neskonalému pokušení se jí jedinkrát nedotkl jinak než jako léčitel Ale nyní…

Nyní toužil být tím světlem na jejích ňadrech, laskat ji ve stínech soumraku a ohně.

Nyní toužil potěžkat tíhu jejích ňader v dlaních a palci laskat ty růžové vrcholky až do plného květu.

Nyní toužil obkroužit jí jazykem kolem růžových poupat a vtáhnout je do úst.

A potom chtěl víc. Mnohem víc.

Toužil po věcech, jež nedokázal pojmenovat ani popsat. Toužil shořet jako fénix a poznat jeho pocity, s jakými vstává z vlastního popela, jen aby opět vzplál plamenem a pocítil, jak se mu smyslný žár propaluje až na samé dno duše.

Z hloubi hrdla se Simonovi vydral sten. Vyděsil ho, ale ne tolik jako zběsilost jeho touhy po Arianině odmítavém těle. Byl vzrušený až k zešílení, mužství mu hořelo jako v ohni pekelném – i andělském.

„U božích zubů!“ zasyčel polohlasem. „Copak si Cassandra vážně myslí, že jsem vykastrovaný? Ze nebudu místo léčení bažit po těle své vlastní ženy? Pohled na ta skvostná ňadra v záři ohně… Jako by se mi do rozkroku rozsypaly žhavé uhlíky!“

Simon, otřesený svým nedostatečným sebeovládáním, zaťal ruce v pěst a tak zběsile sevřel ametystovou látku v prstech, až ho paže bolely.

Uběhla příliš dlouhá řada minut, než aby Simon mohl cítit spokojenost s vlastní silou vůle, ale nakonec se přece jen dokázal nadechnout klidněji a s pocitem, že do plic nevtahuje oheň, nýbrž vzduch. Pomaloučku pustil Arianiny šaty a začal jí z žeber odvíjet pruh fialové látky, jenž sloužil jako obvaz.

Rána navenek vyhlížela jako tenká šarlatová čárka mezi dvěma žebry. Kůže už začala srůstat, jako by nikdy nebyla porušená psancovou dýkou, a svalstvo kolem rány bylo sice teplejší než jinde, ale ne horké. Bylo zardělé růžovou barvou hojení, nikoli ostře rudým odstínem rány, jež se zanítila vražednou horečkou.

„Vidět tě, jak se krásně uzdravuješ, stojí za všechny ty pošetilé Poučené i glendruidské čáry,“ pošeptal Simon Ariane. „Když jsem zahlédl, jak se ti do těla boří ta zlořečená dýka…“

Hlas mu odumřel v sípavém šepotu. Ten okamžik si prožil mnohokrát, znovu a znovu viděl zběsilý záblesk oceli, znovu a znovu si uvědomoval, že její tělo před tou nechutnou ocelí nechrání vůbec nic, znovu prožíval tu proklatou jistotu, že se k ní nedostane včas, aby ji zachránil.

A také se nedostal. Padla k zemi současně s tím, jak vykřikl její jméno. A sama mu už neodpověděla.

Dosud mu neodpověděla.

Ale nyní Šimonův výkřik nedoletěl dál než křik jeho zmatené duše, v níž dosud nezhojená Arianina rána ležela vedle dosud krvácejících ran, které za hříchy svého bratra nevinně utržil Dominie.

Simon se zvolna natáhl po nádobce s léčivou vodou, jež se hřála v blízkosti plamenů. Namočil v ní klůcek a s neskonalou něhou začal Ariane omývat. Nejprve obličej, hrdlo, potom ňadra. Ze všech sil se snažil nevnímat horký žár jejího dechu a ještě žhavější dotek jejích prsou na pokožce svých dlaní.

Ovšem i když pokračoval v mytí, nevšímat si té nádhery prostě nešlo.

Bylo snazší nevnímat Arianinu smyslnou krásu, dokud ležela zardělá horečkou či roztřesená zimnicí. Pak na ni dokázal nemyslet jako na dívku strhující snědé krásy, jež mu rozpalovala tělo od prvního okamžiku, kdy na ni pohlédl. Uměl v ní vidět pouze choré tělo, které potřebuje omýt a osušit a namazat hojivou mastí a pak opět teple zabalit před podzimním chladem.

Ale dnes večer byla Ariane jiná i na dotek. Poté co z jeho rtů přijala poslední kapky léku, prošla viditelnou proměnou. Náhle neležela vyčerpaně a ochable, jako by všechnu sílu vypotřebovala na přežití po úderu vrahovy dýky. Ačkoli stále zůstávala nepřirozeně nehybná, tělem i myslí se probírala ze závoje drog, jež ji až doposud věznily v hojivém spánku.

Ladný oblouk Arianina pasu a kyčlí prošel nenápadnou změnou, doslova zasršel životem. Jako kdyby se ochotně poddávala jeho dotekům, když ji umýval, jako by očišťovací rituál měnila v cosi mnohem smyslnějšího.

A když jí teď omýval dlouhá stehna, její tělo zpívalo Simonovi píseň vábivou jak Sirény. Při pohledu na hustý trojúhelníkový ostrůvek chloupků na jejím ženství mu vyrážel dech. Silou vůle se snažil odtrhnout od té půlnoční černi pohled, protože jinak by se jeho hojivý dotek naráz změnil na milenecký.

Taková pošetilost! Nejsem přece nezralé páže, které třeští oči, jako by nikdy nevidělo hebký ženský klín!

Simon se zhluboka nadechl a rychle svou práci dokončil, přiměl se vidět v manželce pouze pacientku.

Ale nakonec se rozhodl, že přece jenom nevetře Ariane vonnou mast do celého těla – od jemných prstů na nohou až k její ladné šíji. Mast voněla příliš smyslně, než aby mohla být obyčejný lék, ačkoli Cassandra trvala na tom, že pro Arianino zotavení je nezbytná.

Simon začal rázně přetahovat ametystové šaty přes manželčiny nohy. Ale bez ohledu na to, jak rychle se o to pokoušel, jak málo se jí dotýkal, připadala mu pod rukama jiná než minule. Údy měla mnohem živější. Jiskřivější.

Dráždivější.

Rděla se ženskou horečkou, na kterou existuje pouze jediný lék.

„U božích zubů,“ syčel Simon. „Co je špatné na tom, že toužím po děvčeti, které v této chvíli není schopné říct ano nebo ne?“

Ariane je moje manželka.

„Není jí dobře,“ zamumlal sám pro sebe a jako bez rozumují zběsile vyhrnoval šaty do pasu.

Její tělo se podvoluje mým dotekům jako květ slunci. „Není při vědomí!“

Její tělo je vzhůru! Cítím to. Hmatám to. A jistě bych to i chutnal.

Ta představa vystřelila Simonovi šíp bolestného chtíče přímo do rozkroku. Hned nato ho zahltila touha tak krutá a nemilosrdná, že mu roztřásla tělo jako hrom rozechvěje zemi.

Simon se přestal hádat sám se sebou. Zavřel oči, počkal, až vlna vášně opadne, a soustředil se na to, aby přestal v Ariane vidět ženu. Rozhodl se vetřít jí do dosud citlivé jizvy trochu hojivé masti, ale šaty jako by se řídily svým vlastním životem, zamotávaly se, svíjely se, uhýbaly mu před prsty jak kouř, bránily mu v ošetřování.

A kdykoli Simon dívku nadzvedl, aby jí navlékl rukávy, ňadra se jí zhoupla a otírala se mu o paže a o ruce. Jednou ho dokonce hebce a horce pohladila po tváři.

Zasněně se tomu laskání pousmál.

Komnatou zazněl šepot rouhavých saracénských kleteb. Simon Ariane pustil z náruče, zvedl rukáv a přísně si ho změřil jako neposlušného loveckého psa.

Látka se mu měkce ovinula kolem prstů a vydechla mu do nosu jemný parfém, složený z vůně měsíčního svitu a divokých růží a dozvuků bouře.

Arianinu vůni.

Vůni právě oné masti, kterou si Simon netroufal vetřít do manželčina změněného těla.

Té masti, jež podle Cassandřina tvrzení byla pro Arianino plné uzdravení doslova životně důležitá.

Simon zavřel oči a vyrazil ze sebe tak tichounký sten, že ho nemohl slyšet ani on sám. Pomalu rozevřel zaťaté prsty. Ametystová látka mu zvolna vyklouzla z hrsti, tichounká jako povzdech.

Zvedl jednu z řady malých nádobek, stojících na truhle vedle Arianina lože. Vůně masti byla čpavá, ostrá, pronikavá.

Vůně léku, nikoli vášně.

Zachmuřeně si v masti smočil ukazováček a začal mast opatrně nanášet na nachovou jizvu mezi Arianinými žebry. Dívka ležela zcela bez hnutí, měkounce oddechovala. Očividně nespala příliš tvrdě a náznak úsměvu jí propůjčoval takovou krásu, až nad tím Simonovi pukalo srdce.

Tvoje tělo po mně touží, slavíčku.

Toužilo po mně hned od počátku, když jsi ještě byla zasnoubená s Duncanem.

A bránila ses té touze ze všech sil stejně jako já.

Už se nebraň. Už nejsi snoubenkou jiného muže. Jsem tvůj manžel a tys moje manželka. Tvůj úsměv mi zpívá v duši.

Současně s tím, jak Simon odtahoval dlaň od Arianiny rány, dívka se obrátila k němu na bok. Prsty mu uvízly ve smyslném objetí obou jejích ňader.

Simona zalil žár od čela až po paty, ale největší palčivost mu pulzovala ve ztopořeném mužství. Cítil, jak mu úd těsně přimknutý k látce pulzuje v rytmu pádícího srdce.

„U boží krve, to je příliš!“ zasténal Simon mezi zaťatými zuby.

V duchu sám sebe přesvědčoval, že musí vstát a nechat Ariane o samotě. A měl to skutečně v úmyslu, jenže ten proklatý ametystový rukáv mu padl přes klín a připoutal ho k nijako řetězem.

Jako ve snách se Simon natáhl po nádobce s voňavým mazáním, jež Cassandra namíchala právě a jedině pro Ariane. Nádobka mu v ruce připadala hřejivá, hladká, vešla se mu do dlaně jako ladný prs.

Když zvedl víčko, komnatou se rozlila vůně růží a bouře. Zhluboka se nadechl, ponořil se do vůně, jež podtrhávala podstatu dívky Ariane.

Simon si zvolna smočil v masti konečky prstů. Byla teplá, krémovitá, hebká, provoněná samou podstatou ženství.

A pálila jako sama touha.

16.

Po celých devět dní pečoval Simon o Ariane, jako by byla bezmocné nemluvně. Po devět dní sám sobě nalhával, že v jejích ňadrech a křivce boků nevidí ženskou vábničku, že nečerpá ryzí smyslnou rozkoš ze vtírání vonných mastí do každičkého centimetru její hedvábné kůže. Že nechce být jako ta mast, že se jí nechce vpít do těla, stát se jeho součástí.

Po celých devět dní si vytrvale lhal. U božích vypadaných zubů!

Co to jen Cassandru proboha napadlo, že mi poručila vetřít tu vonnou mast do každičkého kousku Arianina těla? Copak jsem z kamene, abych přitom neshořel vášní?

Ariane házela hlavou ze strany na stranu a lesklé pletence černých kadeří jí přitom hadovitě klouzaly po prsou. Zvolna, ale skoro netrpělivě poškubávala rukama, jako by… cosi hledala.

„Ariane,“ zašeptal Simon přidušeně.

Natočila k němu hlavu, jako by ho slyšela, ale oči nechávala stále zavřené. Simon jí záměrně přejel prsty po tváři. Pozvedla ruku a přitiskla si je těsně vedle rtů.

Pak se k němu obrátila celým tělem a nepokrytě přijímala jeho dotyk jako vzácný dar.

Ne.

Toužila po něm. Vyžadovala ho.

„Škoda že nemám odvahu tě probudit,“ šeptal Simon.

Ale to mu Cassandra výslovně zakázala. Tvrdila, že až se Ariane uzdraví, sama se vynoří z omamných účinků léků. Do té doby bude spát. Ovšem kdyby někdo její probuzení uspěchal, jen by oddálil uzdravení.

Zatímco Simon nanášel mast, zaléval ho Arianin horký dech. Namlouval si, že nedělá nic jiného, nic nového, nic smyslného… Že to je prostě normální.

Přesto si proti své vůli nepřestával všímat – stejně jako při jejich prvním setkání – dívčina nádherně vyklenutého obočí, černé ofiny jejích řas, tak dlouhých, až se jí opíraly o kůži pod očima. Obrys nosu tvořil něžnou linku s jemnými nozdrami. Vábilo ho pohladit ty lícní kosti i dolíčky v koutcích rtů, kde hnízdily stíny vrhané plameny z krbu.

Vůně masti stoupala vzhůru, umocněná teplem Arianina těla, a laskala Simona, jako by to byly Arianiny dotyky, jako by se navzájem dotýkali nahými těly. Vtáhl její vůni rovnou do plic, zatímco od pupíku až po kolena ho stravovalo smyslné horko.

Zhluboka vydechl a lehýnce pohladil fialovou látku, jež zakrývala Arianiny kyčle a nohy. Látka se svezla stranou jemně jako proudící voda a náhle tu ležela zcela nahá Ariane.

Opatrně, aby ji neprobudil, Simon Ariane zvedl a položil ji na nezraněný bok. Namlouval si, že ruce se mu netiskly na křivku jejích boků, že jí dlaní neobjímal kolem lýtka, že špičkami prstů nepohladil tmavou houštinku, skrývající se jí mezi stehny.

Simon skoro zanaříkal, protože jeho mužný meč k puknutí bolel touhou vnořit se do něžné pochvy. Jako by se nikdy předtím nedotkl ženy, nepoznal opojnou vůni jejího pohlaví, nikdy nerozevřel ty hebké vonné plátky jejího květu a nesál z něj ten nejmámivější nektar na světě.

Simon prudce uškubl od Ariane rukama, jako by je držel příliš nízko nad plamenem. To je šílenství.

A s tímto odsuzujícím názorem souhlasil Šimonův rozum i Šimonovo srdce.

Zavřel oči a vnořil konečky prstů do malé nádobky s mastí. Pozvolna začal vtírat krém do Arianiných zad. Když dospěl k místu, kde se mezi bělostnými hýžděmi temněl žlábek, zaváhal.

Ariane neklidně pohnula dlouhýma nohama. Tím pohybem přitiskla kyčel do ohbí Šimonovy dlaně.

Ihned napjal prsty a jakoby ve vzteku vyzkoušel pružnost jejího svalstva. Jakmile si však uvědomil, co udělal, ztuhl v obavě, že přetrhl Arianin hojivý spánek. Po několika vteřinách se však opět uklidnil. Ariane se neprobudila.

Ale ani neuhýbala zpod jeho dlouhých prstů, jimiž jí svíral útlou kyčel.

Simon pomalu zvedl hlavu. Nabral další mast a natíral Arianinu páteř – od šíje až úplně dolů. A aniž by to skutečně zamýšlel, zajel i do úžlabinky.

Konečky prstů mu olízl oheň a vystřelil mu paží vzhůru. Zahltil ho stravující žár a soustředil se mu v klíně. Jen s největší neochotou ruku odtáhl a počkal, až se opět začne ovládat.

Simon chtěl dát Ariane víc než pouhé laskání, jež skončilo skoro ještě dříve, než začalo. Toužil obkroužit celou křivku jejího zadečku, dokud by jí nepřitiskl dlaň mezi stehna, nepřitulil se k její hebkosti, kde mu prsty vnikaly do mokrého, vonného žáru.

A potom by se pomaloučku vracel zpět, vykresloval by za sebou vlhkou stezičku, nechal by si jí omývat dlaň, a nakonec by do toho jezírka opět zajel, hluboce by do ní pronikl, odtáhl by se a znovu vklouzl dovnitř, dráždil by oheň její touhy tak dlouho, až by oba pláli stejným trýznivým plamenem.

Nemůžu. Není vzhůru.

Ale já jsem.

Sladký Ježíši, shořím!

Simon by rád zaklel, ale nezbýval mu na to dech. Připadal si neuvěřitelně živý, krev mu tryskala žilami v mocných přílivových vlnách a bičovala jeho vzrušení do závratných výšek.

Mezi zaťatými zuby se mu prodral temný, téměř zvířecký sten. Pečlivě si vyhnal z hlavy všechny myšlenky a jako stroj vtíral opojně vonící mast do Arianiných štíhlých nohou a do ladně klenutého oblouku jejích chodidel.

Ariane se s povzdechem obrátila na záda, jako by si její tělo už pamatovalo rituál natírání a hlazení. Při tom pohybu se jí dlouhé černé vlasy rozprostřely přes ňadra a břicho. Jemně zvlněné konečky kadeří se jí zachytily na chundelatém trojúhelníku mezi stehny, kudrnatějším a hustším, jenž chránil střed jejího ženství.

Jako omámený Simon natáhl ruku a pomalu, mučivě pomalu od sebe oddělil dva odstíny půlnoční černi – Arianiny vlasy a Arianino ohanbí.

Pokušení rozevřít prsty černý trojúhelník – aspoň špičičkou jednoho prstu – a vyhledat žár skrytý v hlubině pod ním, bylo tak mocné, až se Simonovi roztřásla ruka.

Nesmím.

Přesto stejně rychle, jako sám sebe přesvědčoval, že to není správné, se v něm vzbouřilo jeho druhé já.

Proč bych nesměl? Pohleď, jak se vrtí, vzdychá, touží. Pohleď, jak se jí při mém dotyku vzdouvají ňadra, bradavky se jí napínají a touží po pohlazení.

Simon zachmuřeně umlčel svůj vnitřní svár tím, že si smočil konečky prstů v jemné masti. Mnul Arianina ramena, paže, ruce, až jí od podpaží výš nezůstal netknutý ani kousíček pokožky.

Přál si, aby ten úkol, jenž ho doháněl k zbláznění, měl už za sebou – a současně byl z hloubi duše rád, že ho za sebou ještě nemá. Nabral si další hrst masti a chvatně se pustil do další části svého úkolu.

Ňadra měla Ariane plnější, než si Simon pamatoval, živá, napjatá. Dokonce i když zavřel oči, hořel mu jejich obrys na vnitřní straně víček. Rozetřel si mast v dlaních a začal Ariane masírovat.

Pokožku měla jemnou a bílou jako sultánova nejcennější_ perla. Vrcholky ňader byly tuhá růžová poupata, čekající jen na rosnou vláhu jeho jazyka, aby se mohla rozvít do dokonalého květu.

Jakoby mimochodem, bezmyšlenkovitě, sklonil Simon hlavu k Ariane. Její ňadra už poznala laskání jeho čela, tváří, rtů. Pak rozevřel rty a jazykem objel jedno z křehkých poupátek.

Chutnala po růžích.

S bezhlesým stenem objel Simon vrcholek Arianina ňadra, pod rty vychutnával jeho žár a proměnlivou strukturu.

„Hedvábí,“ šeptal a sklouzl jazykem na bělostnou oblinu ňadra.

Ariane cosi šeptla a pohnula se. Tím pohybem mu přesunula sametovou bradavku přímo do úst.

„Samet,“ šeptl a zlehka ji ochutnal.

Vzepjala se, jako by uvízla ve smyslném snu. Napjatá růžová bradavka se mu otřela o rty.

„Já to nesnesu!“ zachraptěl Simon zpola bez sebe.

Uchopil Ariane do úst a miloval ji jazykem, jak ji toužil milovat od první vteřiny, kdy na ní spočinul očima, hrdou a vystrašenou, čekající na muže, kterého sice v životě neviděla, ale jenž si činí nároky na její tělo a lůno, které mu má zrodit dědice.

Výheň Simonových úst zrychlila Arianin tep. Zašeptala cosi ze sna a pokrčila jedno koleno.

Nebo že by mu pod její koleno sama od sebe vklouzla ruka a rozevřela jí nohy po mileneckém způsobu?

Ne. Jsem ranhojič, ne milenec.

Pak ji tedy uzdrav. Celou.

Ale –

Opatrnost, kterou se Simon naučil za tak vysokou cenu, se v žáru vášně změnila na popel.

Ale copak právě tohle mu neporadila Cassandra? Každičký kousek Arianina těla musí poznat hojivý polibek bylinné masti.

Byla to víc než pravda. Cassandra to varování opakovala mnohokrát, jako by ta mast tvořila nejvýznamnější součást hojivého rituálu.

Mohu si věřit natolik, abych vydržel tak důvěrné doteky?

A nezmocnil se jí?

Dobrotivý Bože. Bylo by to vůbec, možné?

Simon zavřel oči a přiměl se k naprosté nehybnosti, protože nemohl zaručit, zda jeho příští pohyb bude vstříc Ariane nebo pryč od ní.

A pokud by to bylo vstříc, nebyl si jistý, kde by skončilo léčení a začalo milování.

„Slavíčku,“ vydechl Simon přerývaně. „Kéž bys byla vzhůru.“

Ariane tichounce, vystrašeně zanaříkala. Linie těla se jí mírně napjala, neklidně pohnula nohama, jako by se pokoušela za něčím běžet, ale beznadějně uvízla v bahně. Švihla jednou paží a udeřila Simona do stehna.

Jakmile pocítila jeho přítomnost, blízkost, vyrazila ze sebe dlouhý povzdech a upokojila se. Zanedlouho se jí opět ochablá ruka svezla z jeho stehna na přikrývku, ale hřbety prstů se ho nepřestala dotýkat.

A ten dotek vůbec nebyl náhodný, protože když se Simon snažil odtáhnout, Arianina ruka za ním putovala a hledala útěchu, kterou jí poskytovala jeho teplá kůže.

Jeho tělo.

Jeho touha.

„Měl jsem v té věci pravdu, slavíčku?“ zašeptal Simon. „Vskutku jsi na mě hleděla s větší náklonností a s menším odporem než na jiné muže?

A touha,“ pokračoval a opět se shýbl až k Ariane. „Viděl jsem ji v tobě? Chutnal jsem ji v tvých polibcích?“

Simon pohladil Arianino tělo po celé délce od ňader až k tmavému trojúhelníku, po němž toužil víc než po vlastním dechu. Za dlaní se mu táhla vůně hojivé masti.

„Když jsi na mě pohlédla poprvé, vytřeštila jsi oči,“ připomínal si Simon. „Je možné, že od té doby neuběhl ani měsíc? U všech svatých, mně to připadá jako celá věčnost. A tehdy jsi ještě patřila jinému. Málem jsem se neodvažoval se na tebe třeba jen podívat.“

Simon dlaní laskal poddajné Arianino lýtko, masíroval ho mastí a s každým dalším něžným stiskem ruky objevoval další a další krásy jejího těla.

„V zapadajícím slunci ti oči jiskřily jako ametyst,“ šeptal. „A ústa… Dobrotivý Bože, při pohledu na tvůj jazýček, zvolna objíždějící dolní ret, jsem se málem neovládl.“

Při té vzpomínce se Simon opět rozechvěl jako v zimnici. A současně s tím začal zasypávat Arianina ňadra a břicho drobnými polibky a jazykem ozkoušel sladkost důlku jejího pupíku.

„Nechtěl jsem už nikdy v životě toužit po žádné ženě,“ šeptal Simon. „Takhle ne. Ne jako by mi do podbřišku vypalovali cejch.“

Šimonův teplý dech omýval Arianinu kůži, zatímco rukama i ústy nepřestával v něžném laskání, léčitel i milenec v jednom.

„Kdykoli jsem se přiblížil, spatřil jsem, jak se ti zrychlil tep. Mohl to být strach, ale jakmile jsi myslela, že se nedívám, visela jsi na mně očima.“

Rukou sjížděl po celé délce Arianina těla, dokud nenarazil na hustý smyslný trojúhelník chloupků, jenž jako by se mu sám vtulil do dlaně. Pohladil ho zlehýnka jako povzdech, poškádlil ten svůdný pahorek, jehož žár mu dýchal vstříc. Ariane temně zasténala – ale nebyl to spíše nářek?

Pak se však přitiskla blíže k Šimonově dlani, neunikala před ní.

Dech se mu postupně změnil na steny. Toužil ji probudit, zmocnit se jí, sledovat, jak se jí vášní rozechvějí oční víčka, až se jí zaboří do hloubi těla. Měl pocit, že nikdy netoužil po ničem jiném, že nikdy o nic jiného ani stát nebude.

Simon si naposledy smočil prsty v masti. Nesmírně pozorně a jemně vmasíroval mazání do Arianiny pokožky mezi pupíkem a stehny. Napjala nohu a přitom se jí zadeček zlehýnka nadzvedl nad matraci.

To byla poslední kapka. Konečky Simonových prstů pohladily tajné místečko, zardělé touhou. Ariane tlumeně zavrněla rozkoší, zasněně se protáhla, a tak se o Šimonovy prsty pohladila ještě jednou.

Jemně jí zasunul prsty mezi stehna a během jediné dech vyrážející vteřiny objevil a současně i propátral tu horkou hebkost. Vycítil vlnku slasti, jež z Ariane vyzařovala jako sluneční zář, slyšel její chraptivé oddechování, viděl plavné kolébání jejích boků.

„O čem se ti zdá, slavíčku?“ vyptával se Simon měkkým hlasem, jenž sípal vzrušením. „Toužíš teď po mně stejně mocně, jako jsem po tobě toužil já už při našem prvním setkání?“

Nesmírně něžně polaskal lemy Arianiných okvětních plátků. Rozpálená, smyslná rosa jejího vzrušení mu pozlatila prsty a rozbušila mu srdce. S neobyčejnou péčí zasunul jeden prst do středu smyslného okvětí a zvolna pronikal stále hlouběji, laskal a současně si razil cestu dál.

A při tom laskání objevil skrytou skvostnou perlu, kluzkou, tuhou, nalitou jako jahodu. Když ji prstem obkroužil, Ariane si zajíkavě povzdechla a blaženě zakroužila boky, jako by si říkala o další laskání.

Simon odtáhl ruku, ale Ariane naříkavě zaprotestovala a ve slastném neklidu začala obracet hlavu ze strany na stranu, čímž dostatečně výmluvně vypovídala jak o své touze, tak o hojivé slasti snění.

Přesně tak to předpovídala Cassandra, že Ariane se probudí s pocitem, jako by tonula hluboko ve snu, ale v tom snění bude rovněž hluboce cítit stejně jako Simon.

„Co tedy cítíš, slavíčku?“ vyptával se Simon zastřeně. „Je to odpor?“

Přejel Ariane po vnitřní straně stehna. Vzepjala se mu vstříc ladně a pomalu, jako by plula v husté tekutině. Každý pohyb měla zpomalený na pouhý stín své obvyklé mrštnosti. Každý malý pohyb představoval smyslný odraz jejích snů.

„Ne, to není odpor, co se teď v tobě vzdouvá,“ šeptal Simon. „Je to žár, který v tobě narůstá jako přílivová vlna? Zvedáš se blíž ke mně s vědomím, že to jsem já, kdo tě hladí?“

Konečky prstů polaskal plátky, jež se rozvíraly, jako by kvetly pod sluneční září. Byly nalité, rozpálené a plakaly Arianinou touhou.

Simonovi hvízdal dech v hrdle, jako by trpěl na mučidlech.

„Mohl bych ozkoušet hloubku tvého žáru,“ zašeptal. „Ale nedůvěřuji sám sobě do té míry, aby mi stačilo cítit tvé panenství kolem prstu. Bylo by příliš snadné otevřít tě víc a ještě víc, až nakonec bych do tebe vtiskl svůj lačný meč a poznal tak i tvé nejzazší hlubiny.“

Simon zavřel oči a bojoval s touhou, jež mu svírala celičké tělo.

„Chtěla bys vědět, jaké by bylo, kdybychom leželi spojeni a srdce nám bušila ve stejném rytmu a těla by se nám napínala snahou propojit se v milostném souboji co možná nejtěsněji?“

Ariane se však neprobudila, aby odpověděla na Šimonovu otázku, ačkoli její tělo pod jeho mazlivým dychtivým laskáním samo o sobě představovalo dostatečně dychtivou odpověď.

Byla žhavá, horečnatě rozpálená.

Nebyl to však suchý žár choroby, co pálilo Simona do konečků prstů. Byl to tekutý žár ženy, jejíž lačnost, hlad, probudily milencovy doteky.

Simon otevřel oči a z pomalých a uchvácených pohybů Arianiných boků vyčetl míru jejího vzrušení. Vášeň jí zbarvila rty i prsní bradavky temně rudou barvou.

Simon zůstal sedět nehybně na posteli a sváděl se sebou zápas. S každým přerývaným nadechnutím si znovu a znovu uvědomoval, že by měl vstát a opustit tu vzrušenou dívku, jež nebyla schopná pronést ani ano, ani ne.

Ale rozhodnout za ni můžu já.

Ta myšlenka mu působila muka.

„Chceš mě cítit hluboko v sobě, chceš cítit výstřik mého semene stejně bolestně jako já?“ otázal se jí Simon drsným šepotem.

Arianina odpověď byla sice němá, nicméně jednoznačná. Tělo už neměla smyslně ochablé, naráz se jí napjalo, bylo dychtivé, sálalo nedočkavou žádostí. Vůně její touhy se zaryla Simonovi pod kůži a zažehla mu mysl plamenem.

Simon zděšeně zasténal.

U Kristových modrých očí, co se to se mnou děje? Proč se nedokážu zvednout a odejít?

Ale současně s tím, jak mu myslí burácela tato otázka, ohlušil ho hromový buchot jeho vlastního srdce. Nevěřil si natolik, aby si opět troufl dotknout se Ariane rukama, neschopný odvrátit se od její smyslné a žádoucí krásy se opět nad manželku naklonil.

Když ji pohladil tváří po stehně, Ariane jen cosi zasněně zamumlala. Zhluboka se nadechl, naplnil si nos i plíce její ženskou vůní, koupal se v závanech její vášně, jako by to byla hojivá lázeň.

Políbil ji na temný trojúhelníček mezi stehny a pak se do něj s pomalou něhou zanořil celým obličejem. Ariane se s povzdechem zavrtěla, aby ho vpustila ještě hlouběji.

Uzdrav mě.

Zašeptal Arianino jméno do hebkosti jejího lůna a přitom chutnal růže a měsíční zář a zběsilou, nezkrotnou bouři, jež řádila v ní i v něm a křižovala blesky v místech jejich spojení.

Ariane začal zalévat žár, jenž pronikal i do jejího nevědomí.

Hořím.

Cítím to.

Ano. Chutnej mě.

Simon se zvolna poddával tomu smyslnému milostnému vytržení, nořil se do hlubin slasti, o které dosud neměl tušení, procházel bránou do říše blaženosti, jež podle jeho víry byla člověku zaživa odepřena.

Hořím.

Ano.

Hoř se mnou. Navždy. Hoříme. Spolu.

17.

Simon si ostražitě prohlížel nádobku s novou dávkou masti, kterou mu podávala Cassandra. Otevřel ji a přičichl.

Projelo jím slastné zachvění, propojení vzpomínky a touhy.

„Ariane,“ pronesl chraptivě. „Ano,“ přisvědčila Poučená žena. Simon neodpověděl, rázně vrátil víčko na nádobku a obrátil se k Arianině posteli.

„Tobě ta mast připadá nepříjemná?“ divila se Cassandra. Simona zalil vodopád vzpomínek a snů. Snažil se nemyslet na uplynulou noc, kdy se polooblečený probudil se spící a zcela nahou manželkou v náručí… A hojivá vůně mazání stoupala stejně z jeho jako z jejího těla. \

Simon se snažil nemyslet na to, co se mezi ním a Ariane přihodilo, protože mu to nedávalo sebemenší smysl. Nebyla v tom špetka logiky. Nemohl to zvážit či změřit, ohmatat či prohlédnout.

Třeba se to ani nestalo.

Nemohl jsem s ní sdílet její uzdravování.

Nemohl jsem cítit, jak hoří.

Ale sám hořet mohl.

A také hořel.

Zrovna jako ona.

„Třikrát,“ pravila Cassandra.

Simon sebou leknutím trhl, překvapený, odkud to Poučená ví.

„Cože?“ zajektal.

„Dokud se Ariane neprobudí, musíš ji třikrát denně natírat mastí,“ vysvětlovala Poučená žena trpělivě.

Navzdory Cassandřinu bezvýraznému obličeji měl Simon dojem, že v jejích stříbrošedých očích zahlédl pobavený záblesk.

„No ano, tos mi objasnila už několikrát,“ usekl stroze.

Tentokrát nepochyboval, že se Poučená žena usmála.

„Už ses dneska ráno díval na její ránu?“ zeptala se.

„Zatím ne.“

Simon hovořil stroze, v nejmenším netoužil vysvětlovat, že nemá odvahu opět vysvléknout vlastní ženu, natož ji ještě natírat voňavou dráždivou mastí po celičkém těle, až je dva nebude dělit nic než růže a měsíční svit a vzdálená bouře a pomalý, stravující oheň.

Zhluboka se nadechl a snažil se ovládnout zběsilou reakci svého těla.

Pouhý sen. Víc v tom není.

Usnul jsem. A zdál se mi sen.

Milovaný Bože, modlím se, abych podobné sny mohl snít i bdělý!

A aby je Ariane snila se mnou…

S němou a sžíravou kletbou na rtech přistoupil Simon k loži a začal Ariane svlékat. Když z ní stáhl šaty i obvaz, leknutím až zalapal po dechu.

Původně nachová jizva vybledla do světlounce růžového odstínu a pod mléčně smetanovou kůží nebyla znát už ani jediná podlitina.

„Zanedlouho se probudí,“ prorokovala Cassandra spokojeně. „Hojení je už téměř u konce.“

„Téměř?“ divil se Simon. „Co ještě zbývá?“

„To se dozvíme, až se probudí.“

S touto záhadnou poznámkou se Cassandra obrátila na patě a odešla z komnaty.

V následujícím tichu dolehlo k Simonovi další zavytí bouře, ztlumené mocnými kamennými zdmi. Zvedl nádobku s hojivou mastí a jako už tolikrát od chvíle, kdy jeho manželka utrpěla zranění, přisedl na pelest vedle Ariane.

„Ještě že Meg a Dominie vyrazili do Blackthornu už před řadou dní,“ poznamenal Simon, když vtíral pronikavě vonící mast do hojící se jizvy. Navzdory Meginu odhodlání a statečnosti by za zpáteční cesty v takové bouři jistě trpěla ona i dítě.“

Simon hovořil hlasitě, což se během těch dlouhých dní, kdy seděl na pelesti vedle Ariane a čekal, až se jí vrátí barva do tváří, stalo jeho zvykem. Navíc zjistil, že zvuk jeho hlasu má na Ariane konejšivý účinek.

„Kdyby měl Dominie čekat ještě na nás, vyváděl by jako smyslů zbavený,“ dodal Simon. „Jak jde o jeho malou sokoličku, chová se občas doslova nepříčetně.“

Simon se pousmál při vzpomínce na Meginy zlaté rolničky.

„Věřila bys, že po cinkání těch droboulinkých zvonečků se mi až stýská? A po Megině smíchu zrovna tak.“

Z dolního patra k nim dolehl mužský smích a hned nato se k němu připojil i ženský.

„Ale Megino veselí mi bohatě vynahradí Duncan s Amber,“ usmíval se Simon. „Nevypili sice ani kapku vína, ale přesto dovádějí jako panoš po svém prvním džbánu.“

Během řeči se odvrátil, aby namočil obvaz v misce s bylinkovým odvarem. Pečlivě fialovou látku vyždímal, roztřepal ji a s úžasem zjistil, že okamžitě uschnula –ostatně jako pokaždé, když s ní takto prováděl rituál očištění.

„To je proklatě divná věc! Tomu by se jistě podivil i Duncan!“

Zadíval se na obvaz a pak na světle růžovou jizvu, rýsující se mezi Arianinými žebry.

„Radši ne,“ prohodil a odložil obvaz stranou. „Dosud nezhojené rány jsou příliš citlivé i pro takovou chytrou tkaninu.“

Bez ohledu na to, o čem právě hovořil, měl Simon vždy něžný a konejšivý hlas. Tomu se naučil, když se svým ošetřovatelským uměním kdysi snažil navrátit k životu Dominika – klidný hlas působil jako hojivý balzám na všechny bolesti chorého, na které nezabíraly další léky. A hojivě působil i na Simona.

Když se Ariane zvolna probrala, ze všeho nejdřív si uvědomila, že sedí v loži podepřena silnými pažemi. Jejich dotek byl hřejivý a něžný jako látka, jež se jí ovíjela kolem paží.

V prudkém návalu pocitů Ariane pochopila, že látka jsou její svatební šaty. A navíc poznala, že dech a hebký vous, jenž se jí otírá o prsa, patří Simonovi.

Ariane zalila rozkoš. Na okamžik jí hlavou bleskla otázka, zda to byl rovněž Simon, kdo vnášel ten hojivý třpytný oheň do jejích snů.

Ne, to je vyloučeno. Šílenství, že mě něco podobného vůbec mohlo napadnout! Byla jsem přece bezbranná! Uvězněná v bezvědomí!

A vím velmi dobře, jak muži zacházejí s bezmocnou dívkou.

Jako důkaz mi slouží moje noční můry.

Ta pochmurná myšlenka zaplašila tu chvějivou slast, již v Ariane probouzel pocit, jaký ještě nikdy předtím nezažila – pokud nepočítá tu jednu příležitost, kdy ji Simon objímal a líbal s promyšlenou smyslností.

Ochutnávala jsem ho.

Nebo on ochutnával mě?

Ochutnávali jsme se navzájem?

Ariane zalil žár od prsou až po stehna a vyděsil ji svou nečekaností stejně jako svojí intenzitou. Zmateně zavřela oči a v duchu se zoufale ptala, co s ní je vlastně v nepořádku.

Simon si dával nesmírný pozor, aby si neprohlížel Arianino ladné tělo, které právě oblékal. A skutečně nehleděl na smetanově bílá ňadra, jejichž růžové vrcholky se nalily do napjatých, sametových poupat vinou toho, jak mu tu a tam náhodnou zavadily o tváře.

A už v žádném případě si nevzpomínal na chuť a vůni právě těchto ňader.

Se zasmušilou odhodlaností natáhl Simon manželce dlouhé volné rukávy a začal jí zavazovat živůtek čarodějných ametystových šatů. Ovšem sotva se dotkl šněrování, tkanice jako by se ze stříbra změnily na rtuť. Bylo vyloučeno je zachytit a podržet, natož je ještě provléknout množstvím drobounkých poutek, jež se v řadě táhla od Arianina rozkroku až po důlek mezi jejími klíčními kostmi.

„U božích zubů!“ vztekal se Simon na tkanice. „Musíte mi tak tvrdohlavě uhýbat? I kdyby měla Ariane sebevábnější ňadra, musím jí je zakrýt!“

Tkanice mu vyklouzla z prstů a spadla Ariane na břicho. Na okamžik zůstala zlehýnka ležet na půlnočně černém trávníčku, vykukujícím otvorem v šatech, ale než po ní Simon stačil sáhnout, mrskla se a jako stříbrný pramínek vody uklouzla a zmizela mezi Arianinými stehny.

Dotek Simonových prstů šátrajících jí v rozkroku přiměl Ariane, aby se prudce posadila. Noční můra se vrátila.

„Ne!“ zasípala chraptivě a zaťala mu nehty do zápěstí. „Jen zvíře dokáže takhle zneužívat bezbrannou ženu!“

Simon s úlekem zvedl hlavu. Vpalovaly se do něho Arianiny pološílené ametystové oči, ale on je neviděl, vnímal jen strach a odpor, které jí čišely z tváře.

A co jiného jsem vlastně očekával – zázrak? otázal se v duchu jízlivě Simon sám sebe. Je navlas stejná jako předtím, než utrpěla zranění.

Stejně chladná.

„Dobré ráno, manželko,“ pozdravil. „Doufám, že těch devět dní nepřetržitého spánku vás osvěžilo?“

Mráz v Šimonově hlase zalil Ariane jako vědro ledové vody, čerstvě vytažené z hluboké hradní studny. Trhaně zalapala po dechu a zkusila se soustředit na svého manžela, a ne na svůj zlý sen.

„Když laskavě odtáhnete nehty od mého zápěstí,“ řekl Simon, „pokračoval bych ve vašem oblékání. Nebo si snad přejete, abych zůstal i nadále přitulený k vašemu teplému hnízdečku?“

Při těch slovech Simon záměrně pohnul prsty a přitiskl je tak ještě blíž, polaskal Arianiny hebounké okvětní plátky, jejichž obrys se už dokonale naučil nazpaměť rty a zuby a jazykem.

Vysnila jsem si to?

Mohla jsem si to vysnít?

Ariane sykavě vydechla, zatímco sváděla vnitřní boj s protichůdnými pocity. Tím prvním byl zběsilý strach. Tím druhým byla rovnocenně nespoutaná rozkoš.

A ten druhý pocit ji děsil ještě víc než ten první.

„Prosím,“ zanaříkala chraptivě. „Nedělejte to. Není –není to k vydržení.“

Simonovi se v hrdle vzedmulo opovržení jako doušek žluči. Vztekle vyškubl ruku z jejího něžného úkrytu.

„V tom případě si tu tkanici laskavě vytáhněte sama, madam!“ procedil mezi zuby.

Ariane na něho zůstala nechápavě zírat.

„No, svou stříbrnou tkanici,“ vysvětloval podrážděně. „Šněroval jsem vám zrovna šaty, když se mi ta proklatá věcička vysmekla.“

Ariane sklopila oči. Celý přední díl šatů měla rozhalený až ke stehnům. S výjimkou záhybů ametystové látky, jež více odhalovala, než skrývala, byla úplně nahá.

„Moje prádlo…“ Ariane nedořekla.

Simon záměrně vyčkával, až větu dokončí.

Ariane si přelízla oschlé rty a sebrala odvahu.

„Nemám na sobě nic než ty šaty,“ pronesla přiškrceně.

„To vím lépe než vy.“

A kromě toho vím ještě spoustu dalších věcí. U božích ran, jak je možné, že děvče s tělem tak očividně stvořeným pro vášeň, před ní tak zhnuseně uhýbá?“

Ale možná že je to tak, že se jí nehnusí vášeň jako taková, nýbrž jen já sám.

Ba ano. To musí být pravda. Žádné děvče, jemuž by se hnusila sama podstata vášně, by nemohlo reagovat jako včera v noci Ariane.

Sen.

Pouhý sen.

Ariane se při pohledu na svou vlastní nahotu zarděla od kořínků vlasů až po ňadra.

„Většinou nosívám…“

Hlas jí selhal. Opět si přelízla rty.

Pohled na její pružný růžový jazýček vzrušil Simona stejně mocně, jako by přejel po jeho vlastních rtech.

„Kéž mě Bůh oslepí!“ vybuchl Simon zuřivě.

Vyskočil, nalil ze džbánu na truhle pohár vody a vrátil se k posteli.

„Vypijte to,“ poručil přísně. „Když si budete ty rty donekonečna jen olizovat, rozedřete si je.“

Ariane pozvedla roztřesené prsty k poháru, ale Simonovi na ni stačil jediný pohled, aby jí beze všech cavyků odsunul ruce stranou.

„Máte síly méně než kotě,“ zamumlal. „Ukažte.“

Simon přidržel číši u Arianiných rtů a naklonil ji. Za chvilku se zalkla a voda se jí v chladných stříbřitých pramíncích rozlila po bradě.

„U Kristova kříže,“ zaklel Simon a odtáhl pohár. „Bylo to snazší, dokud jste byla v bezvědomí.“

„Co to…“ Ariane se zajíkla a odkašlala si. „Co tím myslíte?“

„Když jste ležela v bezvědomí, krmil jsem vás vlastními rty.“

Ariane ohromením poklesly koutky. „Prosím?“

Simon si nabral z poháru doušek, naklonil se k Ariane a vpustil jí vodu do úst stejně jako už tolikrát předtím, když mu bezvládně spočívala v náručí, omámená Poučeným lékem.

Provedl to tak rychle, že Ariane nezbyl čas na sebemenší protest. A i kdyby něco chtěla namítat, musela tu vodu nejdřív spolknout.

„Ještě?“ otázal se Simon a opět pozvedl pohár ke rtům.

Ariane opět jen ohromeně otevřela ústa, protože opět slyšela další nečekaný důkaz, jak nesmírně obětavě o ni Simon pečoval.

Opět si usrkl a naklonil se k jejím rtům.

Upírala na něho užaslé ametystové oči. Při pohledu na jeho blížící se rty pocítila v celém těle podivné vzrušení, jí zcela nepovědomé. Křečovitě polkla.

„Děláte to tak… zručně,“ vydechla Ariane.

„Měl jsem deset dní na to, abych se v tom umění vycvičil,“ odvětil Simon.

Ariane opět otevřela ústa, ale sotva Simon znovu pozvedl pohár, zase je honem sklapla.

„Vy?“ zašeptala užasle. „To vy jste mě ošetřoval?“

Přikývl.

„Proč?“ nechápala. „Požádala mě o to Cassandra.“ Ariane udiveně zamžikala.

„Cassandra,“ opakovala Ariane zvolna, jako by to jméno slyšela poprvé. „Ve jménu všech svatých, proč by vám o to říkala?“

„Proč Poučená dělá cokoli?“ odpověděl Simon manželce otázkou. „A když už jsme u toho vyptávání, proč jste u božího jména neujela do bezpečí, když jste k tomu měla příležitost?“

„Do bezpečí?“

„Když nás přepadli ti loupeživí rytíři.“

Náhle se Ariane všechno vybavilo – Šimonovo volání, útočící rytíři a psanci, vědomí, že se její manžel postaví přesile a bude ji bránit, i když by snadno mohl uprchnout.

„Vy jste také zůstal,“ řekla prostě.

„Cože?“

„Bránil jste mě, i když by pro vás bylo lepší dovolit psancům, aby se mě zmocnili.“

„Vskutku mě máte za takovou stvůru?“ otázal se Simon mrazivým tónem.

Hned nato si ale vzpomněl na svou reakci na opojnou smyslnost masti a zesinal.

„Pokud jde o postelové záležitosti, možná jsem stvůra,“ pronesl bezbarvě. „Ale jen zločinec nejtěžšího kalibru by dovolil, aby ti zvrhlí lotři přestrojení za rytíře zneužili a zavraždili dívku.“

„Simone,“ zašeptala Ariane. Uvědomila si, že aniž by to zamýšlela, hluboce ho ranila.

Simon se zahleděl na ladné prstíky, jež se mu v němé prosbě položily na paži.

„Simone Věrný,“ pokračovala Ariane roztřeseným hlasem. „Zůstal jste, i když jste věděl, že vás to s určitostí bude stát život. Zůstal jste, i když kdokoli jiný by mě zaručeně zradil.“

Simonovi uvízl dech v hrdle. Zahleděl se hluboko do Arianiných ametystových očí.

„Jen málokterý muž by se k vám v podobné situaci obrátil zády,“ namítl. „Takové zbabělosti by se nedopustil žádný rytíř.“

Arianin úsměv svou pochmurností přesně odrážel její zkušenosti s muži.

„Mýlíte se, Simone. Pokud jde o zradu, vím o ní nesrovnatelně víc než vy. Ještě nikdy jsem nepoznala muže – rytíře ani prostého nevolníka – jenž by mé blaho kladl před to své.“

„Ariane Zrazená,“ zašeptal Simon. „Kdo to byl, slavíčku? Kdo vás zradil a jak?“

Ariane na Šimonovy otázky neodpověděla. Místo toho se mu pokusila vysvětlit něco, co teprve nyní začínala sama chápat.

„Když jsem vás spatřila stát proti těm zločincům, ze všeho nejdřív mi blesklo hlavou, že máte dost rychlého koně, abyste se stačil zachránit.“

„Zato vaše klisna nepatří mezi velké běžce.“

„Pravda. Takže vy jste zůstal stát, připravený položit život jen kvůli tomu, abych já mohla žít.“

„Byl jsem připravený ty psance zabít.“

„Psance v brnění a na válečných koních, pětinásobnou přesilu, jež…“

„Měla jste uprchnout, když jsem vám to poručil,“ skočil Simon Ariane rázně do řeči.

„Ne!“ vykřikla a naklonila se k němu. „Radši bych zemřela než žít třeba jen jediný den s vědomím, že jsem zradila jediného muže na světě, který mi kdy byl věrný!“

Simon se zahleděl na Arianinu zardělou tvář a planoucí oči a zoufale toužil ochutnat to vzrušení, jež jí tak viditelně bouřilo v žilách.

„Přesto však stále uhýbáte před mým dotekem,“ zavyčítal.

Ariane zavřela oči.

„To není před vámi, Simone, nýbrž před něčím, co mě kdysi potkalo.“

„Způsobil jsem to já?“

Zavrtěla hlavou. Prameny volných černých vlasů jí přepadly kupředu a zakryly téměř všechnu tu bělostnou pokožku, jež vykukovala z jejích nezašněrováných šatů.

„Já…“ Hlas se jí zlomil hned na začátku věty.

Simon jí něžně přiklopil ruku dlaní. Místo aby se odtáhla, propletla si prsty s jeho a držela se jich s takovou silou, až to u tak útlé dívenky překvapovalo.

„Kdysi,“ začala šeptem vyprávět Ariane, „se baronova dcera stala schovankou v sídle urozeného šlechtice. Byla mi bližší než sestra, mladičká, nezkušená.

Ariane křečovitě polkla a zavřela oči. Simon zlehýnka políbil ty bledé prstíky, jež se mu zatínaly do ruky.

„Měla se provdat za jistého rytíře,“ pokračovala Ariane chraptivě. „Ale její otec pro ni našel lepší partii a ten rytíř…“

Ariane si přerývaně plnila pálící plíce vzduchem. Chvěla se tak silně, jako by se proměnila v lístek ve větru.

„Slavíčku,“ přerušil ji Simon, „tohle všechno mi můžete povědět, až trochu zesílíte.“

„Ne,“ namítla vášnivě. „Když vám to nepovím nyní, později už k tomu nenajdu odvahu!“

„Žádné děvče, které se s holýma rukama přiřítí bojovat s ozbrojenými rytíři, nepostrádá odvahu. Zdravý rozum možná, ale rozhodně ne odvahu.“

„Bylo to pro mně snazší než tohle svěřování.“

Simon cítil, že Ariane mu leží v náruči napjatá, jako by čekala úder.

„Uražený rytíř,“ pokračovala Ariane chvatně, „se rozhodl připravit tu dívku o nevinnost, aby ji druhý nápadnik odmítl. Znásilnil ji a pak zašel za jejím otcem s tvrzením, že to ona ho svedla, ale on že se zachová ušlechtile a ožení se s ní.“

Simon si tlumeně sykl příšernou kletbu.

„Otec zašel do dívčiny komnaty a našel ji ležet nahou v posteli. Na stehnech jí dosud zasychala krev jejího zmarněného panenství a ještě dalších poranění a neuvěřil jejímu ujišťování o vlastní nevinnosti. Nazval ji zvrhlou děvkou a obrátil se k ní zády.“

„Tohle vám vyprávěla?“ otázal se Simon tiše.

„Kdo?“

„Přece ta dívka.“

Ariane se ztěžka, bolestně nadechla.

„Ano,“ přisvědčila. „Tohle všechno mi vyprávěla, včetně každičké ponižující a špinavé surovosti, které jí ten rytíř prováděl.“

„A vy se od té doby děsíte manželských povinností.“

Ariane se nepřestávala chvět.

„Potom jsem ji sama omyla, protože nikdo by se pošpiněné prstem nedotkl.“

Simon si hlasitě povzdechl. Byl ve válkách svědkem mnoha krutostí a viděl tolik znásilnění, aby si dokázal představit, co při omývání své přítelkyně čekalo na Arianin nevinný pohled.

„Omyla jsem ji a teď sama vím, jaké to je, když žena prosí o slitování, a přesto jí muž násilím rozpáčí kolena a začne do ní útočit, násilím se jí zmocní a působí jí nepředstavitelnou bolest, a sám přitom blahem slintá a…“

Simon přiklopil Ariane ústa dlaní a zarazil tak proud slov, jež je oba bodala jako nabroušené nože.

„Tiše, slavíčku,“ konejšil ji. „Mezi námi to takové nikdy nebude. Nikdy! Radši bych umřel, než abych se vás zmocnil proti vaší vůli, abych hrubostí a silou přemohl vaše prosby o slitování a vaše chabé protesty.“

Ariane se zahleděla Simonovi do černých očí a nečekaně zadoufala, že říká pravdu.

Na druhou stranu však nezapomínala, že je pošetilost v tohle doufat.

A přesto…

„Bránil jste mě,“ zašeptala. „Bránila jste mě,“ připomněl.

„Nezradil jste mě,“ pokračovala Ariane rozechvělým hlasem. „Jakmile budu úplně zdravá, tak…“ Simon vyčkával.

„Snesu manželské objetí,“ dořekla šeptem. „Kvůli vám ano, můj věrný rytíři. Jen kvůli vám.“

„Ale já chci víc než povinnost splněnou se zaťatými zuby.“

„Dám vám vše, co dokážu.“

Simon pevně stiskl oční víčka. O víc žádat nemohl a byl si toho vědom.

Ale potřeboval mnohem víc. A byl si vědom i toho.

18.

Kameny vydlážděné první nádvoří Tvrze Kamenného kruhu bylo zbělelé námrazou. Koním, čekajícím trpělivě před branou, se od tlam zvedaly bělostné kotouče páry. Vedle brány se povaloval Erikův mohutný svalnatý lovecký pes a vyhlížel, kdy mu pán vydá povel vyrazit. Zbrojnoši mezi sebou hlučně hovořili, ládovali se studeným masem a vychloubali se, jak by dopadla bitka, kdyby to byli oni, kdo zkřížil zbraně s loupeživými rytíři.

Pach rašeliny, kouře z ohňů živených dřevem a vůně pekoucího se chleba se mísila se zemitými pachy hlíny a stájí. Malé děti si mezi postávajícími zvířaty hrály na honěnou a pošťuchovaly čeledíny, aby je chytili. Jejich pronikavé veselé hlásky se mísily se stříbřitým dechem nákladních koní, kteří byli obtíženi pytli plnými darů, jež poslal Simonovi a jeho manželce pán Tvrze Kamenného kruhu se svou paní.

Po dláždění zaduněly podkovy zvučně jako kladiva –to Šimonův neosedlaný válečný oř přiklusal a zařadil se do řady k bráně. Svalnatý, vášnivý, třpytící se v kovových plátech brnění nabízel hrůzostrašný pohled. Vedle oře kráčel panoš a držel ho pevně za uzdu.

Náhle se jedno neposedné děcko rozběhlo kupředu, koni přímo pod kopyta. Než ale došlo k neštěstí, jeden ze zbrojnošů popadl kluka za halenu, zatřepal jím jako s neposlušným štěnětem a pokrotlého ho postrčil zpátky k houfu jeho kamarádů.

Panoš ke koni tiše promluvil a přitom mu ještě přitáhl uzdu. Štít zadupal a chřípí se mu široce zachvělo, jako by pátral po závanu nebezpečí. Žádný nenašel, proto jen zafrkal á prudce potřásl hlavou, div panoš neodletěl do dálky.

Od stájí se přiblížil další panoš a vedl štíhlé dlouhonohé zvíře v barvě zralých kaštanů. Tohoto koně používal Simon obyčejně k lovu, ale nyní si zvíře neslo na hřbetě malé sedlo, potažené bohatým brokátem. Koňská kopyta zvučela na dláždění stejně hlasitě, jako by to byl těžký válečný oř, protože Simon osobně dohlédl na to, aby koně pro Ariane dokonale okovali.

Simonová paní se už nikdy neocitne v nebezpečí jen proto, že by jejímu koni chyběly rychlé nohy.

Nádvořím se mezi shromážděnými ozval šum, protože po schodech hlavní obytné budovy teď na šedé dláždění sestupovaly tři postavy. Silné poryvy vichru poškubávaly barevnými plášti a rouška, kterou měla Ariane na hlavě, se jí vzdouvala na kadeřích.

Vítr nadzdvihl cíp Erikova nachového pláště a odhalil bohatě vyšívanou podšívku. Pod pláštěm se mu zatřpytila drátěná košile, a když zaklonil hlavu, aby přivolal létající sokolici, vlasy sahající až k ramenům mu zahořely jako podzimní slunce. Ze rtů mu přímo k obloze vzlétl čirý, líbezný hvizd.

Vichr opět zaútočil. Arianiny šaty se rozvlnily a zaleskly jako hladina ametystového jezera a jako voda stekly po Šimonově zbroji a pohladily kov drátěné košile s téměř láskyplnou mazlivostí. Pod zbrojí měl oblek z půlnočně zbarvené jelenice v tak tmavém odstínu, že stranou zářivého slunečního svitu se zdál černý.

I přes oka drátěné košile Simon cítil, jak se k němu čarodějná látka vine. Stáhl si plechovou rukavici a podebral zbloudilé záhyby jako kotě. Něžně je odtáhl od zbroje, a než je opět pustil, pohladil je konečky prstů. Měňavá tkanina mu polaskání oplatila.

Simon rozevřel ruku a látku pustil. Chvíli mu ještě lnula k dlani a poté zdráhavě sklouzla dolů a ovinula se Ariane kolem lýtek.

Simon zvedl hlavu a zjistil, že Ariane ho pozoruje se zvědavou naléhavostí, pootevřenými rty a přimhouřenýma očima. Z úst jí vycházel přerývaný dech. Vypadala jako žena, kterou právě muž tajně polaskal.

Nebo která po takovém polaskání touží.

Simona proklála smyslná touha. Po celých sedm dní, jež uběhly od okamžiku, kdy Ariane nabyla vědomí, si dával záležet, aby se jí nedotkl jinak než velmi zběžně. Dohlížel na to, jak jí, ale už ji sám nekrmil, natožpak aby jí podával lék vlastními ústy. A už ji ani jedinkrát neomyl či nevykoupal.

A netrávil už s ní jedinou z nocí, a to ani tehdy, když zrovna včera večer sebrala odvahu a pozvala ho, aby s ní zůstal.

Schovejte si svoje zaťaté zuby a statečnost na tuhle cestu, manželko. Budete je potřebovat. Já nikoli.

Simon věděl, že vztek, jenž v něm probouzí nedostatek Arianiny vášně, není rozumný. Rovněž však chápal, že ho pociťuje tak jako tak. Dokud si v tomhle směru nebude víc věřit, nehodlal se Ariane dotýkat víc, než vyžadoval a povoloval obyčej a zdvořilost.

Zatímco Ariane se ve své komnatě uzdravovala a nabývala původní sílu, Simon s Erikem – často v doprovodu Amber a Duncana – zásobovali spíže Tvrze Kamenného kruhu svými úlovky z lovu a sokolničení. A když zrovna nepronásledovali lovnou zvěř, Simon, Erik a Duncan lovili mnohem nebezpečnější zvěř.

Nenacházeli však žádnou. Všechny stopy po loupeživých rytířích a psancích se rozplynuly v ledových podzimních lijácích.

A Erik nedovolil lovcům, aby se vydali do oblasti známé jako Stříbrné vodopády. Jelikož tajemné vodopády ležely ve větší blízkosti Erikova Mořského sídla než Duncanovy Tvrze Kamenného kruhu, Simonovi nezbylo nic jiného než se podle Erikova zákazu zařídit.

A jako by Erik pochopil hloubku Simonová zoufalství, nabídl se jako partner v každodenních bojových cvičeních, jež Dominie – a nyní Duncan – od svých mužů denně vyžadoval. Když se oba svalnatí, plavovlasí a neuvěřitelně zruční válečníci navzájem utkali při šermu nebr> při klání s kopími, všichni lidé stáli kolem a přihlíželi jim téměř s bázní. Přitom si mezi sebou šeptali o souboji Archanděla a Čaroděje, kteří se slunci vyrovnali září a rychlostí zase blesku.

Přesto ani celodenní lovy a namáhavé každodenní cvičení s Erikem neumožňovaly Simonovi dojít duševní vyrovnanosti a vnitřního míru, po nichž večer tolik toužil. Ještě pořád se mu zdávalo o vonné masti a žhavém, poddajném těle a pak se probouzel ztuhlý smyslným hladem.

Jediné, co Simonovi bránilo vklouznout do Arianiny ložnice, byla hrdost… A obava, že jeho sexuální vyhládlost je tak silná, že by se nedokázal ovládnout a pak by si v přívalu vášně hrubě sebral všechno, co se na Arianině těle sebrat dá.

A pak by kvůli vlastní slabosti sám sebe nenáviděl.

Opět.

Na tom nezáleží. Ariane na tom ještě není tak dobře, abych ji podrobil zkoušce vášně. Nebo je?

Navzdory Arianiným námitkám Simon nevěřil, že jeho manželka je v pořádku. Ze svých zkušeností neznal jediného rytíře, jenž by se z tak hluboké rány zotavil tak rychle.

Samozřejmě že ještě nemůže být uzdravená. Ne úplně. Pořád ještě může mít hluboko v těle nezahojené zranění, které jí hrdost a snaha nebýt na obtíž nedovolí přiznat.

Při představě, že by Ariane ublížil, běhal Simonovi mráz po zádech.

A stejný účinek na něho měla i myšlenka, že navzdory svému slibu by se od něho mohla odvrátit.

Jsi už úplně uzdravená, slavíčku? Kdybych šel do tvého lože, neodmítla bys mě s hnusem?

Vzpomínáš na tu slastnou žhavou chvíli, kdy ses vzpínala vstříc mému doteku?

Každou noc zněla Simonovi tato otázka v hlavě, bušila mu mozkem ve stejném rytmu jako tlukot srdce. Neuměl si představit, jak by se zachoval, kdyby mu Ariane své vnadné tělo na poslední chvíli odmítla, až by ji odpor přiměl porušit dané slovo.

Snesu manželské objetí.

Kvůli vám.

Jenže Simon nechtěl, aby se Ariane kvůli němu přemáhala. Toužil po tom, aby ho uvěznila ve zvlhlém žáru své vášně. Toužil se sklonit a okusit její vzrušení, jež ji bude stravovat jako smyslná nemoc. Toužil po splnění snu, jenž ho každou noc vytrhoval ze spaní, zpoceného a roztřeseného, bolavého potřebou opět se vykoupat ve žhavém prameni její vlastní touhy.

Dám ti všechno, co mám.

Ve mdlobách doprovázejících její uzdravování byla Ariane zosobněná vášeň. Ale to kouzlo pominulo současně s tím, jak přestala brát léky. Nyní se Simon obával, že jediné, co dokáže u Ariane probudit, bude chladně vykonaná povinnost a ještě chladnější odpor.

A nebyl si jistý, jak se zachová, pokud k tomu skutečně dojde.

Zato si byl jistý, že to nechce zjistit.

Pronikavý skřek sokolice nad nádvořím vytrhl Simona z pochmurných myšlenek. Okamžik poté se Mrazík snesla ze safírové oblohy směrem k Erikově vztažené paži. Zaryla pařáty do kožené rukavice, zatřepala širokými, ocelově šedými křídly a pak si je úhledně složila podél boků. Sokolice a zlatooký čaroděj se chvíli navzájem domlouvali podivnými melodickými hvizdy.

„Mezi naším hradem a Kamenným kruhem nenašla sokolice žádné stopy po ozbrojencích,“ pravil Erik.

Ariane vydechla. Do té chvíle si ani neuvědomila, že tají dech.

Simon něco zabručel a kousl se do jazyka.

Erik nebyl první rytíř, který tvrdil, že rozumí myšlenkám svého sokola. Byl však zaručeně první ze Simonových známých, který to skutečně dokázal. Ačkoli Simon nechápal, jak se člověk a zvíře mohou domluvit, dokázal se smířit s vědomím, že tomu tak zkrátka je – a že při útoku těch loupeživých rytířů ho to zachránilo.

„Díkybohu,“ povzdechla si Ariane.

Simon to nechal bez poznámky.

„Zřejmě jsme tě nepřesvědčili,“ obrátil se Erik rázně na Simona. „Nechtěl bys Mrazíka vyzpovídat sám?“

„Nejsem Poučený.“

„To tvrdíš ty.“

„To vím!“ prohlásil Simon stroze. „Jsi ten nejpodivnější nePoučený, jakého znám,“ zabručel Erik. „Jak to?“

Erik se významně podíval na Šimonovy nohy.

Simon sklopil oči a zjistil, že Arianiny šaty se mu opět přimkly ke stehnům.

„U božích zubů!“ zavrčel Simon podrážděně. „Ta proklatá látka se na člověka lepí víc než kočičí chlupy.“

„Ale pouze na tebe,“ poukázal Erik.

Simon do něho zabořil pronikavý pohled stejně jako Ariane, jež nenápadně – a marně – škubala za šaty a snažila se je vyprostit bez toho, že by tu nádhernou látku roztřepila.

„Jak to myslíš?“ otázal se Simon.

Erik si přendal sokolici na rameno, svlékl koženou rukavici a sáhl po šatech.

Nepatrný závan větru odsunul látku právě o ten kousek, aby se dostala z jeho dosahu. Erik významně povytáhl koutek úst.

„Vidíš?“ upozornil. „Přede mnou uhýbá.“

„To je jenom vítr,“ nedal se Simon a potáhl za šaty.

Jakmile však Simon uvolnil jeden kousek látky, na zbroji se mu hned zachytil jiný cíp. Erik to sledoval s úsměvem, který se ani nenamáhal utajit.

Ariane se shýbla, aby manželovi pomohla. Sotva však holými prsty zavadila o Šimonovu ruku, projela jí při tom nevinném doteku vlna prudké rozkoše. Ta slast byla tak pronikavá a nečekaná, až jí vyrazila dech. Ariane okamžitě uškubla prsty, jako by se dotkla otevřeného plamene.

Simon se zachmuřil při tomto novém důkazu, že jeho manželka si hnusí i ten nejobyčejnější tělesný kontakt s ním. Až na to, že uraženě stiskl rty, se mu podařilo svou reakci utajit a dál prsty od sebe trpělivě odtahoval zarputilou krásnou látku.

„Omlouvám se,“ vyhrkla Ariane. „Za přilnavost látky jistě může ten podzimní vítr. Půjdu se převléknout do jiných šatů.“

„Není třeba,“ zamumlal Simon, aniž by k ní vzhlédl. „Musíme odjet hned po ranní bohoslužbě. Kdybyste se zdržela ještě převlékáním, vyrazili bychom až navečer.“

Než Ariane stačila otevřít ústa k námitce, že převléknutí by jí zabralo jen chviličku, Erik popošel kupředu a zastavil se těsně vedle Ariane.

Simon si toho povšiml, ale nechal událost bez poznámky, ačkoli mu nesmírně vadilo, že pohledný čaroděj se ometá tak blízko kolem jeho manželky.

„Lady, mohla byste mi prosím předvést zvláštní vlastnosti Sereniny tkaniny?“ otázal se Erik zdvořile.

Simon po něm úkosem loupl očima. Ačkoli čaroděj se tvářil i hovořil vážně, ze zlatavých očí mu čišelo upřímné pobavení.

„Samozřejmě, sire,“ přisvědčila Ariane. „Co si pod svou žádostí představujete?“

„Uchopte záhyb látky a přitiskněte ji k mé drátěné košili či plátům na stehně.“

„Já to udělám,“ nabídl se Simon chvatně.

Z hlasu mu znělo jednoznačné odhodlání nedovolit Ariane, aby se dotýkala svalnatého pohledného čaroděje ani prstem, ani záhybem svých šatů.

Simon podebral hrst látky a přetáhl ji přes Erikovu drátěnou košili. Nikde se nic nezachytlo, nezatrhlo a látka nejevila sebemenší snahu přilepit se ke zbroji.

„Máš obdivuhodného zbrojíře,“ poznamenal Simon.

„Žádný zbrojíř nedokáže odstranit vrypy, prohlubně a trhliny, jež jsi mi během minulého týdne zanechal na drátěné košili,“ odvětil Erik suše.

Simon nedůvěřivě přimhouřil oči. Rychlostí blesku se shýbl a přetáhl ametystovou látku přes kovové pláty na Erikových stehnech. Látka sklouzla dolů jako sluneční zář po vodní hladině. Zádně váhání, zadrhávání, žádné ulpívání.

„U Kristova kříže!“ vyhrkl Simon a opět se napřímil.

Pohlédl na látku ve své hrsti a poté na Erika. Pak beze slova tkaninu pustil. Svezla se směrem k jeho vlastnímu stehnu.

A přilnula.

Simon zprudka ucouvl, jako by ho spálil oheň. Ametystová látka se táhla za ním tak dlouho, dokud ji Ariane rázně nepopadla a neroztřásla si ji kolem kotníků, jak se slušelo a patřilo.

„Vidíš?“ podíval se Erik na Simona.

Ariane se Simonem si vyměnili nechápavý pohled.

„To proto jsi ze šatů mohl odtrhnout pruh na obvaz,“ vysvětloval Erik. „Kdokoli jiný by musel zápasit s látkou i se svou vlastní nechutí na ni vůbec sahat, takže kdo ví, jestli by ten obvaz nakonec vyrobil. A i potom by se neobešel bez nože, kterým by přeřezal pevná vlákna.“

„Nerozumím,“ ozvala se plaše Ariane.

Simon nevěděl, jestli on tomu rozumět chce.

„Tkaniny klanu Stříbrných vodopádů mohou sloužit jako jistý druh brnění,“ objasňoval Erik. „Každý, komu majitel látky důvěřuje, může s ní dělat všechno na světě, včetně jejího roztrhání. Ariane ti důvěřuje.“

Simon odpověděl pouze zasmušilým pohledem.

„Ta látka ti je příjemná,“ pokračoval Erik.

Nebyla to sice otázka, ale Simon přikývl, protože ho dráždila naléhavost, planoucí přímo pod Erikovým klidným zevnějškem.

„Ano. Ta látka mi je příjemná. A velice.“ Ta slova vyšla ze Simona jakoby proti jeho vlastní vůli. „Jsou to čáry.“

V hlase mu však nezněla ani stopa odsouzení, protože ta látka zachránila Ariane život.

„Poučení, ne čáry,“ opravil ho Erik. „Máš pro to nadání, i když se to snažíš ze všech sil popírat. A stejně tak i Ariane. Kdyby nebyla Normanka, přísahal bych, že jí v žilách koluje krev pradávných druidů.“

„Koluje,“ přisvědčila Ariane.

Promluvila tak tichounce, že oběma mužům chvíli trvalo, než si uvědomili, co řekla.

„Jak jste to myslela?“ vyhrkl Erik a probodl ji očima, jež si pronikavostí nezadaly se sokolím zrakem.

„O lidu mé matky se vykládalo, že je čarodějný,“ svěřila se Ariane bez vytáček. „Nebyla to pravda. Když je člověk řízl, viděl krev jako u každého jiného. Když jim mečem proťal hrdlo, zemřeli jako každý jiný. Nekouzlili. Nepřátelili se s vládcem temnoty. Bez sebemenších potíží nosili svatý kříž a odříkávali boží modlitby.“

„Ovšem někteří z vašich předků byli přesto jiní,“ doplnil Erik.

Opět to nebyla přímo otázka.

„Jiní ano, ne však zlí,“ dodala Ariane bez váhání.

„Jistě,“ souhlasil Erik. „Jenže spousta lidí se nedokáže smířit s vědomím, že odlišný člověk nemusí být nutně špatný.“

Simon celou tu dobu mlčel. A jeho mlčení v sobě skrývalo cosi zlověstného.

„Nemusíte se strachovat,“ obrátila se k němu chlácholivě Ariane. „Můj dar nacházet ztracené věci nepřežil mou… chorobu.“

„Myslíte to poranění dýkou?“ upřesnil Simon.

„Nikoli. Chorobu, která mě postihla ještě v Normandii.“

Erik se zahleděl na Ariane tak zkoumavým pohledem, jako by si v duchu přebíral všechny možnosti, jež by byly v souladu s tím, co o dívce věděl. Na mysli mu však tanula jediná možnost.

A z ní ho jímaly obavy nad dalším osudem Sporné země.

„Choroba?“ opakoval tiše. „Kdy to bylo?“

Šimonovo tělo se v mžiku napjalo jako před bojem. Ten Erikův mírný tón zněl nebezpečněji než svist taseného meče.

I Ariane si všimla změny v Erikově hlase. Byl každým coulem vládce, pravý syn lorda Roberta Severního, jenž nestrpěl žádné kličkování a na všechno vyžadoval přímou odpověď.

„Onemocněla jsem krátce před svým odjezdem z Normandie,“ svěřila se Ariane Erikovi.

„Jakou chorobou?“

Nebyla to otázka, nýbrž rozkaz.

Ariane se zarděla až ke kořínkům vlasů a hned nato smrtelně zbledla. Trpce litovala, že tohle téma vůbec nakousla. V žádném případě neměla v úmyslu vylíčit Erikovi okolnosti, jež vyústily ve ztrátu jejího daru.

„Moje manželka,“ pronesl Simon zvučně a důrazně, „je povinna odpovídat pouze svému manželovi, svému králi a Bohu!“

Na okamžik se zdálo, že Erik nechá varování v Šimonově hlase bez povšimnutí. Chvilku nato však Poučený prošel výraznou změnou, naléhavost z něho vyprchala a nakonec tu opět stál zábavný společník na lov a posezení u krbu.

„Odpusťte,“ pronesl na Arianinu adresu. „Nechtěl jsem být nezdvořilý.“ S úlevou přikývla.

„Ale kdybyste někdy chtěla svůj dar získat nazpátek,“ dodal tiše, „pak se obraťte na Cassandru. Nebo na mě.“

Než se stačil ozvat Simon, Ariane ho předběhla. „Můj dar se už nikdy nedá získat zpátky.“

Její důrazná odpověď uzavřela téma stejně rázně jako zabouchnuté dveře.

„To je jen dobře,“ pronesl Simon do rozpačitého ticha. „Na čáry si zrovna nepotrpím.“

„A Poučení?“ zeptal se Erik mírně. „Jak se stavíš k němu?“

„Sporná země se k Poučení staví vstřícně. V téhle věci se spolehnu na její moudrost.“

Simon s výstražnou rychlostí tasil meč. V denním světle se zaleskla pochmurná ocel.

„Ach, tvůj černý meč,“ zamumlal Erik.

S neskrývanou zvědavostí se zahleděl na zbraň, kterou takhle zblízka viděl poprvé, jelikož na bojová cvičení používal Simon jiný, tupější meč.

Na tom černém meči bylo cosi zvláštního, co upoutalo Erikovu pozornost. Jako kdyby v něm kdysi bylo cosi vyryto a poté vymazáno.

Erik natáhl ruku se slovy: „Smím?“

Ačkoli Poučený čaroděj občas Simona nesmírně dráždil, o Erikově důvěryhodnosti nebylo nejmenších pochyb. Simon zručně obrátil meč v ruce a podal ho jílcem Erikovi.

Jílec byl stejně černý jako ostří a vypadal stejně stroze. Nebyl vůbec zdobený. Erik opatrně sevřel těžkou černou čepel a přidržel jílec na světle. Sluneční zář odhalila, že jílec byl překovaný z původního – odlišného.

„Přesně jak jsem myslel,“ pokývl Erik. „Kdysi byl posázen drahokamy. A hádám, že byl i vykládaný zlatem.“

„Přesně tak,“ potvrdil Simon.

Hlas mu zněl tak podivně, že Erik k rytíři pozvedl udivené oči.

„Byl zničen ve válce?“ otázal se. „Ano.“

„Škoda že tak pěkný jílec je zničený.“

„Zničený?“ zasmál se Simon úsečně. „Hlavně když nijak neovlivňuje vyváženost čepele. Každopádně Dominikův život měl pro mě mnohem větší hodnotu než hrstka blýskavých kamínků, které jsem z jílce vypáčil.“

„Výkupné?“ vyptával se Erik.

„Správně.

„Starý saracénský obyčej.“

„To platí i pro zradu,“ opáčil Simon.

Erikův úsměv svou krutostí připomínal křivku sokolího zobáku. „Ale zrada přece nepatří žádnému vyvolenému národu. Stejně jako prvotní hřích náleží ke společnému dědictví lidstva.“

Šimonův úsměv byl odrazem toho Erikova.

„Nakonec jsme Dominika osvobodili násilím,“ vysvětlil Simon. „Pak jsme sultánův palác rozebrali kámen po kameni a poházeli je po poušti.“

Jediným plavným bleskovým pohybem zasunul Simon meč do pochvy.

„Už přicházejí,“ upozornil Erik.

Simon i Erik se jako jeden muž obrátili k Duncanovi a Amber, kteří spěchali přes dlážděné nádvoří, aby svým hostům popřáli šťastné pořízení.

Duncanův příchod byl signálem pro jednoho z jeho pacholků. Mladík vyšel ze stáje a přiváděl s sebou dva koně. První z nich byla podsaditá klisna, jež na Tvrzi Kamenného kruhu sloužila Ariane. Druhá byla stejně statná, ale mladší kobylka s jasnýma, pokojnýma očima.

„Ta tmavá klisna není žádný velký běžec,“ obrátil se Duncan k Simonovi, „ale má statečné srdce válečného oře. A totéž platí pro její dceru. Z jejich spojení s tvým hřebcem by mělo vzniknout rychlé a udatné plemeno, jež tvoje syny bezpečně donese do bitev a zase zpátky domů.“

„Lorde Duncane…,“ začal Simon zdvořile, ale dojetím polkl. „Jsi velmi štědrý. Už takhle jsi mi věnoval tolik darů, že bych jimi vybavil celý hrad, ačkoli žádný ani nemám.“

„I kdybych ti dal všechen svůj majetek, přesto zůstanu tvým dlužníkem,“ pravil Duncan prostě. „Kdybys nezaujal mé místo po Arianině boku, vznikl by ve Sporné zemi krvavý svár a místo života a míru by tady vládla pouze smrt.“

Duncan Simona krátce a mocně objal, zatímco jejich manželky se vřele loučily.

„Budeš mi chybět, Simone Věrný,“ přiznal Duncan tiše.

„Ty mě zrovna tak,“ přitakal Simon a oplatil příteli objetí.

Když Simon ucouvl, věnoval Duncanovi kyselý úsměv.

„A když si pomyslím,“ poznamenal, „že poprvé jsem tě spatřil na svatbě svého bratra a vtiskl jsem ti dýku mezi stehna, abych měl jistotu, že se budeš chovat slušně!“

Duncan vybuchl drsným smíchem.

„Jsem proklatě rád, že se ti nezachvěla ruka,“ prohodil pobaveně.

„Já ještě víc,“ dodala Amber vážně.

Simon se s úsměvem obrátil k Ariane a podal jí ruku.

„Dovolte, abych vám pomohl,“ pronesl zdvořile. „Musíme se vydat na cestu dřív, než se zatáhne obloha.“

Než Ariane stačila jeho pomoc přijmout či odmítnout, Simon ji zvedl do náruče a posadil ji na hřbet dlouhonohého loveckého koně. Zvíře zafrkalo a ukročilo do strany, až mu podkovy cinkly o kameny.

Ariane zkrotila rozrušené zvíře s takovou lehkostí a elegancí, až se Simon neubránil úsměvu. Pospíšil si k vlastnímu válečnému oři a vyhoupl se do sedla.

Mezi výkřiky, jež odjíždějícím přály šťastnou cestu, bušením podkov o dláždění a dychtivým štěkotem Erikových loveckých psů se Simon, Ariane, Erik a jejich družina vydali směrem ke Kamennému kruhu. Obdělaná políčka zůstala zanedlouho za nimi, po okrajích cesty se zvedl les a husté stromoví jen tu a tam porušily vísky či – to vzácněji – kruhy pradávných nerovných kamenných megalitů, jež zvedly tváře vstříc slunci.

Podzimně bouřkové mraky ukrádaly rudozlatým listům syté odstíny, pokud už listí přímo neurvaly z větví a nenechaly stromy zimomřivě holé jako bezmocné paže trčící k černé zamračené obloze. S každým poryvem vichru se zvedaly hrsti listí a zasypávaly balvany i posvátné kameny bez rozdílu.

Čím více se jezdci blížili ke Kamennému kruhu, tím byl Simon neklidnější. Možná za to mohly jen ty holé větve, ale měl dojem, že v okolí se nachází mnohem víc kamenných ruin, než když jel touto stezkou naposledy.

Ariane se rovněž pozorně rozhlížela, jako by sdílela Šimonův pocit, že vzhled krajiny se podstatně změnil.

Ovšem teprve když dorazili ke Kamennému kruhu, Šimonův neklid dosáhl stavu, který se dal označit jako rozrušení. Nechtělo se mu pohledět na nerovnou křivku kamenného kruhu, který nemohl být dílem přírody.

Přesto od něj nedokázal odtrhnout pohled.

„Co si myslíš o zdejším kraji?“ zeptal se Erika.

„Nevidím, že by tu bylo něco v nepořádku. Ale možná že Mrazík a Trhač mají jiný názor.“

Erik zastavil koně na rozcestí. Na jih odtud ležel blackthornský hrad, na západ leželo Mořské sídlo.

Z lesa se vynořil Trhač a po svahu přiklusal až k Erikovi. O chvilku později se zpod mraku objevila Mrazík a střelhbitě se spustila na bidýlko připevněné u Erikova sedla.

Simon vzal návrat Erikových zvířat na vědomí pouze velmi roztržitě. Čím déle celá skupinka postávala na rozcestí, tím větší měl jistotu, že je někdo pozoruje.

„Cesta ze Sporné země je prázdná a bezpečná,“ obrátil se Erik k Simonovi. „Neměl bys mít potíže s psanci žádného druhu.“

Simon jen něco zabručel.

„Je snad něco v nepořádku?“ vyzvídal Erik.

Simon se znovu ohlédl k lesu, teď už téměř netrpělivě. Bez ohledu na to, jak pozorně se díval, neviděl nic než mech a lišejník, prastaré balvany a větve stromů zbavené všeho listí. Zelenal se tam pouze chomáč jmelí.

Před nimi se rozkládal pouze jediný kamenný kruh. Tím si byl Simon stoprocentně jistý. A jediné stíny, které balvany vrhaly, vypadaly normálně. Vnitřek kruhu posetý kameny tentokrát nehalila žádná mlha.

Ale přesto, jakmile se Simon obrátil ke kruhu zády, aby si promluvil s Erikem, nemohl se zbavit nepříjemného pocitu.

„Ne,“ odpověděl. „Všechno je v pořádku. Či to tak aspoň vypadá.“

„Ale ty něco cítíš, nemám pravdu?“ naléhal Erik. „Ledový vítr.“

Erik probodl Simona významným pohledem a ohlédl se po Ariane.

„A co vy, lady? Vy se cítíte dobře?“

„Zdá se mi,“ přiznala Ariane váhavě, „zdá se mi, že tu je víc kamenů, než když jsem tudy jela minule.“

Erik naráz zpozorněl. „Jak to?“

Pokrčila rameny. „Nevím, zkrátka je to tak. Vidím víc kamenů, než když jsem po stejné stezce ujížděla posledně.“

„Jenže když jste tudy jela posledně,“ připomněl Simon stroze, „byla jste v bezvědomí po ráně dýkou.“

Při těch slovech se opět rozhlédl kolem dokola. Přimhouřil oči, aby ho neoslňovalo slunce, vykukující škvírami mezi houstnoucími mraky. Ale ať se rozhlížel sebepozorněji, neviděl nic, co by ospravedlňovalo to podivné mravenčení, které mu přebíhalo po kůži.

„Co cítíš?“ vyzvídal Erik tlumeně.

„Ledový…“

„… vichr,“ dořekl Erik netrpělivě. „Ten cítím také. Co dál?“

Simon pohlédl na Erika. Zlatavé oči, jež na něho čaroděj upíral, byly čiré, pronikavé a bezedné stejně jako obloha nad jejich hlavou.

„Cítím zvláštní mrazení,“ přiznal se Simon.

„Nebezpečí?“

„Ne tak docela. Ale ani nic bezpečného.“

„Ariane?“ podíval se Erik tázavě na dívku.

„Ano. Mrazení. Je… zvláštní.“

„Výborně,“ poznamenal Erik se zadostiučiněním.

„Podle mě ne,“ namítl Simon. „Je to podobné, jako by nás někdo pozoroval.“

„To ano, ale většina lidí by to ani nepoznala.“

„Hned mi bylo jasné, že ti psanci nezůstanou na území Stříbrných vodopádů!“ rozhorlil se Simon.

„Jen klid,“ konejšil ho Erik. „To je jenom ten jeřáb.“

„Cože?“

Erik kývl bradou směrem ke kruhu z balvanů. „Posvátný jeřáb čeká,“ vysvětlil Erik prostě. „Na co?“ divila se Ariane.

„To netuší ani druidové,“ odvětil Erik. „Vědí pouze tolik, že čeká.“

„U božích zubů!“ zasyčel Simon. „Takový nesmysl!“ Vztekle zarazil vytasený meč zpátky do pochvy, jako by chtěl naznačit, že s tou hloupostí nechce mít jednou provždy nic společného.

Erik se zasmál ďábelsky jako skutečný čaroděj, obrátil svého oře a zamířil k Mořskému sídlu. Hřebec se vzepjal a pokusil se uniknout uzdě, protože se mu nechtělo od okatních koní. Erik zvládl hřebcovu neposlušnost s ležérností, z níž vyzařovalo vrcholné sebevědomí.

„Šťastnou cestu,“ popřál Erik Ariane a Simonovi. „Kdybyste cokoli potřebovali, pošlete vzkaz do Mořského sídla. Budeli splnění v moci Poučených, určitě vám vyhovíme. Na to vám přísaháme.“

Simon se chvíli samým překvapením nevzmohl ani na slovo.

„Poučení? Proč?“ vyhrkl bez oklik. „Cassandra věštila ze stříbrných runových kamenů.“ Simon vyčkával v napjatém mlčení. Předem vycítil, že následující slova ho nepotěší. Měl pravdu.

„Tvůj osud je totožný s osudem Poučených,“ pokračoval Erik. „Ať už o to stojíš nebo ne, jsme vetkáni do tkaniny neznámého vzoru.“

„Možná,“ připustil Simon.

Tón jeho hlasu však prozrazoval, že tomu vůbec nevěří. Erikovi se blýsklo v očích.

„Neměl bys ve své zaslepenosti zůstávat příliš dlouho,“ upozornil ho Erik tiše. „Cena za to, že spatříš pravdu příliš pozdě, by mohla být tak vysoká, že by se ti nemuselo chtít ji platit. Zvlášť tobě ne.“

19.

Hrom se s ohlušujícím duněním valil po úbočích hor a údolím. Za bouří následovala zpěněná stříbřitá opona lijáku. Vzduch byl ledový a svěží, prodchnutý bezpočtem pronikavých vůní lesa a lučin.

Těsně pod vrcholkem kopce, na místě, odkud se nabízel široký rozhled po svazích, lesích a údolí, rozbil Simon tábor v ruinách římské pevnosti. Sama pevnost vznikla na troskách ještě starší pravěké tvrze. Strop dlouhé místnosti byl zpola propadlý, ale jeho zbylá část stačila Ariane poskytnout dostatečný úkryt před prudkým lijavcem. Z vysokého ohně rozdělaného pod otvorem propadlého stropu se šířilo sálavé teplo.

Další oheň pomrkával a poskakoval naproti, u vnitřní strany jedné z hradebních zdí, kde úkryt našel Šimonův panoš a tři zbrojnoši. Přes zeď bylo jasně vidět na nejvyšší plameny, protože se rozdrolila a sahala nyní sotva do výše pasu. S pachem kouře se do deštivého soumraku mísila vůně masa a zeleniny, jež pobublávaly v kotlíku.

Muži se zvesela bavili, řehtali se obhroublým vtípkům, a řvali smíchy. Hlubšími tóny mužských hlasů se proplétal Blanchin vyšší hlas jako trylkující ptačí píseň. Smích měla smyslný, bezdechý, škádlivý jako milencova dlaň, jež se sune po stehně a zarazí se těsně před cílem. Aby se potom s neskonalou péčí zmocnila trofeje.

Simon neměl nejmenších pochyb o tom, že Blanche má muže omotané kolem prstu. Navzdory svému pofňukávání kvůli cestovnímu nepohodlí a dlouhým hodinám pomalé drkotavé jízdy rozdávala nyní svou přízeň navýsost štědrý.

Simon jí byl za tu štědrost nezměřitelně vděčný. Kdyby Blanche muže pouze dráždila či si lehala pouze s jedním a ty ostatní nestydatě provokovala, pak by mohlo dojít k násilnostem, které kdysi mezi Dominikovými muži rozdmýchávala Marie během tažení do Svaté země. Naštěstí podobné zlomyslné hrátky Blanche netěšily, zatímco teplé mužské tělo mezi stehny ano.

Její veselý dívčí smích perlil soumrakem a hned po něm se ozval drsný mužský chechtot, to když vyhodila do vzduchu prastarou mosaznou mraci a zbrojnoši se hulákavě sázeli, co padne:

„Hlava!“

„Hlava!“

„Hlava!“

Mince se zaleskla nad zdí a téměř lenivě se snášela k zemi, třpytná odrazem plamenů. Pak se blýskly Blanchiny bílé ušmudlané prsty, laply minci ve vzduchu a s mlasknutím ji přirazily na její nahé stehno.

„Namouduši hlava, mládenci!“ potvrdila Blanche a zajíkala se smíchem.

Ozvalo se mručení, to jak se zbrojnoši snažili dohodnout, kdo si svou výhru vybere u Blanche jako první.

„Ať se propadnu!“ prohlásila komorná s chlípným řehotem. „Přece se nebudete hádat, tady je dost místa pro všechny. Úch! Co kdyby sis nejdřív ohřál ruce, ty jeden zmrzlej syčáku?“

Simon skryl úsměv a obrátil se zpět k ohni. Blanche mohla být stokrát nemravná jako fena v říji, ale v žádném případě se mezi jeho muži nestane zdrojem rozbrojů.

Pouze doufal, že Ariane nepochopila význam chrčení, hihňání a dalších zvuků, jež se ozývaly v sotva čtyřmetrové vzdálenosti od nich. Polozbořená zeď nabízela iluzi soukromí, ale víc už ne.

„Víte určitě, že vám je dost teplo?“ staral se Simon.

Ariane pozvedla při té otázce hlavu. V záři ohně měl Simon oči zlatavé i temné současně a s každým pohybem svalnatého těla se na něm drátěná košile oslnivě zajiskřila jako zmrzlý sníh.

Ariane přikývla a mlčky tak dala Simonovi najevo, že jí není chladno.

Při tom pohybu hlavy jí zář ohně pročísla rozpuštěné vlasy jako milencova ruka. Půlnočně černé prameny vlasů se jí vlhce přilepily k tváři. V žáru plamenů se z nich lehýnce kouřilo.

„Jste si jistá?“ nedal se odbýt Simon. „Promokla jste přece až na kůži.“

Nebylo divu, že to věděl. Osobně pomohl Ariane vysvléknout se ze všeho oblečení s výjimkou dlouhé spodničky, a to se teď sušilo na kopích, vetknutých do puklin v kamenné podlaze.

Opět Ariane jen přikývla, jelikož nechtěla riskovat, že s otevřením úst by jí začaly drkotat zuby zimou.

Simon se shýbl a přitáhl svůj plášť s kožešinovou podšívkou manželce blíž k tělu. Když se odtahoval, palci jí objel linii čelistí.

Ariane se zachvěla, ačkoli jí nebylo o nic chladněji než před chvílí.

„Jste celá zmrzlá!“ prohlásil Simon okamžitě.

„Nenejsem. To vy na sobě nemáte nic než chladný kov. Vezměte si ten plášť zzpátky a zahřejte se!“

„U božích zubů!“

Simon podrážděně rozepnul spony na své drátěné košili a odhodil ji s lehkostí, jež popírala tíhu toho kovového oděvu. Jistě by to šlo ještě snáz s pomocí panoše, ale Edward byl zaměstnán jinak.

Ale dokonce i kdyby mládenec čekal za rohem s nastraženýma ušima, kdy ho pán k sobě přivolá, Simon by jeho pomoc nežádal. Neměl zájem o to, aby kterýkoli jiný muž spatřil Ariane v tak svůdném spodním oděvu.

„Ty čarodějné šaty si můžete zítra už zase obléknout,“ poznamenal Simon, když si svlékal měkkou koženou halenu. „Voda po nich klouže jako po kachním hřbetu.“

Ariane po něm střelila vzpurným pohledem. Nenosila ametystové šaty od chvíle, kdy si uvědomila, že jsou víc, než se zdají být.

Či přinejmenším se zdálo, že v těch šatech se skrývá něco víc. Jakmile šlo o Poučenou věc, člověk jen těžko získal jistotu.

Každopádně pomyšlení na poddajnou hřejivou látku, ovíjející se kolem Simona jako mazlivá kočka, Ariane velmi zneklidňovala. Nutila ji klást si otázku, jaký by byl pocit, kdyby ho místo látky hladila její vlastní ruka.

„Obléknu si, co sama bbudu chtít,“ zajíkla se Ariane. Simon si pod vousy zabručel nějaké hrubiánství, přihodil na oheň další kusy dřeva a přisedl k manželce.

Suché větve, které sem předtím natahali zbrojnoši, tvořily až překvapivě pohodlnou matraci. Přikrývka přehozená přes větve byla příjemně suchá stejně jako Šimonův široký plášť, jelikož Poučení začarovali kožešinovou podšívku dřív, než ho věnovali Simonovi, takže odpuzovala vodu. Při dešti tedy stačilo obrátit plášť rubem nahoru a celý kus oděvu zůstal suchý.

Zato Arianin plášť byl více než obyčejný, takže promokl skrznaskrz, stejně jako šaty, které měla oblečené pod ním. Zvolna schly v blízkosti ohně, rozprostřené na kopích jako polní strašáci.

„S dovolením, madam,“ pronesl Simon ironicky.

Vzal z Arianiných rukou kožešinový plášť a přehodil si ho kolem ramen, nyní zcela nahých. Dívka polekaně vyjekla, protože cítila, že ji zvedají silné ruce, a vzápětí se ocitla Simonovi na klíně.

„Děje se něco?“ otázal se zvědavě a oba dva zavinul do hřejivého pláště.

„Já – když vy jdete na všechno tak rychle! Potom zapomínám, že máte navíc i sílu.“

„A vy zase vypadáte jako utopená kočka. Potom zapomínám, že máte taky drápky a zpupnou povahu.“

„Aspoň netrousím chlupy,“ zamumlala rozpačitě.

Simon se rozesmál.

Chvíli bylo ticho, přerušované pouze melodickým praskáním plamenů, šepotem deště a občasnými zvuky zpoza polorozbořené hradby. Z Ariane zvolna vyprchával chlad. Jak se jí do těla vkrádalo teplo z ohně i manželova těla, s úlevou si povzdechla a zlehka se opřela blíž o Šimonovu svůdně hřejivou hruď.

Když se opřela tváří o tuhý sval na jeho rameni, Ariane si připomněla, že Simon nemá žádnou halenu. S výjimkou měkkých kožených kalhot byl úplně nahý.

Ta představa jí vystřelila do těla nezvyklé pocity, které ji ani v nejmenším neuklidnily.

A v žádném případě jí neumožnily odpočinek.

Zpoza zborcené zdi se náhle ozval bezdechý a veskrze ženský výkřik.

„Myslíte, že Blanche netrpí zimou a nepohodlím?“ otázala se Ariane po chvíli starostlivě.

Pod tváří cítila, že se Simon roztřásl tichým smíchem.

„Její tepleji než vám,“ ujistil ji.

„Jak to?“

„Leží mezi přinejmenším dvěma statnými mládenci.“

Ariane se polekaně zajíkla.

„Mezi dvěma?“ zeptala se po chvilce.

Simon ze sebe vyrazil bručivý zvuk, jenž zřejmě znamenal přitakání. Ale zrovna tak mohlo jít o spokojené předení velké, obrovské kočky.

„Najednou?“ naléhala Ariane.

„Ano.“

„A to je… pohodlné?“

„V jakém směru?“ opáčil Simon.

Ariane sice neviděla, jak Simon ve smíchu mhouří oči, ale uměla si to velmi dobře představit.

„Musí to být, chm, velmi důvěrné,“ pokračovala Ariane opatrně.

„Je to jako vejce v hnízdečku.“

„Vy tak taky spáváte?“

„Samozřejmě že ne.“

Ariane se s povzdechem opět opřela o manželovo rameno.

„Osobně bych byl radši, kdyby mě zahřívaly dívky než zbrojnoši,“ dodal Simon.

Ariane otevřela nechápavě ústa. Tváře jí zalil nach, protože si se zpožděním uvědomila, že manžel ji škádlí.

Tedyvaspoň si to myslela.

Simon se při pohledu na Arianin výraz opět rozesmál. Uvědomil si, že jeho manželka je skutečně nevinná – rozhodně pokud jde o obyčeje mezi mužem a ženou.

S výjimkou svých snů.

Simona při vzpomínce na ten nevysvětlitelný a neuvěřitelný sen proklál žár jako vášnivé kopí.

Ty vzpomínky ho současně strašily i spoutávaly. V průběhy křížové výpravy se krutě poučil, že nespoutaná smyslnost se může obrátit vůči němu samotnému jako ta nejnebezpečnější zbraň.

A v jeho snech Ariane vyplňovala dokonalý cíl těch tělesných tužeb.

Pokud to ovšem byly jen sny.

Skutečnost, že nedokázal rozeznat pravdu od okouzlení, Simona nesmírně užírala, jelikož věřil pouze věcem, jež mohl zvážit a změřit a spočítat. Potřeboval si ověřit, zdaje Ariane skutečně tak studená, jak se jeví, či vášnivá jako ve snu.

Ochutnali jsme se navzájem.

„Kvůli své komorné si nedělejte těžkou hlavu,“ zašeptal Simon do voňavých a vlhkých Arianiných vlasů. „V tomhle ubožáčkem houfu jí je určitě nejtepleji.“

„Ale…“

„Slyšela jste snad, že by si Blanche stěžovala?“ přerušil ji Simon.

Ariane překvapeně zamrkala. „Slyšela jsem jenom smích.“

„V tom případě ji zřejmě něco velmi těší. Na rozdíl od vás by se Blanche totiž nerozpakovala si postěžovat, kdyby jí věci nebyly po chuti. Správně se měla narodit jako královna.“

„Pravda.“

Ariane si povzdechla a podvědomě se přitulila blíž k Šimonovu hřejivému tělu. Blanchiny nekonečné nářky způsobily, že tři dny strávené na cestě byly náročné pro všechny z přítomných, nejvíce však pro Ariane, o kterou měla Blanche pečovat a být jí k ruce. Daleko častěji však tomu bylo právě naopak.

„Od zbrojnošů je laskavé, že se starají, aby Blanche bylo teplo,“ poznamenala Ariane po chvilce přemýšlení. „Musí to pro ně být dost nepohodlné.“

Simon vyrazil hrdelní zvuk, jenž nápadně připomínal zdušený smích.

„Jak to?“ otázal se obezřetně.

„Blanche byla ještě promoklejší než já,“ vysvětlovala Ariane. „Určitě studí každého, kdo se ji pokouší zahřát.“

„Neřekl bych.“

„Že ne?“

„Ne. Když jsem ji viděl, bylo to děvče holé jako vejce.“

Ariane se zprudka posadila a jen taktak že temenem nenarazila Simonovi do brady.

„Jak jste se opovážil prohlížet si mou nahou komornou?“ rozhněvala se.

Z očí jí zasršely vzteklé blesky, jež si s příkrostí jejího tónu nijak nezadaly.

Bylo znát, že Simonová odpověď ji nepotěšila.

Simon se lenivě usmál. Manželčin hněv mu udělal obrovskou radost.

„Vy jste už Blanche poznal i tělesně?“ útočila rozezleně Ariane.

Simon povytáhl obočí. „Kdy bych to proboha mohl stihnout?“

„Když jsem byla nemocná.“

„Kdepak, slavíčku. Vzhledem k tomu, že jsem vás musel omývat, natírat mastí, obvazovat, krmit a sám jsem neměl čas vzít do úst, těžko bych si vyšetřil chvilku na nepřitažlivou služtičku.“

Ariane otevřela naprázdno ústa a zase je sklapla.

„Nepřitažlivou?“ opakovala tiše po chvíli.

„Přesně tak.“

„Vždyť má vlasy plavé jako med a oči modré jako vajíčka červenky,“ namítla Ariane.

„Dávám přednost půlnočně černým vlasům a očím, vedle kterých vypadá ametyst jako nezajímavý stín.“

Ariane se zahleděla do Simonových temných pronikavých očí a položila si v duchu otázku, jak je mohla někdy považovat za přísné či zachmuřené.

Připadaly jí nevýslovně krásné.

„Jste si jistý, že vás Blanche nepřitahuje?“ vyzvídala Ariane. „Chová se k mužům – echm – vřele a vstřícně.“

„To umí i lovecký pes.“

Ariane se usmála, kýchla, ale pak se opřela čelem o Šimonovo rameno a smála se, až byla bez dechu.

Simona zaplavila slastná radost, protože Ariane mu na těle spočívala naprosto uvolněně. Takhle bezstarostná nebyla v jeho přítomnosti od chvíle, kdy se probudila ze svých hojivých snů.

Dodávalo mu to naději a současně mu to rozněcovalo v krvi plamen.

Simon zlehka přesunul svou váhu a přivinul si Ariane ještě těsněji. Jako vždy reagoval na její blízkost zvýšenou citlivostí, živostí. Už její pouhá vůně mu zrychlila tep a pohlaví se mu napínalo jako struna na harfě.

Zajímalo by ho, jak se Ariane zachová, až zjistí míru jeho vzrušení. Možná v ní zůstalo z toho snu dostatek smyslného vzrušení, aby se od něho neodtáhla s chladným odporem.

Představa, že Ariane by jeho tělo mohlo připadat přitažlivé, probudila v Simonovi drsnou živočišnou touhu, která ho rozechvěla jako zimnice.

„Je vám už dost teplo?“ vyhrkla Ariane bez váhání.

„Kdykoli se mě dotknete, je mi dost teplo.“

Ariane si tu odpověď chvíli promýšlela.

„Ale vždyť na zádech vás nehřeju,“ pravila pak vážně. „A hruď vám kryju sotva z poloviny.“

„Na zádech mi bohatě stačí plášť.“

„A vpředu?“

„Tam mě můžete mnout dlaněmi.“

Ariane pozdvihla ruce, aby vmasírovala teplo do Šimonovy pokožky, zjistila však, že když mu leží napříč klína, není ta poloha při hlazení pro ni příjemná. Zavrtěla se a snažila se najít pohodlnější pozici.

Když se mu Ariane hebkým zadečkem posunula po ztopořeném mužství, Simon chvatně a sykavě vydechl.

„Promiňte,“ vydechla Ariane tlumeně. „Jenže když sedím takhle, dosáhnu na vás pouze jednou rukou.“

Zdravý rozum Simonovi napovídal, že by neměl dělat, k čemu se právě chystá, ale pokušení bylo příliš velké.

„Počkejte,“ zamumlal.

Ariane polekaně vyjekla, protože Simon jí ovinul paže kolem těla, zdvihl ji a rázně ji znovu posadil, ale tentokrát se ocitla rozkročmo na jeho stehnech.

„Je to pohodlnější?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Ech.“

„Zkuste si představit, že sedíte na koni.“

Ariane se hryzla do rtu, aby skryla nervózní úsměv. V mysli jí pořád ještě přetrvával pozůstatek z noční můry, která ji hystericky varovala před nebezpečím. Ovšem druhá část jejího já věděla o hojivém kouzlu masti a Simonových laskajících rukách – a byla víc než ochotna podlehnout té smyslné vábničce.

„Ech… Ech… Ale nemáte sedlo,“ zkusila Ariane chabě zažertovat.

„Mám kožené kalhoty,“ opáčil Simon. „Zkuste je považovat za sedlo.“

„Ale kde jsou třmeny, abych se udržela vzpřímeně?“

V Arianině hlase bylo víc pobavení než ostýchavosti. To vědomí rozbouřilo v Simonovi krev až k bodu varu a mužství se mu vzepjalo pod kalhotami jako bič.

„Nedovolím, abyste spadla,“ ujistil ji Simon. A něžně dodal: „A slibuji, že povedu vaše ruce, aby správně zacházely s uzdou.“

Sotva si Ariane uvědomila, co má Simon na mysli, vytřeštila oči.

„Simone?“

„V době, kdy jsem o vás pečoval, jsem dostal příležitost dokonale se seznámit s vaším tělem,“ zašeptal prosebně. „Mohla byste mi to aspoň maličko oplatit, když jste teď už zcela zdravá?“

„Já…“ Ariane nedořekla.

Dlaně, jež přitiskla Simonovi k hrudi, studily jak led, rozechvělé strachem i touhou.

„Jsem z toho rozrušená,“ přiznala Ariane.

Dlaněmi sklouzla ze Simonových prsou směrem k pažím.

„A navíc jste tak veliký!“ dodala skoro pro sebe.

Simon se maličko zlomyslně usmál a současně bojoval se stravující touhou zabořit se do hebkého květu, jenž se mu otvíral vstříc mezi Arianinými roztaženými stehny.

„Duncan a Dominie jsou mohutnější než já,“ poznamenal tiše, ale veskrze věcně.

„Z vás by byly hned dvě Ariane.“

„Radši bych, kdybych mohl zůstat vcelku a pomazlit se s vámi.“

Ochutnali jsme se navzájem.

Ariane se zadrhl dech v krku, protože v hloubi těla se jí začal zvedat příliv neznámých pocitů.

Simon cítil, jak se jeho manželka rozechvěla, a v duchu zaklel.

„Zřejmě jste si moje slova špatně vyložila,“ zašeptal. „Takové mazlení nedoprovází žádná bolest, ale výhradně rozkoš.“

„To tvrdil vlk beránku.“

Překvapený Simon se hlučně zasmál.

Ariane si dovolila kratičký úsměv.

„Kde je mast?“ otázala se.

Simon nechápavě zamžikal. „Mast?“

„Na hojení. Pokud tedy chcete, abych se vás naučila znát jako vy mě?“

Když si Simon vzpomněl, jakým způsobem poznával Ariane tu noc před jejím probuzením, měl strach, že pukne.

Nemá potuchy, co říká. Zaručeně není při smyslech.

Nebo je?

20.

Možnost, že Ariane s ním ten vášnivý sen tehdy sdílela, rozpálila Šimonovu krev tak žhavě, že se bál pronést třeba jen jediné slovo. Jednou rukou zašátral po přikrývce směrem k vyšívanému sáčku léků, který mu Cassandra dala na cestu. Prsty pak rychle nahmatal důvěrně známý tvar kelímku s mastí.

„Tady,“ pronesl chraptivě a natáhl ruku k Ariane. „Poslužte si.“

Ariane otevřela víčko a namočila si dva prsty do vonného obsahu nádobky.

„Nádherná vůně,“ povzdechla si.

„Voní stejně jako vy. Měsíčním svitem, růžemi a vzdálenou bouří.“

Ariane se pousmála a zavrtěla hlavou. „Kdepak, takhle já nevoním.“

„Voníte ještě líbezněji, než dokážu vylíčit. Nejradši bych se ve vaší vůni vykoupal.“

Pohled v Simonových očích byl tak výmluvný, že Ariane až zamrazilo. A hned nato zneklidněla.

„Teď cítím, že se mi vzpouzíte pod uzdou,“ šeptla.

„Věříte mi, že se pod vámi nesplaším?“

Ariane se zajíkla, ale potom s povzdechem přikývla a začala na manželovo tělo nanášet mast.

„Děkuji,“ šeptl Simon.

„Za mast?“

„Za důvěru,“ pousmál se. „I když tu mast oceňuji zrovna tak. Bez ohledu na zručnost zbrojířů drátěná košile vždycky tlačí.“

Nejprve plaše a postupně se stále vzrůstající sebedůvěrou vtírala Ariane mazání do Simonovy holé hrudi. Jakmile překonala ostýchavost nad nezvykle důvěrnými doteky, přiznala si, že tohle mazlení je docela příjemné. Vlastně i vábné.

Plné slasti.

A po chvíli, když si Ariane nabírala další hrst masti, uvědomila si, že dotýkat se Simona není jen příjemné, ale že se z toho doslova chvěje vzrušením.

Ale bojácně, protože noční můra ji nepřestala zalévat varovnými signály.

„Jste tak hřejivý!“ šeptla Ariane.

„Ale jen když se mě dotýkáte.“

Ariane stačil jediný pohled na Simonová polospuštěná víčka, aby pochopila, že jí říká pravdu. Tělo jí rozezmítal další záchvěv blaha. Napjala prsty a zabořila se nehty do tuhých polštářků prsních svalů, jež se tolik lišily od jejích vlastních něžných ňader.

Simon jen sykl skrze zaťaté zuby.

Ariane honem uškubla.

„Omlouvám se,“ vyhrkla. „Nechtěla jsem vám ublížit.“

„Klidně to udělejte znovu, slavíčku.“

„A co?“

„Pokoušejte mě těmi sladkými drápky.“

„To nebolí?“

„Jenom když přestanete.“

Ariane váhavě přitiskla dlaně zpět na Simonovu pokožku.

„Pokračujte,“ zašeptal jí do vlasů. „Dál mě poznávejte. A sebe také.“

Dívčí prsty se napjaly a nehty zlehýnka přečísly kůži.

Simon ztěžka oddechoval a cítil, jak se mu v rozkroku slévá touha z celého těla.

.“Vskutku se vám to líbí?“ vyzvídala Ariane pochybovačně.

„Jistě. A jednoho krásného dne vám ukážu, jak moc se mi to líbí.“

Ariane neušlo, že Simon mluví zastřeně, jako by slova vyrážel z hrdla jen s námahou.

„Jednoho krásného dne?“ opakovala šeptem.

„Až se před mým dotekem nebudete zhnuseně odtahovat.“

„Ale já si vás nehnusím,“ namítla Ariane.

„Pouze v mých snech,“ zamumlal si Simon pod vousy.

„Prosím?“

„Pokud si mě nehnusíte,“ vybídl ji Simon mírně, „proč byste mě při tom hlazení nemohla i políbit?“

„Jak? Takhle?“

Žár Arianiných úst – a poté i jejího jazyka – na Simonově rameni způsobil, že rytíři uniklo přidušené zaklení.

Ariane se bleskově napřímila.

„Copak takhle jste to nechtěl?“ vyptávala se.

„Přesně tak jsem to chtěl a je to víc, než jsem očekával,“ přiznal udýchaně.

„Ach. Chtěl byste ještě?“

„A ještě a ještě a…“ Simon zarazil proud lačných slov. „Ano. Prosím. Další polibek od vašich horkých úst.“

S povzdechem, jenž zahřál Simona na prsou, sklonila Ariane hlavu a opět ho polaskala jazykem, zatímco dlaněmi mu vtírala hojivou mast do pokožky a škádlivě si pohrávala s porostem na jeho mužné hrudi. Prozkoumávala ho ústy se stále vzrůstající naléhavostí, na jejíž příčinu se sama sebe radši neptala.

Hladká kůže napínající se přes pružné tuhé svalstvo vábila Arianin jazýček stejně neodolatelně jako šlacha vzdutá po délce jeho krku. Ariane usoudila, že manželův vous je pro mazlení a drobounké polibky jako stvořený, a ke stejnému názoru dospěla i u měkkého lalůčku ucha.

Aniž by chápala, proč to dělá, Ariane zlehka stiskla zuby u okraje Simonová ucha a zlehka skousla.

Smyslný smích, jenž následoval po jejím polaskání –a hlavně skutečnost, že Simon ji nijak a k ničemu nenutil – přiměl Ariane, aby byla ve svých výbojích stále odvážnější. Za chvíli začala Simonovi obkružovat ucho vlhkou špičkou jazyka a vnikala stále hlouběji, až už dál pokračovat nemohla.

Arianin jazyk opakovaně pátral a zuby chvilkami něžně a dráždivě skousávaly. Vychutnávala chvějivé pocity, jež jí projížděly tělem, zatímco prozkoumávala Simona. Ústy pokračovala v laskání a prsty se vrátila k drobným mužským bradavkám, jež jí při každém pohlazení tvrdly pod rukama. Zasypávala Simonovu šíji lehýnkými polibky a přitom mu dráždila bradavky.

„Kdo vás to naučil?“ zasténal Simon, když už to bylo k nesnesení.

Ariane zdráhavě zvedla hlavu od jeho horké šíje.

„Co mě měl kdo naučit?“ zašeptala.

„Tohle.“

Simon odhrnul dívčiny vlasy do strany. Jazykem a zuby jí hladil ucho, dokud se nezačala chvět a celá bez sebe mu nezabořila nehty do kůže. Jemně jí obkroužil prsní dvorce. Bradavky mu pod konečky prstů vykvetly jako sametové růže a Simon přemáháním zaťal celé tělo, aby se vůbec ovládl.

Ariane tichounce vykřikla a přiklopila jeho ruce vlastními dlaněmi. Simon zkameněl, očekával, že se jeho manželka odtáhne pryč. Místo toho se jen mírně zakolébala, přitiskla se mu k rukám a neskrývaně vychutnávala smyslné vzrušení jeho doteků.

„Kdo vás to naučil?“ opakoval jí Simon přímo do ucha.

Potom na ni opět zaútočil žhavým jazykem. Ariane se rozezmítala v extázi, která jí nedovolovala myslet, natožpak promluvit.

„Zdálo se – mi – že se mi – to – děje,“ zašeptala.

Při pomyšlení, že Ariane s ním sdílela jeho smyslný sen, se Simon roztřásl chtíčem.

„A nehnusil jsem se vám v tom snu?“ zjišťoval šeptem.

„Dobrotivý Bože, ne.“

„A nyní?“

Simon polapil hebounký vrcholek Arianina ňadra a láskyplně ho promnul mezi prsty.

„Hnusí se vám to?“ šeptal tázavě. „Ne.“

Ariane si přerývaně vydechla, protože Simonův jazyk a zuby ji nemilosrdně škádlily na ušním lalůčku. Matně si uvědomila, že zatímco jí dlaněmi bloudí po ňadrech, hladí je, mne a mačká, sama má ruce přiklopené na jeho a doprovází tak každý jejich pohyb.

Potom sklonil hlavu a přes látku spodničky jazykem obkreslil napjaté růžové poupě. Místo aby svůj chtíč ukojil, rozdmýchal ho do ještě většího žáru. Ariane zvrátila hlavu a rozechvěně přijímala jeho milostné laskání.

„Bojíte se mě?“ vyptával se Simon polohlasem.

„Ano. Ne. Já… Nevím. Cítím se stejně jako poupě při prvním polibku jarního slunce. Zardělé a chvějící se na pokraji… čehosi.“

Simon se zhluboka nadechl a napřímil se, aby viděl Ariane do tváře. Oči měla potemnělé a zmatnělé žárem, podobně jako ona polapené mezi noční můrou a snem.

„O čem dalším jste snila?“ šeptal Simon naléhavě. „Povězte mi to, slavíčku!“

„Nemůžu!“ odmítla Ariane šeptem.

Skrz teninké plátno spodničky k němu sálal žár jejího ruměnce jako rozpálená výheň.

„Tak mi to ukažte,“ vábil Simon manželku a usmíval se přímo do jejího ucha.

Zavrtěla hlavou. „To by vás vyděsilo.“

„Kdybych omdlel, vzkřísíte mě vínem.“

Představa, že by pouhými slovy porazila tak statného muže, jakého zrovna cítila pod rukama, Ariane dočista odzbrojila. Vyprskla smíchy, nabrala si do dlaně další mast a začala ji vtírat Simonovi do těla.

Když mu prsty přejela přes bradavky, tichounce sykl. Záměrně to polaskání zopakovala, uchvácená pocitem moci, kterou jí manželova reakce poskytovala.

„Vyprávějte mi svůj sen,“ požádal Simon hlasem, který vzrušením skřípal jako pilník.

„Vy mě pokoušíte, můj pane.“

„Jak bych mohl? To je vaše ruka na uzdě, ne moje.“

Ta připomínka rozechvěla Ariane, oslnivá zář, jež postrčila její obavy ještě víc kupředu.

„Pokoušejte mě, slavíčku! Podělte se se mnou o sen, při kterém se rdíte jako červánky!“ v Simon něžně potáhl za Arianiny bradavky, jež mu hladově trčely mezi prsty. Cítil, jak jí ňadry tryská proud rozvichřené krve a stoupá jí v ruměnci až ke kořínkům vlasů. Zvolna propustil její prsy ze smyslného zajetí.

Ariane křečovitě zalapala po dechu a opřela se čelem o manželovo rameno. Hroty ňader se mu otírala o hruď. Působilo to na něho konejšivě i vábivě zároveň.

„V mém snu…,“ začala šeptem Ariane.

„Ano?“ povzbuzoval ji.

„To nemůžu říct.“

„Tak mi to ukažte.“

„Na vašem těle?“ divila se.

„Nebylo by to tak pro vás snazší?“

„Nevím. Simone?“

„Ano?“

„Vadí vám moje doteky?“

„Vaše? Nikdy!“

„Myslela jsem…“ Ariane se chvatně nadechla, sebrala odvahu a sklouzla dlaněmi k Simonovu pasu. „… tady.“

„Matko boží!“ procedil zaťatými zuby jako na mučení.

Ariane rukama okamžitě uškubla, jako by se lekla.

„Omlouvám se,“ zajíkala se nešťastně. „Ale vždyť jsem se ptala, jestli vám to není odporné, a vy jste to popíral.“

Simon jen sykavě lapal po dechu.

„Nepochopila jste to správně,“ vysvětloval trhaně.

„Ne, to vy jste mi nerozuměl!“

Simon si přitiskl čelo k Arianiným vlasům.

„Ještě, slavíčku.“

„Co?“

„Dotkněte se mě ještě jednou.“

„Tam?“

„Samozřejmě.“

„Víte jistě, že vám to neublíží?“

„U všech svatých, ano!“

Ariane váhavě sklouzla dlaněmi až k Simonovu pasu a přes břicho pokračovala až k jeho rozkroku. Poté zvedla palce a po celé délce pohladila tuhý úd, jenž trčel nad pás kalhot.

„Jste nesmírně tvrdý,“ poznamenala užasle.

„Jak to víte?“ zeptal se zastřeně. „Váš dotek je lehýnký jako motýlí křídlo.“

Ariane tedy opět přejela dlaněmi po Simonově údu a on se jí naléhavě vzepjal vstříc.

Zaplavil ji strach, nemilosrdné varování zkušenosti, kterou získala za tak velkou cenu. Muž v zajetí vášně byl zvrhlé zvíře!

„Simone?“ zašeptala.

„Ještě, slavíčku. Nebo vám snad připadám odporný?“

Ariane zalapala přerývaně po dechu a pak znovu. Noční můra a slastný sen v ní sváděly zuřivý boj. Simon jí nepřipadal bezohledný ani surový. Ale takový jí původně nepřipadal ani Geoffrey Krásný, dokud ji oné noci neznásilnil a nezničil ji v očích církve i rodiny.

Dobrotivý Bože, co si mám počít? Navzdory zdravému rozumu, navzdory všem minulým strázním toužím stát se Simonovou skutečnou a věrnou manželkou.

Ale jakmile se tak stane, začne mě nenávidět stejně jako můj otec. Děvka. Zvrhlá. Čarodějnice.

„Ariane?“

„Ne, nejste mi odporný. Jen mám… strach.“

„Z čeho?“

Rozvířené myšlenky v Arianině mysli byly příliš propletené a početné, než aby je mohla rozplést. Rozhodla se tedy pro nejprostší a ostatně skutečnou pravdu.

„Mám strach z téhle věci,“ vysvětlila plaše a přejela prsty po Simonovu ztopořeném údu. „Tímhle muži ženu ošklivě potrhají.“

„To rozhodně ne. Tím ženě působí rozkoš.“

„Tak tohle jsem od žádné ženy nikdy neslyšela,“ pronesla Ariane ponuře.

Simon by jí jistě odporoval, kdyby mu celé tělo nesténalo na skřipci vášně tak mocné, až celý bolel.

„Vetřete do mě hojivou mast,“ pronesl tichým a chraptivým hlasem. „Mně to pomůže a vás to svým způsobem poučí, že ne všichni muži jsou zvířata.“

Něžně uchopil Arianin spodní ret do zubů a přejel jí po něm horkým vlhkým jazykem. Ariane tichounce zasténala a* rozechvěla se.

Přesto se naklonila blíž k Simonovi, místo aby se v souladu se svými obavami odtáhla.

„Dotýkejte se mě,“ šeptal žhavě Simon. „Učte se mě znát. To vy máte ruce na uzdě, ne já. Tentokrát.“

Dokonce ani Ariane nedokázala posoudit, zda se jí ruce chvějí strachem nebo vzrušením, když je Simonovi opět pokládala na tělo. Po několika váhavých pohlazeních přitlačila silněji.

Pak zaváhala, protože ji přemáhala zvědavost nad křivkami a tvarem Simonová překvapujícího mužství. Pohladila ho ještě několikrát, než ten vzdutý rozpálený úd vykukující mu z kožených kalhot začala prozkoumávat centimetr po centimetru.

„Je tak hladký,“ mumlala Ariane a zvědavě mužství objížděla špičkou prstu. „Nenapadlo mě, že by mohl takhle ztvrdnout. Nebolí vás to tady?“

„Panebože!“ sykl Simon. „Jsou to muka!“ Ariane zkameněla. „Nechtěla jsem vám ublížit. Vskutku. Já jen…“

„Můžete mě zase uzdravit,“ chvatně přerušil její drmolivou omluvu. „Jak?“

„Ty kalhoty jsou pro mě příliš těsné. Rozvažte prosím tkanice.“

Na několik bezdechých vteřin zůstala Ariane hledět Simonovi do rozvášněných očí.

Dotýkejte se mě. Učte se mě znát. To vy máte ruce na uzdě, ne já. Tentokrát.

Chvějícími se prsty Ariane vyhověla, uvolnila tkanice, až jí nakonec do dlaně vklouzl jeho rozpálený a tvrdý úd. Něžně ho pohladila.

„Je to lepší?“ vyzvídala ustaraně.

Simon si pouze zhluboka povzdechl a spolkl vražednou kletbu. Po celém těle mu vyrazila vrstva potu.

V záři ohně se zdálo, že má obličej pokřivený bolestí.

„Vskutku vás to tolik bolí?“ zašeptala nešťastně Ariane.

„U božích zubů!“ sípal drsně.

„Pomohla by vám hojivá mast?“

Simon se rozechvěl jako v zimnici.

„Ano. Ach Bože, ano,“ procedil skrze zuby. „Uzdravte mě, slavíčku.“

Ariane začala hladit a masírovat manželovo horké mužství a z úkrytu kožešinou podšitého pláště se vznesla opojná vůně masti.

„Jednou vám to laskání oplatím,“ sliboval zpola bez sebe.

„Vždyť já mám úplně jiné tělesné tvary!“

„Jistě. Jste mnohem hebčí než kterákoli růže stvořená boží rukou.“

Ariane konečky prstů narazila na to jediné, nevidomé oko mužství a jemně ho prozkoumávala, zatímco Simonová vášnivá slůvka ji zalévala nepoznanou hlubinou žáru.

„Květ vašeho ženství je sametový až k nevíře,“ šeptal. „Toužím tu hebkost hýčkat, chutnat, zaplavit ji žhavým proudem vaší touhy a na oplátku vás zkropit gejzírem své vlastní vášně.“

Simonová slova švihala Ariane jako ohnivý bič, rozpalovala jí kůži a vyrážela dech. Dlaněmi sklouzla níž a cítila, jak se jí tělo rozechvívá nepovědomými pocity. Konečky prstů nahmatala napjaté, rozbolavělé koule, skrývající v sobě dosud nezrozenou generaci. Ariane se s neskrývanou zvědavostí a zjevnou něhou seznamovala s tělesnými odlišnostmi svého manžela.

Simon přimhouřenýma očima pozoroval výraz v její tváři, ale tu skoro celou halila půlnočně černá opona jejích vlasů. Plameny z ohně házely po Ariane víc stínů než záře a Simon zaboha nedokázal určit, zda její reakce na manželovu vášeň je žhavá či chladná nebo pouze z povinnosti.

Simon zavřel oči a přestal si klást otázky, jež neměly odpověď. Všechno, na čem mu nyní záleželo, bylo tady, teď – a navíc v jednom ohni.

„Vaše prsty připomínají ohnivé jazyky,“ zašeptal Simon a zachvěl se. „Laskají mě a rozpalují. Bože, Bože dobrotivý, vy mě zabijete!“

„Ne!“ namítla šeptem Ariane, stržená jeho vášnivým hlasem. „Vaši bolest chci zahojit, nikoli rozdmýchat.“

„V tóm případě mě zahojte.“

„A jde to bez…“ V rozpacích nedořekla.

Ach Bože, jako by nestačilo, že Geojfrey mě naučil děsu před tím, co jiné ženy očividně těší. Daleko horší je však skutečnost, že mě zbavil panenství, které jsem správně měla darovat Simonovi.

Nesnesla bych pohled na Simona, který se ode mně odtahuje jak od pošpiněného hadru.

Jako můj otec.

Jako můj kněz.

Jak si mě hnusí a věří, že nejsem nevinná, ale chtíčem štvaná děvka.

Copak by Simon mohl uvěřit opaku? Stačí se podívat, jak tu s ním sedím, dotýkám se ho, hladím ho a po ničem tak netoužím jako po jeho blízkosti, stále větší a ještě větší.

Vábí mě k sobě, místo aby mě přemohl svou silou. Neuvěznil mě ve svěráku své mužské převahy, jež by mi nedovolila uniknout.

„Nešlo by to bez obcování?“ dořekl Simon, když se Ariane odmlčela a nedokázala sebrat odvahu k dalším slovům. „Chtěla jste se mě zeptat na tohle?“

„Ano,“ přisvědčila šeptem.

„Jistě. Šlo by to. Je to sice jen pouhé zrnko proti vědru obilí, ale pořád je to lepší než nic.“

Simonová odpověď nedávala Ariane žádný smysl, vyrozuměla z ní pouze tolik, že existuje způsob, jakým přinést úlevu manželovu zaťatému rozpálenému tělu, drásanému krutým napětím smyslnosti.

„Tak povězte,“ vybídla ho Ariane odvážně. „Ráda bych vás uzdravila.“

Simon odpověděl mlčky, pouze manželce přiklopil ruce dlaněmi a ukázal jí, jak hladit a dráždit, jak laskat a kdy v tom mučení udělat na okamžik přestávku.

Najednou Ariane ucítila, jak se Simon křečovitě rozezmítal, zaslechla jeho přerývaný sten a pak se jí mezi prsty vylilo cosi, co připomínalo hedvábnou krev. Sklopila oči, ale rozeznala pouze plášť a temný stín těla svého manžela.

„Simone?“ vyhrkla Ariane s úzkostí. „Jste v pořádku? Na prstech cítím krev.“

Simon se musel pousmát navzdory šokující slasti, jež mu projížděla tělem při každém doteku jejích prstíků na jeho dosud vzrušeném mužství.

„Kdepak, slavíčku.“

„Ale já ji cítím!“ nedala se zviklat Ariane. „Ta tekutina je tak hustá, že to prostě musí být krev!“

„To, co cítíte, mohly být děti, ale na to bychom se museli spojit tělesně.“

Ariane zděšeně vytřeštila oči, takže v šeru připomínaly tajemné tůňky temnoty. Zalapala po dechu, protože ji zalil nečekaný žár. Náhle si své tělo uvědomila jako ještě nikdy předtím – napjatá ňadra ztěžklá touhou, pulzujícím příslibem, jehož odezvu cítila i v rozpáleném místečku mezi nohama.

Pomalu a něžně hladila Simonovo stále ztopořené mužství a toužila ho ukonejšit, ulevit mu, protože téměř s každým nadechnutím se zasvíjel v křeči. Z rozevřeného pláště stoupala vůně hojivé masti a ještě čehosi prazákladního, živočišně opojného. Zhluboka se nadechla a v té mámivé směsici se koupala všemi smysly.

A pak v Ariane vykvetlo cosi, co bylo více než sen a méně než vzpomínka.

Oheň v krbu a vůně růží. Kdosi mi vtírá hojivou mast do celého těla, obléká mě do ní. Všude.

„Když jsem ležela v bezvědomí, pečoval jste o mě stejným způsobem?“ otázala se Ariane zachmuřeně.

Obviňující tón jejího hlasu zasáhl Simona jako políček. Zrovna mu darovala slastné vyvrcholení a její ruce ho plnily novou touhou, ale upírala na něho tak vyjukaný pohled, jako by před ní seděl úplný cizinec.

Simon zaťal zuby, jako by se snažil zvolnit zběsilý úprk své krve. Nepodařilo se mu to. Ariane seděla příliš blízko, měla příliš jemné ruce a vůně rozkoše byla příliš čerstvá.

„Jen jedinkrát,“ přiznal Simon ochraptěle.

„Kdy?“

„Když už jste byla téměř zdravá. Vzpomínáte si na to?“

„Já…“

Ariane se málem zalkla pod přívalem vzpomínek, jež ji zahltily jako voda z protržené hráze.

Náhle se jí opět vybavil ten pocit, ale s temnotou a bezmocnou nenávistí její noční můry neměl pranic společného. Ruce a ústa, jež ji laskaly po těle, byly spíše něžné než bezohledné, hlas zastřený spíše touhou než alkoholem, dech spíš líbezný než páchnoucí pivem.

„Dotýkal jste se mě,“ přiznala šeptem.

„Ano. Dotýkal.“

„Dokonce i…“

Hlas jí odumřel, ale Simon dobře věděl, co chtěla říct. „Ano,“ potvrdil. „Dokonce i tam.“ Simon jí zajel prsty mezi stehna a něžně ji podebral do dlaně.

Ariane lapla po dechu a uškubla, jako by ji Simon ťal bičem. Třebaže rozum ji chlácholil, že Simon by ji nikdy násilím nepokořil jako Geoffrey Krásný, při vzpomínce na svou bolest a pokoření jako by zkameněla.

Simon v duchu proklel nedostatek své silné vůle a její nedostatek touhy a honem ruku zase odtáhl.

„Když jste se uzdravovala, nebyla jste tak chladná,“ usekl stroze.

„Nebyla jsem při vědomí.“

„Ale také jste nespala.“

„Nevzpomínám si!“ vykřikla Ariane zdivočele.

„Zato já ano. A když jsem se vás takhle dotýkal, vzpínala jste se mi vstříc!“

Ariane třeštila na Simona oči, jako by spadla z měsíce. V záři ohně se mu vlasy a zastřižené vousy změnily na zlatavou svatozář. Černé oči měl jako samu noc: čiré, hluboké, postříkané krůpějemi třpytivého světla.

„Takže už chápete?“ dodal chraptivým šepotem, který mu drásal duši.

Ariane zavrtěla hlavou tak zuřivě, až jí vlasy zavířily jako černé plameny.

Simon odhodil plášť a odhalil chladnému vzduchu a tančícímu ohni všechno, co až dosud skrýval.

„Jen se na sebe podívejte!“ zašeptal vášnivě. „Jste téměř nahá a sedíte mi rozkročmo na těle.“

Ariane se roztřásla.

„Jen si představte, jak blízko je ten meč,“ naléhal Simon nemilosrdně a vábivě. „Jen si představte, jak otevřená a zranitelná je pochva, jež by ho měla pojmout.“

Ariane sklopila oči a zajíkavě zanaříkala.

Jestli teď Simon udělá sebemenší pohyb, zjistí, že jsem ho podvedla. A pak bude konec s jeho laskavostí, s jeho něhou, nezůstane mi nic než bolest.

„Ne!“ zašeptala Ariane zoufale.

Užuž se chtěla odtáhnout, ale Simon jí prsty sevřel stehna a přidržel ji, aby nemohla změnit polohu. Zůstávala otevřená.

„Bojíte se, že vás znásilním?“ otázal se Simon jízlivě. „Po dlouhých devět dní jste přede mnou ležela bezmocná, mohl jsem si s vámi dělat, co se mi zachtělo. Probudila jste se snad potrhaná a žalovala jste na tu křivdu Bohu?“

Ariane ho téměř nevnímala. Uvědomovala si jediné, a sice že se nemůže ani hnout, nemůže uniknout, ale přesto musí udělat obojí.

„Pusťte mě! „ zavřískla a zaťala mu nehty do rukou.

Ten zběsilý výkřik zastudil Simona až do morku kostí. Naráz pocítil výbuch ledového vzteku nad svou vlastní slabostí a nad chladem své manželky.

Odstrčil Ariane stranou, a to tak prudce a rázně, že se skulila vedle něho na přikrývku. Simon vyskočil a ovinul si plášť kolem ramen. Několik vteřin hleděl na Ariane pohledem tak temným, jaký by si nevysnila ani v té nejčernější noční můře.

„Dobře se vyspěte, manželko. A z mých nevítaných doteků už nemusíte mít strach. Nikdy.“

21.

Pánova komnata na blackthornském hradě byla prostorná a přepychově zařízená. Všechny stěny byly ověšeny závěsy v odstínech rudého vína, nefritové zeleně a lapisu lazuli a látkou se prokmitávala vetkaná vlákna jako polapený sluneční třpyt.

Látku na závěsy si pán přivezl ze Svaté země stejně jako koberce, jež dodávaly teplo podlaze. Všude se vznášela vůně bylin a koření, protože Meg je milovala.

A příjemné to bylo i Ariane. Přestože na hradě trávila už desátý den, rákosí rozprostřené po podlaze ji nepřestávalo udivovat svou vůní. Zhluboka se nadechla a pak ještě jednou a vychutnávala tu mnohačetnou hru vonných substancí.

Prsty jí zlehka tančily po harfě, kterou držela v klíně. Snažila se zahrát melodii ladící s komnatou, jež byla mužná rozměry i vzhledem, ale přesto vonná jako květinová zahrádka ženy.

Jednotlivé tóny, které Ariane vyluzovala z harfy, se zvolna slévaly do líbezných akordů. Komnatou se rozlétla chvějivá melodie a vířila, až se zdálo, jako by se vzduch chvěl hudbou sám od sebe, jako by lákal muže a ženu ke společným chvílím a sliboval, že jejich spojení je neochudí, nýbrž obohatí.

Když si Ariane dopřála přestávku, aby se opět obdivné rozhlédla komnatou, zaslechla jemnou cinkavou melodii, blížící se z hlavního sálu v sousedství. Melodie se přibližovala.

Ariane se obrátila a vstala. Věděla, že do komnaty vstoupí Meg, protože ty sladce vyzvánějící zvonečky nosila pouze paní blackthornského hradu.

„Dobré ráno, lady Margaret,“ popřála jí Ariane.

„Dobré ráno i tobě, lady Ariane,“ odvětila Meg. „Vyspala ses dobře?“

Arianiny rty se zvolna prohnuly do křivky, jež vypadala příliš smutně, než aby mohla být úsměvem.

„Ano,“ přitakala skoro neslyšně.

Ariane však už nedodala, že spánek je pro ni každou nocí obtížnější. Na cestě sdílela lože se Simonem, ovšem ne snad že by on po tom toužil, nýbrž z holé nezbytnosti. Po příjezdu na blackthornský hrad Ariane předpokládala, že dostane vlastní komnatu, jelikož bylo nad slunce jasné, že Simon nemá v úmyslu vymáhat si konzumaci svého manželství.

Dobře se vyspěte, manželko. A z mých nevítaných doteků už nemusíte mít strach. Nikdy.

Ale blackthornský hrad neměl tolik volných místností, aby manželské dvojice mohly dostat po dvou komnatách. Ariane se Simonem dostali ložnici nedaleko koupací komnaty. Pokoj patříval Meg, než se provdala za Dominika le Sabre. Ostatní komnaty na patře nebyly vhodné k užívání, protože v nich docházelo k úpravám, aby mohly časem sloužit dětem hradního pána.

Simon mohl sice spát v kasárnách s ostatními rytíři a zbrojnoši, jenže ty byly přecpané k prasknutí. Diminic najímal rytíře vracející se ze Svaté země, a k tomu zbrojnoše, čeledíny a pážata a služebnictvo, bez něhož se stále rostoucí počet lidí na hradě neobešel.

Ačkoli Ariane pochopila nezbytnost společné ložnice, bylo jí zatěžko usínat v blízkosti muže, jehož pouhý dech jí zaléval tělo žhavými pramínky. Vedle muže, jehož jiskřící smyslnost ji pronásledovala ve snech a rozpalovala ji jako pochodeň. Vedle muže, v jehož sebeovládání měla důvěru. Vedle muže, kterého hradní kočky zbožňovaly. Vedle muže, jehož šelmí elegance jí zrychlovala tep.

Ne však strachem.

Cožpak se můžu bát muže, kterému na drátěné košili věčně podřimují kotata?

Odpověď přišla stejně rychle jako nevyhnutelně.

Mám smrtelný strach, co se přihodí, až se Simon konečně dozví, že nejsem panna, ale dívka surově zneužitá nečestným rytířem.

Budu hledat útěchu ve smrti, jak jsem chtěla kdysi?

Kdysi ano, ale nyní už nikoli. Nyní Ariane kynuly duhově zářivé radosti života.

Kdovíjak se stalo, že když ležela omámená Poučenými léky a vonnou mastí, vyprchala jí z duše valná část jedu, který v sobě nosila od onoho znásilnění. Ariane se začala uzdravovat i jinak než tělesně. Noční můry se jí vracely jen výjimečně, a vždycky jen po velkém rozrušení.

A to prožila právě toho večera, když rozkročmo seděla Simonovi na klíně a objevovala, že existuje mnohem mocnější žár než pouhý oheň.

Ariane nešťastně svěsila koutky úst. Vzpomněla si, jak vřeštěla a nehty drásala Simonovy ruce. Jak byl z jejího odmítnutí tak uražený, rozzuřený a ublížený, že se málem neovládl.

Jenže on nemohl ani v nejmenším tušit, že Ariane neodmítá jeho, nýbrž svou dávnou noční můru.

Musím mu to povědět.

Brzy.

Dnes večer?

Při představě, jak se Simon po té zprávě asi zachová, se Ariane roztřásla jako v zimnici. Zasloužil by si něco lepšího než nevěstu, jejíž city a tělo zmrzačil nestoudný rytíř.

Ale zrovna tak i sama Ariane by si zasloužila lepší osud než znásilnění a zradu právě ze strany těch mužů, kteří ji měli ctít a chránit.

Nemůžu mu to svěřit. Ještě ne.

Ne dnes večer.

Až Simon dostane příležitost poznat mě lépe, pak možná uvěří, že za ztrátou mé nevinnosti stojí znásilnění, a ne svůdná hra z mé strany.

Jenže tomu neuvěřil ani můj vlastní otec.

„Lady Ariane?“ ozvala se Meg ostýchavě. „Posaď se, jsi celá bledá.“

Ariane se napřímila v ramenou a zhluboka si vydechla. Ani netušila, že už tak dlouho tají dech. Prsty zmateně zatápala na strunách harfy.

Nástroj ze sebe vyloudil spíše žalostný nářek než příjemnou melodii.

„Ale já se cítím dobře,“ prohodila Ariane jakoby lhostejně. „Léky, které jsem dostala od tebe a od Cassandry, mě už uzdravily.“

„Ne zcela.“

„Jak to myslíš?“

„Poslechni si svou vlastní hudbu,“ poradila jí Meg. „Je ještě zachmuřenější než Simonovy oči.“

„Takže mě zradila i moje vlastní harfa.“

Ariane tu poznámku hodlala pronést pobaveně, ale výsledkem bylo pochmurné žalování.

„Muži jsou ještě na lovu se sokoly?“ otázala se chvatně, aby svou náladu aspoň trochu zakryla.

„Nejsou. Zrovna jsme se vrátili na hrad.“

Ariane postupně došlo, že ji na lov za nádherného rozbřesku neprobudili, zatímco Meg ano.

Nemělo by ji to trápit, ale kupodivu ji to zabolelo.

„Simon se zmínil, že máš potíže se spaním a že tě nemáme rušit,“ vysvětlila Meg. ?

Ariane odpověděla pouze prudkým a nelibozvučným hrábnutím do strun.

„Měli jste úspěšný lov?“ otázala se zdvořile, zatímco struny se ještě nespokojeně chvěly.

„Ano. Dominikova sokolice polapila tolik vodních ptáků, jako bychom chystali velkolepou hostinu, a ta Simonová se nedala zahanbit. Za odměnu dostaly ze svých úlovků tolik čerstvého masa, že měly co dělat, aby doletěly na bidýlko.“

Ariane se přinutila k úsměvu. „Šíp je skvělá sokolice, lepší by si Simon ani nemohl přát.“

Arianin tón prozrazoval mnohem víc než slova, kupříkladu i to, že Simon si zaslouží jen to nejlepší – a to yčetně manželky.

Meg užasle rozevřela zelené oči. Dívala se na Ariane glendruidským pohledem a výsledek ji velmi znepokojil: Ariane skutečně věřila, že Simon se při svatebním obřadu stal obětí podvodu.

A pokud šlo o Simona, Meg nepotřebovala glendruidský pohled, aby jí nebylo nad slunce jasné, že Simon má všechny projevy divoké kočky polapené do klece a trýzněné tak dlouho, dokud nezničí všechno ve svém dosahu.

„Lady Ariane,“ ozvala se Meg. „Existuje prosím způsob, jímž bych ti mohla pomoci?“

Ariane se na glendruidskou dívku zvědavě zadívala.

„To já bych ti měla být k ruce,“ namítla. „Ty jsi paní zdejšího hradu, a navíc nosíš dítě, ale já jsem zde pouhý host.“

„Nikoli,“ pronesla Meg bez váhání s velkou vážností. „Ovšem jedině díky tobě nezačala válka ničit životy mých poddaných.“

Ariane mlčky přikývla.

„Přesto se obávám, že svazek před Bohem a lidmi tobě ani Simonovi nesvědčí,“ pronesla Meg napjatě. „Snila jsem glendruidské sny.“

Ariane znehybněla. „Čeho se týkaly?“

„Dvou polovin, jež se odmítaly spojit v jeden celek. A také hněvu. Zrady. Havranů, kteří vyklovávali oči mému nezrozenému dítěti.“

Ariane se vzmohla jen na šokovaný povzdech. Námitky i otázky jí odumřely v hrdle, protože byly marnost nad marnost. Nemohla říct nic, co by zaplašilo Megin pochmurný glendruidský sen.

„Co tedy musím udělat?“ zeptala se tiše.

Hlas měla vyschlý, skřípavý, sotva hlasitější než šepot.

„Uzdravit vřed, který hnisá mezi tebou a Simonem,“ prohlásila Meg bez vytáček. „To vy jste ty dvě tvrdohlavé poloviny, jež ohrožují celistvost a mír Blackťhornu a Sporné země.“

„A co Simon?“ odsekla Ariane popuzeně. „On se na tom zahojení nemá podílet?“

Meginy plné rty se sevřely v úzkou přísnou čárku. „Simon tvrdí, že udělal, co bylo v jeho silách. Věřím mu.“

Ariane sklopila oči k harfě a mlčela.

„Znám manželova bratra velmi dobře,“ pokračovala Meg rozvážně. „Simon je pyšný, svéhlavý a prchlivý, ale rovněž to je skvělý válečník a tak oddaný muž, jaký jen kdy chodil po zemi. A jeho věrnost náleží právě Dominikovi.“

„Ano,“ zašeptala Ariane. „Když je někdo požehnán tak oddaným přítelem…“

Nedokázala větu dokončit. Zavřela oči, a zatímco se bála třeba jen nadechnout, čekala, kdy se ta past kolem ní sklapne.

Znovu.

„Kdyby se pro blaho jeho bratra dalo udělat něco víc, Simon by to už dávno udělal,“ pravila Meg prostě.

Ariane přikývla a při pomyšlení na Simonovu věrnost se snažila potlačit nečekanou bolest v sevřeném hrdle. S každým dalším úderem srdce se jí napětí v hrdle stupňovalo, až dostala strach, že se rozpláče. Jako kdyby hluboko v ní hořel žal a čekal, kdy ho uhasí slzami.

Ale to nepřicházelo v úvahu.

Neplakala od chvíle, kdy ji do své kruté pěsti sevřela ta noční můra. A nedokázala plakat ani teď. Ženskými slzami se nedá dosáhnout ničeho, nanejvýš k sobě přivolat pohrdání kněží, otců a bezectných rytířů.

„Takže,“ pokračovala Meg nemilosrdně, „příčina, proč vaše manželství není naplněné, vychází zřejmě od tebe, ne od Simona.“

„Ano,“ přiznala šeptem Ariane.

Meg mlčky vyčkávala.

Ticho narůstalo, až z něj bylo v komnatě k zadušení. „Ptám se tě tedy ještě jednou, lady Ariane: Jak bych ti mohla pomoci?“

Byl to spíš rozkaz než žádost.

„Umíš změnit povahu muže a ženy a zradu mezi nimi?“ otázala se Ariane. „Neumím.“

„V tom případě se nedá dělat nic, čím by se Simonovo manželství dalo vylepšit.“

„Je to přece i tvoje manželství,“ připomněla Meg stroze. „To ano.“

„V noci spáváš se Simonem, ale přesto mezi vámi dvěma zůstává vzdálenost mnohem větší, než dělí Spornou zemi od Svaté země.“

Ariane po Meg plaše mžikla.

„Nepotřebuji žádný zvláštní glendruidský ostrozrak, abych viděla odcizení mezi tebou a tvým manželem. Lidé na hradě málem o ničem jiném nemluví,“ nebrala si Meg servítky. „U božích zubů, tak co se pokazilo?“

„Nic, co by bylo možné napravit.“

Meg nechápavě zamrkala a potom rozhodila rukama. „Jak to myslíš? Mluv otevřeně.“

„Snažíš se zachránit chřadnoucí manželství sexuálním ozdravením,“ usekávala Ariane každé slovo, jako by ji pálilo v ústech. „Ale můžeš mi věřit, že podobná léčba by nakonec mohla vyústit přesně v tu katastrofu, kterou se snažíš odvrátit.“

Následovalo ticho, během něhož se Meg snažila vstřebat Arianinu nečekanou odpověď.

„Mám dojem, že nerozumím,“ přiznala opatrně.

„Pak buď ráda. Zato já chápu všechny kruté stránky zrady. Podobná znalost je prokletí, které bych nepřála samotnému Satanovi, natožpak Simonu Věrnému.“

„Nezkoušej si tu hrát se slovíčky,“ zavrčela Meg. „To nebezpečí hrozí mému nezrozenému dítěti!“

Ariane se polekaně zahleděla na drobnou ženušku s planoucíma zelenýma očima. Vůbec poprvé si uvědomila, že glendruidské léčitelky v sobě mají zuřivou vášnivost stejně jako jaro, jelikož krutá a mrazivá pouta zimy dokáže přežít jen vrcholně nezkrotný projev , života.

„Nemyslela jsem to jako urážku,“ šeptla Ariane přidušeně.

„V tom případě mi pověz, co prostě musím vědět!“

Ariane zavřela oči a zaťala prsty do studeného hladkého rámu harfy. Do ticha, přerušovaného pouze praskáním ohně v krbu, se ozvalo zvláštní, přiškrcené bzučení strun, napjatých až příliš křečovitě.

„Pověz mi, glendruidská čarodějko, jestli dokážeš vzít rozbité vejce a opět ho spravit?“

„Nedokážu.“

„Proč ti v tom případě tolik záleží na okolnostech a příčinách toho, že se vejce rozbilo?“

„Zkrátka nejsi vejce,“ broukla netrpělivě Meg.

„To nejsem. Jsem zboží, které nejprve předhodili jednomu muži a potom zase druhému. Jsem loutka v této mužské hře o moc a pýchu. Jsem ta tvrdohlavá polovina, kterou nedokážeš spravit.“

Ariane prudce pustila struny. Bolestně vykřikly, jako by je přetrhla.

„Zná Simon důvod tvé tvrdohlavosti?“ zeptala se Meg.

„Nezná.“

„Prozraď mu ho.“

„Kdybys věděla, co…,“ začala Ariane.

„Nevím to,“ skočila Meg Ariane pohněvaně do řeči. „Ale řekni ho Simonovi. Pohnul by nebem a zemí, jen aby Dominikovi pomohl.“

„Žádáš od Simona příliš mnoho. V téhle záležitosti neexistuje žádná spravedlnost.“

„Havrani kašlou na spravedlnost či na něžnou povahu své kořisti. A totéž platí i o glendruidských léčitelkách!“

Než se Ariane stačila vytasit s další námitkou, zaslechla blížící se těžké kroky. To do hlavní síně vpochodoval Simon s Dominikem a s hlučným smíchem porovnávali lovecké umění svých sokolic.

„Pověz mu to,“ sykla Meg tak tichounce, aby její hlas nedoletěl dál než k Arianiným uším. „Jinak mu to řeknu sama.“

„Teď? To nejde! Je to soukromá věc!“

„Stejně jako smrt,“ odsekla Meg. Potom si zhluboka vydechla. „Dávám ti čas do zítřka. Ani chvilku navíc. Moje sny jsou stále horší.“

„Nemůžu! Potřebuji k tomu víc času!“

„Musíš! Žádný čas nezbývá.“

„Je to moc brzy,“ zašeptala zdrceně Ariane.

„Není!“ okřikla ji Meg důrazně. „Naopak se obávám, že je příliš pozdě.“

Ariane viděla, že Meg sálá odhodláním, a bylo jí jasné, že příkazu glendruidské čarodějnice nemůže nevyhovět.

S pokleslým srdcem sledovala, jak do komnaty vešel Simon v Dominikově doprovodu. Oba muži voněli sluneční září, suchou trávou a chladným svěžím vzduchem. S každým pohybem jejich svalnatých těl kolem nich vířily široké pláště. Na kožených rukavicích jim pyšně trůnily sokolice s kápí na hlavě.

Když Diminic usazoval sokolici na bidýlku za svou židlí, ohlédl se po Meg a Ariane. V tom okamžiku si Ariane uvědomila, že Diminic musel vědět, že jeho manželka má v úmyslu soukromě si promluvit se Simonovou zatvrzelou manželkou.

A nebylo nejmenších pochyb, že dobře věděl, o čem se vedla řeč.

Nepotřebuji žádný zvláštní glendruidský ostrozrak, abych viděla odcizení mezi tebou a tvým manželem. Lidé na hradě málem o ničem jiném nemluví.

Představa, že odcizení mezi ní a jejím manželem představuje potravu pro drbny na hradě i ve vesnicích, Ariane pohněvala i zahanbila zároveň.

A jak by si ty mlsné jazyky teprve přišly na své, kdyby zjistily, že jsem si sice dovezla bohaté věno, ale žádné panenství!

Ta trpká myšlenka nepřinesla Ariane sebemenší úlevu. Za ztrátu svého panenství bude trpět, i když se ho nevzdala dobrovolně.

Křečovitě sevřela chladné hladké dřevo harfy, jež jí spočívala v klíně. Vyloudila ze strun pár měkkých líbezných tónů, aby se aspoň trochu upokojila.

„Dobré ráno, lady Ariane,“ usmál se Diminic. „Na harfě umíte zahrát vskutku přenádherně. Doufám, že se dnes ráno cítíte dobře?“

„Ano, můj lorde. Vaše pohostinnost překonala všechny mé představy.“

„Výborně. Už jste jedla?“

„Ano.“

„Donesla vám Blanche nejnovější drby?“ vyzvídal dále Diminic.

„Nevím, nač narážíte.“

„Říká se, že do Anglie přijel váš otec.“

Ariane polekaně trhla prsty a rozhodila tichem tóny jako hrst kamínků.

„Pane?“ vydechla. „Víte to určitě?“

Diminic poznal, že ta zpráva Ariane šokovala. Nenápadně pohlédl na Simona a opět se obrátil k Ariane.

„Má se to jako s každým drbem,“ pokrčil rameny. „Simona napadlo, že jste nám možná zapomněla sdělit, že se váš otec chystá vás navštívit.“

„Můj otec – tedy pokud jde skutečně o mého otce – se řídí svým vlastním rozumem a nikomu se nesvěřuje,“ odvětila Ariane.

Její záměrně bezvýrazný hlas byl stejně výmluvný jako znervóznělé prsty škubající za struny.

„Zmíněný šlechtic cestuje s početnou družinou. Odpovídalo by to vašemu otci?“ naléhal Diminic.

„Můj otec neudělá krok bez svých loveckých a pijáckých kumpánů.“

„Jsou to také rytíři?“

Ariane zhnuseně svěsila koutky úst. Harfa vykřikla několika výsměšnými akordy. „Říkají si tak,“ připustila.

„Zřejmě je nemáte v lásce,“ poznamenal Diminic. Ariane pokrčila rameny. „Nemám v lásce nikoho, kdo stráví polovinu dne a celou noc poloslepý opilostí.“ Diminic se obrátil k Meg. „Jak se zdá, budeme se muset připravit na nečekanou návštěvu barona Deguerrea s jeho rytířskou družinou.“

„Kolik hostí to bude?“

„Podle řečí něco mezi dvaceti až pětatřiceti, aspoň co vyřizoval Sven,“ ozval se Simon. „Jel jim vstříc, aby to ověřil najisto – jak počet lidí, tak šlechticovu totožnost.“

Meg se zamračila a začala si v duchu připravovat seznam všech příprav, které bude třeba podniknout.

Simon pobídl sokolici Šíp, aby se posadila na bidýlko vedle Dominikova sokola. Ledabyle pokývl Arianiným směrem a zamířil k ohni, přičemž si svlékal tvrdé sokolnické rukavice, i ty spodní, z měkké kůže. Bílá kožešina jeho podšívky se zaleskla, když nedbalým pohozením ramen ze sebe shodil plášť a odložil ho na židli.

Náhle se Ariane vybavil okamžik, jak ji Simon shodil z klína, prudce vyskočil a téměř nahé tělo si ovinul pláštěm. Tyčil se nad ní, rozzuřený a navzdory svému nedávnému vyvrcholení žhavě vzrušený, jen oči měl jako střípky černého ledu.

Simon dodržel tu hořkou přísahu, kterou dal oné noci Ariane. Už se jí ani nedotkl. Ani náhodou ne, uchránil se i toho nejběžnějšího doteku.

Důsledně.

Copak vskutku každý nevolník a služtička vědí, že můj manžel spává na podlaze jako čeledín ve stáji, abychom se náhodou nedotkli ani ve spánku?

„Promýšlel jsem si otázku Simonovy budoucnosti,“ prohodil Diminic ke všem přítomným.

Simon ostře vzhlédl od ohně. „Při lovu ses o tom slůvkem nezmínil!“

Diminic se jen usmál a neodpověděl.

„Vzhledem ke štědrému věnu od barona Deguerrea,“ pokračoval, „a díky Duncanovým darům je zřejmé, že máš dost prostředků, aby sis mohl vydržovat vlastní hrad.“

„Díky, mně zcela vyhovuje služba u tebe,“ pronesl Simon důrazně.

„To je pro mě čest. Jenže já byl tvým bratrem ještě dřív, než jsem se stal tvým pánem, a vím, že sny o budoucnosti jsi měl stejné jako já – mít vlastní zem, urozenou manželku a děti.“

Simon pod krátkými vousy zaťal čelisti, jako by měl strach, že dostane ránu do zubů.

„Urozenou manželku máš,“ nedal se zarazit Diminic. „Děti jsou v rukou božích a zem je v rukou mých.“

„Dominiku…,“ začal Simon.

„Ne. Jen mě nech mluvit.“

Ačkoli Dominikův úsměv sálal vřelostí, stříbrná vlčí hlava, která mu spínala plášť, se studeně zablýskla jako připomínka jeho nadřazenosti a moci.

„Tvrz Carlysle leží zčásti na mých pozemcích a zčásti na panství Roberta Severního, otce našeho přítele Erika,“ líčil Diminic. „Budouli mít Erik a Duncan z Maxwellu dobrou vůli, pak sídlo i jeho pozemky budou poměrně v bezpečí. Aspoň prozatím.“

Simon naslouchal bratrovým slovům jako zkamenělý. „Ale pokud se někdy Erik se svým otcem nepohodne…“ Diminic pokrčil rameny. „Co na to říkáš, Simone?“

„Erik a Robert Severní si jsou tak navzájem nepodobní, jako by ani nešlo o otce a syna.“

„Meg?“ pohlédl Diminic na manželku. „Simon má pravdu,“ souhlasila Meg. „Erik je Poučený a Robert Poučením pohrdá.“

„Erik zastává názor, že o půdu a lidi se musí starat jako manžel o manželku,“ vysvětloval Simon. „Zato Robert je přesvědčený, že z nich musí dřít daně a desátky, dokud pro nevolníky nebude každý další krk na živení prokletím místo požehnáním.“

Diminic se tázavě podíval na Ariane. „Lady Ariane, máte snad vy k tomu co říct?“

„Erik je válečník,“ pravila Ariane stručně. „Jeho otec kuje pikle. V Normandii mu přezdíváme Robert Našeptavač.“

Diminic po Arianiných slovech náhle zaujatě přimhouřil oči.

„Robert se dokonce pokoušel i o tajné spojenectví s mým otcem,“ prozradila dále Ariane. „Ačkoli o to neměl zájem ani král Skotska, král Anglie, a dokonce ani nejmocnější z normanských baronů.“

„A váš otec s tím spojenectvím souhlasil?“ vyhrkl Diminic stroze.

Ariane se zarazila a promýšlela si odpověď. Prsty přejela po strunách harfy a zamyšleně vyluzovala tiché akordy. Zvuky zněly nezvykle zádumčivě, jako by nástroj sdílel s Ariane její nejtajnější myšlenky.

Meg měla podezření, že tomu tak skutečně je. A rovněž podezřívala Ariane, že si není vědoma, kolik toho hudbou prozrazuje z emocí, které popírá sama před sebou.

„Našeptavač a můj otec kolem sebe kroužili jako pavouci,“ pravila Ariane konečně. „Oba si dávali pozor, aby neuvízli v lepkavé pavučině toho druhého.“

Simon se jízlivě pousmál.

„Konečně chápu, proč si mě Poučení cení“ poznamenal. „Erikovi je jasné, že dobře provdaná Ariane zmaří Deguerreovy ctižádostivé plány na vládu ve Sporné zemi.“

„Jak to podle tvého soudu dopadne mezi tvým otcem a Robertem?“ naléhala Meg.

„To záleží na tom, který z nich ztratí ostražitost jako první,“ odvětila Ariane věcně. „Ostatně, za zády obou mužů spřádají své plány i králové.“

Diminic přikývl dost roztržitě. Zaujala ho Simonová poznámka o tom, že pro Poučené má cenu. Vysvětlovala totiž Erikovu ochotu stát se spojencem právě Glendruidského vlka, jehož by skotský král snadno mohl vypudit ze Sporné země – a Erikův král byl vazalem skotských králů.

Z harfy se vyřinul vodopád tónů a přitáhl Dominikovu pozornost zpátky k Ariane.

„Kdybych já byla šlechtic s půdou a tvrzí ve Sporné zemi, právě na pomezí mezi Skotskem a Anglií,“ pokračovala Ariane, „vycvičila bych své zbrojnoše tak dokonale, že by si nezadali s ukázněností kněží.“

Diminic se rozesmál. „Jsem rád, že Simon se nabídl stát se vaším manželem, lady Ariane. Svou bystrostí se k němu dokonale hodíte.“

Ariane se naráz přestala usmívat. „Jste až příliš laskavý, pane.“

„Ba ano,“ souhlasil Simon jedovatě. „Vskutku až přehnaně laskavý.“

Diminic se prostě jen usmíval jako Glendruidský vlk.

„Arianina slova jen potvrzují moje rozhodnutí,“ prohlásil Diminic.

Simon povytáhl plavé obočí a vyčkával.

„Už jsem se obával, že pokud budu chtít uhájit tvrz Carlysle,“ řekl Diminic, „budu muset odvést Meg z jejího milovaného Blackthornu a vybudovat si hlavní sídlo právě na Carlysle, které bych přeměnil na nejmocnější hrad v širokém okolí.“

Meg něco sykla, sice tichounce, ale Diminic to přesto zaslechl. Popošel kupředu a láskyplně jí přitiskl dlaň k tváři.

„Jen se upokoj, sokoličko,“ pravil Diminic s něžností, kterou nikdy neprojevil vůči nikomu kromě manželky. „Však já vím, že k blackthornskému hradu a lidem na panství tě váže silné pouto a je zase k tobě.“

„Ale kdyby to bylo nezbytné, tak bych…,“ začala Meg.

„Ne, není to nezbytné,“ ujišťoval ji Diminic mírně. „Simon se o Carlysle dobře postará. Arianino věno mu zaplatí nové hradby, kterými zajistí tvrz proti obléhatelům, psancům a chamtivým loupeživým rytířům.“

Diminic se poté ohlédl na Simona.

„Tak pojďme, bratře,“ vybídl ho. „Teď se všichni vypravíme do zbrojnice. Nejvyšší čas, abychom se podívali na bohatství, které ti baron Deguerre poslal spolu se svou dcerou.“

Simon se ani nehnul.

„Copak se děje?“ podivil se Diminic. „Nezajímá tě snad tvoje vlastní zboží?“

„Všechno jsem daroval tobě,“ prohlásil důrazně Simon. „Pro Blackthorne. Pro Meg. Pro bezpečí tvých nezrozených dětí, protože nepochybuji, že já zabezpečovat nebudu muset nikoho.“

22.

Dominie blýskl stříbřitýma očima po Meg, jež pouze zavrtěla hlavou. „Počet tvých dětí určí pouze Bůh,“ prohlásil poté Diminic přísně. „A na mně je určit, který z mých rytířů mě bude bránit na které hranici a který dostane tvrz s panstvím zdarma, výměnou za věrnost oddaného spojence.“

Úsměv, kterým Diminic obdařil Simona, přiměl Ariane téměř k pláči. V tom okamžiku byla Dominikova láska k bratrovi téměř hmatatelná. Ariane nyní dokonale chápala, proč je Simon tak bezvýhradně oddaný právě tomuto člověku, v němž se v jeho očích spojoval pán, bratr i přítel v jedné osobě.

„Z tvrze Carlysle,“ pokračoval Diminic, „se stane hrad Carlysle. A ty, Simone, budeš pánem a jediným vlastníkem celého tamního panství.“ Simon vzrušením vydechl.

„Rozhodl bych se tak už dřív,“ dodal Diminic. „Ale neměl jsem dost bohatství, abych ho rozdělil mezi dva hrady. Nicméně jako Arianin manžel jsi skoro stejně bohatý jako já.“

„Dáváš mi, bratře, příliš,“ namítl Simon tiše. „Nejsem toho hoden.“

Diminic se rozesmál a pak Simona pevně objal.

„Na celé zemi nežije jiný člověk, který by toho byl hoden víc než ty, Simone Věrný!“ prohlásil rozjařeně.

„Ale…“

„Kdybys nesebral rytíře,“ zarazil Diminic Simonovy námitky ještě dřív, než stačily padnout, „a nezahájil útok, byl bych v tom sultánově vězení v krutých mukách zahynul. Nemám snad pravdu?“

„Neudělal jsem nic mimořádného! To tys mě vykoupil vlastním tělem!“

„Kdyby nebylo tebe,“ pokračoval Diminic a nechal Simonová slova bez povšimnutí, „byl bych se kvůli odmítnuté dceři barona Deguerrea musel chystat k válce.“

„To ano, nicméně.

„Takže jdeme,“ rozhodl Diminic a přátelsky uchopil Simona za paži. „Prohlédneme si Deguerreovo bohatství a zbytek dne věnujeme sestavování seznamu všeho, co budeš potřebovat, abys z Carlysle vybudoval bezpečný hrad s výnosným panstvím.“

Simon, jenž neskrýval své ohromení, následoval pobaveného Dominika směrem k hradní zbrojnici. Meg s úsměvem počkala, až se k nim připojí i Ariane.

Ariane opatrně odložila harfu na stolek. Když se obracela zpátky k Meg, světlo z nedaleké pochodně zatančilo a zajiskřilo na jílci drahokamy posázené dýky, kterou měla za pásem, jenž ji obepínal kolem boků. Stejné ametysty jako na dýce jí hořely i na krku a zápěstích.

Obě ženy vyšly spěšně z komnaty. Po kamenných podlahách se jim šepotavě ometaly dlouhé sukně a každý Megin krok doprovázelo líbezné cinkání zvonečků.

Obě mladé ženy sestupovaly po schodišti ozářeném loučemi zasazenými v držácích na stěnách. Plameny se ve vzduchu rozvířeném jejich těly komíhaly a házely po kamenech bláznivé stíny.

Zbrojnice byla nedaleko kasáren, jelikož zbrojnoši hlídali nejen drahé zbraně, ale i studnu, v níž se skrýval drahocenný hradní zdroj vody. A na blackthornském hradě sloužila zbrojnice díky svým železným dveřím a neproniknutelným kamenným zdem i jako pokladnice. Thomas Silák držel přede dveřmi stráž nad zbraněmi i bohatstvím současně.

A jak už bylo zvykem, nedaleko se potloukala i Marie, vdova po Robertu Paroháči. Mezi rytíři na hradě byl Thomas jejím největším oblíbencem.

Daleko větší náklonnost však chovala k Dominikovi a Simonovi.

„Pane,“ poklonila se Marie Dominikovi po saracénském způsobu, „už tě mezi sebou skoro nevidíme.“

Smyslný svit v jejích tmavých očích a chraptivý hlas sdělovaly ještě něco – že kdyby se Diminic někdy nasytil své glendruidské manželky, Marie mu ochotně poslouží každým způsobem, jakým si jen bude přát.

Upřímně pobavená Meg se pouze usmívala. S Marií měla uzavřenou dohodu, ovšem soukromou, výhradně mezi nimi dvěma. Marie přestane nadbíhat Dominikovi a svou přízeň omezí na svobodné muže, jinak ji Meg bez milosti nechá poslat do vojenského bordelu.

„A ty, Simone,“ zašeptala Marie a usmívala se na něho zpod dlouhých černých řas. „Jak je smutné, že tak štědře obdařený muž nám upírá svůj šarm.“

Rty rudější než zralé třešně se na okamžik trucovitě našpulily, ale hned se vzápětí roztáhly do smyslného úsměvu, určeného výhradně pro Simona. Pak Marie přistoupila těsně k němu, vytáhla se na špičky a políbila ho na rty.

Na vteřinku Simon ztuhl, jako by dostal políček. Pak ale povolil zaťaté pěsti a přijal Mariin polibek se zkušeností, jež vypovídala o jejich dlouhé známosti.

Ariane přihlížela a v duchu si říkala, že její drahokamy vykládaná dýka by se nádherně vyjímala mezi Mariinými lopatkami.

„Blahopřeji vám, pane, k vašemu výhodnému sňatku,“ poznamenala Marie, když polibek skončil.

Hlas jí sálal smyslným vzrušením, oči zpola zakryté ztěžklými víčky nevnímaly nic a nikoho s výjimkou Simona. Obratnýma rukama si přejela po živůtku šatů a po nabrané sukni na bujných bocích. Rudé hedvábí – dárek, který jí na rozloučenou věnoval Diminic – hořelo ve světle pochodní jako živé.

„Děkuji,“ pokývl Simon.

Nedbale popošel za Dominikem, ale zdaleka ne tak rychle, jak by se to zamlouvalo Ariane. Kdykoli se Marie zhluboka nadechla – a jinak zřejmě dýchat neuměla – málem se hroty plných ňader otřela o Simona.

„Pevně doufám, že nezapomeneš na staré přátele, kteří s tebou prožili všechno během Svatých válek,“ vydechla Marie.

„Na nic nezapomenu,“ ujistil ji Simon tiše.

Marie na okamžik sklopila dlouhé řasy a schovala za ně oči jako pod oponu. Pak opět vzhlédla k Simonovi. Rty se jí leskly čerstvými slinami a skrze rudé hedvábí zřetelně vystupovaly tuhé hroty ňader.

„Já také nezapomenu,“ zamumlala Marie. „Přinejmenším na tebe ne, protože tys byl nejlepší. Také si vzpomínáš?“

„Marie!“ ozvala se Meg zvučným hlasem. „Nezapomněla jsi na naši dohodu?“

„Samozřejmě že ne, lady Margaret.“

„Simon je totiž také ženatý.“

Marie se usmála. Než odpověděla, nejprve se lišácky ohlédla po Ariane.

„Pravda, paní,“ přisvědčila Marie. „Ale po celém hradě se povídá, že lady Ariane vůbec nezajímá, čí postel zahřívá její manžel, hlavně když to není ta její.“

„To není pravda!“ prohlásila Ariane rázně.

Mariin úsměv zřetelně prozrazoval, že tomu nevěří.

„Tak to jsem ráda,“ zamumlala Marie, ale nemluvila k Ariane, nýbrž k Simonovi. „Když se meč nepoužívá příliš dlouho, začne rezivět.“

Mariiny prsty bez váhání zamířily od tkanic u krku Simonovy haleny k tkanicím u kalhot, ale on ji bleskově popadl za zápěstí, a tak zamezil, aby se dotkla svého cíle.

„Ach Simone,“ vydechla Marie chraptivě a naklonila se k němu ještě blíž. „Tolik mě těší, že máš tak spokojené manželství. Tvůj meč je natolik skvělý nástroj, že by byla škoda nechat ho ležet bez užitku. Jestli se na něj dobře pamatuju, zaslouží si pečlivě ošetřovat, aby co nejdéle zůstal lesklý a tvrdý.“

Než se stačila ozvat Ariane, promluvil Simon.

„Thomasi,“ pronesl skoro lhostejně.

„Pane?“ odvětil Thomas s širokánským úsměvem.

Simon se zadíval na děvku svých rytířů, jež i nyní nepřestávala šátrat prsty po jeho zápěstí, hladila citlivou plošku kůže, jako by ji držel milenec, a ne muž, který své podráždění držel na uzdě jen s vypětím všech sil. Pomalu se na ni usmál.

Ovšem jen Marie byla dostatečně blízko, aby viděla, že Simonovy oči jsou mrtvé jako dva černé kameny, beze stopy vřelosti či pobavení.

„Odveď svou milostnici někam stranou,“ oslovil Simon Thomase. „Dřív než se Ariane rozhodne vrazit do ní dýku, s níž už se ani neskrývá.“

Ariane pohlédla na svou pravou ruku. Mezi prsty jí probleskoval drahokamy posázený jílec. Sama čepel byla zářivá, třpytná a očividně ostrá.

Vůbec si nevzpomínala, kdy vytáhla dýku z pouzdra.

„Mám dojem,“ prohodila Meg zpola ve smíchu, že by Marie udělala nejlíp, kdyby s lady Ariane uzavřela stejnou dohodu jako se mnou.“

Marie chvíli těkala pohledem z dýky na Ariane a zase zpátky a pak se kupodivu rozesmála.

„Ano,“ souhlasila. „Asi by to bylo nejrozumnější.“

„Co je to za smlouvu?“ vyhrkli Diminic se Simonem jednohlasně.

Marie zamrkala na Dominika, Simonovi věnovala významný pohled plný vzpomínek a obrátila se k Ariane. „Vašeho manžela už nikdy nebudu škádlit,“ slíbila. Ariane prkenně přikývla.

„Ale,“ dodala Marie, „žiji zde z milosti lorda Dominika a jeho bratra. Pokud kterýkoli z nich po mně zatouží, kdykoli, pak jim budu patřit na tak dlouho, dokud budou mít zájem.“

Diminic a Simon si vyměnili kratičký pohled.

„Je už v povaze mužů, že spaní pouze s jednou ženou je časem omrzí,“ vysvětlovala Marie věcně. „Kdyby pro mě Diminic či Simon někdy vzkázali, nezabrání mi v příchodu do jejich postele žádné glendruidské prokletí ani drahocenná dýka. Oni tu jsou pány, ne já. A vy také ne, lady Margaret a lady Ariane.“

„Marie,“ pravil Diminic tiše. „Po smrti tvého manžela ve Svaté zemi jsem přísahal, že ti zaručím bezpečí až do smrti, ale ne že ti dovolím trápit dámy na hradě.“

Marie se oběma ženám hluboko poklonila. „Pokud jsem vás urazila, omlouvám se. Vyrůstala jsem však v harému a na mnoho věcí mám odlišný názor.“

„Thomasi!“ opakoval Simon důrazně.

„Jistě, pane!“

Thomas opustil své strážné místo u dveří zbrojnice. Byl statný jako dub, beze špetky fantazie a proslul svou dobromyslnou povahou.

Navíc se proslavil svými výkony mezi ženskými stehny.

„Běž si svou sílu vyzkoušet na Marii,“ vybídl ho Diminic.

„Teď, lorde?“

„Teď“

„Bude mi potěšením, lorde.“

Thomas mohutnou dlaní hlučně a bodře pleskl Marii přes zadek, pak si stoupl těsně za ni a přeněžně jí stiskl obě hýždě.

Marie začala oddechovat zrychleně. Pomalu se obrátila k Thomasovi a přitom se o něj otřela měkkým zadečkem. Silák jí věnoval úsměv, z něhož čišelo očekávání budoucí slasti.

Beze slova si Thomas vyhodil Marii do náruče. S úsměvem mu ihned přitiskla dlaň na rozkrok a pevně se k němu přitulila. Bylo očividné, že tahle poloha je oběma z nich důvěrně známá, protože Thomas bez dalšího váhání zamířil od zbrojnice pryč.

Marie se k němu tiskla, kousala ho do krku a zručnýma rukama rozvazovala všechny tkanice, které měla v dosahu.

Za chvilku Thomas Silák i Marie zmizeli. Zůstal po nich pouze Mariin vysoký a podivně líbezný smích, který k nim doléhal kamennou chodbou, ale i ten náhle ustal, jako by ho zarazily mužské rty.

„Díky Bohu za Thomase Siláka,“ poznamenal Diminic.

„Amen,“ dodal Simon.

Pak se otočil k manželce a zpod přimhouřených víček do ní zabodl významný pohled. Pozvolna si ji prohlížel od hlavy až k patě, jako by ji viděl poprvé v životě a nestačil nad ní žasnout.

Zažil totiž něco zcela nečekaného.

Skutečnost, že Ariane na manžela žárlí, představovala to největší překvapení, jaké ho kdy v životě potkalo, a to včetně okamžiku, kdy Ariane uprostřed bitvy vrazila svou kobylkou do obrněného válečného oře.

Vlastně – Ariane málem zemřela, jen aby Simonovi zachránila život.

Byla připravená vrhnout se s dýkou na milostnici, která mu dělala návrhy.

Když se k ní přiblížil v jejích snech, tála a kanula jako sytý, sluncem zahřátý med.

Ale když bděla, vrcholným sexuálním zážitkem okázale pohrdala.

Simonovi se jen tak mimochodem mihlo hlavou, jestli muži vůbec někdy porozumí ženám.

A stejní chudáci jsou i Poučení.

„Tu dýku klidně schovejte, slavíčku.“

Ariane se vytřeštěnýma očima dívala na manžela. Při zaslechnutí své přezdívky a při pohledu na lesk v Simonových očích ji zalila vlna žáru.

„Nebo snad máte v plánu vrazit tu čepel přímo do mě?“ otázal se Simon zdvořile.

Ariane zaplály tváře. Honem ukryla dýku do pochvy u pasu.

„Výborně,“ poznamenal Simon. „Myslím, že děláme pokroky.“

S tlumeným smíchem se Diminic odvrátil, aby odemkl obrovský kovový zámek, který strážil dveře do zbrojnice.

Okamžik poté zámek s rachotem povolil a dveře se hlučně otevřely. Vzduch naráz prosytila slabá vůně koření. „Pochodně!“ zavelel Diminic.

Simon dvě vytáhl z držáků na stěnách a jednu podal bratrovi, načež jako první vstoupil do temné zbrojnice. Diminic pokynul ženám, aby práh překročily před ním. Uposlechly, nejprve Meg a za ní Ariane.

Přitom se Simon hned za dveřmi postavil tak, aby se Ariane o něho musela otřít tělem. Bylo to pro ni nečekané, upřímně se polekala.

Uškubla dřív, než se stačila ovládnout.

Simon jí věnoval úsměv, z něhož vyčetla, že zkusil vytáhnout další trumf – a zjistil, že jde o bezcennou kartu. A pohled jeho očí Ariane prozradil, že vítězství v téhle hře ho vůbec netěší.

Ariane natáhla ruku a dotkla se Simonovy paže. Záměrně ucouvl mimo její dosah.

„Dávám přednost poctivosti vaší první reakce,“ šeptl jí tak tiše, aby to slyšela jen ona.

„Když vy jste tak proklatě rychlý! Polekal jste mě, víc v tom nehledejte!“

„To se mi nezdá.“

„Simone?“ vyhrkl Diminic netrpělivě, aniž by se po bratrovi ohlédl přes rameno. „Kde jsi?“

„Tady.“

„Neřekl bych, že hoříš zvědavostí spatřit svoje bohatství.“

„Nepotřebuji ho vidět. Cítím ho,“ utrousil Simon suše. Diminic se rozesmál. „Vskutku, a převládá hlavně pepř.“

Meg dlouze zavětřila, zhluboka se nadechla a posléze se zamračila.

„Co je?“ zpozorněl okamžitě Diminic.

Zaváhala, opět zhluboka potáhla nosem a zavrtěla hlavou, jako by si nedokázala srovnat něco v hlavě.

„Ta vůně je příliš slabá, když uvážíme, jaké množství koření by ty truhly měly obsahovat,“ přiznala nakonec. „Ale dost možná že je pouze dobře zabalené.“

„Nebo staré a vyčpělé,“ usekl nemilosrdně Diminic. „Časem ta vůně zeslábne.“

„Je úplně čerstvé!“ ozvala se Ariane. „Otcův správce donekopečna naříkal, že musí poslat to nejlepší koření, které beztak na barbarském patře mého skotského manžela přijde vniveč.“

„Zvláštní,“ zamumlal Diminic.

„Ani ne,“ odvětila Ariane suše. „Baron Deguerre bývá štědrý pouze ke svým rytířům a i v jejich případě si nepřestává naříkat na výši výdajů. Já jsem však pouze dcera, jejímž úkolem je provdat se za cizího rytíře, do jehož volby neměl otec co mluvit.“

„V tom případě by ho mělo potěšit, že jste tak dobře provdaná za urozeného normanského rytíře,“ poznamenal Diminic.

„Potěšit? Když jde o jeho dceru?“ Ariane se nevesele rozesmála. „Tak to by v jeho případě bylo něco neslýchaného, lorde.“

Diminic zdvihl pochodeň nad hlavu, aby řádně osvětlil celou zbrojnici. Od složených, na stěnách zavěšených i na policích uložených zbraní, drátěných košil a kovových plátů, přileb i rukavic se odrážely tisíce oslnivých odlesků.

V jednom rohu stálo sedmnáct truhel, úhledně seřazených podle velikosti. Mosazné kování na truhlách zmatnělo slaným vzduchem a zanedbáním, ale zámky byly dobře naolej ováné a přímo zářily.

Diminic zastrčil pochodeň do držáku, sáhl pod kabát a vytáhl velký měšec. V něm byla sada nejrůznějších klíčů a srolovaný pergamen. Na něm byl sepsán podrobný seznam obsahu truhlic s věnem, stejně jako další body manželské smlouvy. Těžká vosková pečeť na spodní části listiny byla stejná jako pečeti na všech truhlách, jež znemožňovaly otevřít víka truhel bez jejich porušení.

„Tak nejprve hedvábí,“ zamumlal Diminic. „Už jste ho viděla, Ariane?“

„Ano, pane. Je nesmírně jemné, s tak krásnými barvami, že zahanbí i duhu. Některé je tak teninké, že skrz něj vidíte slunce. Další kusy jsou zase vyšívané tak dovedně, jako by do hedvábí byly vetkávané pevné nitě, až látka téměř stojí sama o sobě.

„Skutečně skvělé hedvábí,“ souhlasil Diminic.

„Kdyby Simon souhlasil,“ pokračovala Ariane, „ráda bych lady Amber poslala pár kusů látky za to, jak laskavě se ke mně zachovala. A pokud vím, jeden štůček hedvábí je v tak zeleném odstínu, který by dokonale ladil s očima lady Margaret!“

„Samozřejmě nemám námitek,“ ozval se Simon bez váhání.

„Ale to není třeba,“ řekla Meg.

„Děkuji,“ nedbal na manželčino odmítnutí Diminic. „Svou Meg vidím v zeleném moc rád.“

„Obávám se, že hedvábí je pro běžné nošení příliš průsvitné,“ varovala Ariane. „Podle toho, co říkal můj otec jednomu ze svých rytířů, je vhodné spíše do harému než pro chladné komnaty anglického hradu.“

Rysy Dominikovy tváře rozzářil smyslný úsměv.

„Pak se na tu látku budu nesmírně těšit,“ prohlásil pobaveně. „Sultánovy konkubíny nosívaly velice, echm, zajímavé oděvy.“

Při těch slovech Diminic roztřásl svazek klíčů. S třeskem dopadly na kamennou římsu vedle plechových rukavic. Vybral klíč a zamířil k největší truhle. Zámek po chvilce zápolení se skřípáním povolil a pečeť se zlomila o minutu později. Mosazné panty zaskřípaly, jak Diminic zvedl víko a pohlédl dovnitř.

„U božích zubů, co je to?“ zamumlal. „Simone!“

Sotva Simon zaslechl své jméno, přistoupil k Dominikovu boku a nakoukl do truhly. Pochodeň ukázala pytlíky z režné látky. Simon bleskurychle tasil dýku a jeden pytel otevřel.

Ven se vyřinula hrubě mletá mouka. Simon jí hrst nabral, očichal a zhnuseně rozevřel dlaň a nechal mouku vysypat se na kamennou podlahu zbrojnice.

„Plíseň,“ pronesl stručně.

„Hedvábí zplesnivělo?“ otázala se Ariane, jelikož v pohledu do truhly jí bránila Simonová široká záda.

„Mouka,“ usekl Simon.

Diminic se začal hrabat v truhle.

vCo je s tím hedvábím?“ divila se zmatená Ariane.

„V truhle po něm není ani stopa,“ odvětil Diminic a napřímil se. „A ve zbylých pytlích je spíš hlína než mouka.“

Ariane polekaně vyjekla a protlačila se mezi oběma muži. Pohlédla na odřenou truhlu, poté na zlomenou pečeť a pak zpátky na truhlu.

„Pečeť,“ vydechla, „byla netknutá?“

„Ano,“ potvrdil Diminic.

„Pak tomu nerozumím. Na vlastní oči jsem viděla, jak správce mého otce ty truhly plnil.“

„Jedna truhla často vypadá jako druhá,“ řekl Diminic. „Možná došlo k omylu.“

Simon mlčel. Prostě jen sebral z hromádky další klíč a vyhledal správný zámek. Tento klíč se hodil k menší truhle. Zasunul jej dovnitř, zlomil pečeť a zvedl víko. Přítomné ovanula vůně skořice a hřebíčku.

Simon nepromluvil.

„Nu?“ vyhrkla naléhavě Ariane.

„Písek!“ sdělil Diminic stroze.

„Prosím?“

„Písek!“ opakoval Diminic.

„Ale původně tu byla skořice,“ prohlásil Simon. „A hřebíček. Dřevo nasáklo jejich vůní.“

„Nerozumím,“ šeptla Ariane.

Přesto její tón svědčil o tom, že se nesmírně bojí toho, že rozumí.

V tichu, které se prohlubovalo s každou další otevřenou truhlou, se Diminic a Simon probírali Arianiným věnem. Každé zaskřípání víka následovalo jediné stručné slovo, jež popisovalo bezcenný obsah místo drahokamů, zlata, stříbra, hedvábí, kožešin a koření.

„Kameny.“

„Písek.“

Po každém tom slově následovala nesrozumitelná saracénská kletba, popisující obsah jednotlivých truhel. „Shnilá mouka.“

„Kameny.“

„Hlína.“

Ariane se zapotácela a měla sto chutí zacpat si uši, jen aby nemusela poslouchat tu odpornou pravdu. Zrazená.

Když otevřeli poslední truhlu, Diminic si založil ruce v bok a ještě jednou přelétl pohledem jejich obsah. Truhly neobsahovaly nic jiného než odpad dosud vonící mořským vzduchem.

Diminic se obrátil k Ariane. Stříbrná vlčí hlava, jež mu spínala plášť, jako by zavrčela. Oči hradního pána připomínaly tepané stříbro.

„Zdálo by se,“ prohlásil Diminic mile, „že mezi slíbeným věnem a tím skutečně poslaným od barona Deguerrea existuje jistý nesoulad.“

„Ba ano,“ přisvědčila Ariane sípavě.

Ačkoli Diminic vyčkával, víc už neřekla.

„Lady Ariane,“ usekl stroze, „co na to povíte?“

„Byla jsem zrazena. Opět zrazena.“

Zasmušilý tón v Arianině hlase Dominika navzdory jeho vzteku dojal stejně jako pohled na její prsty tápající po strunách harfy, kterou nechala v komnatě.

„Mám dojem, že baron se snaží vyprovokovat válku,“ řekl Diminic.

Pokud to Ariane slyšela, nechala jeho poznámku bez

odpovědi.

„Přesně tak,“ přisvědčila Meg se staženým hrdlem. Drobné ruce se jí zatínaly v pěst. „Ale co by z takové nepočestnosti vyzískal?“

„Vyvázání ze spojenectví, o které nikdy nestál,“ pravil Diminic.

„Ale vždyť nedodržel dané slovo,“ namítla Meg. „Jistě by taková nepočestnost znamenala, že v očích svých poddaných klesne natolik, že mu to nevynahradí ani těch pár truhel koření a zlata?“

„Otcův správce osobně dohlížel na to, aby se ty truhly naplnily, zapečetily a aby je strážili ti nejspolehlivější rytíři,“ pronesla Ariane nezvučně. „A to všechno jsem viděla na^vlastní oči. Stejní rytíři strážili věno po celou cestu až do blackthornského hradu.“

„Jinými slovy, kdybych začal tvrdit, že žádné věno nebylo, vyhlásil bych baronovi válku,“ shrnul Simon.

„Válku, kterou by Deguerre považoval za jistou výhru, jelikož podle jeho názoru je Duncan z Maxwellu příliš chudý, než aby si mohl najmout rytíře bez nevěstina věna,“ přisadila si Meg.

„A král Jindřich by se nestavěl vlídně k žádosti, aby se zapojil do války kvůli panstvím, jež někteří už beztak považují za vlastnictví Roberta Našeptavače,“ uzavřel Diminic.

Obrátil se k Ariane. „Váš otec sází na to, že vyhraje bitvu, dřív než král Jindřich svolá své síly.“

„To je celý můj otec,“ zanaříkala Ariane neživě, vyhasle. „Jakmile se jedná o vyhledávání slabin tam, kde ostatní vidí pouze silné stránky, je přímo nepřekonatelný. Taky proto se mu říká Charles Lišák.“

„Tak nebudeme nic říkat!“ navrhl Simon.

„Cože?“ podivil se Diminic. „Přece nemůžeme…“

„Kvůli manželčinu věnu se vůbec nebudu hádat,“ vysvětlil Simon stroze.

Zbrojnicí se rozhostilo ticho.

Ve světle pochodně se na okamžik zaleskl Arianin hořký úsměv. Všechny ty slzy, které neprolila, když se zneuctěná a zkrvavená probudila pod Geoffreyovýma rukama, jako by ji hrozily nyní zadusit.

„Simone,“ zašeptala. „Bylo by laskavější, kdybyste mě zabil, když jsem vám nabízela příležitost.“

Přimhouřil oči, ale nepronesl ani slovo.

„Pavouci osudu nepřestávají tkát,“ pokračovala Ariane sevřeným hrdlem. „Jsem to však já, kdo v jejich síti uvízl jako hmyz. A vy zas skrze mě. Bez ohledu na to, jak moc se budete bránit, baron Deguerre vyhraje.“

„Vysvětlete!“ poručil jí Diminic stroze. „A vysvětlete to co nejpodrobněji.“

„Můj otec předvídal slabost a rozpory. Nedokáže si představit nic podobného věrnosti a sebekázni.“

Diminic se kradmo ohlédl po svém bratrovi, jenž na Ariane upíral temné, nehybné oči.

„Můj otec najisto počítal s tím, že o svatební noci zemřu,“ svěřila se Ariane nešťastně.

„U boží krve. Co je to za nesmysl?“ vztekal se Diminic.

Ariane se obrátila k Meg.

„To je ta pravda, po které jsi tolik pátrala, lady Margaret. Doufám, že ti udělala radost.“

„Ne!“ vyhrkla Meg a vztáhla paže, jako by chtěla Ariane zarazit.

Jenže to už Ariane hovořila, nechávala po sobě klouzat bolest a žasla, že ji stále ještě dokáže cítit.

„Můj otec se blíží k Blackthornu s nadějí, že rozpoutá válku. Záminkou mu je skutečnost, že se mstí mému manželovi, jenž mě zabil.“

„Čeká ho zklamání,“ odvětil Simon bezvýrazně. „Jste pořád naživu.“

„Jistě. Ale zůstanu naživu i poté, co zjistíte, že do našeho manželství jsem nevstupovala jako panna?“

Simon znehybněl jako kus ledu.

„Věděl jsi to?“ obrátil se Diminic důrazně na Simona.

Simon neodpovídal. „Naše manželství nebylo zkonzumováno,“ vzala si opět slovo Ariane. „Odpřisáhnu to před knězem. Sňatek bude anulován a…“

„Ne!“ vykřikl Simon a skočil jí tak nemilosrdně do řeči. , Já osobně si na manželství nestěžuju. Nevidím důvod žádat o anulování. Nevidím důvod pro vyhlášení války.“

„U Kristovy krve!“ zavrčel Diminic. „A co tvoje čest?“

„Své cti jsem se zřekl v tom okamžiku, kdy jsem ve Svaté zemi ulehl mezi stehna manželky jiného muže.“

„Marie?“ vyhrkl Diminic s úlekem.

„Jistě. Já jsem ten, koho Mariin manžel zahlédl plížit se do jejího stanu. Já jsem ta příčina, proč ten paroháč uzavřel tu ďábelskou smlouvu se sultánem. Já jsem ten

důvod, proč jsme se stali obětí zrady a tys musel snášet tak kruté mučení.“

„Simone, tys za to přece nemohl!“ namítl Diminic rozhořčeně. „Zavinil to výhradně Robert Paroháč!“

„Ne, zodpovědnost za všechno nesu já! A Bůh to ví!“ v „Tím si nemůžeš být jistý.“

„Ach, ale mohu. Copak nevidíš, jak dokonalý trest pro mě Bůh vymyslel?“

„Nevidím nic kromě…“

Simon nepřestával hovořit, odmítal pustit bratra ke slovu, toužil po tom, aby jeho bratr jednou provždy pochopil, že všechno, co se přihodilo ve Svaté zemi, se nyní vrací zpátky na hlavy viníků zde, ve Sporné zemi.

A Simon neměl proti trestu námitky, neboť se řídil boží vůlí.

„Oženil jsem se kvůli bohatství, kráse a dědicům,“ pronesl klidně. „Z bohatství se vyklubala chiméra, dědice nikdy nepočnu a Ariane spí každou noc v posteli sama, neboť to je její vůle. A svou chladnou krásou zahanbuje a ponižuje moje tělo. Ba ano, moje novomanželka představuje vhodný trest za všechnu mou hříšnou chlípnost a cizoložství.“

„Ale…“

„Kdybys v Mariině posteli byl ty a já byl tím, koho sultán trýznil,“ nedal se zviklat Simon, „zastával bys jiný názor než já nyní?“

Diminic otevřel ústa k protestu, zavřel je a unaveně zavrtěl hlavou.

Byl by téhož názoru co Simon.

„Jsi můj bratr,“ pronesl Diminic tiše. „A já tě mám rád.“

„Stejně jako já tebe, bratříčku.“

Náhle se Simon usmál se vší bolestí, kterou v něm probouzelo vědomí, že svým nezřízeným chtíčem po vdané ženě málem připravil Dominika o život.

„Přinejmenším se nebudu muset po smrti trápit dlouho v pekle,“ prohlásil trpce Simon. „Peklo mě potkalo už na zemi a jmenuje se Ariane.“

23.

Po zbytek dne seděla Ariane ve své komnatě a s hrůzou čekala na okamžik, kdy se objeví Simon a začne ji vyslýchat ohledně její ztracené nevinnosti. Jenže on se neukázal.

Simon plnil své povinnosti na hradě a po Ariane se ani neohlédl. Truhly byly opět zamčené, klíče si vzal do úschovy Diminic a v Arianině doslechu se o chybějícím věnu nikdo už slůvkem nezmínil.

Po pravdě, jako by ani neexistovala.

Jako by Simonovi vůbec nezáleželo na tom, proč vstoupila do manželství bez panenství.

Jako by mu na manželce vůbec nezáleželo.

A proč by vlastně mělo? pomyslela si Ariane ponuře. Jsem přece jeho trest. Ponížení jeho těla za hříšný chtíč.

Jsem jeho peklo.

Ariane se zachvěla. Tím pohybem se z harfy v jejím klíně samovolně vyloudil tón. Zamyšleně se na nástroj podívala, ale viděla spíše své vlastní temné myšlenky než nádherně ohýbané a skvostně vykládané dřevo.

Bezcílně bloudila komnatou, tiše hrála na harfu, ale nevnímala nic z pestrosti a přepychu tamního vybavení. Ve skutečnosti se cítila spíše jako vězeňkyně než jako urozená dáma.

Ale to vězení si zavinila či spíše uložila sama, protože pán ani paní blackthornského hradu Ariane slovem ani pohledem nenaznačili, že by přestala být váženým hostem v jejich obydlí.

Nešťastná Ariane vyhlédla z vysokého a úzkého okna, jež se otvíralo po jedné straně komnaty. Kdyby se vyklonila hodně hluboko a nakoukla až pod hradby ze studeného kamene, pak by spatřila tenkou modrou stužku –reku Blackthorne.

Během posledního dne své jízdy na blackthornský hrad si Ariane zamilovala stříbřitý proud a zurčení průzračné řeky. Připomínala jí její vlastní domov, kde jí za mnoha horkých letních dnů dělávala řeka společnost. Tehdy zadumaně sedávala na břehu a hrávala na harfu, snažila se vyjádřit hudbou své vlastní myšlenky, ale i zpěv ptáků, větru a vzdálený pokřik pastýřů stád.

Teď mi to připadá jako sen. Bývala jsem tak nevinná! Tak pošetilá! Tak důvěřivá. Až příliš.

Z podhradí se ozval křik a pak bylo slyšet hlučné otevírání mocné dřevěné brány. Na padacím mostě dutě zaduněla kopyta a pak zacvakala na dláždění nádvoří.

Ariane přistoupila k dalšímu oknu právě včas, aby zahlédla Simona, vycházejícího z hlavní budovy. Zamířil k rytíři, jenž zastavil koně. Plavý záblesk rytířových vlasů a jeho plavné pohyby, jimiž seskočil ze sedla, Ariane prozradily, že na blackthornský hrad se vrátil Sven, Dominikův špeh.

Simonův pozdrav se utopil ve vichru, jenž se honil dokola po nádvoří. Oba muži společně zamířili ke schodům do hlavního sálu.

Nádvořím přeběhla podzimně hnědá kočka a přistála Simonovi na zádech. Simon v běhu zručně zvířátko zachytil, přehodil si ho přes krk a mazlivě ho hladil, zatímco naslouchal Svenovu hlášení.

Ariane měla pocit, že kočičí blažené předení slyší až do třetího patra.

V duchu si namlouvala, že nezávidí hnědé kočce to laskání, kterým ji zahrnovaly Simonovy dlouhé a neuvěřitelně zkušené prsty. Přesto si hned vzápětí přiznala, že obelhává sama sebe.

Navzdory surové zkušenosti, kterou ji obdařil Geoffrey Krásný, se Ariane naučila ocenit dotek jednoho muže, jeho laskání, něžné klouzání jeho dlaní po jejím těle.

Ale pouze jediného muže.

Muže, pro něhož se stala pekelným trestem.

Peklo mě potkalo už na zemi a jmenuje se Ariane.

Ariane toužila Simonovi vysvětlit, jak krutým způsobem byla zbavena panenství, měla však strach, že by jí neuvěřil.

Zatím jí to skutečně nikdo nevěřil.

Přála bych si, aby mi věřil zrovna on! Na těch ostatních mi nezáleží!

Nejsem jako Marie, děvka, která si klidně lehne s každým a žádného nemiluje. Jsem dívka, jejíž čest rozervali a nechali ji vykrvácet z jejího těla. Jsem dívka, která svou zradu vykřičela Bohu.

Ale které nikdo neuvěřil.

Proč by mi měl někdo uvěřit nyní? Zvláště ty, Simone, který ses mě dotýkal jako ještě nikdo na světě. Především ty.

Pronikavý skřek harfy vytrhl Ariane z myšlenek.

Na chodbě zazněly kroky, blížily se směrem od schodiště k Arianině komnatě. Rozhlédla se kolem sebe téměř zběsile, jako by pátrala po úkrytu, o který ve skutečnosti vůbec nestála.

Kroky se zastavily u dveří. Simone? Konečně jsi přišel za mnou? To v téhle hodině dokončíš, cos nestihl během svatební noci?

Kroky zamířily k jiné komnatě a zanechaly Ariane jejím rozvířeným myšlenkám.

Ariane si v mžiku uvědomila, že musí ven z hradu, aby vykřičela svou bolestnou úzkost tam, kde ji živá duše neuslyší. Nechtěla se však potkat na chodbě se Simonem a přetrpět jeho chladný a odtažitý pozdrav. Netoužila pohledět mu do očí a vyčíst z nich pochopení své zrady, jež by se v nich zrcadlila s pochmurnou průzračností.

Ariane Zrazená se stala Ariane Zrádkyní.

S tichým zanaříkáním si začala rozvazovat a svlékat světle fialové šaty, jedny z mála, které si přivezla z normandského domova. Náhle si začala hnusit všechno, co jí připomínalo původní vlast. Nechtěla, aby se jí dotýkalo ctokoli, cokoli.

Až na Simona.

Ariane poslepu sáhla po daru Poučených, který si neoblékla od chvíle, kdy zjistila, že šaty mohou být jako Erikova zvířata – nesrovnatelně chytřejší než většina lidských bytostí.

Ale v této chvíli Ariane nezajímalo, co ty šaty jsou a nejsou zač. Toužila se co nejrychleji zahřát, protože ledový průvan ji mrazil až do morku kostí. Toužila ze sebe setřást svou minulost a důsledky Geoffreyovy brutality. Toužila.

Po Simonovi.

Saty splývaly Ariane po těle jako sametové požehnání, hladily ji a konejšily její kůži, krev, samu duši. Látka k ní lnula a otírala se jí o tělo jako kočka, kterou už dlouho nikdo nepohladil. A Ariane ji jako kočku také pohladila.

Stříbrné tkanice se leskly ještě třpytivěji než sluneční zář na obloze a zavazovaly Arianiny šaty od kolen až po hrdlo. Ametystovou tkaninou se klikatily stříbrné stehy a v nabíraných rukávech se slévaly jako blesky, jiskřící při každém jejím pohybu.

A jako ozvěna tajných stříbrných blesků se na látce zasvíjely a rozvlnily dvě lidské postavy, vykreslené stejnou průzračnou černí jako Simonovy oči. Bez ohledu na to, kam a jak se Ariane na látku zadívala, postavy tam zůstávaly a pronásledovaly ji vidinou právě té jediné věci, po které toužila a které se nikdy nedočká.

Látka konejšivě vřela kolem Arianiných kotníků, nutila ji pohledět na stříbro i čerň, nutila ji pohledět na muže a ženu, semknuté ve vzájemném odevzdání v samé podstatě látky.

„Dejte pokoj, šaty!“ sykla Ariane.

Serenina látka se kolem tebe klidně rozloží, protože reaguje pouze na sny, a bez naděje nejsou žádné sny.

Ozvěna Cassandřiných slov v mysli málem Ariane roztříštila zbytek jejího sebeovládání. Se zaklením, které by jistě překvapilo každého, kdo by ji zaslechl, popadla Ariane plášť, přehodila si ho přes ramena a skryla pod ním výjevy na neposlušných šatech.

Jejich mazlivé hřejivosti však neunikla. Ale tu Ariane potřebovala stejně jako doušek čerstvého vzduchu.

V běhu, jako by ji honili démoni, nacpala Ariane harfu do cestovního pouzdra, přehodila si ho přes rameno a u dveří ještě popadla košíček s vyšíváním. Aniž by brala ohledy na jemnou látku a teninké hedvábné nitě, vyklopila obsah košíku na stůl.

Ariane se nedívala napravo ani nalevo, rázně seběhla po schodech na nádvoří a odtud ven před hradby. Strážce po ní sice vrhl překvapený pohled, ale nakonec jí postranní bránu otevřel.

Vítr mezi vnějšími a vnitřními hradbami hradu jí připomínal doušek chladné čisté vody. Bystrý proud vzduchu, opojný a nespoutaný jako Arianiny myšlenky, představoval vítaného společníka. Ariane jako na křídlech přeletěla přes vydlážděný prostor a zamířila k vrátkům, jimiž se vnějšími hradbami vcházelo do zahrádky.

Vedle vrat postával muž známý jako Harry Chromec. Na Ariane se podíval sice s údivem, ale usmíval se u toho. Dobře si všiml, že kolem rtů se jí rýsují bílé čárky z napětí a vyčerpání a kotníky prstů svírajících držadlo koše že se křečovitě zatínají.

„Na trhání bylinek máme dost studený odpoledne, lady Ariane.“

„Zima mi nevadí. A některé bylinky se mají sbírat právě v podvečer.“

„Pravda, paní. To mi říkala i lady Margaret.“

„Je teď v bylinkové zahrádce?“

„Řekl bych, že ano.“

„Děkuji.“

Harry se prsty dotkl čela na znamení pozdravu a otevřel vrátka, aby Ariane mohla vyjít za hradby.

Vyrazila stejně svižně jako vítr. Když se cesta na rozcestí rozvětvila, rozběhla se směrem k bylinkové zahrádce. Ovšem jakmile se dostala Harrymu z dohledu, prudce odbočila stranou a pustila se úzkou stezkou vedoucí dolů k břehu řeky Blackthorne. Vůbec netoužila předstoupit před pronikavý zelený pohled paní blackthornského hradu.

Ariane nebyla první ani jediná osoba, kterou to z hradu táhlo k řece. Stezka se malebně vinula mlázím, jež pod drsnými mrazivými polibky podzimu a časné zimy doslova zezlátlo. Skalnatý výběžek, kde cestička končila, tvořil domov hloučku bříz a jeřábů, jejichž odolnost se mohla měřit pouze s jejich ladností.

Na nejvíce chráněných místech si stromy ještě pořád udržely hrstku listí, ale jinak téměř všechno leželo na zemi jako nedbale vysypané mince. Další listí plulo po hladině řeky a zachytávalo se mezi kameny, lemujícími břehy.

Ariane procházela zlatavou krajinou, dokud nenarazila na přírodní skalnatou lavici, na kterou nebylo z horní cesty vidět. Lehce oblýskaný povrch velkého kamene prozrazoval, že na tohle místo už od věků často přicházejí lidé a sedávají tu, aby zamyšleně sledovali svěží proudící tok řeky Blackthorne.

S přerývaným povzdechem se Ariane usadila na věkem ohlazeném kameni. Z prstů jí vypadl košík a dlouho bylo slyšet pouze nádherné zurčení řeky, ženoucí se po kamenitém dně, a šum větru, pročesávajícího větve vysvlečené z listí.

Ariane zvolna vyňala harfu z pouzdra a začala hrát. Melodii sladila s větrem a řekou a ročním obdobím, úchvatným, a přesto pochmurným jistotou, že se blíží vražedné objetí zimy.

Postupně se Arianiny myšlenky odklonily od noční můry, jež neskončila ani s rozbřeskem dne, noční můry, jejíhož konce nemohla dohlédnout. Noční můry, kterou se pořád ještě snažila pochopit. Co se stalo a proč a jak došlo k tomu, že až do konce života se jí do osnovy osudu bude vetkávat ta příšerná nit?

Se zavřenýma očima nechala Ariane harfu zpívat o té nevýslovné zradě, vedoucí k dalším a dalším krutým zradám, o tak nevýslovném žalu, že vyléčit ho může pouze nemilosrdný hrob.

A dost možná ani ten ne.

„Hned jsem si říkal, že harfu rozezpívávají právě tvoje prsty. U Kristových modrých očí, ty ale hraješ teskné melodie! Že by se ti tak stýskalo po mně, koroptvičko?“

Hudba umlkla, jako by ji usekl meč.

Geoffrey! Dobrotivý Bože, to snad ne!

Ariane zděšeně vytřeštila oči. Před ní stála zosobněná její noční můra, plášť shrnutý dozadu, aby bylo vidět lesklé brnění.

Geoffrey Krásný.

Urostlý, svalnatý, pohledný skoro až k nevíře, zbožňovaný děvčaty i šlechtici a nebezpečný válečník, jenž sám dokázal skolit tři soky najednou.

Při pohledu na Geoffreye, stojícího hrdě a neporazitelně v plné zbroji, se Ariane zvedl žaludek. Měla co dělat, aby nevolnost potlačila, ale po celém těle ji zalil pot.

„Věřila jsem, že jsem se tě navždy zbavila,“ zanaříkala zoufale.

Geoffrey se spokojeně usmál, jako by si ho Ariane láskyplně přivinula na hruď. Upíral na ni oči modré a zářivé jako vajíčka červenky, pomalu jimi klouzal po celé Arianině postavě, smyslně jimi hltal lesklou čerň jejích vlasů, bílé hrdlo, neuvěřitelnou krásu jejích očí a hluboce vykrojené rty.

„U všech svatých, jak rád bych se opět zahryzl do těch svůdných úst,“ zabručel Geoffrey. „Mnohokrát se mi zdálo, že jste přede mnou sténala a krvácela a já vás znásilňoval jako neukojitelný hřebec.“

Tentokrát Ariane svou nevolnost už téměř neovládla. Nezapomínala však, že musí ovládnout své tělo už z toho důvodu, aby se mohla bránit, protože nikdo jiný to za ni neudělá.

A bez ohledu na následky bude tentokrát vřískat a klít a dokrvava rozdrápe Geoffreyho usměvavý obličej. „Co chceš?“ sykla zlověstně.

Vůbec to nevyznělo jako otázka, byl to prostě rozkaz, aby se Geoffrey vyjádřil. „Tebe.“

„Ale já nechci tebe.“

Geoffrey se rozřehtal. „Koukám, žes pořád ještě cudná panenka.“

„Jsem vdaná.“

„No a?“

Geoffrey pokrčil rameny, až se mu drátěná košile pohnula a v sytém podzimním světle se zajiskřila.

„Na rozdíl od tebe,“ dupla si Ariane, „vím, co je čest!“

„Vskutku? Tak proč jsi přišla k manželovi bez své nevinnosti?“

„Protože jsi mě znásilnil!“

Geoffrey jí věnoval jeden ze svých chlapeckých úsměvů, které jí kdysi připadaly okouzlující. Nyní už dlouho ne. Odpuzovalo ji, že člověk může vypadat tak nevinně jako boží anděl, a přesto mít duši a city prasete.

„Znásilnil? Ale kdež!“ hýkal Geoffrey a spokojeně si zamnul ruce. „Spíše jsem se dal svést tvou krásou. Ležel jsem v posteli zemdlený vínem a probudil jsem se s tvýma rukama v kalhotách.“

„To je lež!“

„Kdepak, koroptvičko! Přede mnou je zbytečné předstírat nevinnost. Jsme tady sami.“

„Tak proč se obtěžuješ se lží?“ uryla Ariane jízlivě.

„Se lží? Ale vždyť já říkám ryzí pravdu! Jsem to já, kdo se probudil s pohlavím nejprve v tvých ústech a potom v tvé lačné…“

„Lháři!“

„A vida, už jsem ti vehnal kapku barvy do obličeje!“

„Ne, vehnal jsi mi zvratky do hrdla!“

Geoffrey se posměšně rozesmál. „To tě přejde, jen co se ti odhalím.“

Ariane si v mžiku uvědomila, že její vztekání Geoffreyho baví i vzrušuje.

Opět se v ní vzedmula ještě naléhavější chuť zvracet. A vědomí, že Geoffrey vychutnává její chabé protesty, patřilo k nejhorším částem Arianiny noční můry.

„Copak? Dál už se nebudeš tak rozkošně bránit?“ podivil se Geoffrey zpola zklamaně. „Znamená to snad, že toužíš…“

„… vidět ti konečně paty, vskutku. Z hloubi srdce. Jsi tady pěšky? Pokud ano, daruji ti koně, jen když mi slíbíš, že se mi ztratíš z očí.“

Ariane se z hlasu nedala vyčíst žádná emoce. Stejně bezvýrazný měla i obličej, s výjimkou rudých skvrn na lícních kostech, jež byly důkazem potlačeného hněvu.

„Můj kůň čeká u lesa, než prozkoumám, odkud se line melodie harfy, kterou jsem nedoufal ještě zaslechnout.“

„V tom případě rychle zmizte. Máte mé slovo, že za vámi nepoběžím, pane.“

„Tím jsi mě vážně zranila,“ postěžoval si Geoffrey a teatrálně si přitiskl dlaň na srdce. „Ale jakmile se z té nemoci uzdravím, vezmu si všechno, co mi tak provokativně nabízíš.“

„Na mě už má právo pouze Simon.“

„Ten zbabělec!“ ohrnul Geoffrey pohrdavě rty, jako by mu zmíněný rytíř nestál za mávnutí ruky.

Ariane nad tím gestem jen hněvivě zalapala po dechu.

„Simon je ten nejchrabřejší rytíř, kterého znám,“ prohlásila a připomněla si, jak se její manžel sám postavil početné přesile loupeživých rytířů, jen aby se ona stihla dostat do bezpečí.

„Vážně? Tak proč svou nevěrnou manželku nezabil a nehodil ji jako krmení rybám?“

„Nejsem nevěrná!“

„Ale, ale! Přišla jsi k němu pěkně opotřebovaná.“

„Byla jsem zneužitá!“

„A to tak dobře,“ pokračoval jedovatě Geoffrey a nevšímal si přitom Arianiných námitek, „že jsi odmítla dát svoje tělo manželovi, jelikož jsi toužila po těle svého prvního milence.“

„Nejradši bych viděla, jak supi hodují na tvých kostech!“

„Vzhledem k tomu, že nejsi panna a že jsi odmítla svého manžela, kdo ti uvěří, že ses nepobláznila do tak neodolatelného rytíře, jako je Geoffrey Krásný?“ otázal se jí s andělským úsměvem.

Jestli byla Ariane bledá už předtím, pak Geoffreyho slova jí vyhnala z obličeje poslední zbytek krve. S nepřirozeným klidem uložila harfu do pouzdra, přehodila si ho přes rameno a postavila se. Při každém úderu srdce zalitovala, že svou dýku zapomněla na hradě.

Škoda přeškoda že tkadlena Poučené látky nepředvídala potřebu vetkat do těch chytrých šatů zbraň, pomyslela si Ariane zachmuřeně. Jak ráda bych svou harfu vyměnila za dýku s lesklým ostřím!

Ariane zamířila ke stezce, ale Geoffrey se ani nepohnul a blokoval jí cestu.

„Nemohu projít,“ upozornila ho tiše.

„Správně, tak to má být. Vyzvedni si sukně hodně vysoko, holčičko. Urazil jsem dlouhou cestu, abych se znovu ponořil mezi tvá stehna.“

„To bys mě nejdřív musel zabít.“

Geoffrey vybuchl nestoudným řehotem. Náhle mu úsměv pohasl, protože si všiml, že Arianin ametystový pohled je tvrdý jako kámen.

„Už jsi to manželovi prozradila?“ vyhrkl stroze.

„Žes mě znásilnil?“

„Ze jsem ti ležel mezi stehny tak dlouho, dokud jsem nebyl slabý, že jsem nedokázal ani vstát.“

„Pokud mi moje omámená paměť slouží, napotil ses jako prase, aby ses na mně zvedl aspoň jednou. Mužství ti uvadalo jako vodní řasy, tak nechápu, čím se tu tak hrdě chlubíš.“

Geoffreyho bělostnou pleť zbarvil vzteklý ruměnec. Usměvavé rty se mu zkřivily do úšklebku.

„Ale co by ostatně mohl člověk čekat od zvrhlíka, který nejprve omámí a potom zneužije pannu?“ pokračovala Ariane tiše. „Žádný muž by se nesklonil tak nízko.“

Geoffrey zvedl pěst v kožené oplechované rukavici.

Ariane se usmála jako čarodějnice, kterou kdysi bývala.

„Pokoušíš mou trpělivost,“ procedil mezi zuby.

„A ty zase můj žaludek.“

„Vskutku tolik stojíš o údery mých pěstí?“

„Stojím jedině o to, abys odtáhl k čertu.“

Vzpřímená v zádech, s neuhýbavýma očima Ariane vyčkávala, kdy Geoffrey ztratí nervy – jako ostatně pokaždé, když se mu někdo vysmíval.

Ale na pouti mezi Normandií a Spornou zemí se Geoffrey naučil obezřetnosti. Prohlížel si Ariane s takovou zvědavostí, jako by ji viděl poprvé v životě.

A to skutečně viděl. Plačící a zdeptaná dívka z jeho vzpomínek při svém odjezdu z Normandie do Anglie bezmála zalezla pod sedlo, jen aby ji Geoffrey nezahlédl. Mluvila tak málo, že rytíři uzavírali sázky na to, kdy pronese aspoň jediné slovo.

„Proklatá škoda že se ti vrátil zdravý rozum,“ zalitoval Geoffrey. „Ten mě na tobě odjakživa přitahoval nejmíň.“

„Děkuji.“

„Tvůj otec je na hradě?“ naléhal Geoffrey. „To proto máš tolik odvahy?“

Ariane zamžikala, udivená vývojem rozhovoru. Geoffrey býval o baronově místě pobytu informovaný mnohem lépe než ona.

„Proč se ptáš zrovna mě?“ ušklíbla se.

„Tak mi přece odpověz!“ poroučel Geoffrey. „Jinak půjdu do blackthornského hradu a tvému zbabělému manželovi prozradím, žes za mnou dnes přišla a prosila mě, abych tě obdělal, protože on sám to nedokáže!“

„Simon by ti…“

„Nevěřil?“ skočil jí Geoffrey výsměšně do řeči. „Ale to sis snad už vyzkoušela na svém otci, člověku, který tě zná nejlépe. Jestlipak ti uvěřil?“

Ariane zavřela oči a zakolébala se, jako by ji zasáhl blesk. Geoffreyho hlas čišel upřímností a obavami. Kdo by ho neznal jako Ariane, musel by věřit, že to myslí vážněla nic nepředstírá.

Jenže on city necítil, pouze zneužíval.

„Neuvěřil!“ připomněl jí Geoffrey vlídně. „Tvůj otec uvěřil mně, jelikož já byl jen ubohá oběť tvé zrůdné chlípnosti. Láhev s ďábelským nápojem lásky, nefalšovaný pekelný lektvar, který jsi mi nalila do vína, se dosud válela ve zkrvavených přikrývkách. Tvůj otec i kněz to viděli na vlastní oči. Nemám pravdu, že to viděli, ty moje koroptvičko?“

Tu se Geoffrey rozesmál tak zlomyslně, že se tím mohl rovnat nanejvýš děvkám či loupeživým rytířům.

Ariane by si nejradši přiklopila dlaně na uši, ale nehodlala Geoffreymu dopřát tu radost. Oba až příliš dobře věděli, komu kdo uvěřil a kdo byl zrazen.

Uvěříš mé nevinnosti aspoň ty, Simone? Ty, který nenávidíš čarodějnice? Ty, který se tak vášnivě bráníš podlehnout kouzlu kterékoli ženy?

Zvlášť když jde o čarodějnici.

A dokonce i kdybys mi uvěřil, co pak? Souboj s Geoffreym na život a na smrt, jenž by měl rozhodnout mezi poctivým a lhářem?

Při té představě jí po celém těle vyrazil studený pot. Kdysi by jásala nad vyhlídkou vidět tohoto muže umírat, nyní však už nevěřila, že pravda slouží jako dobrý štít proti lžím, hlavně když ty lži pronáší tak zdatný rytíř jako Geoffrey Krásný, jenž měl na svědomí životy mnoha mužů, banditů i rytířů.

Blažil ho pohled na čerstvou krev kanoucí mu po čepeli meče. Toužil po ní s vášnivostí, z níž běhal mráz po zádech.

Bez ohledu na to, jak byly Simonovy reakce rychlé a mrštné, bez ohledu na jeho zručnost nebylo lze popřít, že je nepatrně menší a lehčí než Geoffrey. Ovšem mnohem horší než rozdíl postav byla Geoffreyova krvežíznivost.

„Donesly se nám zvěsti, že baron Deguerre je v Anglii,“ potvrdila Ariane nezvučně.

„V tom případě se ukáže na blackthornském hradě.“

„Zatím jsem o tom neslyšela ani slovo.“

„Proč bys měla? Otec tě přece nemiluje.“

Ariane tuto očividnou pravdu nepopírala. Otec ji kdysi dávno možná miloval, ale nyní už nikoli. Jasným důkazem toho byla poslední slova, jimiž se s ní rozloučil.

Děvko! Kdybych si troufal, zabil bych tě.

„Na to vezmi jed, že se netrmácel takovou dálku jen proto, aby navštívil chlípnou dceru, která ho znectila,“ pravil Geoffrey, jako by četl její myšlenky.

„Možná že sem přijel dojednat spojenectví s anglickým králem místo se skotským panovníkem.“

„Daleko spíš tvůj otec někde vyčmuchal slabinu svých nepřátel,“ usekl Geoffrey.

Přes rty mu přeletěl náznak úsměvu, jenž čišel stejnou krutostí jako v Arianiných vzpomínkách. Ať už si však Geoffrey myslel cokoli, nechal si to pro sebe.

Ariane vytušila, že rytíř jí nevěnuje plnou pozornost, a začala couvat z jeho dosahu.

„Samozřejmě,“ dodal Geoffrey a opět se zaměřil na Ariane. „Myslím tím tebe.“

„Domníváš se, že mi konečně uvěřil?“ vyhrkla Ariane polekaně.

„Věří pravdě, a sice že jsem tě napřed omámil ďábelským lektvarem a potom se na tobě vyřádil jako rádlo na sklizeném poli.“

Ariane se hryzla do jazyka, aby nevybuchla zuřivostí, která ji už téměř přemohla, a opět ucouvla z Geoffreyho dosahu.

„Tys ta slabina, kterou vycítil,“ objasnil. „Tys normanská liška vypuštěná mezi saská kuřata.“

„Jsi šílený.“

„Kdepak, jenom chytřejší než jiní,“ prohodil Geoffrey nedbale. „Baron přece ví, žes do manželství vstoupila bez nevinnosti, ale přesto se nestrhl žádný poprask.“

Geoffrey si prsty potáhl za spodní ret a pak se zařehtal stejně surově, jako se předtím usmíval.

„To znamená, že Glendruidský vlk a jeho oddané štěně musejí být slabší, než se jeví navenek,“ doložil Geoffrey tišeji. „A věř tomu, že ten starý mrchožrout to ví a sprchá sem, aby stihl obrat kostičky.“

Ariane se zadívala k zemi v obavách, aby jí Geoffrey nevyčetl z očí pravdu. Glendruidský vlk si skutečně dělal starosti ohledně svého postavení ve Sporné zemi, jinak by jen těžko oženil svého oddaného bratra se ženou, která neměla o manželství zájem.

Zasloužíš si lepší manželku než tu chladnou normanskou dědičku.

Ale Simonová reakce na Dominikova slova byla rázná a bolestně praktická.

Blackthorne si zaslouží lepší osud než válku. A ty zrovna tak. Manželství přece nemůže být horší než peklo u sultána, které jsi snášel, jen abys mě vykoupil.

Příliš pozdě zahlédla Ariane koutkem oka prudký pohyb Geoffreyovy ruky. Než stačila uskočit stranou, narazila do rytířovy drátěné košile tak prudce, až jí to vyrazilo dech.

Ariane zalil pach zatuchlého vína a ještě něčeho horšího. Ztěžka polkla. Takhle zblízka poznala, že pití – a další neřesti – pozvolna ničí andělskou čistotu Geoffreyova obličeje. Pleť mu zhrubla, na nose mu vyskákaly rudé žilky a jeho dech se odporností vyrovnal jeho činům.

„Anglie se k tobě nechová laskavě,“ procedila Ariane skrz zaťaté zuby. „Vrať se do Normandie, kde lidé pořád ještě věří tvým lžím.“

„Rozhodl jsem se věnovat své srdce urozené vdově.“

„V tom případě mě nech na pokoji a jdi se jí dvořit.“

Geoffrey cenil v úsměvu zuby. „Právě se dvořím. Zbývá vyřídit pouze to vdovství. Ale to nebude trvat dlouho a potom se stanu pánem panství i hradu Carlysle. A spolu s ním i tebe. A všechno skončí přesně podle představ tvého otce.“

„Vyzvešli Simona k souboji – a přežiješli – zabije tě Glendruidský vlk.“

„Přežiju, ale bude to Simon, kdo vyzve mě. A z toho tedy nemůže vzejít žádná krvavá válka.“

„Vrať se do Normandie,“ sykla Ariane. „Simon tě na souboj nevyzve. Glendruidský vlk to nedovolí.“

„Jen aby ses nepletla, koroptvičko. Nebude mít na vybranou. Sama se o to postaráš.“

„Já? Nikdy!“

„Vskutku? Že bych tedy už nikdy neslyšel tvoje fňukání o tom, že jsem tě znásilnil?“

Geoffrey si s úsměvem setřepl jednu rukavici, zabořil ruku hluboko pod Arianin plášť a vrazil jí prsty mezi nohy. Výsměšný úsměv na rtech se mu však naráz změnil na užaslé zachroptění plné vzteku. Bleskově zas ruku vytrhl a pustil Ariane tak prudce, až zavrávorala.

„Ježíšmarjá!“ přejel si Geoffrey chvatně prsty přes chladivou drátěnou košili. „Odkdy nosíš košili z žíní a kopřiv? Ty proklatá couro, vždyť jsi mi svými čáry popálila ruku! Až mi naskočily puchýře!“

Ariane si ze všeho nejdřív uvědomila, že je na svobodě, a Geoffreyho nářky ji vůbec nezajímaly. Zachytila rovnováhu, a než se Geoffrey stačil vzpamatovat, rozběhla se zpátky k hradu.

„Okamžitě se vrať!“ zařval za ní rozzuřeně.

Ariane si zvedla sukně a pelášila ještě rychleji. Při každém krokuji harfa v pouzdře udeřila do zad.

Geoffrey nenávistně zaklel, pofoukal si popálenou ruku a rozběhl se ke koni, jehož uvázal v podhradí v jednom z přístřešků na dřevo, aby zůstal skryt pohledu zvědavců. Vůbec nepochyboval, že Ariane dohoní dávno předtím, než se mu ukryje na hradě.

A nepochybovala o tom ani Ariane.

Utíkala k první houštině z ostružiní, bezu a jeřábů. Tam se ohlédla přes rameno, aby se přesvědčila, kde je Geoffrey. Byl k ní otočený zády a utíkal směrem k lesíku, kde blackthornští hajní přechovávali velkou zásobu palivového dřeva.

Přesně jak Ariane doufala, Geoffrey se rozhodl pronásledovat ji na koni, ne pěšky, protože v běhu by mu bránila drátěná košile, přilba a meč.

Ariane tedy využila okamžiku, kdy ji Geoffrey neviděl, seběhla ze stezky a vrhla se hluboko do podrostu. Trny a větve jí zachytávaly o plášť i šaty, ale nevytrhly jedinou nit, hladce po nich klouzaly. Tkanina odolala i těm nejostřejším ostnům.

Jakmile si Ariane byla jistá, že na ni z cesty vedoucí na hrad není ani trochu vidět, svezla se na kolena a snažila se chytit dech. Do očí jí padaly prameny vlasů, protože při prolézání houštinou si rozcuchala umně zapletené vrkoče. Podrážděně je odhodila stranou a přitiskla si dlaň k boku, kam se jí zarývala bolest jako kdysi dýka loupeživého rytíře.

Neotevřela se mi ta rána?

Při tom pomyšlení zamrzl Ariane dech v plicích. Zběsile si začala rozvazovat tkanice, aby dohlédla na jizvu na boku těsně pod ňadry.

Nespatřila ani stopu krve, jizva nebyla víc než světlá čárka narýsovaná na hebké kůži. Ariane si zajíkavě vydechla a položila se na zem bez ohledu na to, že spadané listí a hlína jí potřísní plášť.

Po chvilce už dokázala rozeznat víc než jenom vlastní splašené srdce a sípavé oddechování. Schoulila se v trávě maličko pohodlněji a vyčkávala, kdy z blackthornského cimbuří zaslechne křik na důkaz toho, že stráže zahlédly Geoffreye.

Ševelení řeky zanikalo ve zpěvu a štěbetání ptactva, jež se před nadcházející nocí slétávalo do korun stromů. Od cesty sem bylo slyšet vrzání naloženého rolnického povozu. Od blackthomského cimbuří sem dolehl poplach a přehlušil kvílející kola.

Ariane naklonila hlavu k rameni a pozorně se zaposlouchala. Na poryvech větru k ní dolétaly útržky slov. Stráže už zaznamenaly Geoffreyho přítomnost, nezbývalo mu tedy nic jiného než zamířit rovnou k hlavní bráně.

Byla v bezpečí. Geoffrey byl příliš chytrý, než aby si na ni dovoloval před lidmi, a ona si bude dávat nesmírný pozor, aby s ním nezůstala ani na vteřinku o samotě

S úlevným povzdechem se Ariane zvedla a přitáhla si plášť úžeji k tělu. K plášti se nalepilo listí, větvičky, hlína uschlé květy. Podrážděně je setřepla, až se rozlétly kolem. Pevně si přitiskla okraje pláště k prsům a vydala se zpátky na hrad.

24.

Simon vycítil, že se k němu blíží někdo zezadu. Odtrhl pohled od cizího rytíře, jenž přijížděl k padacímu mostu, a zjistil, že ze stínu se vynořil Svenův obličej s širokými lícními kostmi a světlýma bystrýma očima.

„Donesla se mi zpráva o neznámém rytíři,“ poznamenal zvědavě Sven.

„Je pravdivá. Stráž ho zahlédla vyjíždět od přístřešku s dřevem tam dole u řeky.“

Oba muži mlčky stáli a čekali, až se rytíř ocitne na volném prostranství a bude tak na něj lepší výhled. Simon přitom roztržitě drbal pod bradou Strakáčka, obrovského tříbarevného kocoura, který mu spokojeně předl za krkem. Kočičí tělo pokrývala huňatá mozaika z velikých rudých, bílých a černých skvrn.

Rytíř se svižným klusem blížil k hradu. Seděl na válečném oři a byl ve zbroji, ale nedoprovázel ho žádný zbrojnoš. Z kopí mu vlál rozedraný praporec, štít měl z bojů odřený a zčernalý.

Strakáček zvedl hebkou hlavu a nehybnýma oranžovýma očima sledoval neznámého člověka, jako by v duchu odhadoval, zda před ním nemá vzít do zaječích. Simon oči mhouřil tak podezřívavě, že nemohlo být pochyb o jeho ostražitosti. Cítil nebezpečí.

„Nemohl by to být jeden z rytířů barona Deguerrea?

Třeba nás jede připravit na pánovu návštěvu,“ nadhodil Simon.

„Neslyšel jsem zatím o žádném rytíři s takhle mohutnou postavou, pokud ovšem vynechám toho darebáka, který tebe i Duncana převezl, když utekl na pozemky klanu Stříbrných vodopádů.“

Simon zabručel: „Tenhle je sice stejně obrovský, ale na praporci i štítu má odlišné barvy.“

Namalovaný kříž na rytířově štítu byl setřený a zobrazený jen velmi hrubě, přesto se dal jasně rozeznat.

„Vypadá to tak,“ přisvědčil Sven.

Rytíř zabočil na vozovou cestu, jež vedla přímo k hradnímu příkopu. Ačkoli most byl spuštěný, hlavní brána zůstávala uzavřená. V ní se otvírala pouze malá branka, kterou kůň neprojel, prošel by jí nejvýš opěšalý člověk.

„Ano, je to Deguerreův erb,“ potvrdil Simon.

„Pravda. Bílý kříž na černém poli.“

Simon se přes rameno ohlédl na nádvoří mezi vnějšími a vnitřními hradbami. Kocour se mu otřel o tvář a Simon mu pohlazení oplatil. Kočičí slastné předení mu ve vlastním hrdle znělo jako bzučivá ozvěna.

Ačkoli na předním nádvoří se pod nejrůznějšími záminkami sešel nezvykle velký dav lidí, aby si prohlédl neznámého rytíře za mostem, Ariane mezi nimi Simon nespatřil. Vzhlédl k hornímu patru obytné budovy. Okenice její komnaty byly pevně zabouchnuté.

Svenovi Simonův pohled neušel.

„Vaše paní šla sbírat bylinky,“ prohodil.

Simon prudce pootočil hlavu k tomu potomkovi Vikingů, jenž patřil k nejvěrnějším Dominikovým rytířům.

„Víš to určitě?“ otázal se Simon.

„Jistě, říkal mi to Harry.“

„Zvláštní,“ zamumlal Simon. „U Ariane jsem dosud zvláštní zájem o bylinky neshledal.“

Pohladil kocoura. Tříbarevné zvíře vysunulo a opět zatáhlo drápky, ale přitom nepřestávalo pozorovat přijíždějícího rytíře.

„Právě proto se mi Harry o jejím odchodu vůbec zmínil,“ vysvětlil Sven. „Tvrdil, že vypadala velmi nervózně.“

Simon neodpověděl.

„Ale koneckonců se není čemu divit, když uvážíš, co se zběhlo ve zbrojnici,“ dodal Sven polohlasem.

Simon probodl Svena pronikavým pohledem. Diminic si vyžádal, aby se pravdu o Arianině ztraceném panenství a věnu dozvěděl pouze Sven, ovšem Simon už ze zkušenosti věděl, že na hradě se na delší dobu utajila pouze hrstka tajemství.

Ne snad že by Sven byl žvanílek, který vyklevetí všechno, co věděl. Ať už věděl jakékoli tajemství – a že jich bylo hodně – byly u něho bezpečné jako v hrobě. Ale to u něho byla samozřejmost, proto si ho Glendruidský vlk tolik cenil.

S hlasitě předoucí kočkou přehozenou kolem krku se Simon vrátil k pozorování cizího rytíře, jenž projížděl branou ve vnějším opevnění. Přiblížil se nyní natolik, že bylo možné rozeznat i detaily zbroje a zbraní.

„Mám takový dojem, že už jsem ho někde viděl,“ poznamenal Simon tlumeně.

„Šedí váleční koně jsou běžní jako blechy na honícím psu.“

„Moc by mě zajímalo, kde má zbrojnoše,“ zajímal se Simon. „Zdá se, že je tažený mnoha válečnými půtkami, ale chudý že nebude. Jistě má služebnictvo.“

„Třeba nechal páže v Deguerreově družině.“

„Panoš smí sloužit jedině svému pánu.“

„Možná že tento rytíř a chybějící panoš tvořili součást doprovodné družiny lady Ariane,“ pravil Sven suše. „Moc jich ale nepřežilo.“ 4.

„A ti, kterým se to poštěstilo, jsou zase hrozní nevychovanci,“ prohodil Simon. „Vysadili Ariane a její komornou před branami Blackthornu a cvalem zmizeli, aniž by se zdrželi třeba jen na skromné pohoštění.“

„Zřejmě se necítili hodni být u otvírání truhel s věnem,“ uryl Sven jízlivě.

Simon mezi zuby procedil saracénskou kletbu, jež mu vynesla Svenův výsměšný pohled.

Kocour Strakáček nespokojeně zamrskal ocasem, aby Simonovi naznačil, že přestal jeho lordstvu dělat dobře.

„Ba ano. Zřejmě tomu tak je,“ přisvědčil Simon. „Škoda. Byl bych si s nimi rád poklábosil o jejich nezdvořilosti.“

„Tady máš příležitost,“ mávl Sven směrem k rytíři, jenž přitáhl koni uzdu u vodního příkopu. „Na tom oři sedí skutečně pěkný rytíř. Můžeš ho vyslýchat tak dlouho, jak ti bude libo.“

„Škoda času.“

„Tebe to už nezajímá?“ podivil se Sven.

„Ne. Nechce se mi vyslýchat tak velkého chlapa. Podle mých zkušeností velké tělo a velký mozek se k sobě pojí jen výjimečně, pokud ovšem nepočítám svého bratra.“

„Ty máš myšlenky ještě rychlejší než Glendruidský vlk.“

„Ale tělo nemám tak mohutné jako on.“

„Jen kdyby všichni rytíři byli takoví drobečci jako ty,“ poznamenal Sven pobaveně.

Simon se pousmál. Vlastně ani nebyl menší než jeho bratr a bylo mu to proklatě jasné. ?

„Mám toho rytíře přivítat?“ zajímal se Sven.

„Ne, uvítáme ho společně.“

Sven loupl po Simonovi očima, jež byly tak světlounce modré, že se zdály téměř bezbarvé. Ačkoli Simon nepřestával hladit kocoura, průzračné černé oči upíral výhradně na neznámého rytíře.

„Jen si ho vtiskni do paměti,“ řekl Simon tak tiše, aby ho slyšel jedině Sven. „Snaž se, abys ho poznal i potmě na vzdálenost padesáti metrů.“

„Ano, pane.“

„Poslyš, Svene?“

„Ano?“

„Pokud tomu rytíři umožníme vjezd do hradu, staň se stínem jeho stínu. Na každém kroku.“

„O co jde?“ vyzvídal Sven tichounce. „Co vidíš, co já nevidím?“

„Nic. Jde o pouhý pocit.“

Sven se tiše rozesmál. „O pocit, ano? Varoval jsem tě, Simone.“

„Před čím?“

„Před soužitím s čarodějnicemi. Za prvé tě člověk nevidí bez těch pekelných koček, jako je tady Strakáček. A potom začneš s pocity. Za chvíli si budeš povídat s duchy.“

„To všechno je snůška.

Simon chtěl říct „snůška nesmyslů“, ale zarazil se, protože Ariane podobně popsala lásku.

Simon zvlnil rty v pochmurném úsměvu. Pochyboval, že by Ariane mohla chovat lásku k muži, jemuž věnovala své panenství.

Oženil se s jinou, Ariane? Takhle se tedy stalo, žes byla zrazena? Rozevřela jsi svá panenská stehna pro lež zvanou láska?

S největším úsilím připoutal Simon myšlenky zpět k rytíři, jenž byl viditelně netrpělivý, protože ho nikdo nadšeně nevítal.

„Neotvírej hlavní bránu, dokud nedám znamení!“ zavelel Simon Harrymu, jenž čekal asi deset metrů od něho. „Ale i pak otevři jenom půlku brány. Vždyť jde koneckonců jen o jednoho rytíře!“

„V dohledu,“ zamumlal Sven.

„Rozumím, pane!“ vykřikl Harry.

„Jestli ho pustíme dovnitř,“ pokračoval Sven tiše, „velmi rychle zjistí, jak málo skutečných rytířů tu máme.“

„Ale když ho na hrad nepustíme, urazíme mého tchána.“

Sven zabručel.

„Pojď,“ vybídl ho Simon. „Je snazší hlídat čerta, kterého vidíš, než ho jít lovit do pekla.“

Sven se výsměšně zasmál a následoval Simona k bráně, aby uvítali rytíře, pod jehož pláštěm se oslnivě leskla drátěná košile.

Kocour na Simonových ramenou se spokojeně nesl a kulil velikánské oranžové oči. Navzdory tomu, že Simon přestal Strakáčka hladit, aby měl volné ruce na meč, šelmicka neprotestovala, pouze cizince pozorovala se strnulým, krvežíznivým zájmem.

„Jak se jmenuješ, cizince?“ otázal se Simon od brány přes příkop.

Znělo to zdvořile, ani špetka vlídnosti. Simon by dal přednost tomu, kdyby se blackthornskému hradu vyhýbali všichni cizinci až do chvíle, kdy Diminic bude mít víc – a vycvičenějších – rytířů.

„Geoffrey Krásný, vazal barona Deguerrea!“ oznámil obrovitý rytíř. I přes celou šířku příkopu bylo znát, jak se oslnivě usmívá. „Skutečně stojím před proslulým blackthornským hradem, sídlem Glendruidského vlka?“

Obdiv v Geoffreyho hlase by většinu lidí přesvědčil o jeho upřímnosti. Sven však tu lichotku nevzal na vědomí, jelikož mazání medu kolem úst patřilo k nejužitečnějším nástrojům každého zvěda.

Simon si přiznal, že Geoffrey mu je z hloubi duše nesympatický. Ne snad že by dokázal určit důvod. O svém znechucení zkrátka věděl stejně jistě, jako věděl, že Strakáček na jeho šíji přestal náhle příst.

„Ba ano. Tohle je blackthornský hrad a já jsem Simon, bratr Dominika, zvaného le Sabre. Muž po mém boku je Sven, vynikající rytíř.“

„Je mi ctí, že vás poznávám,“ předvedl Geoffrey úklonu.

„Zůstal tvůj pán hodně daleko?“ vyzvídal Simon. „To nedokážu odhadnout.“

„Kolik lidí obsahuje jeho družina? Musíme dát pokyny kuchařům, sokolníkům a lovcům, aby věděli, kolik jídla připravit.“

„Tak to nevím stejně jako ty, pane,“ řekl Geoffrey.

Při těch slovech si promnul obličej pohybem plným nevýslovné únavy.

„Odpusť, pane, že na tvoje otázky nedokážu odpovědět,“ pokračoval Geoffrey vyčerpaně. „Patřil jsem k družině lady Ariane, jež ji doprovázela z Normandie. A nemoc…“

„Slyšeli jsme o ní,“ přisvědčil Simon.

„Není to dlouho, co jsem opět nabyl vědomí,“ svěřoval se Geoffrey. „Musel jsem urazit dlouhou cestu k tomuto hradu, dvakrát jsem zabloudil…“

„Vskutku?“

„Ano. Pak jsem narazil na cestujícího obchodníka, bylo to tak čtyři dny jízdy odtud na sever, nebo pět dní? A nebyl to přímo sever.

Sven se Simonem si vyměnili významný pohled.

Geoffrey potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. „Omlouvám se, pane. Ta šeredná nemoc mě dočista vyřídila. Ještě teď jsem slabý jako kotě. Taková úleva, že jsem konečně našel útočiště na blackthornském hradě!“

Simon a Sven po sobě opět mžikli.

„Je lady Ariane zde?“ vyptával se Geoffrey, když Simon mlčel. „Odpřisáhne, že jsem čestný rytíř. My dva jsme staří, dlouholetí přátelé.“

Prchavý úsměv, jenž při slovu přátelé zahrál Geoffreymu v koutku úst, rozhodně nepřispěl k vylepšení nepříjemného dojmu, kterým nezvaný host zapůsobil na Simona.

Na druhou stranu by bylo nemoudré urazit barona Deguerrea tím, že by odmítl pohostinnost jednomu z jeho rytířů, a navíc churavějícímu. Třebaže Simon po ničem netoužil tolik jako vidět Deguerreovu vazalovi záda, nezapomínal na to, že tím by mohl ohrozit Dominikovu bezpečnost.

Právě proto jsem se nabídl jako náhradník za Duncana, jenž odvede Ariane k oltáři.

Vedla mě k tomu nezbytnost, ne touha.

Simon si ovšem uvědomoval, že si přiznává jen poloviční pravdu, a to ještě tu menší. I v době, kdy Ariane byla zasnoubená s Duncanem, Simon se probouzel zalitý potem touhy po ní, bolestně vzrušený, a zatínal zuby, aby tu krutou žádost potlačil.

A bylo to pořád stejné.

Simon rázně naznačil, aby Harry otevřel polovinu brány.

,\Děkuji, ušlechtilý rytíři,“ poděkoval Geoffrey a pobídl koně vpřed. „Barona vaše pohostinnost potěší, protože patřím k jeho oblíbencům.“

Když kovové podkovy dutě zaduněly na dřevěném mostě, Sven mlčky škubl palcem pravé ruky. Bylo to smluvené znamení, jež jim zbylo z válečných let ve Svaté zemi.

„Pohleď,“ sykl na Simona téměř neslyšně. „Támhle za milířem.“

Simon se ohlédl naznačeným směrem a zastínil si oči proti slunci. Rozeznal ženskou postavu, kráčející k hradu po jedné z téměř nevyšlapaných stezek. Stačil mu zlomek vteřiny, aby rozeznal ladný a přitom zdatný krok své manželky.

„Ariane,“ pronesl Simon tiše.

„Bylinková zahrádka leží opačným směrem.“

„Přesně tak.“

Čeledín se vrhl k jezdci, aby odvedl jeho válečného koně. Geoffrey si ho nevšímal, jelikož i on zahlédl ladnou postavu, blížící se k padacímu mostu.

„Ariane!“ zvolal s neskrývanou radostí. „Konečně!“

Pružně seskočil z koňského hřbetu a přitom zářil nadšením jako dítě, které nečekaně dostalo dobrotu. Teprve pohled na Simonův zachmuřený výraz jako by Geoffreymu připomněl, že nyní je Ariane vdaná.

Za Simona.

„Odpusť, pane,“ omlouval se Geoffrey a úsměv mu rázem zmizel ze rtů. „Musím se ti k něčemu přiznat. Po pravdě, Ariane je ten hlavní důvod, proč jsem zamířil do Blackthornu a nesnažil se najít barona. Postrádám ji stejně jako v zimě postrádám slunce.“

„Jeli tomu tak,“ pronesl Simon se zlověstným klidem, „proč jsi tedy nezamířil do Tvrze Kamenného kruhu? To je přece hrad, kde sídlí Duncan z Maxwellu!“

Geoffrey se na okamžik tvářil zaraženě.

„Ale… ech…,“ tápal po slovech, pak si odkašlal a zkusil to od začátku. „Ten kupec tvrdil, že Ariane se provdala za jiného rytíře, protože Duncana očarovali.“

„Říká se to,“ připustil Simon.

„Ty to musíš vědět,“ zaútočil Geoffrey. „Proč?“

„Jsili bratr Glendruidského vlka, pak jsi Arianiným manželem právě ty!“

„Musím uznat, žes potkal dokonale informovaného kupce,“ prohlásil Simon.

„Blahopřeji ti, pane,“ řekl Geoffrey.

„Ale to není nutné.“

„Jen málo mužů má to štěstí, že se ožení s dívkou, která je současně krásná, bohatá i vášnivá jako nymfa,“ pokračoval Geoffrey, jako by nebral Simonovu nevstřícnost na vědomí. „U Kristova kříže, je to hotový div, že se po noci strávené s ní vůbec ještě udržíš na nohou…“

Opět se zdálo, že Geoffrey si až příliš opožděně uvědomil, že hovoří opovážlivě. Odkašlal si, pokrčil rameny a plaše se na Simona usmál.

„Na své manželce jsem skutečně nenašel ani chybičku,“ odvětil Simon.

„To se rozumí. Přesně to jsem tvrdil hospodskému U padlého stromu, když vykládal nesmysly o manželství z rozumu, které jsi uzavřel příliš nakvap,“ zahlaholil Geoffrey srdečně. „Děvče s Arianinou náruživou povahou by se nedokázalo vyhýbat manželovu loži.“

Ačkoli Simon na Geoffreyho netaktnost nijak navenek nereagoval, Sven rytíře doslova vraždil pohledem.

„Ledaže by, samozřejmě,“ pokračoval Geoffrey zvesela, „Ariane toužila po svém prvním milenci do té míry, že by se nedokázala přinutit přijmout jiného muže do své horké – echm, postele.“

„Znal jsem straky, které toho nenaklevetily tolik co ty, rytíři,“ prohodil Sven s klamnou nedbalostí. „Ale byly pohlednější.“

„To se dá vyléčit,“ poznamenal Simon. „Tedy, ta nezdvořilost. Vzhled ovšem těžko.“

„Já tě urazil, pane?“ podivil se Geoffrey. „Tys ale nějaká citlivka. Ale ono se říká, že potrefená husa křičí nejvíc, nemám pravdu?“

Simonův úsměv nebyl ani trochu pěkný na pohled.

„Nemyslel jsem to jako urážku,“ pokračoval Geoffrey vlídně. „Pokud tě moje neobratné blahopřání ke smyslné povaze tvé paní pohněvalo, pak mohu pouze doufat, že v budoucnu budu ve své chvále jejích kladů poněkud přesnější.“

Sven střihl bleskovým pohledem po Simonovi a pátral po nápovědě, jak se zachovat k rytíři, jehož lichotky byly ještě mnohem horší než urážky, které kdy na Simonovu adresu vyslechl.

Okamžik poté Simon zlehýnka přejel prsty po jílci meče, aby smluveným gestem napomenul Svena k opatrnosti.

„Dobrý večer, Ariane,“ pozdravil Simon a pohlédl k bráně. „Líbilo se vám v bylinkové zahradě?“

„Ach, moje koroptvička,“ obrátil se Geoffrey chvatně. „Kdybys jen věděla, jak jsem toužil ocitnout se opět ve tvé horké náruči! Očarovala jsi mi duši! Bez tvého laskavého pohledu uvadám jako květina bez vody.“

„Kdyby to byla pravda,“ odsekla popuzeně Ariane, „zamkla bych se ve své komnatě a nevyšla bych ven, dokud bys byl naživu.“

„Tahle odpověď by mě bolela, kdybych nevěděl, co ve skutečnosti chováš v hlubinách svého srdce,“ odvětil Geoffrey a zářivě se na Ariane usmíval. „Každá vdaná dívka se chová přeopatrně, obzvlášť v přítomnosti svého manžela, je to tak?“

„Rozhodla jsem sejít si zahrát na harfu u říčního břehu,“ prozradila Ariane Simonovi, aniž by se obtěžovala dát Geoffryemu odpověď.

„Ach, tím se to vysvětluje,“ uryl Geoffrey. Při těch slovech ukázal na zbytky suchého listí a stébel trávy, jež přilnuly k Arianinu plášti.

„To bylo od tebe lehkomyslné,“ pošeptal jí hlasitě a rádoby spiklenecky. „Žárlivý manžel by si mohl domýšlet, že jsi na tom plášti obcovala s milencem.“

Ariane zbělela jako stěna a upřela na Simona pohled plný děsu. Krev jí v žilách ztuhla jako led.

V životě ještě neviděla Simona tak rozzuřeného.

Nikdy v něm ještě nevyčetla tolik nenávisti.

„Simon se řídí rozumem, ne zbrklými emocemi,“ pronesla mdlým hláskem.

„Jaké štěstí, že ho znáš tak dobře,“ pravil Geoffrey důstojně a vážně. „Někdo by mohl uvěřit, že tvůj manžel vse spíš než rozumem řídí vlastní zbabělostí.“

Sven zlověstně zaklel severským jazykem své matky.

„Tenhle vykutálený rytíř,“ obrátil se Simon k Ariane, „je přesvědčený, že patří mezi oblíbence vašeho otce. Je to pravda?“

„Je,“ povzdechla si Ariane a nijak se nesnažila zamaskovat hořkost, kterou v ní ta skutečnost vyvolávala. „Jak moc je oblíbený?“

„Řekla bych, že nikoho jiného můj otec tolik nemiluje.“

„Škoda,“ ušklíbl se Simon. „Daleko radši bych z něho dnes večer udělal krmení pro vepře než ho krmit u svého stolu vepřovým.“

„Měla to být urážka?“ naježil se Geoffrey.

„Proč by asi měl člověk řídící se rozumem urážet rytíře tvého ražení?“ podivil se Simon.

„Protože máš, pane, podezření, že tvoje manželka je do mě zamilovaná. Protože…“

„Ne!“ vykřikla Ariane chraptivě.

„… máš podezření, že já jsem ten muž, jenž se v milostných hrátkách plných vášně zmocnil panenství tvé manželky. Protože máš podezření…“

Ariane mumlavě sykla nenávistné slovo, které bylo zřejmě zaklením.

„… že je k tobě chladná,“ pokračoval Geoffrey, který se nedal zarazit, „jelikož poté, co poznala mé laskání, nesnese už doteky jiného muže!“

Na celém nádvoří se rozhostilo ohromené ticho.

Jediné, co Ariane zabránilo vyškrábat Geoffreymu pobavené oči, byly Simonovy ruce, jež jí vklouzly pod plášť a chytily ji za zápěstí. Ačkoli se zkusila bránit, neměla šanci se osvobodit a potrestat nestoudníka, jak by si přála.

Ale nemohla ani odčinit škodu, kterou napáchal.

„Jestli moje manželka skutečně poprvé okusila lásku právě s tebou,“ pronesl Simon vyrovnaným tónem, „pak považuji za hotový zázrak, že se úplně nezřekla mužů a nevstoupila do kláštera.“

Než stačil Geoffrey odpovědět, Simon se obrátil ke Svenovi.

„Ukaž našemu hostu, kudy sejde ke stájím,“ požádal. „Může přespat po boku svého hřebce.“

„Pravda,“ souhlasil Sven. „Rač tudy, pane.“

Sotva Geoffrey začal chrlit námitky vůči ponižujícímu ubytování, Sven mu rázně skočil do řeči.

„Radši sebou hoď, pane,“ ušklíbl se. „Máme tu tolik rytířů, že čistá sláma je okamžitě rozebraná.“

Geoffrey zaváhal, nakonec pokrčil rameny a pustil se za Svenem.

Ariane ze sebe vyrazila dlouhý, přerývaný povzdech. Vzhlédla k Simonovi, aby mu vysvětlila, jak Geoffrey překroutil pravdu a pošpinil tak její čest – i Simonovu.

Ovšem při pohledu na mrazivou a rozběsněnou čerň manželových očí jen němě polkla.

„Poslouchejte dobře,“ zasyčel. „Poslouchejte proklatě dobře. Ať už se před naší svatbou stalo cokoli, těžko to odčinit. Ale jestli jste mi nasadila parohy…“

„Bylo to jinak, než to lživě vylíčil Geoffrey!“

„… pak odejděte z hradu dřív, než se o tom dozvím. Utečte, a to velmi rychle, abych vás nedohonil. V tom případě bychom totiž spolu trpěli navěky v pekle. Rozuměla jste mi, manželko?“

Ariane toužila odpovědět, ale ze sevřeného hrdla nedokázala vypravit nic než Simonovo jméno.

„Vidím, že mi rozumíte,“ řekl místo ní.

Prudce uvolnil stisk na Arianiných zápěstích. Chvatně zalapala po dechu, protože vytušila, že pod tou chladnou zuřivostí se skrývá ještě něco víc. Cosi mnohem horšího. Cosi, co sama znala až příliš dobře – zuřivá, stravující kyselina zrazenosti.

„Simone,“ vydechla Ariane a vztáhla k němu ruce.

„Zašněrujte si tkanice,“ poručil jí stroze a ustoupil z jejího dosahu. „Ať na tomhle hradě nezavdáte podnět ke klepům, na kterých by si drbny smlsly ještě víc než doposud.“

„Je to jinak, než si myslíte!“ vybuchla Ariane vášnivě.

„Osobně si myslím, že máte proklaté štěstí, že Glendruidský vlk si cení míru více než války a já že si cením svého bratra nadevše.“

„Rozbolela mě jizva,“ zanaříkala zoufale Ariane. „Rozvázala jsem si šaty, abych se přesvědčila, zda se mi znovu neotevřela!“

„A to vás bolela i hlava?“ otázal se Simon s falešnou líbezností.

„Moje hlava?“ podivila se Ariane zmateně. „Jistě,“ potvrdil Simon, obrátil se a chladně odkráčel pryč. „Vlasy máte ještě ve větším nepořádku než šaty.“

A

riane se zvedla od stolu s bohatě rozloženou večeří, několika tichými slůvky se omluvila, že se cítí unavená, a zamířila do své komnaty. Pravda však byla taková, že už nadále nedokázala snášet Geoffreyho nekonečné urážky, jež před všemi shromážděnými rytíři hradu urážely její a Simonovu čest.

V duchu si zachmuřeně položila otázku, zda Simon i nadále považuje manželství za stejné peklo, jaké Diminic kdysi musel strpět u sultána.

Na podnose, který za ní Blanche donesla do ložnice, pomalu stydlo jídlo, jelikož Ariane prostě jen seděla a zírala do prázdna. Na chodbě se ozvaly kroky, mířící ke koupací komnatě, ale ona je nevzala na vědomí.

Dokonce ani harfa jí neposkytla žádnou útěchu. Ariane zjistila, že Simonovu bolest a ponížení snáší ještě hůř než své vlastní. Ona si svou bolest sama nepřivodila, ale tu Simonovu způsobila ona.

Tiché zaklepání na dveře vytrhlo Ariane z pochmurných myšlenek.

„Ano?“ vyhrkla.

„Tady Blanche, paní.“

„Pojď dál,“ vybídla Ariane komornou vlažně.

Dveře se otevřely. Blanche stačilo jediné bleskové rozhlédnutí, aby si ověřila, že od jejího odchodu se v komnatě nic nezměnilo.

„Vy jste ještě nic nesnědla, má paní?“ otázala se Blanche maličko podrážděně. „Nemám na nic chuť.“

„A co bude s vaší koupelí?“

„S jakou koupelí?“

„Ale paní!“ To už se Blanche přímo zlobila. „Přichystala jsem vám horkou lázeň, protože jste mě o to požádala, a připravila jsem vám teplou košili na spaní. V hradě už všichni spí.“

Ariane se nechápavě podívala na netknutou večeři a potom na služku.

„Já že tě žádala, že mi máš připravit koupel?“ opakovala podmračeně.

„No, přesně tak, má paní. Říkala jste, že se vykoupete hned po jídle. Tvrdila jste, že se vám hnusí vlastní tělo, protože se vás něco dotklo, a že se musíte umýt bez ohledu na to, že je tak pozdní hodina.“

„Och.“

Blanche vyčkávala, ale Ariane už dále mlčela. „Má paní?“

„Nechtěla by sis jít už lehnout?“ zeptala se Ariane komorné.

„Jistě, to se rozumí. Jestli dovolíte.“

„Pro dnešek máš volno.“

„Děkuju, paní.“ Se zardělými tvářemi a očima nedočkavě rozjiskřenýma se Blanche vyřítila z místnosti, divže nezapomněla zavřít za sebou dveře.

Ariane v duchu zauvažovala, zda Blanchin nový nápadník – ať už to je kdokoli – ví, že jeho milenka už čeká dítě s jiným. Možná mu to bylo jedno. Možná mu stačilo, že smí za nocí poslouchat Blanchin bezdechý smích, hladit horké tělo a na oplátku přijímat laskání horké dlaně, tisknout k sobě vřelou ženu a slyšet rozkoš v každém jejím přerývaném výkřiku.

Ariane rázně vyskočila, svlékla se donaha a z vlasů si vytáhla všechny jehlice. Zatřásla hlavou a vlasy se jí rozsypaly po zádech jako černé hedvábí a ve vlnách ji zakryly až po stehna. Podebrala je a začala si je zaplétat do koupele, jenže po pár vteřinách ji to přestalo bavit. Sotva je pustila, opět se začaly rozplétat.

Sáhla po noční košili, zjistila však, že ruce jí zabloudily k stříbrným tkanicím Poučených šatů, jako by jim to poručila jakási vyšší síla. Nechtělo se jí ztratit šaty z dohledu ani na tu chvíli, než se vykoupe. Nechápala sice proč, ale zkrátka věděla, že tomu tak je.

Jako by hledala odpověď přímo v látce, pohlédla Ariane tázavě na šaty.

A potom se zadívala do ní.

Žena hlubokého citu, s hlavou zvrácenou dozadu, s rozevlátými vlasy a se rty otevřenými ve výkřiku neuvěřitelné slasti.

Začarovaná.

Válečník se silnou vůlí, přesto vášnivý, celou svou bytostí soustředěný na tento vrcholný okamžik. Čaroděj.

Skláněl se k ženě, vpíjel její výkřiky a přitom ji nutil stále k dalším a k dalším. Jeho svalnaté tělo se nad ní tyčilo, vyčkávalo, chvělo se smyslnou lačností, jež byla skoro stejně mocná jako jeho sebeovládání.

Simon?

Ariane ho viděla stejně jasně, jako v ženě s vášnivýma ametystovýma očima viděla samu sebe.

„Dobrotivý Bože!“ zašeptala ohromeně.

Zachvěla se a honem se rozhlédla po komnatě. Zpola počítala s tím, že tam spatří Simona. Viděla však pouze oheň, málem už vyhaslý na popel, postel rozesílanou ke spaní a v jejích nohách navršené náhradní přikrývky.

Z těch přikrývek se stane Simonovo lože, jen co sem přijde přespat.

Pokud vůbec přijde.

Ariane si přitáhla ametystové šaty úžeji k tělu, začala neklidně přecházet po komnatě a zavazovat si stříbrné tkanice. S každým krokem si stále pronikavěji uvědomovala, že na hradě panuje hrobové ticho, jen z cimbuří bylo slyšet stráž, jak vyvolává hodinu.

Simon měl už být v komnatě. Jindy tu dávno ležel a spal, protože byl zvyklý vstávat s prvním úsvitem, aby obešel cimbuří a překontroloval pořádek na nádvořích, okolních polích a mezi lidmi. Doprovázel ho Diminic a Qba bratři spolu probírali povinnosti i náplň nadcházejícího dne.

Marie.

Jinde Simon být nemůže.

Ta představa se do Ariane zaryla jako dýka. Aniž by si dopřála okamžik k dalšímu zamyšlení, zapálila svíčku a tak rychle vyšla z komnaty, až se plamínek zatřepetal. Se vzteklým syknutím se Ariane na vteřinku zastavila, aby oheň nezhasl.

Zastínila svíčku dlaní a rozběhla se na opačný konec hradu, kde přespávala Blanche i Marie. Komnata pro služebnictvo neměla dveře, pouze plátěný závěs, jenž se dal během dne odstranit.

„Tady lady Ariane!“ ozvala se.

„Má paní,“ pozdravila Marie. „Prosím, vstupte.“

Ariane proklouzla mezi závěsem a okrajem dveří snad ještě dřív, než Marie stačila své pozvání dopovědět. Ametystové oči propátraly komnatu nejprve zbrkle, pak ještě jednou, pomaleji.

„Tys tady sama!“

Ariane ani nepřekvapilo, že tu nenašla Blanche, užasla však, že nachází Marii o samotě. Temnooká žena měla na klíně rozložené šití a tvářila se velmi zvědavě.

„Ano, jsem tu sama,“ potvrdila Marie. „Hledáte snad něco, má paní?“

„Simona.“

„V tom případě musíte hledat jinde. Simon nepřišel do mé postele už od.

„Odkdy?“ vydechla Ariane.

„Ode dne, kdy ho můj manžel zahlédl, jak se plíží ven z mého stanu, spletl si ho s Dominikem a vzal od sultána úplatek, aby Dominika i s houfem rytířů vlákal do léčky.“

„U boží krve!“ zamumlala Ariane.

„Spíše u krve těch rytířů,“ opravila ji Marie.

Ukousla nit a udělala na ní uzel. Drobné zoubky se jí ve světle svíček zaleskly jako perly.

„Většinu těch rytířů sultánovi vojáci zajali,“ pokračovala Marie a navlékla nit do jehly.

„Simona také?“

„Samozřejmě. Ale žádný z těch zajatých rytířů nebyl ten správný.“

„Nerozumím.“

„Rytíř, po němž sultán bažil nejvíc a kterého Robert zradil, se mezi těmi zajatci nenacházel,“ vysvětlovala trpělivě Marie.

„Diminic le Sabre?“ hádala Ariane.

„Ano.“

„Ale proč sultán stál především o Dominika?“

„Sultán byl proslulý kruťas. Diminic měl pověst nesmírně silného a statečného rytíře, který se neskloní před nikým. Sultán přísahal, že ho zničí.“

„A co se stalo dál?“

„Diminic se dobrovolně vydal sultánovi výměnou za svobodu svých rytířů. Jedním z nich byl Simon.“

„Takže sultán rytíře propustil?“

„Ano.“

„A pak se Diminic nějakým způsobem dostal na svobodu?“

„Ano. Pojistě době.“

„Tak proč…“

„Proč mě Simon nenávidí?“ dořekla Marie. Ariane přikývla.

„Simon byl v těsné blízkosti Roberta, když se rytíři dostali do nastražené léčky. Můj manžel utrpěl smrtelné zranění, ale před smrtí se ještě stačil přiznat Simonovi, co provedl Dominikovi. A proč.“

„Ale Simon samozřejmě věděl, že toho hříchu se Diminic nedopustil.“

„Jistě,“ přisvědčila Marie. „Byl to Simon, ne jeho bratr, kdo se mnou spával i po mém sňatku s Robertem. A od chvíle, kdy Simon uslyšel doznání umírajícího Roberta, už se mě jedinkrát nedotkl. Dával si vinu za všechno, co Dominika v sultánově zajetí postihlo.“

„Domnívala jsem se, že Diminic se dostal na svobodu!“

„To dostal, ale nejprve musel snést kruté mučení, jaké by přežil jen málokdo.“

Ariane se snažila něco říct, ale slova ji zradila. Až po chvíli polkla a sebrala odvahu.

„Ale v té zbrojnici,“ šeptla, „tě Simon políbil.“

Marie mlčky zavrtěla hlavou, sebrala zatoulanou nitku a vzhlédla k ženě, jež jí byla tak blízká věkem a přitom na hony vzdálená zkušenostmi.

„Simon mě nepolíbil,“ opravila normanskou dědičku. „To já políbila Simona. Domýšlela jsem si, že se na vás zlobí už natolik, aby mu nevadilo, že vás na oplátku pozlobím já, proto jsem ho políbila. Simon se mě však dobrovolně nedotkl od chvíle, kdy si vyslechl Robertovo doznání.“

„Ani jedinkrát?“

„Ani jedinkrát.“

„Ale vždyť ze Svaté země jste se vrátili už před lety!“

„Máte pravdu, má paní. Simon je muž výjimečně vášnivé povahy. Musí uplynout ještě mnoho let, než zapomene. Či než mi odpustí.“

„Miloval tě,“ povzdechla si Ariane ukřivděně.

„Miloval?“

Marie se rozesmála a uhladila vyšívané hedvábí, z něhož šila. Udělala na niti další uzlík a ústa se jí přitom stáhla do pobaveného úsměvu. Zabodla jehlu do látky a začala do ní vyšívat drobounké stehy.

„Simon mě nemiloval,“ vysvětlila Marie. Jehla se jí v rukou jen kmitala. „Zkrátka jsem pro něho byla první žena, která v posteli dělala něco víc, než že jen ležela na zádech a přemýšlela o Bohu. Moje milostné umění mu na čas zatemnilo rozum.“

Ariane nedokázala ukrýt šok nad Mariinou otevřeností, což Marii opět pobavilo.

„Vy jste, paní, zřejmě vyrůstala v klášteře?“ zeptala se.

„Ani zdaleka ne. Mou matku otec znásilnil. Byl to jediný způsob, jak s ní mohl obcovat. Byla to žena neobvyklých… nadání.“

„Čarodějnice?“

„Někteří ji tak skutečně nazývali. Tady by ji zřejmě zařadili mezi Poučené.“

„Čarodějnice,“ opakovala Marie zamyšleně. „Zdědila jste po ní její schopnosti?“

„Pouze dočasně.“

Marie střihla po Ariane pronikavým pohledem, načež se vrátila zpět k šití. Naráz totiž poznala, že Ariane o svém ztraceném nadání odmítá prozradit třeba jen slovíčko.

„Jako dítě mě ukradli normanským rodičům a prodali do harému,“ svěřovala se Marie a při řeči pilně šila. „Než mě osvobodili Dominikovi rytíři, získala jsem dokonalé znalosti v tom, jak potěšit muže.“

„Takže jsi rytířům splatila tím způsobem, že ses stala jejich…“

„Děvkou,“ doplnila Marie bez známek rozpaků. „Správně. To ovládám skvěle, koneckonců mě v tom cvičili od mých osmi let. V tom a ještě v jemném šití.“

Ariane zamyšleně nakrčila čelo. „Vycvičili tě k potěše mužů? Proč? Domnívala jsem se, že sex už od přírody působí mužům rozkoš.“

„Existuje rozkoš z černého chleba a studené vody, kterými lze zasytit k smrti vyhládlého člověka, a pak existuje rozkoš ze slavičích jazýčků dušených na medu a z rudého jiskřivého vína.“

Marie protřásla živůtek, který šila, natáhla šev a pokračovala v práci.

„Pro muže, kteří mají tak jemné patro, aby vychutnali slavičí jazýčky,“ vysvětlovala Marie, „je zkušená žena předzvěstí ráje. Simon do té doby poznal pouze černý chléb. Po jistou dobu jsem nad ním měla velkou moc. Ovšem nakonec jeho láska k bratrovi převládla nad jeho chtíčem po mém těle.“

„Ale ty lituješ, žes o tu moc přišla?“ vyzvídala Ariane trochu proti své vůli. „Že už ho nemůžeš ovládat?“

„Ale to se rozumí. Proč jinak by se žena obtěžovala zvládat umění, jak potěšit muže?“

„Prostě aby ho potěšila,“ vyhrkla Ariane.

Při těch slovech si vzpomněla, jak držela a laskala Simonův žhavý, bolestně vzrušený úd. A vzpomněla si ještě na něco – na svoje vlastní pocity.

„A protože jí dělá radost, že mu to potěšení může přinášet,“ dodala tiše Ariane a měla co dělat, aby se viditelně nezachvěla.

Marie s úsměvem zavrtěla hlavou nad Arianinou nevinností. Třpytivá jehla se kmitala jako zlatý hmyz.

„Přestaneteli se ovládat, nikdy nad svým manželem nezískáte moc,“ poučovala Marie nesentimentálně. „Máteli ve vašem vztahu držet uzdu vy, musíte vědět, kdy kousnout a kdy políbit, kde ho laskat a kde dráždit, kdy si ho vložit do úst a kdy do těla.“

Ariane ohromeně poslouchala Mariinu věcnou radu a nevěděla, co na to říct.

„V rozkoši je síla, paní,“ tvrdila Marie. „Je to jediný druh síly, v níž žena předčí muže. Ale na druhou stranu mužům patří celý svět, zatímco nám nic, a to včetně našeho vlastního těla.“

Mariin chladný popis toho, co se děje mezi mužem a ženou, Ariane děsil, ale ještě horší bylo poznání, že Marie cosi v Simonovi zničila stejně neodvolatelně, jako Geoffrey zničil cosi v ní.

Simon už nedokáže věnovat ženě city, stejně jako já nedokážu věnovat muži tělo.

Přesto musím. Už nadále nedokážu snášet žalostnou trýzeň minulosti. Musí to skončit.

Prostě musí.

Marie vzhlédla, všimla si Arianina vyplašeného výrazu a povzdechla si.

„Netrapte se, paní. Vy nemáte povahu na to, abyste pomocí harémových triků Simona ovládla. Na to jste smyslná až příliš.“

„Cože?“ vyjekla Ariane polekaně.

„Poznám to z vaší hudby,“ svěřovala se Marie. „Budí ve mně touhu svést sebe samu. Ale vy máte oči výhradně pro Simona a Simon je jeden z mála mužů, které jsem kdy poznala, co si zaslouží respekt. Ten všivák Geoffrey se o tom přesvědčí co nevidět.“

„Geoffrey.“ Ariane se hlavou kmitla zlomyslná myšlenka. „Proč ho nesvedeš?“

„Nenapadlo mě, že vám na Geoffreym záleží natolik, abyste si dělala těžkou hlavu kvůli tomu, že mu chybí rozkoš.“

„Cítím k němu jenom pohrdání.“

„Ach,“ utrousila Marie s náznakem krutosti. „Chápu.“

Zapošila šev, ukousla nit, prohlédla si živůtek a spokojeně přikývla.

„Až se Geoffreymu dnes večer omrzí vaše komorná.“

„Takže Geoffrey je s Blanche?“ zvolala ohromeně Ariane.

„Jistě. Ale jen proto, že já ho odmítla. Dobře vím, jak ho Simon nenávidí.“

„Takže to je Geoffrey, s kým Blanche otěhotněla?“

„Pravděpodobně ano. Blanche má dost rozumu, aby věděla, že dítě rytíře má větší cenu než dítě pouhého nevolníka.“ Marie pokrčila rameny. „Ale pro mě nepředstavuje sokyni. A Geoffrey je pod moji úroveň.“

O tom Ariane nepochybovala.

„Donutím ho, aby se nahý plazil prasečím výběhem jen proto, aby mohl políbit místo, kde jsem stála,“ pokračovala Marie. „Tohle vám dlužím, paní.“

„Proč?“ Arianino zděšení narůstalo.

„Za vaši hudbu. Vypráví o všem, co jsem od svých osmi let nedokázala vyjádřit slovy.“

Marie odložila košík s šitím a vstala.

„Jistě mě omluvíte, paní,“ řekla. „Musím se na Geoffreye trochu připravit… Abych ho ponížila dokonale.“

Ariane otevřela ústa, ale nevzmohla se na slovo.

Marie se usmála. „Ale kdepak, tyhle harémové tajnosti jsem na Simona nikdy nevytáhla. Na to jsem ho měla přespříliš ráda.“

„Ale na tohle jsem se zeptat nechtěla.“

„Jenže dřív nebo později by vám to začalo vrtat hlavou a mně se tady líbí. Tolik laskavosti jsem nezažila od chvíle, kdy mě ukradli z domova. Bůh vás potěš ve vašich snech, lady Ariane.“

„Děkuji,“ hlesla Ariane nešťastně.

Marie se usmála. „Ale pokud si přejete hmotnější společnost než Boha, pak po cimbuří přechází váš manžel.“

Ariane podvědomě zvedla hlavu a se zatajeným dechem se zaposlouchala. Neslyšela nic než lhostejné vanutí větru. Po chvilce zaslechla tiché bušení plískanice do zavřených okenic.

„Další bouřka,“ poznamenala.

„Ano. Tady na blackthornském panství je mnohem chladněji než ve Svaté zemi.“

„Každopádně je příliš chladno na to, aby Simon zůstával na hradbách,“ zašeptala Ariane. „Ještě se nachladí.“

„Tak mu to běžte povědět.“

„To také udělám!“ prohlásila rázně Ariane a obrátila se k odchodu.

„A až mu to budete říkat, přitulte se mu pod plášť tak blízko, abyste mohla dýchat jeho dech, tak blizoučko, abyste se mu ňadry otírala o hrudník.“

Ariane zkameněla.

„A potom,“ poučovala ji Marie vlídně, „mu co nejjemněji přitiskněte dlaně do rozkroku.“ Ariane měla pocit, že se udusí.

„Hlaďte ho, až vám pod rukama vyroste, pak mu rozepněte nohavice a polaskejte ho ústy. Simon to zaručeně ocení.“ Marie se zasmála. „A jeho smutný slavíček jakbysmet.“

26.

Sotva Ariane vkročila na nekryté cimbuří, zběsilý vichr zhasl její svíčku a vlasy se jí rozezmítaly jako živé. Do tváří se jí zabodly jehličky polozmrzlého deště. Roztřásla se, ale byla odhodlaná se nevzdat. Zázračně utkaná látka jejích šatů zabránila pronikání chladu. A pokud šlo o to ostatní…

Ametystové oči vyhlížely siluetu Simonovy postavy na pozadí bouřlivého nočního nebe. Zpočátku Ariane neviděla téměř nic, protože rezavý vítr jí vehnal slzy do očí, ale pak zaslechla útržky hovoru a obrátila se po zvuku.

O kus dál stáli dva muži vedle pánve se žhavým uhlím a nahřívali si nad ní ruce, ztuhlé ledovým chladem blížící se zimy. S každým poryvem vichru se z pánve rozletovaly jiskřičky a ve vířivé mihotavé záři ukázaly obě schoulené postavy.

Ariane se ani nezamýšlela nad tím, jak svou přítomnost tak pozdě a v takovém počasí hodlá vysvětlit, a zamířila k oběma mužům. Ještě než k nim dorazila, Simon se otočil, jako by její přítomnost vycítil předem.

„Lady Ariane!“ zvolal užasle. „Co tady proboha pohledáváte? Je snad Meg nevolno? Má se Diminic…“

„Musím s vámi mluvit!“ pronesla Ariane důrazně a nenechala manžela ani domluvit.

Simon bez rozmýšlení odstoupil od pánve s uhlíky, uchopil Ariane za loket a odvedl ji zpět na kraj schodiště, kde byli aspoň trochu chráněni před větrem. Hořela tam prskající a čadící pochodeň, která měla za úkol ukazovat strážím cestu.

V šlehavých a nepředvídatelných záblescích pochodně se zdálo, že Ariane čiší z očí zběsilý, pološílený výraz. Neměla žádný plášť, jen jemné šaty, jejichž látka pronásledovala Simona i ve spaní. Ariane se zimomřivě chvěla, ale přesto jako by chlad vůbec nevnímala. Upírala na Simona tak naléhavý pohled, že u každé jiné ženy by jej považoval za projev vášně.

To ovšem neplatilo u Ariane, jež prchala před Simonovou vášní.

„Co se stalo?“ vybuchl Simon.

„Nic.“

„Nic? U božích zubů, ženská! Třesete se tady přede mnou o půlnoci v bouři a chcete mi tvrdit, že je všechno v pořádku?“

Přitul se mu pod plášť tak blízko, abys mohla dýchat jeho dech, tak blizoučko, aby ses mu ňadry otírala o hrudník.

Ariane pustila z ruky zbytečnou svíci a přistoupila k Simonovi blíž. A ještě blíž.

„Schovejte mě,“ poprosila třesoucím se hlasem.

Když zaváhal, Ariane se hryzla do rtů, aby se nerozplakala.

„Prosím, Simone. Potřebuji to.“

Rozevřel plášť a otočil si opasek, na němž měl zavěšený meč, takže ostří měl za zády. Ariane se k němu bez rozmýšlení přitiskla.

Když si Simon opět přitáhl plášť k tělu, Ariane zůstala skrytá v jeho těžkých záhybech. Dotýkala se ho.

Od hlavy až po paty zalil Ariane žhavý žár. Cítila Simonovo tělo na svém, vzrušovalo ji, svádělo a lákalo k sobě. Cítila se stejně jako ve svých snech: hýčkaná, rozpálená, smyslná až do morku kostí. Nejradši by se pod Simona zavrtala jako pod živou přikrývku.

„Áááách,“ povzdechla si přerývaně – nebo zasténala? „Vždycky mi připadáte tak báječně voňavý. A tak horký… Jste žhavější než sám oheň.“

Simon rozšířeným chřípím hltal vůni, jež patřila Ariane, nikomu než Ariane. Zhluboka si tou vůní plnil plíce, vtahoval si ji hluboko do těla. Ten kořenný pach ženského vzrušení byl provoněný půlnočními růžemi.

Simona proklálo bezohledné vzrušení. Ani jeho vzpomínky na Ariane omámenou hojivým spánkem, svíjející se pod jeho laskajícími ústy, nebyly tak silné jako dotek Arianiných ňader, jež se mu tiskla k hrudi a s každičkým jejím nadechnutím v něm bičovala vzrušení.

Simon sám lapal po dechu zpola se steny a zpola s kletbami. K jeho úžasu Ariane zvrátila hlavu a tiskla se k němu, jako by vychutnávala jeho žhavý dech a naléhavost jeho vzrušení. Celá zářila a doslova se koupala v jeho dechu.

„Ariane?“ zašeptal Simon temným, naléhavým hlasem. „Co je? Co vás za mnou přivedlo?“

Ariane však jen mlčky zavrtěla hlavou a přimkla se k němu ještě úžeji, uvelebila se mu v náruči, poddala se snu, jenž ji pronásledoval už od chvíle, kdy ležela omámená hojivým lektvarem a učila se, že mužské ruce mohou přinášet i útěchu, nejen strach, rozkoš místo bolesti, radost místo hrůzy.

Simon zavřel oči a snažil se potlačit zběsilý příval nezkrotné touhy. Paže mu samy ožily a přivinuly si Ariane k hrudi tak pevně, jako by ji chtěl do sebe vměstnat. Poněkud zachmuřeně vyčkával, kdy si jeho manželka uvědomí, co se jí to horce tiskne k břichu.

Ovšem jakmile Simon ucítil, že jeho manželka mu přeněžně klade dlaně na ztopořené mužství, bezmála se mu podlomily nohy.

„Zdálo se mi o tobě, Simone. Snil jsi také ty o mně?“ Překvapení a touha ho drtily jako nelítostná pěst. Rád by odpověděl, ale Ariane ho začala laskat po celé délce údu a nedovolila mu přemýšlet, natožpak hovořit.

Přes zaťaté zuby mu sykavě tryskal dech. Cítil, jak mu jemné ruce povolují tkanici u nohavic. Věděl, že by měl něco namítnout, zarazit Ariane dřív, než ho vzrušení zažene tak daleko, že už se neovládne, ale neměl dost sil odepřít si hlazení jejích chladivých hebkých dlaní.

Nahmatala jeho úd, vysvobodila ho ze zajetí šatstva a začala ho hladit od hedvábného oblého vrcholku ke kořenům toho skvostného stvolu a zase nazpátek, přičemž oběma dlaněmi podebrala tu napjatou zosobněnou touhu, která zbavovala Simona soudnosti i rovnováhy.

Simon už přestal uvažovat o tom, že Arianiny paže odstrčí pryč. Místo toho ji uchopil za boky, přitáhl ji těsně k sobě a sevřel ji rozpálenými svalnatými stehny. Cípkem mozku pořád ještě nezapomínal na možnost, že ho Ariane odmítne, že se té neskrývané smyslnosti jeho objetí začne bránit – ale to ho nezadrželo.

Ariane však nejenom že se neodtáhla, místo toho se celým tělem položila na Simona a laskala ho svými ladnými křivkami. Ztopořený úd, který tak něžně držela v dlaních, se nedočkavě zazmítal.

„To je šílenství!“ cedil Simon přes zuby.

„Je.“

„Nabídni mi ústa.“

„Vezmi si je,“ šeptla.

Simon se naklonil, aby přijal Arianin polibek, ale vzápětí ucítil, jak se mu odtahuje z náruče. „Ne!“ zašeptal chraptivě. „Neodcházej!“

„Musím!“

Simon zaťal zuby, aby nezačal chrlit slova plná zklamání, a sundal z Ariane paže, takže zůstala stát sice dál pod jeho pláštěm, ale nedotýkala se ho.

Tu se svezla na zem jako hřejivý a lehýnký plamínek a zmizela pod záhyby Simonová pláště i nohavic.

„Ariane? Je ti snad nevolno?“

Simon zalapal po dechu, protože manželka se mu otřela jemným líčkem o vzrušené mužství. Pleť měla chladnou od větru a dech horký roztoužením. Cosi mu šeptla přímo na kůži a pak začala obracet hlavu ze strany na stranu a hladila ho střídavě oběma tvářemi. Nakonec ho uchopila do obou dlaní a přitáhla si ho k ústům.

„Dobrotivý Bože!“ zašeptal Simon sípavě.

Celý se napjal jako luk. Kdyby se nemohl zády opřít o kamennou zeď, zaručeně by upadl. Ariane měla horká, hebounká a vlahá ústa a neuvěřitelně zvědavý jazyk.

Po chvíli ji Simon s vypětím všech sil zadržel a vytáhl ji zpátky do stoje. V mihotavém světle měla oči rozevřené dokořán, temné, rozjiskřené nespoutanou lačností, nad níž Simona rozbolelo celé tělo. Vystrčila špičku jazyka a pohladila ho po spodním rtu, jako by chtěla slíznout kapku vína.

„Máš chuť jako vichřice,“ zašeptala. „Smím tě ochutnat ještě jednou?“

„Neovládl bych se,“ sykl Simon se zaťatými čelistmi.

„To bych moc ráda.“

„I když máš přeněžné ruce a nádherně horká ústa, daleko raději bych vyvrcholil v tvém těle.“

Ariane se zachvěla. Po chvilce se přistihla, že opět poslepu tápá po jeho vzrušeném mužství. Simon sykavě oddechoval, trýzněný těmi důvěrnými dotyky.

„Ale ty o to nestojíš, viď?“ naléhal Simon. „Nechceš mě přijmout do svého těla. Proč? Přece nejsi panna, tak proč se bojíš mužské touhy?“

„Ne, vskutku nejsem panna…“

Ariane si povzdechla. Zamrazilo ji v zádech. Jednou rukou si zvolna začala vyhrnovat sukně a druhou stále držela Simona v dráždivém zajetí. Jemná látka se zvedla jakoby na rozkaz, téměř sama se jí vykasala po stehnech, shrnula se jí kolem pasu a nechala ji obnaženou. Bílá kožešinová podšívka Simonová pláště se jí mazlivě otírala o boky.

„Vzpomínáš, jak jsem ti vyprávěla o té přítelkyni?“ zeptala se Ariane.

Simon nedokázal myslet na nic jiného než na svoje mocné vzrušení a dotek Arianiných šatů, jež ho hladily na stehnech.

„O jaké přítelkyni?“ zasípal s námahou.

Ariane poháněná vlastní touhou navedla Simonův úd do středu svého ženství, jež ji bolelo prázdnotou, toužilo po vyplnění.

„Přece o té, co byla znásilněna,“ připomínala horečně.

Pohnula boky a téměř přijala Simonovo tělo do svého. Věděla, že chce víc, mnohem víc, ale nevěděla jak. Uvědomovala si jedině tolik, že dotek Simonová vzrušení ji nutí chtít… cosi.

Simon zasténal, protože cítil, že Ariane se mu otvírá vstříc. Na okamžik se ještě ovládl, potlačil žádost zaútočit na tu žhavou slast, k níž ho to táhlo až nesnesitelně krutě.

„Ano,“ vydechl trhaně. „Už si vzpomínám. Ta tvoje přítelkyně.“

Ariane se rozechvěla slastí, protože nevnímala nic než žár jejich objetí, umocněný chladem okolní bouře, a Simonův úd volněji spočívající mezi stehny. Zvolna ji zaplavovala rozkoš jako žhavá a neviditelná vichřice.

Simonovo tělo, které bažilo nezadržitelně proniknout do hlubin toho jejího, Ariane prozrazovalo, že cítí rozpálený déšť její touhy.

„To jsem byla já,“ řekla Ariane.

Na okamžik Simon netušil, co ta slova znamenají.

Ale za okamžik mu to došlo.

Shlédl Ariane do tváře. Byla celá rozpálená, přimhouřené oči jí doutnaly smyslným žárem, ústa měla pořád ještě zardělá od jeho polibků.

„Ty?“ otázal se přiškrceně.

„Ano. Moje první a jediná sexuální zkušenost pro mě znamenala krev, potrhané a zmlácené tělo. Zradu.“

„Slavíčku, ach můj Bože…“

Rozechvělý Simon se shýbl, aby políbil Ariane na víčka, tváře, ústa. To laskání bylo současně lačné i ukázněné. Ariane zalilo něžné teplo.

„A to byl důvod, proč jsem uvěřila,“ zakolébala Ariane boky, aby polaskala Simonovo mužství, přičemž manželovi oplácela polibky, „že tento hedvábný a ocelový nástroj byl stvořen k potrestání ženy.“

Simon zaťal čelisti, aby přežil tu sladkou trýzeň. Hedvábí Arianina lůna měl užuž na dosah, ale teď slyšel, že vyvrcholení v té líbezné kolébce se rozhodně nedočká.

Krev, potrhané a zmlácené tělo.

Zrada.

„Rozumím,“ přisvědčil zoufale.

„To proto jsem uškubla pokaždé, když ses mě pokusil důvěrně dotknout. Děsila jsem se další bolesti.“

„Ano. Už chápu. Konečně mi to je jasné.“

Simon vdechoval polibky na Arianina spuštěná oční víčka a jazykem jí omýval dlouhé řasy.

„Ale teď už z tebe strach nemám,“ zašeptala Ariane.

Simon neřekl ani slovo, jelikož se bál, že jí správně neporozuměl.

„Zvedni mě do náruče,“ šeptla Ariane, která si vybavila, jak Thomas Silák odnášel Marii ze zbrojnice.

Simon se shýbl a poslechl. Samým překvapením se ani nezeptal, proč to má udělat. Dotek Arianina nahého pružného zadečku mu málem vyrazil dech. Ariane podklesla v kolenou a o to pevněji se k Simonovi přimkla.

„Pomoz mi,“ zašeptala.

Slova jí vítr oderval od úst, ale Simon jí rozuměl. Její tělo mu prozrazovalo všechno, co potřeboval vědět –a bylo to mnohem víc, než kdy doufal od svého tmavovlasého slavíčka dostat.

„Tak přece jdi!“ vybídla ho Ariane netrpělivě.

Simon se obrátil zády k větru a dovolil, aby kolem nich ovinul plášť. Ariane ho objala kolem krku, rozevřela stehna a ovinula mu nohy kolem pasu.

„Vstup do mě, Simone!“ dechla mu přímo do rtů.

Simon přidušeně zasténal Arianino jméno a přitiskl ji na svůj úd – nejprve jemně a posléze tvrději. Pronikal do ní stále hlouběji, ještě hlouběji a cítil její vlhké a kluzké pohlaví, jež ho vstřícně svírá a laská.

Ariane cítila, jak ji Simon vyplňuje, napíná, proniká do ní… Ale nebolí ji. Rozechvěl ji zázračný pocit slasti, jemně ji rozdíral, drásal a zaléval ji líbezným, vášnivým deštěm touhy.

Simon se ještě nikdy v životě necítil tak vzrušený. Pronikal do své manželky tak hluboko, jak by nikdy nepokládal za možné, a cítil, že tak ryzí ženu, plnou té nejčistší ženskosti, ještě neobjímal.

Ariane sténala a visela na Simonovi tak křečovitě, že ho bezmála dusila, slastí mu vyrážela dech. Byl to pocit jako z ráje.

Simon si náhle připomněl, že Ariane kdysi vyjádřila obavy, že ji mužský úd roztrhá.

„Slavíčku,“ pronesl zastřeným hlasem, „nebolím tě?“

Ariane otevřela ústa, aby odpověděla, ale nevzmohla se na víc než na prapodivné zajíkavé výkřiky, jež Simona příšerně vyděsily.

Snažil se z těla svého slavíčka co nejrychleji vystoupit, ale neměl na to dost sil. Ariane byla uvnitř tak příjemná, tak rozpálená, tak pevná, jako by přímo žadonila o ještě hlubší spojení.

Uvědomoval si, že by ji měl šetřit, ale přitom netoužil po ničem než po vášnivém útoku do jejích hebkých hlubin.

Nakonec se přece jen začal zvolna vzdalovat.

Ariane nebyla schopná slova a zimničně se chvěla zběsilou reakcí na Simonovo tělo, jež už nemohlo být blíž.

„Ariane? Vážně je to tak hrozné?“

„Ještě!“ vyrazila Ariane ze sebe konečně.

Přitom zaťala Simonovi nehty do šíje a stehny mu sevřela boky pevněji než dřív, jen aby ho přiměla dále zůstat v žáru svého těla.

Ovšem její síla se s tou jeho nemohla měřit. Podržel ji kus od sebe, aby odolal pokušení opět do ní vniknout.

Potrhaná, zkrvavená.

Zaťal zuby. „Mluv se mnou, slavíčku. Sama řekni, co bys chtěla.“

„Musím – musím – tě mít.“

„Takhle?“

Ariane zatajila dech, protože cítila, jak do ní Simon opět zvolna vstupuje. Horečné rty se jí roztřásly ozvěnou jeho jména.

„Bolím tě?“ zkusil se Simon znovu odtáhnout.

Zavrtěla hlavou. „Ne – takhle ne.“

„Ale vždyť jsi vykřikla.“

„To samou krásou z…“

„Z toho?“

Simon se jí opět vtiskl do těla. Přitom sledoval její oči a tentokrát se nezarazil, dokud se nepropojili tak hluboce a dokonale, že jejich těla tvořila jedno.

„Ariane?“

„Panebože! Ano, Simone/“

Zvuk svého vlastního jména na Arianiných sténajících rtech byl poslední kapkou, jež podemlela Simonovo sebeovládání. Visela mu kolem šíje, jako by jí šlo o život, zatímco on do ní vnikal stále znovu a znovu a vpíjel Arianiny zběsilé výkřiky přímo z jejích rtů.

Ariane se zazmítala v extázi, vybuchla gejzírem slasti, a znovu a nanovo, prorůstala se Simonem jako se svým vlastním já. A on jí ty exploze vášnivé rozkoše oplácel, laskal ty hedvábné hlubiny, zatímco z nich sám čerpal chuť ráje.

A potom ji držel, docela prostěji držel v objetí a čekal, až oba popadnou dech a znovu začnou používat smysly.

Po chvíli si Simon díky vichru a občasným stříkancům ledového deště uvědomil, že jsou pořád ještě na cimbuří a že každou chvíli sem může přijít stráž.

Zdráhavě si začal Ariane odtahovat od těla, ale s nečekanou silou mu obemkla nohy kolem boků.

„Musíme jít dovnitř,“ vysvětlil Simon.

Ariane však odpověděla pouze jemným pohybem kyčlí, jímž Simonovi vyrazila dech.

A sobě stejně tak.

„Zůstaň ve mně,“ zašeptala Simonovi do pootevřených úst. „Je to… skvělý… pocit.“

„Taky myslím.“

Sotva jí jazykem zavadil o rty, okamžitě je rozevřela. Předlouho se vzájemně ochutnávali, obklopení šuměním vichru. Nakonec Simon velmi neochotně zvedl hlavu.

„Může sem přijít stráž,“ dechl do Arianiných rtů.

„Proč?“

„Dělá pravidelnou obchůzku.“

Ariane se automaticky obrátila, aby se přesvědčila, zda se stráž už neblíží. Ten otáčivý pohyb celého těla vyrazil Simonovi dech.

„Už jde,“ oznámila Ariane, když se obrátila zpátky.

„Takže se musíme rozhodnout.“

„Jak?“

„Mohu tě postavit na zem a zkusit ti urovnat šaty, dřív než* si toho všimne.“

„Je ale hodně blízko.“

„To je,“ usmál se Simon maličko zlomyslně. „Drž se mě pevně, slavíčku.“

Než se Ariane stačila zeptat, co má v úmyslu, už s ní sbíhal po schodech dolů. Slastí zasténala a visela na něm ze všech sil, každým svým znovuobjeveným svalem.

Když zmizeli stráži za ohybem spirálového schodiště z dohledu, Simon se zastavil.

„Už můžeš jít sama,“ poznamenal.

Ariane zavrtěla hlavou a přimkla se k němu ještě úžeji.

Simon ji pod pláštěm pohladil po huňatém vrcholku v rozkroku a Ariane vytřeštila oči. Každou vteřinou objevovala stále nové pocity, nové části svého já. Náhle si uvědomila, že už nedokáže ani dýchat, pouze sténat. Rozkoš ji zahalila jako horký hedvábný šat a vibrujícím žárem jim přitavila těla k sobě.

„Jsi neuvěřitelná!“ svěřoval se Simon sípavě a hladil to rozpálené vlhké poupě, jež vypučelo z Arianiny hebkosti. „Klidně bych se tě zmocnil ještě jednou, přímo tady a třeba před zraky všech lidí na hradě. A ty bys mi to dovolila, viď? U božích zubů, ty bys mě o to prosila!“

„SSimone,“ zajíkla se Ariane. „Co mi to proboha děláš?“

„Bolí to?“

„Ne, ale – och!“

Ariane samou rozkoší nedokázala mluvit, protože slast ji svírala jako svěrák, drtila ji jako palice v hmoždíři. Simon ji laskal zvolna a promyšleně, nespouštěl z ní oči a usmíval se, protože žár jejich těl je oba stravoval. Když se Ariane jemně rozezmítala v extatické křeči, opatrně ji od sebe odtáhl a hned nato si ji opět přitiskl k údu.

„Drž se mě,“ vybídl ji něžně.

Jakmile Ariane poslechla, Simon musel zatnout zuby, aby potlačil sten. Dotek jejího smyslného pohlaví na jeho údu mu opět rozpálil krev do varu.

Bleskově seběhl po schodech na dolní chodbu a odtud zamířil do Arianiny komnaty. Dveře byly otevřené dokořán. Kopnutím je za sebou zavřel. Průvan rozkmital plamen louče a málem ho zhasl. Oheň v krbu se změnil jen na rudě dýchající uhlíky, zahalené závojem šedého popela.

„Je tu skoro stejná zima jako na cimbuří,“ poznamenal Simon. „Ale na tom nesejde. Jediný oheň, o který stojím, je ten mezi tvýma nohama. Rozepni mi plášť, slavíčku.“

Ariane chvíli zápolila s obrovskou stříbrnou sponou, jež Simonovi přidržovala plášť na levém rameni. Přitom jí Simon klouzal rty po rukou, kousal je, hryzal a líbal a jazykem jí škádlivě klouzal do škvír mezi prsty.

Smyslný příslib příštího laskání zrychlil Ariane srdeční tep, ale zdaleka ne tolik jako doutnající lačnost Simonová pohledu, s jakou sledoval její třesoucí se ruce.

„Bojíš se ještě?“ otázal se. Sice znal předem odpověď, ale chtěl si ji vychutnat z Arianiných rtů.

„Nebojím. To jen že mě… vyvádíš z míry.“

Při tom bezdechém doznání se Simon vášnivě pousmál.

„Hotovo,“ oznámila Ariane, když konečně rozepnula plášť.

„Ale kdepak hotovo, má paní. Teprve začínáme.“

Simon hodil plášť na lože. Bílá kožešinová podšívka se v mihotavém světle louče třpytila jako stříbro. Doprostřed ní uložil Ariane a shrnul jí vlasy nad hlavu.

Z rozšněrovaných šatů jí vykukovala bělostná ňadra, sukně měla vyhrnuté vysoko do pasu. Před Simonovým zrakem neskrývala vůbec nic, jen se po celém těle rděla rozpaky.

Hned nato se jí však myšlenky na vlastní stud vykouřily z hlavy, protože Simon vyklouzl z nohavic a stál tu před ní s hrdě vztyčeným penisem. S úsměvem starým jako pramáti Eva vztáhla Ariane ruku a konečky prstů polaskala ten nedočkavý úd.

Manželův úsměv nestoudně a jasně odrážel jeho smyslné myšlenky. Bleskově shodil pás s mečem. Ariane ho nepřestávala škádlit.

„Je neuvěřitelný, můj pane,“ zašeptala okouzleně.

„Očarovala jsi mě,“ přiznal se Simon zastřeně. „Ještě žádná žena mě nevzrušila tak bezvýhradně jako ty. Vždyť jsem se s tebou pomiloval teprve před chvilkou a chtěl bych tě hned znovu!“

„Jsem tady a čekám.“

Simon se předklonil a přitiskl jí dlaně na boky. „Jsi jako vycházející slunce,“ zašeptala Ariane. „Celý hoříš.“

„Jsem stejný jako ty. Jsi oheň, jenž mě stravuje.“

„Ne, to jsi ty, Simone.“ Ariane k němu svůdně vztáhla obě paže. „Jsi moje slunce. Před tebou jsem žila ve věčné temnotě.“

„Příště,“ sliboval rozpálený Simon, „tě budu líbat po celém těle tak dlouho, až se pod mými ústy změníš na hedvábný plamen, abych mohl ochutnat rozkoš tvé rozkoše. Ale teď ne,“ pokračoval a jemně jí rozevřel stehna. „Teď tě musím mít. Hned.“

Prudce do ní vklouzl a celičkou ji vyplnil.

Ariane zavřela oči, aby ji výbuch rozkoše neoslepil.

Byl to teprve začátek.

Dlouho poté, ve tmě, v níž nesvítil ani měsíc, se Simon zachvěl dozvukem slasti tak zběsilé, že předtím Ariane přímo rozplakala. Políbil ji na mokrá víčka, přivinul ji blíž k sobě a přes oba dva přetáhl kožešinový plášť.

„Ať už se před dnešní nocí stalo cokoli,“ pošeptal jí do úst, „nezáleží na tom, ale od téhle chvíle budeš své smyslné písně zpívat pouze mně, slavíčku. Jenom mně.“

Zastřenost Simonová šepotu nijak neskrývala ocelově pevné odhodlání prosadit si svou – tělesně i citově.

„Nikdy bych nesnesla dotek jiného muže,“ přiznávala se šeptem Ariane. „Miluju tě, Simone. To proto jsem překonala strach z bolesti.“

Simon zavřel oči. „Nech minulost jednou provždy spát. Působí nám pouze bolest.“

„Ale…“

Přeněžně políbil Ariane na rty.

„Jsi všechno, o čem jsem kdy snil a po čem jsem kdy toužil,“ vydechl vděčně.

Zachumlal Ariane pod plášť a oddal se hlubokému spánku stejně zaníceně, jako předtím podléhal smyslnému chtíči.

Ariane však neusnula tak rychle. Ještě dlouho ležela s očima dokořán, tajila zajíkavý dech, vyčerpaná milováním i krvácejícím srdcem – nad tím, co bylo vyřčeno – i nevyřčeno.

Svedla jsem Simona až příliš dobře, trápila se Ariane v duchu. Přijal svou poskvrněnou manželku bez slůvka stížnosti, protože spolu jsme hořeli tak dokonalým plamenem, jak bychom každý zvlášť nikdy nedokázali.

Ale to neznamená, že mi uvěřil.

Věří Geoffreymu.

Není divu, že mě Simon nemiluje jako já jeho. Že ke mně nechová důvěru.

Ariane si pořád dokola kladla nešťastně otázku, zda někdy unikne noční můře své minulosti.

27.

Jezdci!“ zvolal strážný na věži. Jeho naléhavý pokřik dolehl i do komnaty hradního pána, protože věž se tyčila přímo nad ní.

„Támhle, na kraji lesa! Nemůžu je spočítat, ujíždějí příliš rychle!“

Simon a Diminic si vyměnili chvatný pohled. Právě seděli nad záznamy o sklizni u stolu, který používali k jídlu i k práci, protože pánova komnata patřila k nejteplejším místnostem na celém hradě.

„Na kraji lesa,“ zamumlal Diminic. „Z té strany k nám hosté většinou nepřicházejí!“

„Zato je to směr, kterým se dá z hradeb nejhůř dohlédnout,“ upozornil Simon. „A taky to je nejkratší cesta od Tvrze Kamenného kruhu. Čekáš snad Duncana?“

„Ne, jedině kdyby na tvrzi došlo k nečekané katastrofě. Na kopcích už leží první sníh a v roklinách led. Není to vhodná doba k cestování.“

Diminic se obrátil k jednomu ze tří panošů, kteří spravovali kožené části oděvů, jež se nosily pod drátěnou košilí.

„Bobbie, skoč vyřídit Siláku Thomasovi, ať ihned vyhlásí poplach.“

„Ano, pane!“

Mladý panoš spěšně odhodil koženou halenu a vyřítil se z komnaty. „Edwarde,“ pokračoval Simon. „Doprovoď mě do zbrojnice.“

„Ano, pane!“

„Johne,“ pokračoval Diminic.

Víc dodávat nemusel. Třebaže Johna, syna Harryho Chromce, přijal do svých služeb teprve nedávno, chlapec znal své povinnosti pážete Glendruidského vlka naprosto dokonale. Než Harryho zchromili v bitvě, patřil mezi nejzdatnější rytíře blackthomského hradu.

Simon a Diminic rázně zamířili do zbrojnice a za nimi klusali dva vytáhlí mladíčci, kterým ještě ani pořádně nerašily vousy.

Nad poli kolem blackthomského hradu se naléhavě rozezněl hlas zvonu a svolával všechny poddané do bezpečí za vnějšími hradbami. Hradem se rozléhal pokřik, jak se rytíři, panošové a zbrojnoši o překot sbíhali ke zbrojnici.

Ačkoli Diminic se Simonem si navlékli zbroj s takovou rychlostí, jež byla typická pouze pro muže zkušené v mnohaletém boji, než jim panošové podali válečné meče, byla už zbrojnice přeplněná ostatními bojovníky.

Oba bratři měli navlas stejné, prudké a přesné pohyby, Simon měl dokonce lehký náskok. Ještě než si Diminic připnul opasek s mečem, Simon si už bral od Edwarda silný zimní plášť.

Při pohledu na kožešinovou podšívku pláště se Simon neubránil úsměvu. Už nikdy se nebude moci podívat na tu hedvábnou bělost, aniž by si na ní nepředstavil téměř nahou Ariane, zardělou vzrušením, když ho přijímala do svého žhavého těla.

Ariane se smyslných hrátek nenasytila po celou noc. Od té doby mu stejně dychtivě jako poprvé vycházela vstříc s každým setměním. Jednou ji zastihl o samotě v koupeli, a to byl tak neuvěřitelný zážitek, že měl v úmyslu ho brzy zopakovat.

Co nejdříve.

„Co že se tak zubíš?“ podivil se Diminic a vrhl po Simonovi užaslý pohled. „Že by ses tak těšil do boje?“

„Ale ne. Jen jsem si vzpomněl na… na něco jsem si vzpomněl.“

„Na blížící se noc?“ popíchl ho Diminic škádlivě.

Simon se na bratra dotčeně podíval.

Diminic se zakřenil. „Snad si nenamlouváš, že si nikdo na hradě nevšiml, že s Ariane skoro celý den nevylezete z postele?“

„Z postele? Ne,“ odvětil Simon vážně. „Prostě si jen hrajeme. A neříkej, že tobě jsou podobné hrátky proti mysli.“

Diminic zařval smíchy. Ostatní rytíři se po něm zvědavě ohlédli.

Viděli, jak boji zjizvená ruka jejich pána zapíná černý plášť velkou glendruidskou sponou. V mihotavém světle pochodní se průzračné vlčí oči zlomyslně třpytily, jako by byly živé, jako by kolem sebe sledovaly všechno najednou a slibovaly krutou pomstu každému, kdo by si troufl to bojovné zvíře vytrhnout ze spaní.

Jeden po druhém muži opět odvraceli pohled a šli si po svých vlastních povinnostech, aby se co nejdokonaleji přichystali k boji.

Simon a Diminic chvatně zamířili na hradby. Drátěné košile a části zbroje jim při chůzi výhružně řinčely. Za nimi běželi panošové a nesli přilby, které si válečníci nasazovali až ve chvíli, kdy už hrozila vypuknout bojová vřava. Oba mladičtí panošové byli vzrušením bez sebe, a navíc se nadcházejících událostí trochu báli. Ačkoli zdejší kameníci vytrvale pracovali každý den od východu do západu slunce, v hradbách blackthomského hradu pořád ještě zbýval široký otvor, chráněný pouze prozatímními dřevěnými palisádami.

Stráž Dominika pozdravila, ale neměla žádnou novou zprávu. Jezdci nebudou v dohledu až do okamžiku, kdy se ocitnou na cestě mezi nezalesněnými poli.

Simon a Diminic stáli bok po boku na hradbách pod nízkou olověnou oblohou, studený vítr jim pročesával odkryté vlasy a dlouhé pláště jim šlehaly kolem kotníků. Jejich zbroj měla barvu bouře.

„Myslíš, že to je Deguerre?“ otázal se Simon.

Diminic pokrčil rameny. „O Deguerreovi dostáváme pravidelné zprávy už od okamžiku, kdy se u nás před deseti dny ukázal ten zlotřilý chvástal Geoffrey. A ty zprávy byly bez výjimky stejné.“

„Takže víme, že Deguerre strávil posledních deset dní tím, že se zvolna posouval na sever a cestou do svých služeb najímal rytíře, zbrojnoše a psance.“

„A děvky,“ dodal Diminic.

„Jako by se připravoval na válku.“

„Navenek však tvrdí, že sbírá družinu pro tažení do Svaté země.“

„Jenže to mu nikdo neuvěří.“

Diminic pokrčil rameny. „Ale zatím ho také nikdo neoznačil za lháře.“

„Jistě. Ovšem co nevidět zjistí, že ve Sporné zemi žádnou záminku k vyhlášení války nenajde,“ dodal Simon.

Diminic neodpověděl.

„Navzdory obratným manévrům Deguerreových poslů král můj sňatek s Ariane schválil,“ pokračoval Simon. „A potěšen bude i vévoda normanský, jen co k němu dorazí zpráva o našem sňatku – samozřejmě spolu s dary.“

„Vévoda dává přednost tomu, aby ho nazývali králem,“ připomněl Diminic suše.

„Král nebo vévoda, Arianino a moje manželství mu bude vyhovovat,“ trval Simon na svém. „Mně osobně už vyhovuje. Z toho důvodu neexistuje důvod ke sporu s baronem Deguerrem. Své vojsko sbírá zbytečně.“

„Vskutku? Nebo jen vyčká do chvíle, než krajem proskočí zpráva, že Simon Věrný vyzval na souboj Geoffreye Krásného, který posléze zahynul kvůli své nevymáchané hubě?“

„Deguerre může čekat tak dlouho, dokud nezamrzne peklo,“ odvětil pokojně Simon. „Nemůžu se zdržovat plácáním po každé mouše, která náhodou zabzučí ve stáji.“

Diminic se ohlédl po pážatech a prudce škubl rukou na znamení, že si přeje soukromí. Oba chlapci se stáhli na kraj schodiště.

„Simone…,“ začal Diminic a povzdechl si. „U Kristova kříže, modlil jsem se, aby to nedospělo až sem.“

Simon napjatě vyčkával a snažil se odhadnout, co asi dělá bratrovi starosti.

v „Dovol, ať pošlu pro lady Amber,“ pravil Diminic. „Ta v Geoffreyho žvástech rozezná pravdu i lež. Pak bude konec se vším obviňováním.“

„Ne.“

Simonův důrazný nesouhlas Glendruidského vlka překvapil. Chvíli mu trvalo, než se vzmohl na odpověď, ale potom hovořil stejně stroze jako jeho bratr.

„Proč ne?“ vybuchl.

„Nechci vystavit Ariane – ani Amber – bolestem Poučeného výslechu.“

To ovšem byla pravda pouze z poloviny. Tu druhou část pravdy nehodlal Simon probírat.

„U božích zubů!“ zavrčel Diminic. „Vždyť Amber by Geoffreymu jednou provždy to lhaní zarazila!“

„Jaké lhaní?“ šel Simon bez okolků k věci.

Diminic nedokázal skrýt překvapení. „Geoffrey tvrdí, že Ariane je jeho milenkou.“

„Ne. On to pouze naznačuje.“

„Ale…“

„Máš snad ty nebo kdokoli jiný nějaké známky toho, že by mi Ariane nebyla úplně věrná?“

Diminic sykl zlověstnou kletbu a kovovou rukavicí třeskl o kamenný ochoz.

„Tak máš?“ naléhal Simon nelítostně.

„Ježíš a Marie!“ zamumlal Diminic. „Samozřejmě že ne! Od chvíle, kdy sem Geoffrey přijel, sledujeme každičký jeho krok. Tu svini nespouštíme z očí.“

„A jeho hlídání si vzal na starost osobně Sven.“

„Přesně tak.“

Simon se nevesele usmál. „V tom případě je podle mě všechno vyřešeno.“

„Nehraj si přede mnou na hlupáka!“ okřikl ho Diminic pohněvaně. „Jako bys ty sám nejlíp nevěděl, že mozek máš ještě rychlejší než meč!“

Simon okázale mlčel.

„Geoffrey se každému na potkání vychloubá, že s Ariane spal!“ nedal se odbýt Diminic. „To je pravda.“

Ta odpověď vyrazila Dominikovi dech.

„S mou ženou jsme o minulosti jednou hovořili, ale pouze jednou,“ pokračoval Simon. „A od té doby jsem jí to už nedovolil.“

„Takže Ariane se ti svěřila, že Geoffrey skutečně byl její milenec?“

„Svěřila mi, že Geoffrey se jí doma v Normandii zmocnil násilím.“

„Násilím?“ žasl Diminic. „Čili že ji znásilnil?“

„Přesně tak.“

„A baron Deguerre i nadále chová ke Geoffreymu lásku jako k vlastnímu synovi?“ vyzvídal Diminic nevěřícně. „Ano.“

„Copak to baron neví?“

„Ví,“ přisvědčil Simon bezvýrazně.

„A?“

„Došlo k tomu té noci, kdy Ariane oznámili, že jejím manželem se místo Geoffreye Krásného má stát Duncan z Maxwellu,“ odvětil Simon. „Geoffrey tvrdí, že ho pozvala do své komnaty, nabídla mu číši vína a pak už se rozpomíná jen na to, že ho svedla.“

Diminic přimhouřil oči. „A uvěřili mu?“

„Ano.“

„Proč?“ usekl Diminic zlověstně.

„V Arianině drahokamy posázené lahvičce na parfém objevili stopy omamného lektvaru lásky. Ta láhev ležela v posteli vedle ní, na krvavé skvrně, svědčící o jejím ztraceném panenství.“

„Tohle ti vyprávěla sama Ariane?“

„Řekla mi, že za její ztracenou nevinnost je zodpovědný právě Geoffrey. Podrobnosti jsem však slyšel od něho. Vzpomínal na to s velkou… chutí.“

Diminic zaklel. Uměl si představit, jak dobře Geoffreymu dělalo, když se mohl Simonovi vysmívat.

„Co na jeho obviňování řekla Ariane?“

„O minulosti spolu nemluvíme. Nikdy.“

„U boží krve!“ vybuchl Diminic zuřivě. „To je ale pěkný zmatek!“

„Pravda.“

„Co se podle tebe mezi Geoffreyem a Ariane přihodilo ve skutečnosti?“

Simon neodpověděl ani slovem.

„U všeho, co je svaté,“ procedil Diminic temně mezi zuby, „ty věříš Geoffreyovi.“

Dlouho a napjatě hleděl Diminic Simonovi do obličeje. Oči mu nebezpečně jiskřily, až připomínaly křišťálový pohled vlka na glendruidské sponě. Pak Diminic tiše zaklel a uhnul pohledem.

„I kdybych Geoffreye zabil, nic nezměním na tom, že jsem nebyl Arianin první,“ prohlásil Simon nevzrušeně. „A navíc nehodlám riskovat budoucnost blackthomského hradu kvůli minulosti, s níž se nedá nic udělat.“

Chvíli bylo slyšet jen vítr a občasné výkřiky rytířů, kteří po celém hradě zaujímali obranné pozice.

„Ty ses s tím tedy smířil?“ zeptal se Diminic nakonec.

Simon na vteřinku zavřel oči. Když je opět otevřel, byly čiré a neproniknutelné jako noc.

„Nechci za manželku jinou než Ariane,“ řekl.

Diminic jen stiskl rty do přísné čárky. „Meg to také tvrdí.“

Simon se ušklíbl. „Vševidoucí glendruidský zrak, co?“

„Jistě. Viděla, žes přijal Ariane za svou beze všech podmínek a netrval jsi na tom, že musíš mít nevinnou pannu, na kterou jsi měl samozřejmý nárok. To proto jsem ještě neposlal pro Amber, aby ti do tvé zarputilé palice vtloukla pravdu.“

„Děkuju. Nedovolil bych, abys Ariane zahanbil před celým hradem.“

„A co ty? Kde zůstala tvoje hrdost?“

„Ta už vydržela horší rány osudu.“

„Vskutku?“

„Pochopitelně. To když tě můj chtíč po vdané ženě málem stál život.“

Diminic se ušklíbl a rozhlédl se po holých polích a mlhou zahalených kopcích.

„Ale co uděláš, až Geoffrey obviní Ariane, že se s ním miliskuje i dnes?“ zeptal se bratra. „A ty sám moc dobře víš, že to udělá. Je odhodlaný za každou cenu tě donutit k souboji.“

„Sven jeho lži rázně popře.“

„Sven sleduje Geoffreyho až od jeho příchodu na hrad. A jak jsem vyrozuměl, nelze vyloučit, že s Ariane se setkal už předtím.“

„Sven by si měl dávat proklatý pozor na každé slovo, které ti řekne,“ vybuchl Simon vášnivě. „Jeho totiž můžu zabít bez obav, že bych rozpoutal válku.“

„Je přece tvůj přítel.“

„A Ariane je moje žena.“

Diminic pohlédl bratrovi do očí a pak se opět zadíval do kraje.

„Kdyby byl blackthornský hrad dost silný, aby přežil válku s baronem Deguerrem,“ poznamenal, „kde by byl Geoffrey nyní?“

„Už desátý den pod drnem,“ odvětil Simon bez váhání.

Diminic přimhouřil oči před rezavým vichrem a pocitem lásky k bratrovi, jenž mu svíral hrdlo. Chvíli vyčkal, než byl opět mocen slova.

„Takže ty odmítáš pomstít svou čest jedině z oddanosti vůči mně,“ řekl hluše.

„A taky kvůli Meg. Kvůli tvému nenarozenému dítěti. A kvůli dětem, které snad jednou budu mít já sám.“

„Ve Svaté zemi bys tohle však neudělal.“

„Ve Svaté zemi jsem byl hlupák štvaný smyslnou vášní. A smyslnost už nade mnou nemá navrch, naopak, vládnu jí sám.“

Dominikova ruka se na kamenném parapetu zvolna zaťala v pěst, jako by chtěla bojovat proti Simonově nezbytné oběti. Pokud šlo o zranitelnost Blackthornu, měl Simon plnou pravdu. Hrad by nedokázal odrazit tak mohutný a dobře vedený útok, jaký byl Deguerre schopen zorganizovat.

Diminic na vteřinu zavřel oči a sklonil hlavu jakoby k modlitbě. Konečně vzhlédl k bratrovi, jehož miloval jako nikoho jiného, snad jen s výjimkou své manželky.

„Jsem tvým dlužníkem,“ pronesl a oči se mu leskly potlačovaným citem. „A neumím si představit, zda se podobný dluh dá vůbec nějak splatit.“

„Nikoli,“ namítl Simon. „Jsem to já, kdo je ti hodně dlužen.“

Ale to už se Diminic odvrátil a mířil ke stráži. Simonův nesouhlas zaslechl pouze vítr.

„Už je vidím, pane!“ hlásil strážný. „Řítí se k hradu jako bouře!“

Diminic se vyklonil z hradeb a Simon přispěchal a opět se postavil bratrovi po boku.

Strážný měl pravdu. Jezdci se blížili přes pole rychle jako blesk.

„Váleční koně,“ poznamenal Simon.

„Vskutku.“

„Podívejte!“ vykřikl Simon. „To je přece lady Amber!“

„A nemýlíš se?“

„V žádném případě. Poprvé jsem ji zahlédl právě takhle, vlasy kolem ní plápolaly jako zlatý oheň. U všech svatých, a doprovází ji Erik! Copak nevidíš, že vedle hřebce běží jeho Trhač?“

„Má pravdu,“ ozval se za zády bratrů Sven. „A ten hnědý hřebec patří Duncanovi. Znám ho dobře, ještě loni v létě byl přece v blackthornských stájích!“

„Díky Bohu,“ vydechl Diminic.

Obrátil se a mávl na mladého Johna, který tryskem přiběhl k pánovi.

„Rozhlas mezi lidmi na hradě, že se mají vrátit ke své práci,“ nařídil mu Diminic. „A dohlédni na to, aby se lady Margaret co nejdřív dozvěděla počet hostí.“

„Ano, pane,“ vyhrkl John, obrátil se na patě a zmizel na schodišti.

„Půjdeme je přivítat k bráně,“ rozhodl Diminic a oslovil Svena: „Kdepak je Deguerreův milovaný rytíř?“

„Přestal jsem ho hlídat, když mě zvon přivolal sem.“

„Byl na loži?“

„Ne.“

Diminic si odfrkl. „A už se zotavil?“

„Ano, bohužel.“

„Z čeho?“ zeptal se Simon zvědavě. Diminic i Sven mu věnovali prazvláštní pohled. „Včera ráno našli Geoffreye v prasečím výběhu,“ odvětil Diminic bezvýrazně. „Cože?“ podivil se Simon.

Tentokrát si Diminic se S věnem vyměnili významný pohled mezi sebou.

„Kdosi vysvlékl Geoffreye donaha a nechal ho ležet obličejem v prasečím hnoji,“ sdělil Sven lhostejně, jako by se bavil o počasí.

Simon třeštil oči na oba muže, kteří ho rovněž upřeně pozorovali a očividně čekali na jeho reakci.

„Škoda že jsem mu to neudělal já,“ řekl nakonec lítostivě. „Nu, někdo mě předběhl. Kdo ale s tím krásným rytířem mohl takhle zatočit?“

Diminic se bez odpovědi otočil a plavnými skoky sbíhal po schodišti až na nádvoří. Simon se Svenem ho stejně pružným krokem následovali.

„Kdybych měl hádat, kdo má na svědomí, že se Geoffrey válel nahý v prasečím hnoji,“ ozval se Sven, když vyšli na světlo, „pak bych sázel na Marii.“

„Tys tam nebyl?“

„Ne. Už dávno se mi omrzelo sledovat, jak Geoffrey chrochtá a mrská se na jejím těle. Kdykoli jsou spolu, čekám přede dveřmi, dokud Marie neodejde.“

„Ale proč by měla mít zájem o to, aby se Geoffrey nahý plazil hnojem?“ divil se Simon a neubránil se při té představě úsměvu. „Poslední dobou se ho přece drží jako pijavice.“

Sven pokrčil rameny. „Kdo ví? Je to ženská a v těch se nikdo nevyzná.“

„Koukám, žes strávil příliš mnoho času v Erikově společnosti,“ uryl jízlivě Simon. „Začínáš vést stejné řeči jako on.“

„Erik je muž vzácné moudrosti a vzdělanosti,“ namítl pobaveně Sven.

„Jsem přesvědčen, že Sven má ohledně Marie pravdu,“ ozval se Diminic. „Když jsem si zašel Geoffreye osobně prohlédnout, našel jsem na jeho těle stejné stopy, jaké na tom mém zanechalo sultánovo proklaté vězení.“

„Znamená to, že Geoffreye mučila?“ vyzvídal Simon.

Diminic předvedl krutý úsměv. „Dalo by se to tak říct. Ale taky by se to dalo vyjádřit tak, že si s ním velmi důkladně pohrála příslušnice harému.“

„Čili Marie,“ dodal Simon prostě. „Na nás tři ty svoje ďábelské triky nikdy nezkusila, ale ostatní rytíři se poučili právě z jejích rukou, jak blízko má k sobě bolest a slast.“

„Pravda,“ potvrdil Diminic.

„Ale proč zrovna Geoffrey?“ nechápal Simon, když mířili k bráně. „Co provedl, že na svou hlavu přivolal Mariinu pomstu?“

„Na to se zeptej své manželky,“ poradil mu Sven.

Simon vytřeštil oči. „Proboha, co by Ariane mohla mít společného zrovna s Marií?“

„Nevím. Zato vím, že tvůj panoš ji viděl před deseti dny vycházet pozdě v noci z Mariiny komnaty.“

„Před deseti dny…?“

Na Simonových rtech ulpěla syčivá kletba. Zůstal stát uprostřed nádvoří, jako by vrostl do země.

„Ano,“ potvrdil Diminic, jenž se zastavil vedle bratra. „Panoš zaslechl, co se stalo ve zbrojnici, když Ariane tasila dýku.“

„Asi bych měl Siláku Thomasovi dát pár lekcí z mlčenlivosti.“

„Klidně to mohla prozradit i Marie.“

„Ta má dost rozumu, aby držela jazyk za zuby.“

Diminic se chmurně pousmál. „Správně. Tvůj Edward měl strach, aby Marie neprovedla Ariane něco nepěkného.“

„Nebo naopak,“ zamumlal Sven.

„Když tě Edward nemohl nikde najít, utíkal za Svenem,“ pokračoval Diminic.

„Doběhl jsem na místo právě včas, abych viděl, že Ariane utíká po schodišti nahoru na cimbuří, jako by jí hořely sukně,“ doplnil Sven a dával si záležet, aby se na Simona nepodíval.

Simonovi vyskočil na lícních kostech ruměnec, jenž s rezavým vichrem na nádvoří neměl pranic společného.

Sven se hlasitě rozřehtal, rázně poplácal přítele po zádech a o tom, co se dál dělo na cimbuří mezi Simonem a Ariane, už neřekl ani slovo.

„Jakmile jsem měl jistotu, že Ariane je v bezpečí, vrátil jsem se dělat stín Geoffreyho stínu,“ pokračoval Sven. „A náhle se ve stájích, kde přespával, objevila Marie. Než se stačil vzpamatovat, už měl rozvázané nohavice, a od té doby se to divadlo opakovalo večer co večer.“

„Není divu, že vypadáš tak neodpočatě,“ poznamenal Simon jízlivě.

„Marie používá jisté zajímavé techniky. I pomůcky,“ pokrčil Sven rameny. „Ale většinou je to pořád stejné.“

Simon vyčkával, ale Sven už nepokračoval.

„Jak tedy došlo k tomu, že Geoffrey skončil v tom hnoji a blátě?“ nevydržel to nakonec Simon.

„Nemám tušení. Během posledních tři nocí jsem vždycky počkal, až k němu přijde Marie, a pak jsem si šel zdřímnout do strážní budky, protože mi bylo jasné, že až do svítání Geoffrey žádnou neplechu neudělá.“

Simon potřásl hlavou, aby dal najevo, jak soucítí se Svenem, jenž měl za povinnost ty dlouhé mrazivé celonoční hlídky.

„A včera za úsvitu,“ dovyprávěl Sven, „našel pasák vepřů Geoffreye v hnoji. Prozradil to Harrymu Chromci, který mě hned vyhledal, a já zase zašel pro Dominika.“

„Cos udělal?“ obrátil se Simon na bratra.

„Geoffreymu to tam docela slušelo,“ odvětil Diminic s úsměvem. „Nechal jsem ho tam.“

Simon hlasitě vybuchl smíchy. Po chvilce ho však napadlo cosi, co mu setřelo úsměv z tváře.

„A co Deguerre?“ zeptal se. „Podle toho, co tvrdila Ariane, Geoffrey je pro něho jako vlastní syn.“

„A ty jsi zase můj bratr. Pokud se Deguerreovi nezamlouvá Geoffreyovo ubytování, měl by ho naučit, aby se nechoval jako svině.“

Simon se ušklíbl. „Ne. Tys v téhle věci nic nezavinil, tak by ses po právu neměl stát terčem Deguerreova hněvu.“

„V tom případě dovol Amber, aby použila svůj dar. Však to můžeme provést v soukromí.“

Simon zavřel oči. Vášnivá část jeho já, část, jež se nikdy dobrovolně nesklonila před logikou, toužila uvěřit, že Ariane ztratila panenství skutečně při znásilnění, a ne při milostných hrách.

A přesto…

Na okamžik si vybavil, jak stál před deseti dny na cimbuří, ledový vichr mu švihal kolem těla a Arianina ústa mu planula v rozkroku jako něžný oheň.

Takhle se znásilněná panna přece nechová!

Navíc je mi to jedno. Stačí mi, že po mně touží jako ještě nikdy žádná jiná.

A o tom nemůžu mít sebemenších pochyb. Opakovaně jsem se vykoupal v té žhavé studni její touhy.

Při vzpomínce na Arianino bezvýhradné odevzdání se jeho tělu se probudil v Simonovi pronikavý živočišný chtíč po jejím milování. Ach Bože, jejího smyslného ohně se nadosmrti nenasytí!

Díky Bohu, že není jako Marie, která čerpá rozkoš pouze z. toho, že si muže bezvýhradně podrobí.

V našem vztahu to jsem já, kdo řídí Arianinu smyslnost, ne ona.

„Simone?“ otázal se Diminic.

„Nech to být,“ zavrčel Simon drsně. „Jsem s manželkou spokojený tak, jak je. Nezajímá mě nic z toho, co by mi Ariane mohla říct o své minulosti.“

Diminic udiveně povytáhl černé obočí a přimhouřil stříbrné oči.

Simon ten pohled oplácel se stejným neústupným chladem.

„A současnost tě nezajímá?“ naléhal Diminic.

„Jsi mistr v taktizování,“ připustil Simon. „Pověz mi tedy, Glendruidský vlku, co bude pro blackthornský hrad prospěšnější – když přijmu manželku, kterou její smyslnost a nevinnost jednou svedla na scestí, nebo když pomstím pannu, kterou znásilnil bezectný rytíř?“

Ačkoli se ani jeden z mužů o tom nezmínil, oba si připomněli, co Amber kdysi říkala o Arianiných pohřbených emocích: Ze jde o výkřik, jenž nikdy neměl hlasu. Zrada tak hluboká, že jí zavraždila duši.

A právě tohle je třeba pomstít.

Bylali Ariane znásilněna.

Pro blackthornský hrad by samozřejmě bylo nesrovnatelně lepší, kdyby Arianina zrada byla trochu obyčejnější, kdyby šlo o pouhé svedení panny, kterou pak přelétavý rytíř opustil.

Za to by nebylo nutné se mstít. Člověk by se s tím musel pouze smířit.

A Simon se s Ariane smířil.

Diminic vydechl tichounkou kletbu.

„Vidím, že začínáš rozumět,“ pronesl Simon mrazivě. „Některé pravdy je lepší se nedozvědět.“

Diminic ze sebe začal sykavě plivat saracénské kletby, protože pochopil, že z téhle pasti nenajde únik ani jeho proslavená schopnost taktizovat.

„Ano,“ souhlasil Simon trpce. „Ano a ano a ano! Poslouchej moudrou smířlivost, Glendruidský vlku! Nech to být!“

Zachmuřený a mlčící Diminic se obrátil na patě a rozběhl se k bráně. Simon a Sven se mu drželi v patách.

Kamenné dláždění bylo na stinných místech nebezpečně kluzké námrazou a v kalné sluneční záři se mokře lesklo. Na nádvoří se točil prudký vichr provoněný příslibem sněhu. Bouření kopyt o dřevěný padací most se rozléhalo do všech prostor hradu.

Erik seskočil z koně jako první. Pohlédl nejprve na Dominika, pak na Simona a nakonec se rozhlédl prvním nádvořím.

„Všechno se zdá v pořádku,“ poznamenal.

„V pořádku bylo všechno až do chvíle, kdy stráž spatřila tvoji družinu vyjíždět z lesa, jako by ji honil sám čert,“ pbznamenal Diminic suše.

Erik smekl přilbu a koženou kapuci. Odhalil tak vlasy zářící jako slunce a zlaté vlčí oči. Zaklonil hlavu a hvízdl. Vysoký přízračný zvuk připomínal melodické tóny Panovy flétny. V mžiku mu odpověděl stejně přízračný skřek Poučené sokolice.

Mrazík se vynořila z vrstvy nízkých mračen a přistála na kožené rukavici svého pána.

„Díky Bohu, že je všude klid,“ pravil Erik. „V tomhle bouřlivém počasí by Mrazík dlouho dělat zvěda nevydržela.“

„Je příliš bouřlivo i na obyčejné cestování,“ ozval se Sven. „Měli jste počkat, až se bouře upokojí.“

„Cassandra měla obavy, že na to nám nezbývá dost času,“ vysvětlil Duncan a zhoupl se ze sedla na zem.

„Na co?“ otázali se Simon s Dominikem jednohlasně.

Erik s Duncanem se ohlédli po Amber.

„Na vypátrání pravdy, než bude pozdě,“ objasnila Amber.

„Jaké pravdy?“ útočil Simon.

Neskrývaný hněv v jeho hlase Amber vylekal, připomněl jí, že Simon ji kdysi označil za proklatou čarodějnici. Zhluboka se nadechla a pohlédla tomu zachmuřenému muži přímo do půlnočně černých očí.

„Cassandra tvrdila, že ty už budeš vědět, jakou pravdu hledáme.“

28.

Sotva Erik s Duncanem přivedli svou družinu do blackthomského hradu, začala do kamenných zdí bušit ledová plískanice a v koutech nádvoří se vršily hromady zmrzlého sněhu. Erikovi a Duncanovi lidé dostali ubytování ve všech koutech, kam nemohl vítr a led. Totéž platilo o jejich koních.

Než byl čas k večeři, byl hrad lidmi přecpaný až po cimbuří. V hlavním sále se tísnily stoly na dřevěných kozách seřazené do písmene U a u nich – loket na lokti – seděli rytíři a zbrojnoši a obrovskými skývami čerstvého chleba vytírali z prázdných podnosů poslední kapky šťávy vypečené z masa.

Pouze Geoffrey zůstal zcela sám. Seděl na zadním konci jednoho stolu, co nejdál od stolu hradního pána. Neobsluhoval ho žádný panoš a žádný rytíř si k němu přátelsky nepřisedl. Ta izolace byla tak dokonalá, že Geoffrey musel vstát a sám si dojít pro jídlo, protože nikdo přes tu mezeru kolující podnosy nepodal, dokonce ani Sven, který mu seděl nejblíž.

Právě nezastřené nepřátelství rytířů ze Sporné země vůči Geoffreymu přimělo Glendruidského vlka vydat rozkaz, že do hlavního sálu nikdo nesmí přijít s mečem. Diminic původně uvažoval o tom, že zakáže i dýky, ale nakonec si to rozmyslel. Panošové by pak museli krájet rytířům maso jako zjemnělým slečinkám a měli dost práce i bez toho.

Erik seděl u stolu hradního pána v čele síně a očima barvy ohně pozoroval Geoffreyho. Stříbrná dýka v jeho rukou se oslnivě třpytila, jak ji zvolna, téměř lenivě, otáčel v dlaních. Sokolice na bidýlku za jeho židlí byla vrqholně podrážděná, s rozježeným peřím přešlapovala tak neklidně, že její sťříbrnozlaté zvonečky po celý večer neumlkly ani na vteřinu.

Dravý pták nespouštěl svůj zlomyslný pohled z Geoffreyho, jako by ho hlídal. A totéž platilo i o žlutých očích Trhače. Od silných tesáků se jiskřivě odrážela záře pochodní, kdykoli obrovitý pes zhltnul další kus masa a tázavým kňučením vyzvídal, kdy ho pán pustí na lov.

„Eriku,“ ozvala se Amber tlumeně. „Utiš svoje zvířata. Geoffreymu to není příjemné.“

„Tak nechutné stvoření, které chrápe na prasečím hnoji, zajisté postrádá jemnocit, kvůli kterému bychom si měli dělat těžkou hlavu.“

Rytíři, kteří seděli tak blízko, že Erikovu odpověď zaslechli, vybuchli hlučným řehotem. Historka o neoblíbeném Geoffreyovi, kterého nalezli nahého v prasečím výběhu, se po hradě rozšířila rychlostí blesku.

Amber se ohlédla po Dominikovi v naději, že jejího bratra napomene, zjistila však, že ten se na Erika dívá sice pozorně, nicméně mnohem vřeleji, než Erik sleduje Geoffreyho.

„Říkala jsem Cassandře, aby jela s námi,“ stěžovala si tiše Amber. „Erik má sto chutí vyříznout Geoffreymu jazyk.“

Diminic souhlasně zamručel.

„Od tebe se pomoci rozhodně nedočkám!“ zlobila se Amber bezmocně. „Kde je Meg? Teď by se nám hodil některý z těch jejích uklidňujících lektvarů.“

„Je s Ariane ve své ložnici,“ vysvětlil Diminic. „Meg se necítila natolik dobře, aby mohla večeřet v hlavní síni.“

Cosi v Dominikově hlase přimělo Erika, Simona a Duncana, aby se po Glendruidském vlkovi pozorně ohlédli.

„Megin čas se už přiblížil?“ otázal se Duncan důvěrným tónem dávného přítele.

„Ne, ještě musíme pár týdnů vyčkat, ačkoli se už oba nesmíme těšíme, až uvidíme naše dítě.“

A jako odpověď na Duncanovu starostlivou otázku vešla do hlavní síně Ariane v doprovodu Meg. Ariane zůstala stát vedle Simona, a aniž by ostatním přítomným věnovala jediný pohled, položila Simonovi dlaň na rameno v němé žádosti o jeho pozornost.

Vedle se Meg naklonila k Dominikovi a cosi mu zašeptala do ucha.

Simon nezahlédl, jak se Diminic napjal jako šelma před skokem, protože Ariane ho uchopila za ruku a dlaní si ji přitiskla k tváři. –

„Copak je, slavíčku?“ zeptal se Simon.

„Nic. Jen jsem se tě zatoužila dotknout. A kdyby na nás necivěl celý hrad, navíc bych tě pořádně políbila.“

„Zapomeň na hrad a polib mě.“

Simon vklouzl dlaní pod Arianinu roušku na hlavě a polaskal ji na šíji. Kouzelná hebkost její kůže ho vzrušovala. Zlehýnka k sobě stáhl její tvář a jejich polibek zakryl ametystovým hedvábím roušky.

Meg přistoupila k Duncanovi, sdělila mu cosi tak tiše, že to slyšel pouze on, a pak zamířila k Ariane. Zatímco se skláněla a cosi šeptala Amber a Erikovi, Duncan beze spěchu vstal a šel se postavit za Simona. Ten si toho nevšiml, protože Arianiny šaty se mu ovinuly kolem stehen a laskaly ho pod stolem. A Ariane pootevřela rty a poškádlila ho jazykem.

Erik se zvedl pružně jako kočka a zamířil po celé délce síně k Ambeřinu boku. Společně se pak postavili přímo před Geoffreye.

Na nenápadné znamení od Erika odložil Sven chléb a vzdálil se od stolu. Zanedlouho stál po Dominikově boku, připravený přijímat rozkazy od hradního pána.

„Všechno je připraveno!“ ohlásila Meg zvučně.

„Miluji tě, Simone,“ vdechla Ariane manželovi do úst. „Zanedlouho mi dokážeš uvěřit natolik, abys mi tu lásku svedl oplatit.“

Ta slova znamenala pro Simona šok. Ariane nemluvila o lásce od oné bouřlivé noci, během níž se konečně stali skutečnými manželi. Až do toho okamžiku netušil, jak neuvěřitelně touží znovu slyšet ta slova.

Simona naráz stejnou měrou zaplavila rozkoš i bolest, jelikož pochopil, že Ariane touží lásku nejen dávat, ale i přijímat.

A současně si uvědomoval, že on jí to dát nedokáže. Už nikdy nedovolí, aby nad ním kterákoli žena získala tak značnou moc. Ani Ariane.

„Slavíčku!“ zašeptal provinile.

Ariane odstoupila tak rychle, že ji Simon nestačil zadržet. Obrátila se a pohlédla k prostému stolu, u něhož rytíři přestali jíst a zírali na jantarovou čarodějnici, která si sundala roušku z hlavy a roztřásla po ramenou své dlouhé zlaté kadeře.

Simon si v mžiku připomněl, že Poučené ženy mívají ve zvyku chodit s rozpuštěnými vlasy pokaždé, když hledají poznání – nebo pomstu.

„Ariane!“ vykřikl Simon.

Ariane se obrátila a věnovala Simonovi pohled zároveň láskyplný i zuřivý.

„Příliš pozdě, Simone,“ pravila. „Nikoli!“

Simon měl sto chutí vyskočit od stolu, ale Duncan mu na každé rameno položil těžkou ruku a přinutil ho tak zůstat sedět.

„U boží krve!“ vztekal se Simon a zápasil s Duncanem. „Pusť mě! Musím jí to zarazit!“

Duncan jen cosi zavrčel a tlak na Simonová ramena ještě zesílil, aby bylo jasno, že jeho přítel nemá šanci.

„Přestaň!“ procedil mezi zuby. „Nebo ti přidržím v rozkroku meč, jako jsi kdysi držel ty mně!“

„Opovaž se hnout!“ napomenul Diminic stroze Simona. „Ariane má na to právo. Pravda měla vyjít najevo už dávno.“

„Copak to nechápeš?“ vrčel Simon a zasvíjel se ve snaze vykroutit se z Duncanova sevření. „Jestli ten zkurvysyn a prasečí zadek Ariane skutečně znásilnil, musím ho okamžitě zabít a pak půjde mír blackthomského panství navždy k čertu/“

„To vím,“ přisvědčil Diminic zachmuřeně. „A z hloubi srdce bych si přál předhodit ti Geoffreye, abys z něho mohl nasekat řízky tak teninké, že by jimi prošla sluneční zář. Jenže to nesmím.“

Duncan opět bolestivě zesílil stisk svých rukou na Simonových ramenou, aby mu zabránil uniknout a překazit Ariane její plán. Simon se vzepjal jednou, podruhé… Ale pak znehybněl a šetřil si síly na okamžik, kdy jeho věznitel poleví v pozornosti.

„Omlouvám se, bratříčku,“ řekl Diminic a s neobvyklou něžností položil Simonovi dlaň na předloktí.

Na další omluvy či lítost už nezbýval čas. Meg oslovila přítomné zvučným hlasem glendruidské čarodějnice. V hlavní síni se rozhostilo takové ticho, že její zlaté zvonky byly slyšet až v nejzazším koutě rozlehlé místnosti.

„Sir Geoffrey urazil čest lady Ariane. Zmíněná dáma co nejdůrazněji žádá, aby spor neřešily zbraně, jelikož tím by se ohrozil mír, na jehož vybudování Glendruidský vlk tak usilovně pracuje.“

Mezi shromážděnými rytíři se rozlehl šepot. Všichni dobře věděli, co je v sázce. A všichni do jednoho si nedokázali srovnat v hlavě, proč Simon nevyzval Geoffreye k souboji už před deseti dny – nebo aspoň v průběhu dalších dní.

Nyní to pochopili.

„Místo toho,“ pokračovala Meg rázně, „Ariane žádá, aby byl sir Geoffrey podroben výslechu po způsobu Poučených. Lady Amber s tím souhlasila.“

„Co tyhle nesmysly znamenají?“ vyštěkl Geoffrey a práskl prázdnou číší o desku stolu. „Celý svět ví, jaká je pravda. Lady Ariane je moje.“

Jeho slova rázně uťala čepel dýky, jež se mu ostřím přitiskla na ústa. V obou koutcích rtů se mu objevila krvavá rýha.

„Lord Diminic si tě přeje ponechat naživu,“ pronesl

Erik nebezpečně vlídně. „Ale já o to nestojím a Diminic není mým pánem.“

Geoffrey se snažil vyškubnout, ale Erikova čepel sledovala každý jeho pohyb. Pramínky krve zesílily.

„Buď se budeš chovat patřičně,“ pokračoval Erik tiše, „nebo ti vyříznu jazyk. Je ti to jasné, ty lumpe?“

„Je,“ vyhekl Geoffrey sípavě.

Z jeho pohledu se však dalo vyčíst, že při nejbližší příležitosti Erika zabije. A Erikův pohled nesliboval nic lepšího. Jeho sokolice pronikavě zavřískla a zatahala za kožený řemínek, který ji poutal k bidýlku.

„Lorde Eriku!“ ozval se Diminic důrazně. „Chtěl bych tě mít po svém boku.“

Pomalu a váhavě spustil Erik dýku a rychle se vrátil na své místo u stolu hradního pána. Nejenom že byl Dominikův host, ale Poučený výslech navíc nedovoloval použití síly, pokud se vyslýchaná osoba hrubě nebránila. A Geoffrey už další známky odporu nejevil.

„Jakmile budeš připravená, můžeš začít,“ vybídl Diminic Amber.

Meg věnovala Amber soucitný pohled, jelikož věděla, co všechno bude ta dívka muset vytrpět. Amber si toho nevšímala, měla oči jenom pro Ariane.

„Jsi připravená?“ zeptala se jí.

„Jistě,“ přisvědčila Ariane. „Ale víš určitě, že bys neměla vyslýchat raději mě?“

„Vím. Je nezbytně nutné, abychom se dozvěděli každičkou z Geoffreyových pravd.“

„V tom případě prohrajeme,“ usekla Ariane stroze. „Geoffrey nemá pravdu v ničem.“

Geoffrey začal něco říkat, ale sotva Erik rázně postoupil o krok kupředu, zase si to rozmyslel.

„Dostaneš příležitost vyslechnout i Ariane,“ ohlásila mu Meg zvučně, „pokud si to ovšem budeš přát.“

Amber se zhluboka nadechla a zvolna vypouštěla vzduch z plic, aby se uklidnila. Pak se špičkou prstu opřela o Geoffreyovu tvář těsně nad místem, kde ho škrábla Erikova dýka.

Jakmile se Amber Geoffreye dotkla, viditelně zesinala. Na kůži jí vyrazil pot, zorničky se jí rozšířily natolik, že téměř zčernaly. Kdyby nezaťala čelisti, bylo jasné, že by vykřikla.

Ať už při tom doteku cítila Amber cokoli, muselo ji to nesmírně bolet. Přesto jinak než dotekem se jeho pravdy dozvědět nemohla.

Ani jeho lži.

Bylo vidět, jak se Amber chvěje po celém těle, aby překonala trýzeň a vydržela se Geoffreye Krásného dále dotýkat.

U stolu hradního pána cítil Simon, jak Duncan nad představou manželčina utrpení bezmocně zatíná pěsti.

„Neprosil jsem ani Ariane, ani Amber, aby se takhle mučily!“ procedil Simon mezi zuby.

„Já vím,“ přisvědčil Duncan a uvolnil sevření. „Ale stejně tak Amber neprosila Boha, aby jí dal schopnost číst v lidech pravdu. Jenže ji dostala, a tak to musí snést.“

„Proč jsi to proboha dovolil?“ naléhal Simon na Dominika.

„Ariane na to měla právo.“

„Právo nechat se zostudit před celým hradem?“ vybuchl Simon zuřivě. „U boží krve, to si nezaslouží!“

„Ale přesto o to požádala,“ vysvětloval Diminic tlumeně. „Obávám se, žes jí křivdil, Simone.“

„Ale to všechno je minulost!“ syčel Simon. „Znásilněná nebo svedená, mně na tom nezáleží!“

„Ale Ariane na tom záleží.“

Miluju tě, Simone. Zanedlouho mi budeš věřit natolik, abys mi tu lásku dokázal oplatit.

Simon ztuhl, protože ho proklála rezavá bolest. Až příliš pozdě pochopil Arianinu pravdu. Upřímně věřila, že jakmile dokáže, že nebyla chlípná, nýbrž zneužitá, vyslouží si manželovu lásku. ‚„Začni,“ vyzvala Amber nezvučně Ariane.

Ariane se obrátila k Geoffreyovi a poprvé od okamžiku, co vešla do síně, mu pohlédla přímo do obličeje.

„Tehdy ráno mi otec oznámil, že jsem zaslíbená jinému,“ pronesla Ariane hlasitě. „Je pravda, žes mě hned poté vyhledal a prosil, abych s tebou utekla z hradu a tajně se za tebe provdala?“

„Ne, tos byla ty, kdo.

„Lež!“ pravila Amber.

Hlas měla stejně bezvýrazný jako tvář.

„Jak se opovažuješ nadávat mi do lhářů?“ zavrčel popuzeně Geoffrey.

„Ticho!“

Ačkoli Megino napomenutí znělo tiše, šel z něho strach. A totéž platilo i o jejím pohledu, o té zeleni, jíž se propalovala sama její duše. „Ambeřin dar je dobře známý v celé Sporné zemi!“ prohlásila Meg hlasitě, aby ji bylo slyšet v každém koutě síně. „Nemůžeš jí lhát o nic úspěšněji než archandělovi.“

„A přesto tvrdím, že nemá právo mě soudit!“ rozkřikl se Geoffrey.

„Pravda,“ potvrdila Amber.

Geoffreyho tváří se kmitl výraz úleku.

„Tak teď už rozumíš?“ tázala se Meg. „Když se tě Amber dotýká, objevuje v tvých odpovědích pravdu nebo faleš. Ty věříš, že nemá právo tě soudit, proto Amber tvou odpověď považuje za pravdivou.“

„Samé prokleté čáry!“ vyhrkl Geoffrey a chvatně se pokřižoval.

Amber beze slova sáhla volnou rukou pod šaty a vytáhla stříbrný kříž. Podržela ho v dlani. Na pěti různých místech kříže se zatřpytil krvavě rudý jantar. Amber kříž na několik vteřin stiskla prsty a opět je roztáhla.

Na její ruce nezůstala žádná stopa po popálení, žádná známka toho, že kříž by protestoval proti doteku její pokožky.

Geoffrey se ohlédl ke stolu hradního pána, kde seděl blackthornský kaplan.

„Co na to říkáš ty, sluho boží?“ houkl na něho.

„Ve zdech zdejšího hradu se Satana bát nemusíš, rytíři!“ odvětil kaplan tak zvučně, aby ho bylo slyšet až na konec síně. „Lady Amber je jako naše lady Margaret požehnaná od Boha nevídanou schopností.“

Ohromený, z míry vyvedený Geoffrey se opět podíval na Ambeřin křížek.

„Přišel jsi za mnou toho osudného večera do mé komnaty,“ pokračovala Ariane do ticha síně, „a nabídl jsi mi číši vína?“

„Ano,“ přisvědčil Geoffrey bezstarostně, jelikož veškerou jeho pozornost upoutával stříbrný křížek ležící nehybně na Ambeřině dlani.

„Pravda,“ řekla Amber.

„Přidal jsi do mého vína lektvar od zlé čarodějnice?“ pokračovala Ariane ve výslechu.

Geoffrey prudce otočil hlavu, aby pohlédl své žalobkyni do obličeje. Arianiny ametystové šaty se tiše vlnily a vřely, takže stříbrná výšivka se látkou přelévala jako uvězněný blesk. Drahokamy v jejích vlasy zářily stejně chladným fialovým odstínem jako její oči.

„Nepřidal!“ odsekl Geoffrey.

„Lež!“ oznámila Amber.

Mezi shromážděnými rytíři se rozčeřily vlny šepotu, ale Ariane je nebrala na vědomí.

„Omámil mi ten lektvar mysl i tělo tak zle, že jsem nebyla schopná křičet ani se bránit?“ otázala se Ariane.

„Ne!“

„Lež.“

Tiché mumlání přešlo do nenávistných výkřiků, prozatím zdušených do polohlasu. Duncan ostražitě shlédl na sedícího Simona.

Simon seděl naprosto klidně, dokonale se ovládal. S tichým povzdechem úlevy a němým díkem Simonovi za jeho sebeovládání Duncan povolil svůj nelítostný stisk.

Simon však jediným pohybem nenaznačil, že by chtěl zneužít této výhody, a Duncan po chvíli své sevření uvolnil ještě víc.

„Odnesl jsi mě pak do mého lože?“ vyslýchala Ariane Geoffreyho.“

Ticho. Poté: „Ano.“

„Pravda.“

Ariane se zhluboka nadechla, aby potlačila nenávist a pohrdání, jež ji rozechvěly jako horečná zimnice. Nevyřčený výkřik.

„A tam jsi mě znásilnil, a když přišlo ráno…“

„Ne!“ v „Lež.“

Zrada tak hluboká, že jí téměř zavraždila duši.

„… přivedl jsi ke mně mého otce, aby se na vlastní oči přesvědčil, že tam ležím nahá na zakrvácených prostěradlech.…“

„Nesmysl!“

„Lež.“

„… a namluvil jsi mu, že jsem tě svedla s pomocí ďábelského lektvaru.“

„Ne! To tys…“

„Lež.“

Ariane, Zrazená.

Hlavní síní se jako bouře neslo její jméno spojené se zradou, což Geoffreyi Krásnému prozradilo, že Ariane v tomto souboji zvítězila.

„Poté jsi…,“ pokračovala Ariane.

Geoffrey vyskočil ze židle a surově ovinul prsty kolem Arianina hrdla, jako by chtěl zardousit pravdu a Ariane spolu s ní.

Se zběsilým zaryčením se Simon vymrštil z Duncanových rukou a vrhl se přímo přes stůl. Drahocenné poháry a podnosy se s třeskem rozletěly do všech stran. Duncan, Diminic i Eric se jako jeden muž vrhli za ním.

Nebyli však dostatečně rychlí. Simon dopadl na podlahu už v trysku. Rytíři mu při pohledu na žhnoucí bezedné peklo v jeho očích chvatně uhýbali z cesty.

Síní se náhle rozlehl Geoffreyův pronikavý výkřik. Arianiny dlouhé rukávy ho švihly přes obličej a všude, kde se látka dotkla holé kůže, zanechaly krvavě rudé stopy.

„Buď prokleta, čarodějnice!“ zuřil Geoffrey. „Skoda že jsem tebe i tvého manžela nezabil už ve Sporné zemi, když jsem vás přepadl se svými kumpány!“

Zpod pláště tasil Geoffrey dýku a rozmáchl se s ní k vražednému úderu.

Mezi stoly se kmitla Simonová dýka jako stříbrný šíp a až po jílec se Geoffreyovi zaryla mezi lopatky. A než se kdokoli z přítomných stačil podruhé nadechnout, Geoffrey se už bezvládně hroutil na podlahu a Simon ležel na něm.

Vyškubl Geoffreyovi dýku z ochromené ruky, v mžiku obrátil její ostří proti darebákovi a namířil jej mezi žebra, přesně na místo, kde byla psanci raněna Ariane. Když se čepel zanořila až po jílec, Simon s ní prudce zatočil.

„A pozdravuj v pekle!“ sykl tiše.

Geoffrey byl mrtev dřív, než dopadl na zem.

Simon se tyčil nad svým zabitým nepřítelem a slova rytířů v hlavní síni vnímal jen jakoby z velké dálky.

Geoffrey Krásný.

Psanec a vrah.

Deguerreův oblíbený rytíř.

Mrtev.

Simon Věrný konečně pomstil Ariane Zrazenou. Když na rameni pocítil Dominikovu ruku, Simon se prudce zachvěl. Hněv z něho vyprchal, vrátil se mu zdravý rozum a s ním i vědomí důsledků jeho činu.

Náhle se nad svým nerozvážným činem hluboce zastyděl. Odvrátil se od Geoffreyovy mrtvoly a kajícně pohlédl na Glendruidského vlka.

„Opět jsem tě zradil,“ pronesl hlasem, jenž zněl ze samého přemáhání nepříjemně rezavě.

„Bránil jsi čest a život své manželky,“ namítl Diminic rozvážně. „V tom já žádnou zradu neshledávám.“

„Mohl jsem však Geoffreye ušetřit. Neudělal jsem to. A co hůř, kdyby bylo na mně, vím, že bych se zachoval stejně… Jen mnohem pomaleji, bolestivěji, dokud by ta svině nekvičela prosby o konec.“

Simon se odvrátil a natáhl ruku. „Lady Amber, prosím tě o laskavost.“

Amber okamžik váhala, než se Simona dotkla. Nejprve prsty opět uškubla, ale pak mu ruku pevně uchopila. Dlouze si vydechla. Upřela na Simona pozorný zlatý pohled a vyčkávala, až promluví.

„Pověz mé manželce,“ pravil Simon, aniž by pohlédl na Ariane, „že kdyby blackthornský hrad byl silnější, byl bych toho hanebníka umlčel dříve.“

„Pravda.“

v „Pověz mé manželce, že o její věrnosti vůči mně nemám pochyb.“

„Pravda.“

„A nakonec,“ dodal Simon tiše, „pověz mé manželce, že i kdyby ke mně přišla nevinná, nemohl bych k ní cítit větší úctu.“

„Pravda.“

Simon okamžitě Amber pustil.

„Omlouvám se za všechnu bolest, kterou jsem ti způsobil, paní,“ pravil Simon.

„Žádnou jsem necítila.“

„Jsi stejně laskavá jako krásná, paní.“

Simon se obrátil a pohlédl na Ariane.

„Slavíčku,“ pravil něžně. „Už jsi klidná?“

Ariane náhle nebyla schopná slova. Hrdlo se jí sevřelo neprolitými slzami, ale nakonec se jí přece jen vyvalily z očí, jelikož slyšela, co Simon nevyslovil nahlas. Její bezohledné odhodlání prokázat svou vlastní nevinnost zavinilo, že Simon zradil bratra, jehož miloval víc než vlastní život.

Při obraně Arianina života a cti zabil Simon spolu s Geoffreyem Krásným mír blackthomského panství.

Hlavou se jí rozezněla Mariina slova o zradě a Svaté zemi a prozradila jí další pravdu, o níž se dozvěděla až příliš pozdě: Simon je muž výjimečné vášně. Uplyne mnoho let, než zapomene. Nebo než mi odpustí.

Ariane dostala strach, že totéž co pro Marii teď platí i pro ni.

29.

Má paní?“ otázala se Blanche. „Co je?“

Ariane sebou při zaslechnutí vlastního jména polekaně trhla. Dnešní Geoffreyova smrt by vyvedla z míry každého, ale poslední kapku představoval posel barona Deguerrea, ohlašující bezprostřední příjezd svého pána. Všichni lidé na hradě byli bez sebe napětím, kdy se baron ukáže, a hlavně s jak početnou družinou.

„Nemůžu najít váš oblíbený hřeben,“ přiznala Blanche nešťastně.

Ariane ji téměř nevnímala. Byla přesvědčená, že přes vytí vichru k ní dolétlo volání stráže z cimbuří.

„Paní?“

„Leží pod postelí v koutě blíž k oknu,“ odvětila Ariane úsečně.

Blanche se rozběhla k loži a užuž se chtěla shýbnout, když tu se zarazila a opět se obrátila k Ariane.

„Vaše schopnost nalézat ztracené věci se vám vrátila!“

Ta slova přece jen vytrhla Ariane z myšlenek. Podrážděně se na Blanche podívala.

„Ale kdež,“ řekla. „Předtím jsem ho tam zahlédla.“

„Ach.“

Blanche se shýbla vedle postele a na všech čtyřech hmatala mezi závěsy splývajícími až na podlahu.

„Musíte mít nějak ostrý oči,“ brblala přitom. „Mám co dělat, abych tu proklatou věc vůbec našla.“

„Říkala jsi něco?“ zeptala se Ariane. „Ale ne,“ huhlala Blanche.

Zatímco se komorná hrabala zpátky na nohy, byla ráda, že v blízkosti není jantarová čarodějnice, jež by jí prokázala lež.

Ariane si však Blanche téměř nevšímala, i když jí komorná pročesala a zapletla černé vlasy do vysokého vrkoče. Ariane myslela na nadcházející noc, na chvíli, až Simon dokončí obchůzku po cimbuří.

V duchu se ptala, zda se na ni hněvá stejně jako kdysi na Marii, či zda Simon k ní ve tmě přijde a bude svou manželku učit vášni a slasti, jež je vždy nová, vždy stravující.

Slavíčku, jsi nyní klidná?

Ariane pálily na víčkách slzy.

Nebyla klidná. Riskovala mnohem víc, než tušila, když nechala Geoffreye Krásného podrobit výslechu. Nakonec s hořkostí zjistila, že výsledek nemá pro Simona vlastně žádný význam.

Ale přitom ho tatáž odpověď přiměla opět zradit svého bratra.

Simon předtím Ariane nemiloval.

A nebude ji milovat ani teď.

„Kdy myslíte, že se objeví?“ zeptala se Blanche.

„Simon?“ vyhrkla Ariane chraptivě.

„Ne. Váš otec.“

„Brzy. Velice brzy.“

„Ještě dneska večer?“ polekala se Blanche. „Už je hodně pozdě.“

„To by přesně odpovídalo baronovým způsobům, objevit se ve chvíli, kdy budou všichni předpokládat, že přijede až po rozednění.“

„Ach. A kolik mužů bude mít s sebou?“

„Až moc.“

Z promrzlého cimbuří doletěl do komnaty křik. Ariane chvíli nehybně naslouchala a vyrozuměla, že stráž ohlašuje příjezd barona Deguerrea, jenž cestoval navzdory temnotě a bouři.

„Můj Poučený šat!“ vyhrkla Ariane. „Honem!“

Blanche šaty donesla, a sotva je paní podala, spěšně couvla celá blažená, že se už látky nemusí dále dotýkat.

Zatímco Ariane bleskově utahovala stříbrné tkanice, Diminic, Duncan, Simon a Erik svolávali své muže do zbraně.

„Slušný člověk by s příjezdem na hrad počkal do rána,“ vrčel si Simon pod vousy. „A netahal by nás všechny z postele.“

„Deguerre si sliboval, že naši rytíři jsou v noci zpitomělí po večerní pitce a my spolu s nimi,“ upozornil Diminic.

„To je mi nějak mazaná taktika,“ brblal Simon.

„Deguerreova, nebo Dominikova?“ otázal se Duncan suše.

„Deguerreova,“ odpověděl Diminic.

„Dominikova,“ odvětil Simon.

Glendruidský vlk se jízlivě usmál.

Čtveřice vešla na první nádvoří. Zledovatělá zem se pochmurně leskla ve svitu pochodní.

„Eriku,“ pravil Diminic. „Žádám tě, abys nevystavoval na odiv svou chytrost. Ať si Deguerre myslí, že jsi…“

„Hloupý?“ napověděl Erik.

„Tak to bych od tebe žádal asi mnoho,“ řekl Diminic. „Deguerre je mazaný jako ďábel, ale když budeš držet jazyk za zuby, zbývá nám aspoň chabá naděje, že časem ho svým bystrým mozkem nepříjemně překvapíš.“

Erik předvedl lstivý úsměv. „Ani jsem netušil, že sis toho povšiml.“

Simon spolkl smích a opatrně kráčel po kluzkém dláždění k bráně. Erikova schopnost vidět zákonitosti i tam, kde všichni ostatní viděli jen chaos, byla už kolikrát příčinou toho, že Poučený čaroděj a Glendruidský vlk si navzájem vjeli do vlasů.

Pro Dominika znamenal Erik totéž co dvojbřitý meč. Přesto Diminic proti své vůli pociťoval vůči odvaze a bystrému mozku mladšího muže značnou úctu.

Když všichni čtyři dorazili k bráně, Hany Chromec otevřel dveře své vrátnice. Uvnitř v lezavé tmě plálo žhavé uhlí v mosazné pánvici jako oranžové oko. „Myslíš, že Deguerre odevzdá zbraně?“

„Proč by to dělal?“ zeptal se Simon důrazně. „Ty i tví rytíři se Blackthornu podrobili, totéž platí o Erikovi a jeho rytířích. Přitom nejsou vůči Dominikovi vázaní žádnou přísahou. Což platí obzvlášť pro čaroděje.“

„Přesně tak,“ zamumlal Erik jakoby pro sebe. „Glendruidský vlk mi dělá jenom potíže.“

„Díky,“ zabručel Diminic. „Netušil jsem, že sis toho povšiml.“

„Co když se Deguerre odmítne zákazu zbraní podřídit?“ otázal se Erik, aniž by se obtěžoval s odpovědí Dominikovi.

„V tom případě bude spát na zledovatělých polích a místo přikrývky mu může posloužit vítr,“ pravil úsečně Simon.

„Skoro bych věřil, že se tou představou kocháš,“ poznamenal Diminic.

„Nejradši bych byl, kdyby baron spal v pekle s tím svým milovaným rytířem prasečího řádu po boku a nezaneřádil nám čistá blackthornská pole,“ odsekl Simon.

Diminic věnoval svému mladšímu bratrovi ostražitý a varovný pohled.

„Jen se neboj,“ pronesl Simon upjatě. „Řídím se tvými rozkazy, tedy pokud to neznamená, že by to ublížilo Ariane. Vytrpěla si už dost.“

Duncan a Erik si v chvějivém světle pochodně vyměnili významný pohled. Bylo to vůbec poprvé, kdy Simon vymezil hranice své loajality vůči Glendruidskému vlkovi.

„A co když bude nezbytné, aby ještě trpěla?“ zeptal se Diminic.

„V tom případě, Glendruidský vlku, bys mě měl ohlídat mnohem pečlivěji než při první příležitosti. Zjistil jsem, že mám plné zuby surovců, kteří bez výčitek svědomí mučí bezmocné slavíčky.“

„Jaképak bezmocné,“ namítl Diminic suše. „Přece jsi viděl ty šrámy na Geoffreyově obličeji.“

„Přesně tak,“ připojil se Duncan. „Lady Ariane musí mít nehty jako dýky.“

„To nebyly nehty,“ vysvětloval Erik, „ale šaty od nejschopnější tkadleny, jaká se kdy narodila v klanu Stříbrných vodopádů.“

„Jak to myslíš?“ divil se Simon. „Serenina tkanina se řídí Arianinými myšlenkami, jako když zbrojnoš poslouchá svého pána. Podobné schopnosti bývaly dříve u Poučených běžné,“ vysvětloval Erik. „Nerozumím!“ zachmuřil se Diminic. „Ariane ty šaty slouží současně jako štít i zbraň. Rád bych věděl, jestli to Cassandra předvídala.“

„A přitom ti vrtá hlavou, jak bys to sám mohl co nejlépe využít,“ prohodil Duncan ponuře.

Přestože Duncanovi byl Ambeřin bratr upřímně sympatický, nadále nezapomínal, kdo původně dal do pohybu lavinu nebezpečných událostí, jež skončily Duncanovým zasnoubením s jednou ženou, sňatkem s druhou a slibem věrnosti Dominikovi.

„Využít? Já?“ naježil se mírně Erik. „Nikdy! A když, tak ne pro sebe, nýbrž ve prospěch celé Sporné země. Podobně jako Glendruidský vlk i já dávám přednost míru před krvavou válkou.“

Zvuk mnoha koní pádících k hradu způsobil, že všichni čtyři rytíři se po sobě podívali.

„Škoda že Deguerre není zastáncem míru,“ ozval se Erik. „Kolik bojovníků ho doprovází?“

„To se dozvíme po Svenově návratu,“ odvětil Diminic. „Ach, pravda. Ten váš duch. Podobný špeh by se mi také hodil,“ přiznal Erik. „Ve Sporné zemi existují místa, která jsou… pro mě… uzavřena.“

„Podaříli se nám otupit Deguerreův meč, můžeš si Svena s mým požehnáním půjčit, dodal Diminic stručně. „Mír ho nudí.“

N „Pane,“ hlásil Harry, „k hradu se blíží rytíř.“

„Sám?“

„Ano.“

Simonovi přejel mráz po zádech.

„Vypadá to spíš na vyjednávání mezi znepřátelenými stranami než na návštěvu tchána,“ pronesl Duncan polohlasně.

„Simone,“ oslovil Diminic bratra. „Ovládneš svou horkokrevnou povahu natolik, abys mi neuváženými slovy neublížil?“

„Jisté.“

„Tak na to nezapomínej.“ Diminic se obrátil k Erikovi. „Je tvůj lovecký pes spolehlivý stopař?“

„Samozřejmě.“

„Mohl bys ho poslat, aby ohlídal všechna místa, kde by se za hradbami hradu mohl skrýt víc než jeden dva lidé?“

„Mohl.“

„Tak to prosím udělej. Ihned.“

Erik hvízdnul. Pronikavý zvuk zněl melodicky a jasně jako tón píšťaly.

Trhač se v mžiku vynořil z neproniknutelných stínů za vrátnicí. Erik ho oslovil starobylým jazykem. Pes chvíli na Erika upíral zvláštní zlatavé oči a pak vyklusal bránou za hradby. O vteřinu později se ztratil v rozbouřené tmě.

Za příkopem zaržál kůň a mužský hlas ho přísně okřikl. Ozvalo se cinkání postroje, jak se zvíře vzepjalo.

„Běž,“ pronesl Diminic tiše.

Simon vyšel do vichru za branou. Plášť se mu vzdouval a bičoval ho kolem kotníků. Chvílemi se zablýskla jasná běl přepychové kožešinové podšívky.

Rytířův kůň opět zafrkal a ustoupil stranou. Třebaže nebyl svalnatý jako válečný oř, byl šlachovitý a štíhlý jako dobrý běžec. Ve světle pochodně se zdálo, že má srst stejně světlou jako Simon podšívku.

„Lord Charles, baron z Deguerre,“ ohlásil rytíř zvučně, „přijíždí nedaleko za mnou. Poskytne lord Diminic le Sabre, zvaný Glendruidský vlk, baronovi útočiště?“

„Jistě,“ přisvědčil Simon. „Budeli baron souhlasit, že všechny zbraně a brnění zůstanou za branou. Lord Diminic nedovoluje v hradu žádné zbraně, leda by byly zamčeny v blackthornské zbrojnici.“

„U Kristova kříže!“ zvolal rytíř šokované. „Kdo jsi, že si troufáš poroučet baronu z Deguerre?“

„Jsem bratr lorda Dominika a jeho vazal,“ odvětil Simbn rázně. „Vše, co říkám, jsou jeho slova.“

„Tys tedy Simon, zvaný Věrný?“

„Ano.“

„Manžel lady Ariane?“

„Ano.“

„Vyřídím baronovi, jak chladně ho tvůj bratr vítá.“

Posel obrátil koně, pobídl ho ostruhami a odeválal zpátky do noci.

„Co myslíš, že teď baron udělá?“ zeptal se Diminic Simona po jeho návratu na první nádvoří.

„Nechá venku před hradbami dost ozbrojených mužů, aby nás mohl obléhat,“ odvětil Simon.

„Eriku?“ řekl Diminic.

„Souhlasím,“ přikývl Erik. „Baron přijede dovnitř s hrstkou špehů. Jakmile odhadne sílu hradu a rozpoložení přítomných, opět odjede.“

„Začne nás obléhat?“ vyzvídal Diminic.

Erik pokrčil rameny.

„To záleží na tom, jak slabý mu bude hrad připadat a jakou záminku vymyslí, aby ospravedlnil vyhlášení války – pokud o ni bude stát.“

„Máš ještě jiné nápady, Poučené či obyčejné?“

Erik přimhouřil oči, až z nich nezbylo víc než třpytivé žluté čárky odrážející světlo pochodní.

Diminic trpělivě vyčkával. Třebaže čas od času ho Erikovy odvážné kousky velmi dráždily, uznával taktické schopnosti Poučeného čaroděje. Ostatně, nikdo než geniální stratég by zakázanou lásku mezi Duncanem a Amber nedokázal proměnit ve vítězství a nastolit tak v půtkami zmítané Sporné zemi konečně mír.

„Existuje řada možností,“ pravil Erik po chvíli rozmýšlení. „Až příliš mnoho možností. Baron se může spokojit se zjištěním, že jeho dcera žije ve spokojeném manželství s manželem, s nímž původně nepočítal, nebo se může rozhodnout pro válku – nebo si může vybrat ještě jinou možnost.“

„Správně,“ přisvědčil Diminic tiše. „Jaký má tvoje glendruidská manželka spánek?“ vyptával se Erik.

„Špatný.“

„Trápí ji sny?“

„Ano.“

„I během dne?“

Diminic se zajíkl. „U večeře. Ano.“

Erik sklouzl rukama k meči, který však neměl při sobě. Zaťal pěsti a povzdechl si.

„V tom případě budeme muset urovnávat víc problémů než Geoffreyho smrt,“ pronesl na rovinu.

„O co dalšího by šlo?“ naléhal Simon.

„Nemám tušení,“ přiznal Erik.

„Já také ne,“ ozval se Diminic. „Ale jedno vím. Ze pokud má hrad nějakou slabinu, baron Deguerre na ni přijde.“

V tichu mezi poryvy vichru se ozval zvuk koňských kopyt cválajících k hradu. „Už přijíždí,“ řekl Duncan. „Přesně tak,“ potvrdil Diminic. „Vyzbrojený?“

Ticho se napínalo jako struna harfy. Pak Diminic zavrtěl hlavou.

„Kdepak!“ prohlásil. „Baron je vskutku mazaný jak liška. Nejprve prozkoumá hrad zevnitř, než se rozhodne, zda ho moje chladné uvítání urazilo nebo ne.“

Erik střihl po Dominikovi bleskovým kosým pohledem. Uvědomil si, že Glendruidský vlk doufal, že rozhněvá barona natolik, aby ten odmítl projít branou hradu.

„To byl dobře vymyšlený pokus, Glendruidský vlku,“ pochválil Dominika tiše.

„Ale neúspěšný,“ zavrčel Diminic. „Nyní nemám šanci objevit baronovy slabé stránky dřív, než objeví ty moje.“

„Víš určitě, že nějaké slabiny máme?“ vyptával se Simon.

„Ano,“ přisvědčil Diminic. „Vím to se stejnou jistotou jako Deguerre.“

„Ve jménu božím, co to je?“ vybuchl zuřivě Duncan. „Ve jménu božím, nevím!“

30.

Čtyři urození mladí muži mlčky sledovali barona Deguerrea, jenž

přijížděl k hradu.

„Spusťte most!“ zavelel Diminic.

Během pár minut se padací most se skřípáním spustil přes příkop. Deguerre se na něj vřítil v plném trysku, následován pětičlennou družinou.

Ani jeden z nich neměl meč či drátěnou košili.

„Baron Deguerre vás zdraví!“ zvolal jeden z baronových rytířů.

Simon se zahleděl na šestici mužů. Na první pohled poznal, který z nich je baron. Podobně jako Geoffrey byl i baron krásný jako padlý anděl, ovšem na rozdíl od Geoffreye neměl v obličeji ani stopy po zhýralosti. Jeho výraz byl stejnou měrou složen z inteligence a krutosti.

Simonovi připadalo k nevíře, že jeho vášnivý slavíček může pocházet ze semene tak chladného člověka.

„Lord Diminic z Blackthornu vás zdraví!“ pronesl Simon bezvýrazně.

„Který z vás je lord Diminic?“ vyzvídal jeden z rytířů.

„Který z vás je baron Deguerre?“ opáčil Simon jízlivě.

Jeden z rytířů popojel tak vpřed, že koněm málem zadupal Simona do trámů padacího mostu. Simon však nebojácně stál, rozkročený hleděl nehybně na rytíře a plášť mu ve vichru švihal kolem těla.

„Já jsem baron Deguerre!“ prohlásil muž, jenž připomínal padlého anděla.

Simon za svými zády vycítil pohyb. Diminic se šel postavit k jeho boku. V noci zahalené bouřkovými mračny mu průzračné oči plály přízračný m ohněm.

„Jsem lord Diminic.“

„Co jsem to slyšel za nesmysl, že v hradě není možné nosit meč?“ vybuchl baron.

„Glendruidský vlk,“ ozval se Erik ze stínů za plameny pochodní, „dává přednost míru před válkou.“

„Vskutku?“ Baron se nijak neskrýval se svým údivem. „Prapodivné. Většina mužů se ve zkoušce zbraní vyžívá.“

„Můj bratr,“ pravil Simon, „přenechává tyto zkoušky ostatním. Získá tím více času k vychutnání svých mnoha vítězství.“

„Ale když někdo lorda Dominika pošetile přinutí, aby se přece jen chopil zbraně,“ připojil se Duncan ze stínu brány, „pak neexistuje bezohlednějšího bojovníka. Zeptejte se psanců. Pokud ovšem najdete někoho, kdo umí mluvit s mrtvými.“

Pohled Deguerreových přimhouřených očí se od obou bratrů přesunul k vstupní bráně, kde čekal Erik s Duncanem.

„Lituji, že vašim rytířům nemohu nabídnout lepší ubytování než stáj,“ pokračoval Diminic. „Ale nebyli jsme o vašem příjezdu informováni s dostatečným předstihem, abychom se na něj mohli připravit.“

„Vskutku?“ zamumlal baron. „Pak tedy můj posel musel zbloudit z cesty.“

Diminic se nad tou průhlednou lží pousmál.

„V našich končinách ani není divu,“ souhlasil Diminic. „Jak sám uvidíte, v tomto kraji člověk dosáhne úspěchu spíše díky spojencům než díky meči.“

Diminic pokynul mužům za svými zády. Eric a Duncan pokročili blíž k matnému světlu.

„Tady vám představuji dva ze svých spojenců,“ pravil Diminic. „Lord Erik z Mořského sídla a Tvrze Zimního kopí a lord Duncan z Tvrze Kamenného kruhu. Právě jejich přítomnost spolu s jejich početnou rytířskou družinou jsou důvodem, proč má pohostinnost vůči vám bude tak omezená.“

S bezvýraznýma očima, jimž neunikla sebemenší podrobnost, si Deguerre prohlížel muže stojící před jeho koněm. Nejdéle pak ulpěl pohledem na starobylé sponě ve tvaru vlčí hlavy na Dominikově plášti.

„Vida,“ pronesl Deguerre polohlasem. „Konečně se ta věc našla. Slyšel jsem o tom už spoustu zvěstí, ale… Ještě zbývá mnoho prastarých pokladů, které zatím nikdo neobjevil.“

Deguerreův pohled nyní sklouzl k muži přezdívanému Glendruidský vlk. Povšiml si stejného odstínu Dominikových ledově šedých očí a přízračně křišťálových očí stříbrné vlčí hlavy.

„Přijímám tvou pohostinnost ve stejném duchu, v jakém je nabízena,“ pravil baron Deguerre.

„Hany!“ poručil Diminic zvučně. „Otevři bránu!“

O chvíli později projelo šest jezdců branou. Simon a Diminic se postavili baronovi každý po jednom boku ihned poté, co seskočil z koně.

„Komnata v hradě vám jistě bude připadat příjemnější než nádvoří,“ řekl Diminic. „Zatím vám služebnictvo přichystá ložnici. Pokud nebudete mít námitky, pak zpola zařízená místnost, jež bude sloužit jako dětský pokoj…“

„Dětský pokoj,“ opakoval Deguerce a loupl po Dominikovi očima. „Pak je to tedy pravda. Vaše glendruidská čarodějnice se čeká.“

„Moje manželka i já se vbrzku potěšíme božím požehnáním, ano.“

Degueneův úsměv byl stejně chladný jako ledový povlak na dláždění. „Nemyslel jsem to jako urážku, lorde Dominiku. I já se oženil s čarodějnicí a měl s ní děti.“

Dveře do obytné budovy se otevřely a z nich k mužům dolétl závan tepla a vábného světla. Všude bylo vidět pobíhající služebnictvo, jež chystalo studenou večeři, rozdělávalo ohně ve všech krbech a ohřívalo víno.

Muži vešli do hlavní síně. Před krbem se v záři plamenů rýsovala ženská postava. Kadeře měla rozpuštěné na zádech po způsobu Poučených žen, jež hledají odpověď, ale vlasy měla černé jako zrada.

„Má paní,“ vyhrkl Simon spěšně. „Domníval jsem se, že už jste na loži.“

Ariane se obrátila, natáhla ruku, ale podávala ji Simonovi, nikoli svému otci.

„Dostala jsem zprávu o baronově příjezdu,“ odpověděla tlumeně.

Hlas měla stejný jako tvář, zcela bezvýrazný, ale Poučený šat se jí přesto nepokojně vlnil kolem kotníků. Stříbrná výšivka se třpytila jako živá, s nejvyšším vypětím ovládaná šelma.

Deguerreovi neušlo, že Simon si bez zábran a důvěrně propletl prsty s těmi Arianinými. Šedomodrýma očima si baron zkoumavě prohlédl dceřin obličej, jenž se při manželově doteku zalil temným ruměncem, i způsob, jakým se jejich těla nenápadně naklonila k sobě navzájem.

Kdyby tu byli sami, zaručeně by se objali vášnivě jako milenci. Deguerre o tom nepochyboval.

„Vida,“ ozval se baron. „Tak i tohle je pravda.“

„Co myslíš, pane?“ otázal se Diminic tiše. „Že manželství Simona a Ariane bylo uzavřeno spíše z lásky než z ohledu ke králům či osudům jejich rodiny.“

„Já i moje žena jsme se svou volbou spokojeni!“ prohlásil Simon důrazně.

Smyslný žár v očích, jež Simon upíral na svoji manželku, prozrazoval mnohem víc. A stejný svit připodobnil Arianiny oči k jiskřivým drahokamům.

Deguerre obrátil svou pozornost k zařízení hlavní síně. Ačkoli tu bylo znát velké bohatství, v porovnání s přepychem, na jaký byl baron zvyklý doma, to bylo pouhé nic. Navzdory své moci a mnoha državám nebyl Glendruidský vlk ani zdaleka tak bohatý, jak naznačovaly pověsti.

Což rovněž znamenalo, že Diminic si nemůže dovolit zdaleka tolik mužů ve zbrani, jak se Deguerre původně obával.

Baron se obrátil k Dominikovi.

„Jak jsem slyšel,“ pravil, „oddanost tvého bratra doslova nezná hranic.“

„Simonová láska ke mně je všeobecně známá, stejně jako moje láska k němu,“ odvětil Diminic. „Můžete se spolehnout na to, že vaše dcera nemohla získat manžela, jehož bych si cenil výše či miloval ho víc než právě Simona.“

Deguerre jen něco nesrozumitelného zavrčel a odhodil kápi, jež mu chránila hlavu před rozbouřenými živly. Vlasy v barvě tepaného stříbra se rozhořely tisícerými odlesky ohně, jen obočí měl baron černočerné, překvapivě ladné a vysoko vyklenuté.

Tu se za jeho zády ozvalo jemné cinkání zlatých zvonečků a baron se prudce otočil. Navzdory svému věku se pohyboval pružně, plavně, z každičkého svalnatého údu mu čišela nezkrotná síla.

„Lady Margaret,“ přivítal Diminic manželku. „Domníval jsem se, že spíte.“

Margaret v šustotu vonné látky a za líbezné hudby svých zvonečků přistoupila k svému muži.

Deguerre vzal přimhouřenýma očima na vědomí jednoznačné známky Megina těhotenství, jakož i očividně silné pouto, jež spojovalo Glendruidského vlka s glendruidskou čarodějnicí. Ta mocná vzájemnost z nich přímo sálala.

„Baron Deguerre, lady Margaret,“ představil Diminic manželku a hosta.

„Jsem okouzlen, madam,“ usmál se zdvořile Deguerre a podal hradní paní ruku.

Úsměv barona neuvěřitelně změnil. Předtím byl pouze pohledný, ale nyní získal až nezemskou, přesto však výraznou smyslnou přitažlivost.

„Těší nás, že vás můžeme přivítat na našem hradě,“ pravila Meg.

Udělalali na ni dojem baronova překvapivá proměna z chladného taktika na vášnivého svůdce, nedala to Meg nijak najevo. Hostovy ruky se dotkla jen tak kratičce, jak jí umožňovala zdvořilost.

„Jste krásná jako oheň, lady Margaret,“ pronesl baron tlumeně. „A vaše oči by zahanbily i smaragdy.“

Ariane zaťala v Simonově dlani ruku v pěst. Dobře znala otcovu schopnost okouzlit každou ženu, které se mu zachtělo. A přečasto se v tomto umění procvičoval na manželkách a dcerách svých nepřátel.

Simon si beze slova pozvedl Arianinu ruku k ústům a vtiskl na ni konejšivý polibek.

„Oči má ještě zářivější než smaragdy,“ přisadil si Diminic. „Vedle nich bledne i samo jaro. Neznám krásnější zeleň než glendruidské oči lady Margaret.“

Zatímco vůči baronovým lichotkám zůstala Meg lhostejná, po manželových slovech se zarděla potěšením. Na nekonečně dlouhý okamžik si Meg s Dominikem hleděli do očí a nic dalšího pro ně neexistovalo.

„Dojemné,“ uryl Deguerre mrazivě.

„Že ano?“ přisvědčil Simon rozjařeně. „O lásce mezi vlkem a čarodějnicí se po kraji vyprávějí celé legendy. Dáš si něco k jídlu a k pití, pane?“

Při těch slovech ukázal Simon na stůl hradního pána. Služebnictvo na něj mezitím navršilo tolik mis a podnosů s jídlem, že stůl se pod tou tíhou málem rozlomil.

Deguerre přejel pohoštění jediným pohledem. Bylo znát, že v duchu odhaduje bohatství hradních zásob.

„Dostatek potravin jsme poslali i tvým mužům,“ dodal Simon. „Doufám, že to bude stačit. Kdovíproč nikdo nebyl schopen odhadnout, jak početnou máš vlastně družinu.“

„Nerad bych vám ubral z vašich zásob na zimu,“ nadhodil Deguerre.

„To zdaleka nehrozí!“ ozvala se Meg a obrátila se zpět k hostu. „Letos byla nejlepší sklizeň, kam až mi paměť sahá.“

„A celičká je bezpečně uschovaná za hradbami hradu,“ doplnil Simon líbezně.

„Pak máte vskutku štěstí,“ poznamenal stroze baron. „Mnoho hradů na jih odtud utrpělo ztráty na polích vinou přílišných dešťů. Pro ně bude letošní zima obdobím nedostatku a utrpení.“

„Blackthorne se těší výjimečnému božímu požehnání,“ potvrdil Diminic.

Deguerre jen zavrčel.

Diminic mlčky vyčkával, až baron zkusí odhalit některou ze slabin jeho hradu, aby útok opět v zárodku odrazil.

„Počítal jsem s tím, že mě tu bude vítat můj oblíbený rytíř,“ pokračoval lstivě Deguerre a významně se otočil k Simonovi.

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho, ale Deguerre se tvářil, jako by si ničeho nevšiml.

„Ten rytíř patří k největším oblíbencům mé dcery,“ dodal baron s jedovatým pohledem na Ariane. „Je náš draze milovaný Geoffrey na hradě, dcero?“

„Je,“ ozval se Simon, dřív než Ariane stačila odpovědět.

„Pak pro něho pošli!“ vyzval baron Simona.

„Geoffrey spí svůj poslední spánek!“

Deguerre upřel na Simona oči, v nichž zajiskřila děsivá a pronikavá naléhavost.

„Vysvětli!“ štěkl baron úsečně.

Simon se jen usmál a mlčel.

„Je to velmi prosté,“ prohodil Diminic ledabyle. „Geoffrey je po smrti.“

„Po smrti? Kdy? Jak? O tom jsem nic neslyšel!“

Diminic pokrčil rameny. „Přesto je to pravda.“

„U boží krve,“ vrčel Deguerre. „Doneslo se mi, že mnoho mužů onemocnělo a zemřelo, ale Geoffrey měl zůstat naživu!“

„Zůstal,“ potvrdila Ariane. „Nemoc v mé družině skutečně řádila a přežila jen hrstka lidí.“

„Kde jsou?“ vyzvídal vztekle Deguerre.

Simon se chladně usmál. „Předpokládám, že dva z nich jsem zabil ve Sporné zemi a ty ostatní aspoň poranil. Možná že také zemřeli. A Geoffrey Krásný vypustil duši právě dnes, zde na blackthornském hradě, mou vlastní rukou.“

Deguerreův výraz byl neproniknutelný jako čepel meče.

„S životy mých rytířů zacházíš velmi svévolně,“ pronesl s nebezpečným klidem.

„Když jsem zabil ty ostatní až na Geoffreye,“ objasnil Simon, „byli to loupežní rytíři, kteří na štítu neměli žádný erb svého pána.“

Deguerre na vteřinu povytáhl černé obočí.

„A Geoffrey?“ zeptal se baron pohrdavě. „Podle tebe byl také loupežný rytíř?“

„To byl. Sám se k tomu před smrtí přiznal. Než ale přijel k blackthornskému hradu, opět si na štít namaloval tvůj erb, pane.“

Na chvíli zavládlo napjaté ticho. Pak se Deguerre ušklíbl, sykl cosi přes zaťaté zuby a smířil se s tím, že v hradbách zdejšího hradu ztratil spojence.

„Škoda,“ zabručel. „Ten mládenec mi připadal slibný.“

„Nemusíš se trápit, pane,“ ujistil ho Simon. „Jeho talent teď určitě oceňují v pekle. A co ty, pane? Tys také někdy nedodržel přísahu?“

„Vyloučeno.“

„Ale, vskutku?“ protáhl Diminic jízlivě. „A co Arianino věno?“

„Co je s ním?“ vyštěkl baron.

„Truhly byly vyplněné jen kamením, hlínou a plesnivou moukou.“

Deguerre zkameněl uprostřed pohybu, jímž si chtěl upravit plášť na ramenou.

„Cos to řekl?“ rozkřikl se.

Diminic a Simon pohlédli nejprve jeden na druhého a poté společně na Duncana. Zachmuřený Duncan se otočil na patě a odešel. Věděl, že opět bude zapotřebí výjimečného daru jeho manželky.

Simon přimhouřil černé oči a pohlédl zpět na Deguerrea.

„Je to nesmírně jednoduché,“ pravil. „Když jsme otevřeli truhly, nenašli jsme v nich nic cenného.“

„Ovšem z mého panství jsem je vypravil naplněné bohatým věnem, jež by stačilo pro princeznu!“ odsekl Deguerre.

„To tvrdíš ty, pane.“

„Zpochybňuješ snad moje slovo?“ otázal se Deguerre zlověstně.

„Nikoli. Pouze ti sděluji, co se stalo, když jsme odemkli truhly.“

„Co při pohledu na prázdné truhlice říkal Geoffrey?“

vyzvídal Deguerre.

„Nebyl přítomen,“ vysvětlil Simon.

„Kdo z mých lidí u toho tedy byl?“

„Ani jediný,“ odpověděl Simon jedovatě. „Tvoji skvělí rytíři zanechali Ariane s truhlicemi před branou blackthomského hradu a sami ujeli, aniž by se obtěžovali počkat aspoň na pohár piva.“

„Dozvídám se stále další a další neuvěřitelné věci,“ mumlal baron. „A co moje pečeti na truhlách?“

„Netknuté,“ odvětil Diminic stručně.

„Zajímavé,“ potřásl baron hlavou a doširoka otevřel šedomodré oči – zřejmě na znamení údivu. „Takže mám k dispozici pouze slovo rytířů zdejšího hradu, že moje koření, hedvábí, drahokamy a zlato se mezi Normandií a Anglií jakoby mávnutím kouzelného proutku změnilo na hlínu.“

„Přesně tak.“

„Mnoho lidí by soudilo, že z jedné či druhé strany se musí jednat o podvod.“

„Pravděpodobně,“ souhlasil Diminic.

Deguerreův úsměv se změnil. Čišel chladem a vítězoslávou a současně s tím i jistotou, že konečně našel, po čem prahl.

Chamtivost patří k nejstarším a nejrozšířenějším z lidských vlastností.

„Chcete mě snad obvinit, že jsem nedodržel dané slovo?“ otázal se baron.

„Nikoli,“ zavrtěl hlavou Diminic. „A nevyžadujeme od tebe ani žádnou náhradu, pane. Zatím.“

Než stačil Deguerre odpovědět, vstoupila do síně Amber. Byla oblečená do rudé řízy, vlasy měla rozpuštěné a jantarový přívěsek kolem jejího krku planul jako jezírko polapené sluneční záře.

„Lorde Dominiku,“ otázala se, „poslal jsi pro mě?“

„Ano, lady, rád bych tě požádal o laskavost.“

Amber se pousmála. „Klidně žádej.“

„Já a baron jsme se neshodli v jedné záhadě, kterou potřebujeme vyřešit. Mohla bys nám zjistit pravdu?“

Při Dominikových slovech se baron otočil a změřil si Amber s pronikavým zájmem.

„Amber je Poučená,“ vysvětloval Diminic Deguerreovi. „Umí.“

„Moc dobře vím, jaké schopnosti mají Poučení,“ přerušil ho baron stroze. „Studuji je po celý svůj život. Takže tahle dáma má schopnost číst pravdu?“

„Ano,“ potvrdil Diminic.

Deguerre si zklamaně povzdechl.

„V tom případě jsi neukradl věno pro sebe,“ zavrčel. „Jinak bys tuhle ženu nikdy nepustil do své blízkosti. No dobrá. Tady je má ruka, dámo, dotkněte se jí a vyčtěte moji pravdu.“

Amber zhluboka a zvolna vydechla, aby se uklidnila. Pak uchopila Deguerrea za ruku.

Naráz vykřikla a byla by klesla na kolena, kdyby ji Duncan na poslední chvíli nezachytil. Navzdory bolesti, jež ji nepřestávala rozdírat, baronovu ruku nepustila. „Honem!“ sykl Duncan.

„Podváděl jsi, pokud jde o dceřino věno?“ otázal se Diminic Deguerrea. „Nepodváděl.“

„Pravda.“

Amber v mžiku nechala baronovu ruku klesnout.

„Děkuji, lady,“ pokývl Diminic.

Deguerre si Amber prohlížel s dravčím zájmem a samozřejmě mu neušlo, jakou cenou platí za svůj dar.

„Užitečná, i když trochu dvojsečná zbraň,“ poznamenal. „Kdysi jsem doufal, že ji budu také mít.“

Duncan věnoval baronovi vražedný pohled.

Baron se jízlivě usmál. „Mám dojem, že právo tázat se mám nyní já.“

Amber se překvapeně ohlédla po Dominikovi.

„Směl bych vás obtěžovat, lady?“ požádal Diminic a podal jí ruku.

Ačkoli Amber se nikdy předtím Glendruidského vlka nedotkla, sáhla po jeho ruce bez sebemenšího váhání. Sice se zachvěla, ale rychle ten pocit potlačila.

„Když jste ty truhly otevřeli, bylo v nich něco cenného?“ zeptal se Deguerre Dominika.

„Nic.“

„Pravda.“

„Byly pečeti netknuté?“

„Byly.“

„Pravda.“

„Vskutku pozoruhodné,“ zamumlal Deguerre.

Diminic odtáhl ruku z Ambeřiny dlaně.

„Omlouvám se,“ řekl. „Záměrně bych vám bolest nezpůsobil, to jistě víte.“

„Ale mě to nebolelo, pane. Dřímá ve vás mocná síla, ale ani stopa po krutosti.“

Deguerre se jedovatě usmál, jelikož o něm Amber nic podobného neřekla.

„Jak se zdá,“ prohlásil Diminic, „Arianino věno musel ukrást některý z vašich rytířů.“

„Jeden z mých? Proč ne z tvých?“

„Protože pečeti byly nedotčené. Vaše pečeti, barone. Ne moje.“

„Ach ano.“ Deguerre pokrčil rameny. „Pak to byl zřejmě sir Geoffrey. Těšil se mé přízni a měl volný přístup k mým věcem.“

„I k pečetím?“ ujišťoval se Simon.

„I k pečetím.“

„Nyní je Geoffrey po smrti a věno je navždy ztraceno,“ uzavřel Simon.

„Už jste se na to zeptali mé dcery?“

„Proč bychom to dělali? Byla z toho ještě zděšenější než my,“ odvětil Diminic. „Kdyby věděla, kde je její věno, okamžitě by nám to prozradila.“

Deguerre pohlédl na Ariane. „Nu, dcero? Proč jsi jim věno ještě nenašla?“

„Ztratila jsem svou schopnost té noci, kdy mě Geoffrey znásilnil.“

„Znásilnil? Tak tohle jsi napovídala svému manželovi?“ ušklíbl se Deguerre s krutým úsměvem.

„Ano,“ odpověděla Ariane chladně. „A tohle mu potvrdila i lady Amber.“

V Deguerreově výrazu se objevil náznak překvapení.

„Tak ty jsi svůj dar skutečně ztratila,“ opakoval baron zamyšleně. „Totéž se přihodilo i tvé matce, když jsem se jí o svatební noci zmocnil. Žádná čarodějnice nechce přijít o svou schopnost, ale muž ví, jak jí ji sebrat i bez dovolení.“

„Mýlíte se,“ ozvala se Meg tiše.

Deguerre pootočil hlavu a zvědavě se zadíval na drobnou ženušku, jež stála tak nehybně, že i její zlaté zvonečky zůstávaly němé.

„Prosím?“ podivil se Deguerre.

„Naplněný vztah s mužem může ženinu schopnost podpořit místo zničit,“ vysvětlovala Meg. „To záleží na hloubce vztahu. A na muži. Od chvíle, kdy jsem se stala manželkou Glendruidského vlka, jsou moje schopnosti ještě větší než dřív.“

„Neuvěřitelné.“

Deguerre se zamračil. Nakonec pokrčil rameny a vrátil se k tématu, které ho zajímalo ze všeho nejvíc. Slabé, nikoli silné stránky.

„Všechno nasvědčuje tomu, že Geoffrey byl bezectný chlípník, jenž Arianiny schopnosti zničil, a ne umocnil,“ pravil lhostejně. „Je smůla, že za jeho činy musejí trpět nevinní, ale tak už to na světě chodí.“

Simon doslova zkameněl. Z barona vyzařovalo zlomyslné potěšení, jež nad slunce jasněji prozrazovalo, že uvěřil, že konečně objevil slabinu blackthomského hradu, po které tolik toužil.

„Když jsem dal souhlas s tím, že se moje milovaná dcera stane manželkou jednoho z tvých rytířů,“ řekl Deguerre Dominikovi, „slíbil jsi, že její manžel dostane hrad, bohatý hrad, jenž bude odpovídat význačnému postavení, jež lady Ariane zaujímá doma v Normandii.“

„Správně,“ přisvědčil Diminic ponuře. „Povězte tedy, lorde Dominiku, kde se nachází hrad mé dcery?“

„Na sever odtud.“

„Ach. A kde přesně?“

„V Carlysle.“

„Proč tam už dávno nesídlí, jak se sluší na paní hradu?“

„Ještě pořád jsme nesebrali dost rytířů na svoji obranu,“ odvětil Simon úsečně.

„Navíc je třeba ještě dostavět opevnění,“ doplnil ho

Diminic.

„Ale to obojí je nákladné, rytířská družina i stavba hradeb.“

Baron Deguerre se s krutým uspokojením rozhlédl po hlavní síni.

„Bude jistě obtížné podporovat dva hrady,“ prohlásil štiplavě. „A to bez ohledu na to, jak hojnou úrodu jste letos měli na blackthomských polích.“

„Zvládnu to!“ usekl Diminic upjatě. Deguerreův úsměv byl stejně mrazivý jako noc za okny. „Budu tábořit těsně vedle vašeho hradu,“ oznámil neústupně baron, „dokud moje dcera nedostane všechno, co jste jí slíbil.“

31.

Ještě dlouho poté, co baron Deguerre se svými rytíři začal v hlavní síni hodovat, čekala Ariane v samotě své komnaty a skláněla hlavu nad harfou ve svém klíně. V duchu se modlila, aby za ní přišel Simon. Aby jí odpustil.

Hned mě mělo napadnout, že Simon je příliš hrdý na to, než aby dokázal poslouchat o znásilnění své manželky a nechtěl ji pomstít. Zbytečně jsme s Meg naplánovaly, jak tomu předejít.

Hned mě to mělo napadnout!

Ale já neznala nic než své vlastní nutkání po zveřejnění pravdy, svou vlastní hrdost a touhu, aby mě Simon miloval stejně, jako já miluju jeho.

Taková pošetilost.

Ladné prsty se zakmitaly nad strunami harfy a vyloudily píseň beze slov, prostý výkřik stejně zoufalý a naléhavý, jako byla Arianina láska k muži, jenž jí lásku nedokázal oplácet.

U krve všech svatých, jak jsem mohla být tak sobecká, abych riskovala bezpečí a samu existenci blackthomského hradu kvůli své vlastní pošetilé touze? Simon nikdy nebude milovat žádnou ženu, stejně jako já předlouho nedůvěřovala žádnému muži.

Dokud jsem nepotkala Simona.

Ale uzdravit ho nedokážu.

Probouzená Arianinými prsty se komnatou vznášela přízračná melodie, odrážející přízračnost jejího zoufalství. A žalu nad tím, co se nikdy nestane skutečností. „Slavíčku?“

Simonův hlas byl tak nečekaný a tak bolestně vytoužený, že na okamžik se Ariane bála zvednout oči z obavy, aby to nebyl pouhý sen.

„Simone?“ zašeptala nedůvěřivě.

Po tváři ji pohladily něžné prsty.

„Jsem to já,“ potvrdil Simon. „Ale čekal jsem, že už budeš spát.“

„Když tys tady nebyl.“

Při Arianiných slovech se v Simonovi vzedmula touha a ještě cosi, lačnost, kterou nebylo snadné přesně pojmenovat.

„Diminic mě potřeboval,“ vysvětlil.

„Já vím. A v budoucnu tě bude potřebovat stále víc a častěji.“

Aniž by Ariane zvedla k Simonovi hlavu, pomalu odložila nástroj stranou.

„Můj otec se nehne od hradeb, dokud mě neuvidí usazenou v bohatě vybaveném hradě,“ pravila nezvučně. „A Blackthorne zcela ožebračený. Svou bezohlednou touhou po pravdě jsem zničila tvého bratra.“

Najisto počítala se Simonovým souhlasem a s tím, že se pak od ní odvrátí jako kdysi od Marie.

Místo toho ji Simon láskyplně pohladil po vlasech.

„Však my to nějak vyřešíme,“ konejšil ji.

„My?“

„Duncan, Erik, Diminic a já. V nejhorším případě si budeme rytíře půjčovat.“

„Jenže tak budou oslabené všechny hrady najednou.“ Simon neodpověděl.

„Můj otec umí být děsivě trpělivý,“ vzdychla Ariane a zarputile zírala na své zaťaté pěsti. „Má dost velké bohatství, aby tu zůstal do té doby, než dosáhne cíle, jenž ho přivedl do Anglie původně – získat zde panství a hrad.“

Simonovou odpovědí bylo opět jen ticho.

„Karla Lstivého nemůžeš porazit v partii, kterou sám rozehrál,“ pokračovala Ariane nešťastně. „Pokud ti anglický král nebo Erikův otec nepůjčí peníze k vybudování a udrženj hradu Carlysle, můj otec zničí Blackthorne a tvého bratra s ním.“

„Král má dost svých vlastních výdajů,“ poznamenal Simon. „Úroda ve valné části království byla velmi špatná.“

„A co Erikův otec?“

„Robert Našeptavač nenávidí všechny Poučené, a to včetně vlastního syna.“

Ariane v němém zoufalství zavrtěla hlavou.

„V tom případě jsme ztraceni,“ zanaříkala tiše.

Při tom pohybu se jí kadeře smekly přes Simonovu ruku. Ten chladivý hedvábný dotek v něm probudil cosi blízkého pronikavé bolesti.

„Hněváš se na mě tak strašně, že nesneseš ani pohled do mé tváře?“ otázal se Simon mírně.

Ariane prudce zvedla hlavu. Simon stál těsně vedle ní a tvářil se zachmuřeně. Tkanice na oblečení měl zpola rozvázané, jako by byl tak strašně unavený, že se začal svlékat i cestou po schodech, když mířil do manželčiny komnaty.

„Já? Hněvat se na tebe?“ vyhrkla Ariane a z hlasu i přenádherných ametystových očí jí čišel neskrývaný a upřímný úžas.

„Hněváš se na mě kvůli tomu, že jsem zradil tvou pravdu a nepomstil tě mnohem dřív,“ vysvětloval Simon pochmurně. „Hněváš se, že ta pravda stejně nic nezměnila. Hněváš se, že nedokážu… milovat.“

Nad bolestí v Simonově pohledu pukalo Ariane srdce.

„Dokonce ani tebe,“ pokračoval chraptivě, „můj statečný slavíčku. Ani tebe, která jsi tolik trpěla v rukou surových mužů. Která jsi mi zachránila život. Která jsi mě naučila létat stejně, jako létá fénix, která jsi mě naučila umírat a znovu se rodit v extázi. Zasloužíš si… mnohem víc, než ti můžu dát.“

Bolest v Simonově hlase Ariane drtila jako surová pěst. Na okraji černých řas se jí zatřpytily slzy.

„Nikdy jsi mě nezradil. Nikdy!“ zašeptala. „Byl jsi ochoten položit za mě život i ve chvíli, kdy jsem pro tebe nepředstavovala nic než břemeno. Jsem žena, kterou sis vzal jen proto, abys bratrovi dokázal svou věrnost.“

„Pro mě jsi nikdy nepředstavovala břemeno. Toužil jsem po tobě hned od první chvíle, co jsem tě uviděl. Ještě nikdy jsem po žádné ženě nelačněl tak zoufale jako po tobě. Stravoval mě oheň ještě žhavější než ten, jenž na mě čeká v pekle.“

Arianin úsměv byl smutný stejně jako slzy, jež prolévala nad Simonem, a stejně krásný.

Simon ke mně cítí touhu, žhavý chtíč.

Nikoli lásku.

„Vím, jak nesmíme jsi po mně toužil,“ pravila Ariane a zachvěla se při vzpomínce na Simonovu pronikavou, nespoutanou smyslnost.

Simon si povšiml Arianiny zrádné reakce a pocítil, jak se v něm začala vařit krev, stravovala v něm tu minulou bolest, kterou nemohl změnit, pouze se s ní smířit.

„Toužil jsi po mně, až ses touhou viditelně chvěl,“ zašeptala Ariane. „Přesto ses mě jedinkrát nechtěl zmocnit násilím. Všude tam, kde by se jiní muži zachovali krutě, jsi byl něžný, kde by se chovali vypočítavě, byls vášnivý, kde by projevili sobectví, byl jsi velkorysý. Hněvat se na tebe? Ach ne, Simone. Jsi moje požehnání.“

„Ariane…“

Simonovi se sevřelo hrdlo. I kdyby žil Ariane přímo v duši, nemohl by její pravdě porozumět jasněji.

Pomalu zvedl ruce a zabořil prsty do půlnoční nádhery Arianiných kadeří. Když pozvedl její tvář ke své, zašeptal do černých řas její jméno a slíbal jí všechny stříbrné slzy, jež prolévala právě kvůli němu.

„Když si představím, jak příšerně ti ta svině ublížila…,“ zasípal Simon přiškrceně.

Při těch slovech sklouzl rty po jejím čele, jejích lícních kostech, očních víčkách i rtech a hýčkal ji polibky

něžnými jako zář ohně. Ariane se chvěla jak pod žhavým dechem plamenů a při pohledu na chmury v manželových očích se opět rozplakala.

„Nemysli na to!“ vyhrkla Ariane naléhavě. „Nemysli! Já už na to také nemyslím! Už ne. Dokonce ani ve svých snecl.“

„Byla jsi bezohledně zneužita, zrazena tak strašně, že ti to bezmála zabilo duši. Přesto. „Uzdravil jsi mě,“ přerušila ho.

„… jsi mě sama o své vůli tehdy vyhledala na cimbuří a naučila jsi mě, jak vypadá skutečná vášeň.“

Ariane se snažila promluvit, ale naléhavost Simonová výrazu jí vyrazila dech.

„Zmocnil jsem se tě vestoje, v tom mrznoucím vichru, zmocnil jsem se tě…“

Simon se rozechvěl vzpomínkou a touhou a ještě něčím víc. Zajíkl se.

„… dravě jako beze smyslů. A přitom tys byla téměř panna.“

„Jenže mně se moc líbilo, jak ses mě zmocnil.“

Ariane ta slova zašeptala Simonovi přímo do pootevřených rtů, přičemž vychutnávala jeho jemné a láskyplné polibky.

„Však já poznal, že se ti to líbí,“ přiznal chraptivě. „Dávala jsi to nádherně najevo, slavíčku.“

Simon cítil, jak jeho manželku zalil žhavý ruměnec.

„Nemohu za to,“ omlouvala se stydlivě Ariane. „Nemohla jsem si pomoci.“

„Já vím,“ vydechl Simon a s neuvěřitelnou něžností ji hryzal do rtů. „A také jsem ani nechtěl, aby ses ovládala, toužil jsem vychutnávat tvou žhavou vášeň stále a navždy.“

Když špičkou jazyka něžně objel obrys Arianiných rtů, tiše zašeptala jeho jméno – nebo si to jen slastně vydechla?

„Přesně takhle ses tehdy chvěla a sténala,“ potvrzoval Simon, „a prosila, ať nepřestávám. A přesto jsi byla téměř panna.“

„Toužila jsem po tobě, div jsem z toho nezdivočela.“

„A já po tobě toužil navlas stejně zběsile. A když jsme se domilovali a zůstali téměř bez dechu, odmítala ses mě pustit, tiskla ses ke mně, jako by ti šlo o život.“

„Tvoje objetí mi bylo milejší než vlastní život.“

„Ano,“ přikývl Simon. „To mi beze slov povědělo tvoje tělo. Plakalo vášní a já toužil vpíjet tvé vonné slzy jako životodárnou vláhu, bez které bych zahynul jako na poušti. Nikdy se žena neodevzdala muži velkoryseji než ty, a přesto jsi byla téměř panna.“

Simon se křečovitě zazmítal a stiskl rty tak pevně, jako by trpěl krutou bolestí.

„Simone?“ zašeptala Ariane, která mu nerozuměla.

„Měl jsem být na tebe mnohem něžnější,“ vyhrkl a žalem se málem dusil. „Měl jsem tě nejprve celou zasypat polibky, a teprve poté se tě zmocnit, ale co nejpomaleji a nejjemněji.“

Při těch slovech skutečně začal Ariane něžně líbat na tváře i do vlasů i na ruce. Zavřela oči. Nohy se jí začaly podlamovat láskou.

„A svlékat jsem tě měl co nejpomaleji,“ pokračoval Simon téměř neslyšně.

Stříbrné tkanice se s šustěním rozvázaly a ametystová látka se pod jeho prsty začala Ariane smekat z ramenou. Chladný vzduch v komnatě ještě zvýraznil stravující žár Simonových úst, jimiž se skláněl dolů k Ariane.

„Měl jsem tě polaskat na ňadrech a zalichotit ti, jak jsou nádherná,“ mumlal jí zastřeně do lehce zvlhlé šíje. „Jak jsou dokonalá, hedvábná, horká, jak líbezně žadoní o mé polibky.“

Láskyplně vtiskl políbení na vrcholek každého ňadra. Bradavky se napjaly a zarděly. Zrůžověly stejně vášnivě jako Arianiny nalité rty.

„Simone,“ vydechla Ariane.

Hned ale umlkla, protože hlas se jí rozechvěl sžíravou slastí. Simon ji dráždil jazykem a jedno po druhém si vtahoval ta růžová poupata do úst.

Dlaněmi jí klouzal po šatech a dál zručně rozplétal tkanice. S úsměvem si uvědomil, že látka ho s každým nepatrným pohybem doslova laská a násobí tak smyslnou citlivost jeho pokožky.

„Měl jsem ti trpělivě přetáhnout šaty přes hlavu,“ pokračoval přidušeně. „Měl jsem pomazlit každičký kousek nově odhalené kůže, až bys vzdychala a chvěla se a dala mi všechno, oč tě ještě nikdo nepožádal, jen si to bezohledně vzal.“

Simon přimhouřil oči a konečky prstů zlehýnka objel obrysy Arianiných nohou. Rozevřela je a ametystová látka se k tomu šustivě svezla ještě o kus níž.

„Odevzdáváš se mi?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčila šeptem. „Pokaždé. Navždy.“

Až poté Simon otevřel oči.

„Takhle jsem tě viděl tu naši první společnou noc,“ vzpomínal přiškrceně. „A místo abych ti pověděl, jak jsi krásná, místo abych tě něžně prodchnul vášní, roztáhl jsem ti nohy a vnikl jsem do tebe tak prudce, jako bychom se spolu milovali už léta.“

Ariane se snažila odpovědět, ale Simon se k ní sklonil, laskal ji rukama, slůvky i ústy. Z hrdla se jí vydral temný sten, protože žhavým jazykem se blížil ke středu jejího ženství.

„Cítím…,“ zajíkla se Ariane a smyslně se prohnula v zádech, aby se co nejvíc přiblížila k tomu slastnému laskání. „Cítím… O tomhle se mi zdál sen… Už předtím. Přesně o tomhle. Ale přitom jsi mě nikdy takhle nelíbal.“

„Ale líbal,“ odpověděl Simon něžně. „A ty ses chvěla rozkoší navlas stejně jako v této chvíli.“

„Kdy?“ otázala se šeptem. Ale to už mezitím věděla. Uzdrav mě.

„Ve snu,“ pokračovala Ariane, „jsi mě uzdravU.“

„Byl to Poučený sen,“ vysvětloval Simon. „Byl prodchnutý vonnými růžemi a půlnocí a měsíčním světlem a zběsilým příslibem bouře.“

„Hořím!“ zašeptala Ariane.

„A já to cítím. Tehdy v noci jsem se tě nechtěl zmocnit, rozhodně ne tímto způsobem. Ale teď se tě zmocnit chci, a to zcela bezvýhradně.“

Ariane se zahleděla na Simona a uvědomila si, jak vypadá sen ve snu.

„Jsem tvoje,“ šeptala. „Odevzdala jsem se ti ještě dřív, než jsem vůbec tušila, co to znamená.“

„Jsi moje,“ odvětil šeptem Simon. „Jsi můj soukromý oheň.“

„Hoř se mnou,“ prosila vášnivě. „Trápila jsem se v tom ohni sama až příliš dlouho.“

Simon se viditelně zachvěl. Začal ze sebe strhávat oblečení a všiml si, jak se při pohledu na důkaz jeho mocného vzrušení Ariane neubránila úsměvu.

„Už při pouhém pohledu na tebe se mi podlamují kolena,“ svěřovala se a dotkla se ho. „Jsi stvořený z hedvábí a železa. A rozkoše. Dobrotivý Bože, ta slast…“

Simona proklála další vlna touhy.

„Připadám si vedle tebe silný jako Bůh!“ doznával Simon chraptivě.

Vtiskl se jí do těla tak hluboko, až se z nich stala jediná bytost.

„Hořím,“ vydechl úzkostně i blaženě najednou. A totéž cítila i Ariane, úzkostnou slast, jež ji stravovala jako lačné plameny. „My…“ Hoříme.

A pak jim ta palčivá a sžíravá vášeň vyrazila dech.

Když se konečně milostně vyčerpali a vypověděli si všechna láskyplná slůvka, která znali, Simon zvedl Ariane do náruče a tiskl ji k sobě, jako by se obával, že by mu ji mohl někdo násilím vyrvat.

„Přece musí existovat způsob, jak porazit Deguerrea!“ vybuchl Simon vášnivě. „Určitě ano! Ztracené věno jistě nestojí za tolik lidských životů!“

Ariane se přimkla k Simonovi a mlčky, horečně si přála, aby se jí vrátil její čarodějný dar.

Kéž by se to věno dalo objevit.

Náhle se jí před očima jako výbuch vylouplo vidění a strhlo ji do fascinujícího okouzlení, jež nebylo měřitelné časem. Zůstala bez hnutí, vnímala pouze jednotlivé megality Kamenného kruhu, rýsující se proti zimní obloze.

Ale tentokrát byly ty kruhy dva.

Ariane zamžikala, rozechvěla se a zjistila, že spočívá spícímu manželovi v náručí. Sotva si uvědomila, co se přihodilo, zahltila ji vlna rozjaření.

Glendruidská čarodějnice měla naprostou pravdu. Svazek s tím pravým mužem ženinu sílu ještě umocní.

Jsem konečně uzdravená!

Ariane se dychtivě obrátila k Simonovi, aby ho probudila, ale zarazila se dřív, než stačila pronést jediné slovo.

Za mou neopatrnost už nyní musel blackthornský hrad zaplatit až příliš vysokou cenu. Deguerre číhá na svou krvavou kořist jako obrovitý stříbrný sup.

Kdybych to Simonovi pověděla, co se stane?

Všechno nadšení z Ariane naráz vyprchalo. Simon by trval na tom, že ji ke Kamennému kruhu doprovodí. Diminic by nedal jinak, než že ty dva doprovodí družina rytířů, jelikož kdyby její otec začal tušit, že věno objevili, mohl by se pokusit jeho vyzvednutí zabránit.

A na hradě už je beztak příliš málo rytířů, než aby stačili na jeho obranu. Vyloučeno, že by mohli postrádat třeba jen jediného z nich pouze proto, aby dělal Ariane společnost cestou ke Kamennému kruhu. Ohně tábořících Deguerreových ozbrojenců obkružují Blackthorne, jako by už byl v nepřátelském obležení.

V jistém – až příliš skutečném – ohledu to obležení vlastně bylo.

Kdybych Simona probudila, nedovolil by mi odjet, jelikož by mě nemohl doprovázet. Simona Věrného tady a teď potřebuje jeho pán a bratr.

Ale mě nikoli.

Vytratím se odtud tajně, najdu důkaz o místě, kde je uloženo mé věno, a donesu ho Simonovi, aby ho mohl mrštit mému otci pod nohy.

Při té představě se Ariane neubránila úsměvu. Bude to nádhera, až otci dokáže, že je schopná stejně jako ti jeho

bezohlední rytíři.

Ariane si byla jistá, že se rozhodla tím jediným správným způsobem. Ano, tohle je její povinnost!

A musí být splněna.

Chcili tajně odejít z hradu, musím najít tajnou chodbu, která vede za hradby. Kde jen může být skrytá?

Několikrát se zhluboka nadechla a opět se jí vybavila vize, pochodně planoucí v dlouhé chodbě, z obou stran lemované dveřmi do komnat. Stály tam sudy másla a nasolených úhořů, ptactvo z posledního lovu, pověšené za šupinaté pařáty a připravené na kuchařův rožeň, ovoce čerstvé i sušené. Na konci chodby bylo vidět bylinnou lékárnu – řady stojanů se sušícími se bylinkami.

Za posledním sušákem se v temném koutě za hromadou otýpek schovávaly malé dveře zavřené na petlici.

Dále musím sehnat koně. V tomhle zmatku jistě někdo koně ztratil. Možná že některý z otcových rytířů bude mít opilého čeledína či panoše.

Tentokrát to trvalo déle, protože se nemohla opřít o konkrétní údaje. Nakonec se však z temnoty zvolna, pozvolna vynořil obraz. Kůň s normanským postrojem, který stál širokým zadkem obráceným k větru a s nosem zarytým do kupy sena na blackthomském poli.

Ariane se zlehýnka a opatrně vyvinula ze Simonová objetí. Sice něco zabručel, jako by protestoval, ale ona ho něžně políbila a pohladila ho po tváři. Na vteřinku se jí zabořil rty do vlasů, povzdechl si a opět se zklidnil.

„Spi, lásko moje,“ zašeptala Ariane. „Všechno je v pořádku. Už vím, kde je moje věno.

A také vím, jak zachránit blackthornský hrad.“

32.

Zmizela?“ bouřil Simon. „Co tím chceš říct, že zmizela?“ Sven ostražitě hleděl z Dominika na Simona. S oběma muži prožil tažení do Svaté země a nerad by se pustil do křížku s kterýmkoli z nich, ale Simon vypadal, že nemá k souboji daleko. Sven se dokonce bezmocně ohlédl po Meg, která seděla manželovi po pravém boku a zatím mlčela.

„Tišeji,“ napomenula teď Simona. „Baron je pořád někde nablízku.“

Simon stiskl podrážděně rty, ale neodporoval. Místo toho vstal, vztekle odstrčil zbytky oběda a přistoupil tak blízko ke Svenovi, až se ho málem dotýkal.

„Vysvětli mi to!“ zavrčel.

Hovořil sice tiše, ale o nic vlídněji.

„Lady Ariane nebyla na ranní bohoslužbě v kapli,“ odvětil Sven mírně.

„Přesně tak,“ přisvědčil Diminic. „Napadlo mě, že třeba šla na mši ke kaplanovi svého otce.“

„K tomu, který ji nazval courou a žádal pro ni trest za hřích, který nikdy nespáchala?“ odsekl Simon pohrdavě. „Tak to těžko. To by šla radši na mši k praseti.“

„Ariane dnes ráno nemluvila ani s jedním z kaplanů,“ dodal Sven. „A není v lázni. Nevyšívá. Nehraje smutné písně.“

„A co kuchyně?“ otázala se Meg. „Učila kuchaře nové triky, jak lépe ochutit dušené maso.“

„Stráž, kterou lord Diminic postavil na hradby, svatosvatě odpřisáhla, že z hlavní budovy nevyšel nikdo jiný než služebnictvo!“ prohlásil Sven.

Diminic se s úsměvem podíval na Meg, která kdysi proklouzla kolem Svena přestrojená za služebnou. Svenovi ten pohled neušel. Smutně se pousmál.

„Stráž patří k původním blackthornským rytířům,“ vysvětlil. „Dobře zná všechny zdejší sloužící.“

„Není divu, že se Ariane dnes kuchyni vyhnula,“ poznamenala Meg. „Venku zuří přímo ďábelská bouře, sama bych do ní nevyšla na krok. Ještě že už máme celou úrodu dávno za hradbami.“

„Zato lady Ariane tu není!“ vyštěkl Simon úsečně. „Není nikde, nikde. Už jsme hledali na všech možných i nemožných místech, ale nikde proklatě není!“

„Deguerre,“ ucedil Simon hořce. „Za to ho vykastruju!“

„Kam by ji ale schoval?“ nadhodil Sven jen tak mimochodem. „On je přece taky tady v hradu.“

Diminic se opět ohlédl po Meg.

„Sokoličko?“ otázal se něžně. „Jaké máš sny?“

Meg zavřela oči. Když je opět otevřela, čišel z nich strach.

„Před tou bouřkou jsem spala docela klidně,“ přiznala se Meg stísněně. „Dobře, jako už kolik týdnů ne. Jako kdyby najednou bylo všechno v pořádku.“

„A teď, když jsi vzhůru?“ vyzvídal Diminic. „Máš sny?“

„Když se během ranní mše strhla bouře, měla jsem pocit, jako bych byla venku, přímo v ní.“ Zachvěla se. „Tam venku je strašná zima, můj pane. Vražedná zima.“

„To vím až moc dobře,“ přisvědčil Simon. „Byl jsem venku u těch dřevěných hradeb, protože kameníky bylo třeba zahnat k práci jako stádo tvrdohlavých ovcí.“

„Už je to zbývající místo uzavřené?“ vyzvídal Sven.

„Bude to co nevidět,“ odvětil Simon stroze. „I kdybych měl každý ten ledem obalený kámen na místo do –

vléct vlastnoručně. A možná na to i dojde, protože bouře nejeví známky toho, že by chtěla polevit.“

„Pravda,“ potvrdila Meg zachmuřeně. „V tuhle roční dobu bych tak zuřivou bouři nečekala.“

„Zajdi do bylinné lékárny,“ vybídl Diminic manželku. „Tvoji lidé budou potřebovat mast na omrzliny.“

Meg začala cosi namítat, ale všimla si Dominikových zarputilých očí a pochopila, že si přeje, aby odešla a nechala je v komnatě o samotě.

„Jistě,“ přisvědčila. „Ale…“

„Kdybych tě potřeboval,“ přerušil ji Diminic, „hned pro tebe pošlu.“

„Dobře,“ přisvědčila Meg stroze a odvrátila se. „Nezapomeňte, prosím.“

Sotva cinkání Meginých zlatých zvonečků utichlo za zákrutem chodby, Diminic se obrátil k Svenovi.

„Počkal bys chvíli za dveřmi?“ otázal se ho. „Potřebuju se Simonem probrat jednu soukromou záležitost.“

Sven dokázal celkem snadno uhodnout, oč jde. Obrátil se a s pocitem upřímné úlevy odrazoval na chodbu. Netoužil být svědkem toho, jak jeden bratr vyslýchá druhého bratra ve věci manželských důvěrností.

„Pohádali jste se s Ariane kvůli jejímu znásilnění?“ šel Diminic rovnou k věci.

„Nepohádali.“

„Kvůli jejímu otci?“

„Také ne.“

„Kvůli něčemu jinému?“

„Když jsme společně usínali, nebyla mezi námi ani kapka hořkosti.“

„Tak vzájemný chlad?“

Simon zavřel oči, protože ho zahltil příval žhavých vzpomínek.

„Ne,“ odvětil chraptivě. „Ani zdaleka ne. Ariane hoří vášní jako žádná jiná na světě.“

Diminic si s povzdechem prohrábl hřívu prsty.

„Nedává to smysl!“ zavrčel popuzeně Glendruidský vlk. „Proč zmizela?“

„Možná že nezmizela.“

„A možná že úhoři mají peří a létají v oblacích,“ odsekl Diminic. „Hrad není tak velký, aby se v něm dala přehlédnout žena oděná do Poučených šatů s vyšíváním jako stříbrný blesk.“

Simon nevěděl, co říct, protože Diminic měl ryzí pravdu.

„Prohledám hrad osobně,“ rozhodl Simon. „Ne.“

„Proč ne?“ odsekl Simon popuzeně.

„Když budeš lítat od cimbuří až po sklepení a na každém kroku vykřikovat, že hledáš svou manželku, Deguerre se chopí příležitosti, aby se stejným pokřikem odklusal ke králi s obviněním, že jsme zavraždili jeho milovanou dceru a její tělo ukryli spolu s věnem. A pak nás čert všechny sežere k snídani!“

„Dám si pozor,“ procedil Simon mezi zuby.

„Ježíši Marie!“ zamumlal Diminic. „V téhle chvíli jsi nápadný jako průsvitná víla.“

Simon měl co dělat, aby potlačil zuřivou urážku. Trápil ho příšerný neklid. Poprvé ho pocítil v okamžiku, kdy vyšel ven za kameníky a sledoval, jak s každým uloženým kamenem zvolna narůstá nehotová hradba.

Pak sem od severu vtrhla bouře a znemožnila další stavbu hradby. Vražedný chlad.

„Nasaď na Arianinu stopu některého z loveckých psů,“ požádal Simon vztekle.

„Mimo hrad? Ale to je marná snaha. Bouře smyje každičkou stopu.“

„Začni tedy uvnitř, s těmi částmi hradu, kam Ariane chodívá jen zřídka. Budeli stopa čerstvá…“

Simon neměl čas na dlouhé povídání. Diminic už přivolával páže, aby dovedlo Erika spolu s jeho loveckým psem. Skoka sehnal mnohem snáz, stačilo hvízdnout a šedý lovecký pes se vynořil zpod stolu, kde číhal na zbytky jídla.

„Máš nějakou věc, na které by byla Arianina vůně –pouze její?“ otázal se Diminic. „Její harfu.“

Diminic se zatvářil polekaně. „Copak ji nemá s sebou?“

„Ne. Zůstala ležet vedle postele.“

Vůbec poprvé se Diminic zatvářil nesmírně ustaraně. Ještě nikdy neviděl Ariane jinak než s harfou nebo aspoň v její blízkosti.

„Běž pro harfu a sejdeme se u studny!“ pronesl Diminic upjatě. „Začneme tam.“

Než se Simon vrátil s harfou a sestoupil dolů, kde byla studna a noclehárny ozbrojenců, Trhač a Erik tam už na něho čekali.

„Trhač neobjevil žádnou skupinu lidí, kteří by se skrývali bez ohně,“ oznámil Erik Dominikovi. „Na to je zkrátka příliš velká zima.“

„Sven tvrdil totéž. A žádný z Deguerreových mužů neodjel směrem k Tvrzi Kamenného kruhu či k Mořskému sídlu.“

„Škoda že tam nemají namířeno,“ zalitoval Erik. „Cassandra by jim přichystala nepříjemné přivítání. A moc by se nám hodilo, kdyby řady nepřátel kapku prořídly.“

„To určitě. Podle tvého a Svenova odhadu má Deguerre nejmíň dvakrát či třikrát víc bojovníků než my.“

„Kdyby byl baron Deguerre před hradbami a nerozvaloval se u našeho stolu v hlavní síni, skoro bych řekl, že jsme v obležení,“ zamumlal Erik.

„Za dané situace,“ pravil Diminic suše, když k nim přistoupil Simon, „zatím nám obléhání pouze hrozí.“

„Kdo poběží první, Skok, nebo Trhač?“ zeptal se Simon bez okolků.

„Skok,“ odvětil Diminic. „Opakovaně běhal z hradu a zase zpátky a nikdo si ho nevšímal.“

Diminic se shýbl ke štíhlému loveckému psu, tichým hlasem mu vydal rozkaz a ukázal na harfu v Simonově ruce. Třebaže většina zástupců jeho druhu byla dobrá jen k uštvání zvěře, kterou na volnou pláň vyhnali nadháněči, Skok měl jemný čich a nutkavou touhu ho používat. Daleko častěji objevil zvěř právě on, a ne pomalí rolníci s klacky nad hlavou.

Skok očichal harfu, jednou, podruhé, a pak vzhlédl k Dominikovi. Nenápadný pohyb pánovy ruky poslal psa za jeho úkolem.

S rukou položenou na Trhačově hlavě sledoval Erik štíhlého šedého psa, jak pobíhá po sklepní komnatě s hradní studnou a pátrá po čerstvé stopě. Když se dostal ke kamennému točitému schodišti, jež se zvedalo v jednom rohu hradu, tichounce zakňučel.

Diminic k němu v mžiku přiskočil.

„Nahoru, nebo dolů?“ vyhrkl.

„Dolů,“ odvětil Simon. „Tam Ariane nechodívala tak často.“

Další pokyn vyslal Skoka dolů. Muži ho poklusem následovali. Než se dostali k bylinné lékárně, vyšla z jejích dveří polekaná Meg, která neměla sebemenší tušení, co znamená ten shon. Jednou rukou přidržela Skoka za kožený obojek.

„Co tady…,“ začala užasle, ale Simon jí nedovolil větu dokončit.

„Pusť ho!“ přikázal naléhavě.

Meg beze slova poslechla.

Skok se protáhl kolem Meginých dlouhých zelených sukní a zmizel v bylinné lékárně. Meg a muži se pustili za ním. Simon si vzal od Meg pochodeň a všichni napjatě vyčkávali, co lovecký pes udělá teď.

Pronikavá směsice vůní, kterou vydávaly suché byliny, Skoka nejprve zmátla, ale jen na chvilku. Znovu si přičichl k harfě a pak se pustil hlouběji do temných koutů podzemní komnaty.

Meg s Dominikem si naráz uvědomili, kam má Skok namířeno. Diminic se chvatně ohlédl po Erikovi, pokrčil rameny a usoudil, že Poučený čaroděj už zachoval mnohem důležitější tajemství, než je umístění únikové chodby z blackthomského hradu.

Skok se neúhybně řítil do nejvzdálenějšího kouta, jako by ho tam někdo táhl na vodítku. Minul pytle a otýp

ky sušených rostlin a s kňučením se zastavil před malými dvířky, za kterými začínala tajná chodba.

„Otevřte je!“ zavelel Diminic stroze.

Simon poslechl a zdvihl lampu vysoko nad hlavu. Neviděl nic než úzkou temnou chodbu, ztrácející se pod hradem.

Z chodby dýchl závan ledového vzduchu. Vzdálená matná skvrna denního světla a skučení vichru byly jedinou známkou toho, že tunel někde končí.

Skok se zachvěl zimou a dychtivě zavyl, protože měl sto chutí běžet dál po stopě. Diminic uvázal psovi k obojku provaz a pustil se k ústí chodby.

„Počkej tady!“ přikázal mu Simon a popadl ho za paži. „Tebe je v hradu potřeba víc než mě.“

Po vteřině váhání předal Diminic vodítko Simonovi a ucouvl od chodby. Simon podal Dominikovi harfu, shýbl se a vklouzl do otvoru za Skokem. Jeho tmavý plášť v mžiku splynul s tmou v chodbě.

Pes i muž se po chvíli vynořili ve vrbovém houští. Pod nohama jim šustil koberec spadaného listí. Ačkoli bylo dosud odpoledne, nad krajem viselo podmračené příšeří. Za houštím dopadaly k zemi kusy sněhu, poháněné nemilosrdným vichrem.

Bylo jasné, že pokračovat dál po Arianině stopě bude vrcholně obtížné. Navíc Simon žádné otisky jejích střevíců ani neviděl. Přesto byl odhodlaný to aspoň zkusit, protože Ariane byla někde v té ledové bouři.

Skok ztratil stopu sotva pár metrů od konce tunelu. Zakňučel a chvíli bezradně pobíhal sem a tam, dokud Simon zmatené zvíře nezatáhl zpět do chodby.

„Hned za houštím už není stopy,“ ohlásil stroze, když se vynořil ve vonném klidu bylinné lékárny. „Padá sníh.“

Z jeho pohledu se dalo vyčíst mnohem více než ze slov. Byl temnější a zběsilejší než bouře. Stejně jako Skok se i Simon chvěl zimou z venkovního mrazivého větru.

„Trhač,“ pokračoval Simon a obrátil se k Erikovi. „Moc bych se divil, kdyby dokázal vyčenichat víc než Skok, ale je to naše poslední naděje.“

Nikdo už nedodal, že teprve po bouři by bylo možno vypustit Poučeného sokola, který by mohl pátrat nad krajem.

Trhač si zprudka očenichal harfu a vřítil se do chodby. Byl tak vysoký, že hlavou málem drhl o strop.

Meg a všichni muži napjatě vyčkávali.

Brzy, až příliš brzy se do hučení vichru přimísilo Trhačovo nešťastné zavytí.

„Ztratil stopu,“ oznámil Erik.

„Není v chodbě ještě jiná stopa?“ zajímal se Diminic.

Erik pronikavě a melodicky zahvízdal. Trhač okamžitě přestal výt a zanedlouho se v ústí tunelu vynořil jeho kožich. Erik uchopil obrovskou psí hlavu do obou dlaní a promluvil na zvíře pradávným jazykem.

Lovecký pes opět zmizel v chodbě. Uplynulo několik minut, než se opět vrátil a přiklusal k pánovi.

„Ta čerstvá stopa patří výhradně Ariane a Simonovi,“ oznámil Erik.

„To znamená, že Ariane odešla úplně sama?“ nechápal Simon. „Ale proč by opustila teplo hradních komnat zrovna uprostřed tak strašlivé bouře?“

„Třeba odcházela v době, kdy bouře ještě nezuřila,“ ozval se Diminic.

„Možná by jí nezáleželo na tom, i kdyby už zuřila,“ přisadila si Meg. „Dívka, která beze zbraně vyrazí proti rytíři na válečném oči, nemůže postrádat odvahu.“

„A taky nelze vyloučit, že neodešla dobrovolně,“ přidal se Erik.

„Sla úplně sama!“ upozornil Diminic. „Potvrdí ti to tvůj vlastní Poučený lovecký pes.“

„Pravda, ale nesmíš zapomínat na jejího otce. Kdo ví, jakou neplechu umí nastrojit?“

Simon ztuhl, jako by dostal ránu bičem. „Cos to říkal?“

Erik pokrčil rameny. „Ten člověk je zčásti Poučený. Cítím to v něm. Jde ovšem o druh Poučení, jež kdysi postavilo klan proti klanu, druida proti druidovi, člověka proti jeho vlastní duši.“

„Jestli Deguerre Ariane ublížil, vlastnoručně ho zabiju!“ prohlásil Simon záštiplně.

„Nejdřív musíš najít jeho dceru a dokázat, že se na ní provinil,“ připomínal Diminic.

„Copak by Ariane odešla, kdyby ji někdo nepřinutil?“ vybuchl Simon zuřivě. „Na to nepotřebuju dokazovat vůbec nic!“

Zvuk kroků na schodišti muže umlčel.

„To je pouze Amber!“ vyhrkla Meg rychle. „Požádala jsem ji, aby mi pomohla.“

Rytíři si vydechli úlevou. Ve dveřích bylinné lékárny se objevila zlatá zář Ambeřiných kadeří. Amber se zeširoka usmívala a ve vlasech měla vetknutý hřeben z krvavě rudého jantaru.

„Co tady pohledáváte?“ otázala se, když se rozhlédla po přítomných. „Neříkejte, že nemáte na starosti důležitější věci než míchání bylinkových čajů.“

„Vidělas Ariane?“ zeptal se jí Simon zachmuřeně.

„Naposledy dnes časně ráno. Minuly jsme se na chodbě. Řekla mi, že můj ztracený jantarový hřeben uvízl pod potrhanou podšívkou mého cestovního pláště.“

Meg polekaně vyjekla.

„Sla jsem se hned podívat a byla to pravda!“ oznamovala Amber nadšeně. „Není nádherné, že se Ariane vrátil její dar?“

Simon se samým ohromením nevzmohl na odpověď.

Erik ano. Jakmile se Amber zmínila o svém objeveném hřebenu, najednou se mu ze všech možných odpovědí vynořila ta pravá.

„Ariane odjela hledat své věno!“ oznámil důrazně.

„Zbláznil ses?“ rozhořčil se Simon. „Pěšky v zimní vichřici! To proklaté věno může být kdekoli mezi tímhle hradem a Normandií!“

Erik přimhouřil zlatohnědé oči a v duchu se probíral možnostmi, jež ho trápily od okamžiku, kdy se dozvěděl o krádeži věna.

Simon začal odpovídat, ale zarazilo ho Dominikovo podrážděné gesto.

„Jsem přesvědčen,“ pronesl Erik pozvolna, „že věno následovalo Geoffreye do Sporné země. Pokud je tomu tak, pak leží někde mezi Kamenným kruhem a Stříbrnými vodopády.“

„Ale vždyť by mi to řekla!“ namítal Simon.

„Ty bys ji ovšem samotnou nepustil!“ připomněla mu Meg.

Nikdo už nedodal, co všichni věděli: Ariane šla radši sama, jen aby nemusela od Simona Věrného žádat, aby v tak nebezpečném čase opustil svého bratra a pána.

„Dej osedlat dva koně!“ poručil Diminic Simonovi. „Měli bychom ji co nejdřív dohonit. Lorde Eriku, doprovodíš Simona i se svými Poučenými zvířaty?“

„S radostí.“

„Co řekneš Deguerreovi?“ otázal se Simon Dominika.

„Nic. Ariane se mu beztak vyhýbala, jak jen to šlo. S kapkou štěstí si ani nevšimne, že zmizela.“

„A co když tu kapku štěstí mít nebudeš?“

„Ujížděj co nejrychleji, Simone. Rád bych, aby moje manželka zas měla klidné spaní.“

33.

Simon a Erik ujížděli, jako by měli v patách samotného ďábla, Ariane však nedohonili. Dojeli na sever až k hradu Carlysle, ale tam nebyla. Vystrašení představou, že ji v té bouřlivé noci minuli, se oba muži pokoušeli aspoň na chvíli usnout, zatímco Trhač běhal po kraji a pátral po náznaku, kde by mohla být Ariane.

Celá ta námaha mu vynesla tlapy obalené ledem. Simon byl vzhůru dávno před úsvitem. Nepočetné služebnictvo na hradě nad tím nevycházelo z údivu. Nedokázal se ani pořádně nasnídat, pořád si představoval, jak Ariane mrzne venku ve vánici.

„Určitě zabloudila,“ pořád opakoval Simon nervózně. Erik dýkou nakrájel studené maso, nabodl kus sýra a klínek chleba a hodil jídlo před Simona.

„Má dar nalézání!“ upozornil ho. „Nemůže se ztratit, i kdyby sama chtěla.“

„Tak proč jsme ji nedohonili?“ vybuchl podrážděně Simon.

Erik však neměl dost dobrou odpověď, jež by utišila Simonovu trýzeň. Měl jen tušení, jež se však s každou další hodinou, po kterou neustávala ledová bouře, stávalo stále pochmurnější.

„Trhač nenašel jedinou známku toho, že bychom Ariane v bouři minuli,“ namítl pouze. „Určitě si nějakým způsobem obstarala koně a je už daleko před námi.“

„Je hrozná zima,“ zašeptal Simon.

„Má na sobě Poučené šaty.“

„A ty snad stačí, aby nezmrzla?“

„Jez,“ vybídl ho Erik a nechal otázku bez odpovědi. „Pojedeme, dokud bouře nepoleví. Pak vyšlu na zvědy svou sokolici.“

Ale bouře neztratila nic ze své síly až do okamžiku, kdy se dostali na okraj posvátného Kamenného kruhu. Stojící kameny nebylo vidět, protože nad zemí visela hustá mrazivá mlha. Erik se Simonem přitáhli unaveným koním uzdy, zatímco Trhač sebou plácl do hlíny a rychle vydechoval stříbrné obláčky páry, jež mžiknutím oka splývala s mlhou.

Sokolice přešlapovala na Erikově kožené rukavici, načechrávala si peří a otvírala zobák, jako by už ochutnávala volnost vichru. Erik vyrazil ohlušující hvizd. Sokolice odpověděla tak líbezným trylkem, jako by ani nevyšel z hrdla dravce.

Bleskovým švihnutím paže odstartoval Erik Mrazíka k nebesům, jež studila stejně jako jméno sokolice. Ptačí ladná křídla se roztáhla a zuřivě se rozbušila, jak sokolice strmě stoupala do výšky.

Simon ptáka doprovázel pohledem plným obav i naděje. Ačkoli mu z rezavého slunečního svitu, zahaleného do oslnivé mlhy, oči proudem slzely, nepřestával hledět nahoru s tělem napjatým jako luk.

To ovšem nebylo nic proti napětí, jež Simon prožíval, když se Mrazík s protáhlým žalostným skřekem vrhla střemhlav opět dolů. Poučený čaroděj zahvízdal a pták mu odpověděl. Simon by se nejradši rozeřval netrpělivostí, protože toužil znát odpověď.

Pak se Erik obrátil k Simonovi a upřel na něho smutné zlatohnědé oči.

„Ne!“ vybuchl Simon zuřivě. „Nic mi neříkej! Ariane je naživu!“

Erik zavřel na vteřinu oči a teprve pak Simonovi sdělil to, co žádný člověk nechce slyšet.

„Ariane…“ Erikův hlas pohasl do bolestného šepotu, „Ariane je mimo tvůj dosah.“

„Je naživu.“

„Ariane leží zcela nehybně uprostřed vnitřního kamenného kruhu,“ vysvětloval Erik opatrně. „Víc už Mrazík vidět nesměla.“

„Nesměla? U všech božích jmen.“

„Ten druhý, vnitřní kamenný kruh,“ pokračoval důrazně Erik, „nemůžeš nahmatat, změřit ani zvážit. Zkrátka existuje. Tys to nikdy neuznal. A z toho důvodu Ariane, ať už živá či zdravá, je mimo tvůj dosah. Ještě se zbývá přesvědčit, zdaje i mimo můj dosah.“

Erik pobídl koně vpřed. Simon ho napjatě pozoroval. Kdysi se do posvátného kruhu snažil následovat Meg, ale selhal. Pak se snažil pomoci Duncanovi, který hledal Amber, ale kamenný kruh ho nepropustil dál. Tajemství starodávných kamenů nad ním opět zvítězilo.

Jestli tu vůbec nějaké tajemství je! říkal si Simon navztekaně. Jestli!

Ale současně s tím, jak pochyboval, strach v něm rozkvétal jako černý květ.

Co když tam Ariane je a já se k ní nedostanu?

Simon cítil stále rostoucí jistotu, že to starodávné místo si ho vyzkouší, stejně jako před ním vyzkoušelo Dominika a Duncana.

Ovšem na rozdíl od těchto mužů se Simon obával, že hanebně selže. Neměl ani Dominikovu mazanost, ani Duncanovu zavilou vůli.

Erikův kůň se prudce zastavil, jako by se změnil v kámen.

„Pro mě je ten kruh uzavřený,“ vykřikl Poučený muž rozhněvaně. „U všeho svatého, pro mě je zavřený!“

V Simonovi se sléval strach a vztek. Zuřivostí byl málem nepříčetný. Zaryl koni ostruhy do slabin a rozjel se k prastarým megalitům, zahaleným do mlhy. Jeho kůň se cvalem pustil do kopce a pak se zarazil, jako by narazil do kamenné hradby.

Simon s tím předem počítal. Vykopl nohy ze třmenů a s kočičí plavností přistál na mokré zemi.

„Na celém světě neexistuje místo, kam bych nešel hledat Ariane!“ rozkřikl se Simon na kameny. „A je mi jedno, co je a co není skutečné!“

Jako válečník, který vyráží do boje, odpochodoval Simon k megalitům, čnějícím v mlze na pahorku.

„Ariane! Slyšíš mě?“ zavolal.

Neuslyšel však nic než pronikavý teskný křik sokolice, která patřila Poučenému muži.

Simon zaťal zuby a pokračoval v chůzi. Po obou stranách se zvedaly přízračné vysoké kameny. Prorázoval mezi nimi, aniž by se ohlédl napravo či nalevo.

„Ariane!“

Tentokrát už neodpověděla ani sokolice.

Simon šel dál. Dorazil k pahorku uprostřed kruhu, obešel ho a ve sněhu nevyčetl stopy nikoho, kdo by tudy prošel před vypuknutím vánice. Vyškrábal se na vrcholek a rozhlédl se kolem sebe se zběsilým strachem v srdci, jenž ho málem zahltil.

Neviděl nic než rozvířenou mlhu, jež houstla do prapodivných tvarů, které ztrácely obrysy, sotva na ně pohlédl.

„Ariane! Jsi tady?“

Z mlhy se neozval jediný hlásek.

„Ariane! Kde jsi?“

„Uprostřed druhého kamenného kruhu!“ křikl Erik, skrytý za zástěnou mlhy. „Kde je druhý kruh?“

„Jeho střed tvoří ten pahorek!“

„Jsem na něm. Kde je Ariane?“

„Uvnitř druhého kruhu!“

„Ukaž mi ji!“ zahulákal Simon vzteky bez sebe.

„I kdyby mě Kamenný kruh pustil dovnitř, nemohl bych ti Ariane ukázat o nic líp než duhu slepci!“

Simon odpověděl jen výkřikem plným nespoutané zuřivosti.

„To tys takový, jakým ses rozhodl být,“ křikl Erik. „Spoutaný rozumem, logikou. Lpěl jsi na své slepotě až příliš dlouho. A nyní musíš platit za to, že ses rozhodl vidět pravdu až příliš pozdě. Ariane se dostala mimo tvůj dosah!“

Simon ze sebe vyrazil skřek plný úzkosti, i když se původně snažil zavolat Arianino jméno. Ozvěna mu přízračným šeptáním oznamovala pravdu. Jsi tím, čím ses rozhodl být. Ariane je mimo tvůj dosah.

Ale Simon se odmítal smířit s tím, že by ztratil Ariane.

„Uvidím ji!“ rozkřikl se tentokrát přímo na Kamenný kruh. „Slyšíš mě? Uvidím ji!“

Přízračný šepot se změnil na šum větru v nedalekých větvích, ve větvích obtížených květy.

Ale na pahorku nerostl žádný strom.

V zimě nic nekvete.

A vítr nevanul.

Přesto se ten zvuk ozval znovu, mumlavý, nezřetelný, žalostný povzdech. Vítr, jenž nemohl vát korunou neexistujícího stromu, vítr čechrající neexistující květy tak vytrvale, dokud se nerozhovořily tisícem něžných jazýčků.

Pospěš si, válečníku. Umírá. Pak bys navěky musel zůstat se mnou, stále živý, stále umírající, stále truchlící kvůli pravdě, kterou jsi pochopil beznadějně pozdě.

Simona zamrazilo v zádech. Ta část jeho mysli, zvyklá výhradně vážit, měřit a ohmatávat, se zuřivě bránila, popírala, že by slyšela něco smysluplnějšího než vítr nad skalami potaženými ledem.

A druhá část jeho já padla zoufale na kolena a šeptala v nekonečném výtrysku žalu, jenž mu nepatřil.

Ne zcela.

Prozatím.

Pospěš si, válečníku. Prozři!

Rozhlédl se kolem sebe černýma pološílenýma očima, ale nespatřil nic, co by neviděl už předtím.

„Jak mohu prozřít?“ vykřikl. „Pomoz mi!“

Simon se však nedočkal jiné odpovědi než stále silnější jistoty, že Ariane je někde blízko a že z ní zvolna vyprchává život, že ji navždy odvádí mimo dosah všech živých lidí.

Láska? Takové žvásty!?

Simon si se zajíkavým stenem připomněl Arianina jízlivá slova – a jako by je slyšel ve stonásobné ozvěně kolem sebe. Ale to šeptání pokračovalo, vykládalo mu víc, než tušil, že si sám pamatuje, připomínalo mu rozhovory, které sdílel o samotě s Ariane… A z nichž byla znát její odvahu a jeho chlad.

Jakmile se uzdravím, snesu manželské objetí. Pro tebe, můj oddaný rytíři. Jedině pro tebe.

Chci ale víc než povinnost přetrpěnou se zaiatými zuby.

Dám ti všechno, co mám.

A také to udělala.

„Ariane!“ vykřikl Simon.

Žádná odpověď, dokonce ani tisíce šeptání, které neexistovaly.

Simon zavřel oči a snažil se potlačit city, jež mu málem nedovolily dýchat. Zaťal pěsti a celý se rozezmítal nezkrotnou touhou po Ariane.

„Slavíčku!“ vydechl úzkostným šepotem. „Vyrval bych si srdce z těla, jen kdybych tě mohl uvidět.“

Vítr se proplétal větvemi nedalekého stromu. Okvětní plátky tichounce vzdychaly.

Otevři oči, Simone.

Prozři.

Ještě dřív než Simon otevřel oči, byl si jist, že Ariane má na dosah, poznal to, i když to vědomí nemohl změřit, zvážit ani ohmatat.

Ležela mu u nohou, schoulená na boku, zabalená do svého pláště. V místech, kde vítr odvál cíp pláště, prosvítala prapodivně zbarvená ametystová látka. Stříbrné tkanice a vyšívání připomínaly zlověstně se lesknoucí blesky. Pleť měla bílou a chladnou jako sníh.

Simon nepoznal, zda Ariane vůbec dýchá. Když ji zvedl do náruče, volal ji a snažil se ji vyrvat ze spárů chladu, vůbec se nehnula.

Tělo měla ochablé, poddajné a čišelo takovým chladem, z jakého ji kdysi obviňoval.

„Slavíčku…“

Vědomí ztráty se Simonovi otáčelo v srdci jako nůž. Když ji k sobě něžně přitiskl, z pláště se jí vysypaly váčky s kořením a drahokamy.

Svazek s tím pravým mužem může ženinu sílu ještě umocnit.

„Cert aby vzal to věno,“ procedil Simon skrze zaťaté zuby. „Tvůj život je nesrovnatelně dražší. Je tím nejdražším na světě!“

Odkopl stranou koření i drahokamy nevyčíslitelné ceny. Pak k sobě Ariane tiskl a silou vůle se jí snažil vdechnout život, aby na něho pohlédla, aby se usmála.

Aby žila.

Probudil však pouze tisíce tichých jazýčků, šeptajících slova, jež kdysi pronesl on, Simon.

Nejsem Diminic ani Duncan. Nikdy se celou duší neodevzdám ženě. Nikdy neuvidím jeřáb v květu.

Přesto Ariane za ním přišla se svou popleněnou nevinností a neuvěřitelnou odvahou. Planula pro něho vysokým plamenem, dávala mu víc, než tušila, že dává: svou důvěru, své tělo, celou svou duši.

A nyní byla studená tak strašně, že on už ji nikdy nezahřeje.

Okvětní plátky šuměly, z ticha tvořily slova, šeptaly Simonovi, opakovaly jeho vlastní tvrzení, zraňovaly ho, až se rozkrvácel právě těmi slzami, jimiž se vzpouzel pláči. Spolu s Ariane zemřelo víc, než tušil. Mnohem víc, než podle něho vůbec bylo.

S nesmírnou něhou zavinul Simon Ariane do svého vlastního pláště. Na sněhobílé kožešinové podšívce se jí vlasy začernaly jako noc. Pomaluji položil na zem, odepjal si meč a vložil jí ho do rukou.

„Neznám druhého válečníka, jenž by měl tolik odvahy co ty, slavíčku,“ zašeptal a políbil ji na studenou tvář. „Svou statečností jsi mě zahanbila. Ať už jsi kdekoli, kéž pro tebe rozkvete jeřáb, má lásko.“

Pak Simon sklonil hlavu a rozplakal se tak bezútěšně, jak neplakal už od útlého dětství. A tu ho ovanula vůně a po tváři ho pohladilo cosi jemného jako polibky.

Otevři oči.

Simon pomalu rozevřel víčka a spatřil prastarý jeřáb, jenž kvetl uprostřed zimy. Viděl ho a pochopil, že pravdu si přiznal až příliš pozdě.

Květy mu pršely na ruce, snášely se z koruny stromu, jenž nemohl existovat, jenž kvetl v místě, jež nebylo.

Přesto Simon viděl kvetoucí jeřáb. Držel jeho květy. Dotýkal se jejich neuvěřitelné krásy. Vdechoval jejich opojnou vůni, jako by byla životodárná.

Je.

Prozřel jsi příliš pozdě. Nyní jsi na tom stejně jako ona, mezi dvěma světy, kde vřelost krvácí do chladu.

Můžeš zadržet slzy a žít stejně jako předtím, nikomu nesvěřit svou duši. Ale zrovna tak můžeš dát slzám volný průchod a přijmout vše, co přijde.

Simon se zachvěl, vztáhl ruce a sypal slzy posvátného jeřábu na Ariane, všechny jí daroval, daroval jí víc, než kdy věřil, že vůbec dokáže.

A bál se, že ani to nebude stačit. Ale sotva se první květ dotkl Arianiny tváře, jako by se pohnula. A když ji polaskal druhý květ, zachvěla se a prudce zalapala po dechu, jako by se příliš dlouho nenadechla. A třetí a čtvrtý a pátý květ pršel dolů a za nimi bezpočet dalších ve víru žáru a vůně, jež prodchly všechno v širém okolí.

Simon cítil, jak se do Arianina těla prudce vrací život, jak pulzuje jeho vlastním tělem. Zavrtěla se, jako by se probouzela ze spánku. Pak otevřela oči a byly to drahocenné ametysty, v nichž se zrcadlila krása posvátného stromu, kvetoucího uprostřed zimy. „Simone?“ zašeptala.

Zvedl její horké tělo do náruče a cítil, jak se mu silnými pažemi přimkla k šíji.

„Dal jsem ti dar posvátného jeřábu,“ pošeptal jí Simon přímo do rtů.

A tím darem byla láska.

Epilog

Baron Deguerre stál na padacím mostě blackthomského hradu a sledoval, jak se k němu blíží důkaz vítězství posvátného jeřábu, naložený na hřbetech koní, kteří sami, bez čeledína či provazu, poslušně následovali Ariane. Každý kůň nesl na hřbetě pytle naplněné kořením a hedvábím, zlatem, stříbrem a drahokamy, zkrátka všemi poklady, o které Ariane připravila zrada.

Ale nebylo to dceřino věno, které Deguerrea přesvědčilo o jeho porážce. Byla to ozdoba jílce Simonová meče, křišťál černý a průzračný jako Simonovy oči. A uvnitř křišťálové půlnoci zářil jediný světélkující květ.

Baron Deguerre pohlédl na květ jeřábu v jílci meče, ihned si nechal osedlat koně a odvedl své rytíře pryč od blackthomského hradu, protože pochopil, že hrad je nedobytný, že nemá jedinou slabou stránku. A nebude ji mít ani v budoucnu. Ani Karel Lstivý nevymyslel způsob, jak zničit lásku.

Sídlo Carlysle se stalo součástí Tvrze Posvátného jeřábu, domova Ariane Milované, ženy, pod jejímiž prsty se z harfy rodila radost a jejíž dar zajistil, že žádné dítě nezabloudilo pryč od bezpečí hradu.

Simonův meč dostal přezdívku Jeřáb, to po čarovném kvítku uvězněném v černém křišťálu, který zdobil jeho jílec. A po čase začali lidé Simonovi přezdívat Pán Jeřábu.

Protože to byl právě Simon, jenž objevil, co netušili

ani Poučení…

Posvátný jeřáb je žena zrozená před dávnými, pradávnými časy, žena, jež odmítnutím lásky zahubila svého prvního milence, potom i svou rodinu, svůj klan, svůj lid. Ale nikoli svůj vlastní život. Ne úplně. Jejím trestem se stalo zakletí do neumírajícího stromu, jeřábu, jenž pláče pouze v přítomnosti nesmrtelné lásky. A právě slzy toho jeřábu jsou květy, zahrnující božskou krásou a milostí všechny, kdo je dokážou vidět.

Až jeřáb vypláče dost slz, aby to vydalo na jeho žal i trest, získá svobodu. Zatím vyčkává uprostřed posvátného kamenného kruhu, který nelze změřit ani zvážit či ohmatat. Čeká na lásku, jež bude hodna jeho slz. Čekání jeřábu ještě nedospělo ke konci.