Heather MacAllister

Hrátky v sedle

PRVNÍ KAPITOLA

„Cože? Vyhodili úplně celý spisovatelsky tým?“ Olivia Faradayová zavrtěla hlavou a povytáhla překvapeně jedno obočí. To nenalíčené, tak proto tahle ranní schůzka všech herců z Milenců a lhářů.

„Ano,“ vzdychla křehká blondýnka, která stála vedle ní. Dvakrát nervózně přešla přes šatnu, pak sebou vyčerpaně hodila na květovaný gauč.

Olivia se zatím důkladně zkoumala v zrcadle. Největší pozornost věnovala obočí.

„Ty se ani trochu nebojíš?“ Moničin obličej hovořil o jejích pocitech dost jasně.

Ale Olivia se nebála, teď ještě ne. Byla snad trochu nervózní, a to jen proto, že nebylo příliš obvykle vyhodit celý spisovatelsky tým najednou.

Kromě toho, ze strachu se dělají vrásky a Olivia byla v té fázi své kariery, kdy ji mnohem víc zajímaly vrásky na vlastním obličeji než problémy spisovatelského týmu.

Ale Monika nebyla ještě zdaleka natolik zkušená, aby dokázala zachovat chladnou hlavu. Neustále po Olivii vrhala zoufale pohledy ve snaze nalézt v ní nějakou oporu.

„Někdy může byt taková důkladná čistka docela užitečná,“ pokusila se ji Olivia uklidnit. „Aspoň budou zase nové a neotřele příběhy.“

Monika vyskočila a začala znovu nervózně pobíhat po místnosti. „Tobě se to mluví! Ale co já? Je mi dvacet čtyři a hraju roli puberťačky! Jak dlouho si myslíš, že mi budou hádat nejvýš sedmnáct?“

Nejspíš tak dlouho, jak dlouho mě budou hádat nejvýš dvacet čtyři, pomyslela si Olivia. Věděla, že jejich třicet let by na ní nikdo nepoznal. Zatím“.

„Ty problémy mít nebudeš. Dianu Angelo si nemůžou dovolit jen tak vyhodit.“

„To doufám.“ Mnoho let Olivia tvrdě pracovala, než se z bezvýznamné herečky stala jednou z hrdinek nekonečného seriálu Milenci a lháři a další spoustu let trvalo, než tento seriál právě díky její postavě vešel do podvědomí diváku jako nejznámější a nejoblíbenější.

Monika si povzdechla a opět usedla na gauč. „Myslíš, že bude čistka i mezi herci?“

Olivia na ni pomalu upřela pohled. „Moniko, prosím té, nelam si s tím hlavu.“ řekla tím nejněžnějším Dianiným hlasem. „Noelle jim pořádně zamotá hlavu, tím si buď jistá. Rozhodně nemusíš mít strach, že té vyhodí.“

Ale Monika byla příliš rozrušená na to, aby ji mohla tak snadno uklidnit. „A ty si myslíš, že mě baví hrát roli puberťačky?“

„Promiň, jen jsem chtěla.“

„Myslíš, že mě baví navlékat se do úzkého průsvitného trička a předvádět se skoro nahá před chlapy? Tohle přitahuje nejvýš male kluky, kteří ještě nedorostli do věku, ve kterém muži začínají chápat, co je to cit a láska k druhému pohlaví. Ostatní to odpuzuje nebo si z toho dělají legraci.“ Monika sotva popadala dech.

Olivii její proslov překvapil. Tahle dívka ovládá svůj hlas dokonale, pomyslela si.

Jasně, pro Roll Noelle jsi příliš dobrá.“ Olivia se prudce otočila a zadívala se Monice do očí. „Dám ti jednu radu. Buď trpělivá a dělej všechno, co se ti v téhle branži naskytne.“

„Proč? Za trpělivost mi nikdo žádnou cenu nedá.“ „Ale to víš, že dá.“

„Tak jak je možné, že ty žádnou nemáš?“

Olivia v zrcadle sledovala Moničinu tvář. V jejím pohledu vycítila náznak nepřátelství.

„Nemám sice cenu, ale zato mám svou hrdost.” Monika prudce zčervenala.

„Nenávidím tohle čekání!“ vyhrkla náhle ve snaze zamluvit trapný okamžik.

„Na.“ Olivia vzala do ruky svou tužku a podala ji Monice. „Měla by sis upravit obočí.“

„Zrovna jsem se té na to chtěla zeptat. Co si s ním dělal?“ Monika si přisunula k zrcadlu stoličku a posadila se vedle Olivie.

Olivia chvíli štrachala mezi krabičkami líčidel a tyčinkami rtěnek, až konečně našla lístek popsaný zlatým písmem. Přistrčila ho Monice. Ta začala nahlas číst. „Pro všechny herečky Od maskérek a kostymérek.

Tužka k Učení obočí. Nic takového jsem nedostala. Nikdo mi nic neřekl.“

„Asi proto, že se nelíčíš sama.“

„Aha.“ Po krátké odmlce pokračovala. Je zřejmé, že diváci, kteří sledují Milence a lháře, očekávají od hereček“. Bla, bla, bla tady to je! Nejnovějším módním hitem tohoto leta je silné, výrazně zbarvené obočí.”

Zarazila se a začala zkoumat Oliviin obličej. Ta si zakryla dlani nejprve jedno oko, pak druhé.

„Ale ne.“ Výraz v Moničině obličeji svědčil o tom, že ji nová móda příliš nenadchla.

„Taký se mi to nelíbí,“ řekla Olivia a natáhla se pro odličovací mléko. „Kromě toho si myslím, že i tak mám obočí dostatečně silné a výrazně.“ „Ten závěr je skvělý, poslouchej. Herečky by se měly vyvarovat oblečení s ramenními vycpávkami. Široká ramena již nejsou považována za moderní Náhodou, v Šatech bez ramínek by vycpávky mohly vypadat skvěle.“ Monika vzdychla tak utrápeně, že se Olivia musela rozesmát.

Její kolegyně se k ní téměř okamžitě přidala „Budeme se radši tvářit, jako bychom to nikdy neviděly.”

Olivia vytrhla papír Monice z rukou a s odhodlaným výrazem ve tváři ho roztrhala. Pak smetla útržky do dlaně a nasypala je do odpadkového koše. „Myslím, že v příštích dnech nás čeká tolik nepříjemných věcí, že k nim nemusíme přidávat ještě namalované obočí.“

Alespoň ona nemusela. Rozhodně neměla v úmyslu se čistkami sebe míň znepokojovat. Ani neměla proč.

Faktem bylo, že kdykoliv se Diana Angelo na chvíli ztratila z televizních obrazovek, což se nestávalo často, popularita Milenců a lhářů poklesla. Byla si jistá, že případným jistě krátkodobým vyhazovem by mohla jen získat, ale producent s ní stejně počítal vždycky zcela automaticky.

Přesto měla poslední dobou pocit, že se jí děje křivda. Poslední díly, ve kterých se děj točil okolo Diany, už

byly dávno natočený a odvysílány, a stále se nedělo nic nového. Proč pro ni nebyl nový příběh? Něco nebylo v pořádku. Tohle nebyla vhodná doba pro vyjednávání nové smlouvy.

Ozvalo se ostré zaklepání na dveře. Obě ženy sebou polekaně trhly. „Jste očekávány v konferenční místnosti,“ ozval se hlas, pak ozvěna kroků vzdalujících se halou a znovu tatáž zpráva.

Monika seděla ztuhle, neschopná jakéhokoliv pohybu.

„To bude v pohodě,“ ujišťovala ji Olivia. „Nemůžou přece dělat bůhvíjak obrovské změny. Kde by asi tak sehnali náhradu za všechny herce?”

Monika seděla dál bez hnutí, oči třeštila nevěřícně před sebe. Zdálo se, že Olivii vůbec nevnímá.

„Hej!“ Olivia ji popadla za ramena a zatřásla s ní. „Jdeme za lidmi, kteří nám poslali ten stupidní lístek o obočí a oblékání. Takoví hlupáci tě před nemůžou vykolejit.“

Monika se pokusila o úsměv. Moc se jí to nepovedlo.

Z haly byly slyšet tlumené zvuky kroku a šelest šatů a vzdechů. Ostatní herci pomalu opouštěli své šatny, kde strávili vetší část rána a dopoledne očekáváním nových zpráv. Skrz zavřené dveře nepronikl jediný

hlásek. Bylo pochopitelně, že nikdo nemá náladu se bavit.

Když se Monika konečně trochu vzpamatovala, přidaly se k ostatním a zamířily k výtahům.

Uvnitř všichni upírali zoufale pohledy střídavě k zemi a k číselníku signalizujícímu patra. Jejich nervozita začala postupně zasahovat i dosud poměrně klidnou Olivii.

Skupina atraktivních lidí pomalu zaplnila konferenční místnost. Podle spousty šálků od kávy, papírů od obložených chlebů a nedopalků cigaret. Olivia poznala, že nový spisovatelský tým pracoval celou noc.

John Paul, producent Milenců a lhářů, několikrát tleskl dlaněmi o sebe. Olivia se pousmála nad zbytečností tohoto gesta. I tak k němu byly upřený pohledy všech lidí v místnosti. „Vážení, rád bych vám představil nový spisovatelský tým. Pracovali jako o závod, aby byl další scénář hotov ještě dnes a mohlo se začít co nejdříve natáčet. Kopie dostanete, jen co se vrátí moje asistentka.”

Jakmile se producent zmínil o novem scénáři příběhu určeném pro příští díly seriálu, ozval se v místnosti šum vzrušených hlasů.

„Ještě moment. Rád bych vám také představil zástupce našeho nového sponzora, Collingsworthských strojíren.“

Teprve teď si Olivia všimla šedovlasého muže s výrazným hranatým obličejem, který seděl zcela v rohu.

Zdálo se, že ho otravuje nejen všechno a všichni v teto místnosti, ale i celý okolní svět.

Olivia nebyla ani trochu překvapena tím, že Milenci s lháři mají nového sponzora. Nesrovnalosti, které se právě řešily, zákonitě musely odradit starého sponzora a přitáhnout nového, který toužil po výhodné reklamě.

S ohromným prásknutím se rozletěly dveře a v nich se objevila asistentka Johna Paula s náručí plnou papírů, zřejmě kopií nového scénáře. Začala je rozdávat hercům.

„Olivie?“

Podívala se tázavě na Johna Paula.

„Rádi bychom si s tebou promluvili, až ostatní odejdou.“

Olivii se zastavilo srdce, o vteřinu později se rozbušilo s dvojnásobnou rychlostí. Tohle se jí ani trochu nelíbilo.

Když místnost opustil poslední herec, rozhostilo se úlevné ticho. John Paul ji nejprve představil zástupci Collingsworthských strojíren. Ukázalo se, že je to pan Collingsworth osobně.

To bylo značně neobvyklé. Olivia si nervózně otřela ruku, aby podle zpocené dlaně nepoznal, jak je rozrušená, ale pan Collingsworth zůstával sedět a nevypadalo, že hodlá potřást rukou, kterou mu podala.

Olivia ho okamžitě ohodnotila jako velmi konzervativního muže. Takoví lidé nebývají příliš potěšení seznámením s herečkou.

„Olivie,“ ozval se John Paul a pomalu jí podával nový scénář. „Chystáme se náš seriál vest novým, neotřelým směrem“.“

Tohle pro mě nezní příliš nadějně, pomyslela si Olivia trpce, když od něj brala papíry.

„A já jsem tím velmi vzrušen,“ pokračoval.

Jestli je John Paul jenom vzrušen, a kdo by z takových změn nebyl, znamená to, že změny si diktuje sponzor. To se tedy rozkoukal hodně rychle. Olivia se na pana Collingswortha zadívala s novým zájmem.

„Prosím, posaď se,“ ukázal John Paul na jednu z židlí, která stála poblíž „ať se můžeš v klidu seznámit s novým Dianiným příběhem.“

To tedy musí být drastická změna směru, když si John Paul myslí, že si nemůže scénář prohlédnout ve stoje, napadlo ji.

Ještě než začala číst, všimla si, že ačkoliv spisovatele místnost pomalu opouštějí, pan Collingsworth zůstává.

John Paul mlčel a se zájmem sledoval její reakce.

Rychle očima prolétla seznam herců a rolí, pak ho začala pročítat pomalu a pozorněji. Byla to hrůza. Co to, proboha, provedli? Nejmíň třetina postav chyběla. Diana tu sice byla, ale navzdory pocitu úlevy se nemohla zbavit dojmu, že dlouho diskutovali o tom, jestli má smysl její postavu zachovávat.

Nervózně hlodala osnovu nového příběhu.

„Ranč?“ vytřeštila oči vzápětí. „Diana Angelo zdědí ranč na Západě?” Vrhla nechápavý pohled na John a Paula. „Velmi zajímavé“.“ Z jejího hlasu zaznívalo snad ještě víc ironie, než původně zamýšlela.

„Taky si myslím,“ zakřenil se John Paul. Jeho úsměv byl stejně falešný jako vlasy.

„Natáčení na ranči.“ četla Olivia dál. „Proč. Johne Paule? Vždyť to bude hrozně drahé!“ Zbláznil ses?

Přání sponzora, drahoušku, odpovídal jeho pohled.

Olivia bezmocně povzdechla. „Aby se dozvěděla co nejvíc o svém dědictví a naučila se různé potřebné práce, pracuje Diana na ranči jako pomocnice.“ zdůraznila Olivia s vyčítavým pohledem upřeným na Johna Paula. „Jak je vidět, bude mít zřejmé nový šatník. Džiny, flanelové košile“.” To byla šílená představa.

Olivia pevně stiskla rty a zatvářila se, jako by ji ta myšlenka napadla právě nyní „dokážu si celkem dobře představit, že Diana zdědí ranč. Po pravdě řečeno, potřebuje nějaký zdroj příjmů, aby mohla žít takovým životním stylem, jaký od ní diváci očekávají.“

Olivia se obrátila na pana Collingswortha. „Možná, že to nevíte, ale Diana je taková zagestikulovala rukama, aby přitáhla jeho pozornost k pečlivě udržovaným nehtům a oficiálně Dianiným šperkům „vysněná postava. Je sympatická, krásná, bohatá, trochu rozmazlená, to je pravda, ale okouzlující. Nezabývá se malými, bezvýznamnými záležitostmi. Žije životem, o kterém mohou jiné ženy jen snít, a taky sní“. Sni o tom, že jsou Diana Angelo. Když si Diana obléká drahé šaty, večeří v elegantních restauracích a zamilovává se do krásných mužů, divačky tohle všechno prožívají s ní.“

„Na můj vkus se příliš často vdává.“ poznamenal pan Collingsworth.

Olivia překvapeně zamrkala. Zdá se, že není němý, jak se jí zpočátku zdálo. „Ano, myslím, že šest sňatku je trochu víc než obvyklý průměr, ale Diana svůj život žije, takže se dá očekávat, že má víc zkušeností, než

většina-“

„A tohle bude zase jedna zkušenost navíc, nemyslíš, Olivie?“ přerušil ji John Paul. Pomalu přešel z místa, kde dosud stál, a posadil se na židli naproti Olivii.

„Ano, ano, to máš pravdu, ale mně vadilo něco jiného. Diana by nemela žít na ranči, aspoň ne před kamerou. Práce pomocnice na ranči nejspíš nebude nic z toho, o čem po večerech sní zaměstnané ženy.“

Pan Collingsworth vypadal rozhořčeně. John Paul si toho všiml a zkrotil Olivii varovným pohledem.

Dobrá, zkusí tedy jiný argument. „Dalo by se ušetřit spousta peněz, kdyby se na ranči, na západe, dělaly jen narážky. Případně by se mohl zachytit Dianin příjezd v kovbojském oblečení. Chápete, jak to myslím?“

Podle Oliviiných zkušeností bylo spojení „ušetřit peníze“ kouzelným zaklínadlem.

„Co se ji na tom nelíbí?“ zeptal se pan Collingsworth nechápavě Johna Paula.

John Paul si odkašlal. „Jde jí pouze o úplnou spokojenost diváků, stejně jako nám všem, že je to tak.

Olivie?“

„Ano, máš pravdu.“

„Práce na farmě udělá Diane dobře. Pan Collingsworth by rád dal tentokrát důraz na její charakter, nejen na krásu a svůdnost.“

S bezmocným povzdechem Olivia pokračovala ve čtení zbytku povídky. To, co se dočetla, jí zmrazilo krev v tele. Nejenže jako Diana zdědí ranč, získá taký sestřenici, kterou dosud nikdy neviděla. Megan Molloy. Ta žije se svou rodinou na ranči, který Diana zdědila. Olivia přeskočila popisy důvodů, proč se stala dědičkou ona a ne Megan a začala pročítat závěr povídky.

Spisovatele zřejmé neměli dost času na to, aby se zabývali všemi detaily, ale to, co si přečetla, jí bohatě stačilo. Líp snad ani povídka skončit nemohla.

V závěru jednu z postav kopne při projížďce kůň do hlavy. Povídka končí zmínkou o tom, že postava je v hlubokém bezvědomí a upadá do kómatu.

„Promiňte,“ přerušila lichý hovor mezi Johnem Paulem a panem Collingsworthem. „Koho v závěru kopne ten kůň?”

John Paul vrhl na Olivii krátký pohled, který jí téměř vyrazil dech.

„No“.“ Potřásl hlavou a krátce se podíval na sponzora. Do tváře se mu vehnala krev. „No, víš,“ ještě jsme se úplně nerozhodli.“

Jinými slovy, sponzor už se rozhodí. Olivia rozuměla dokonale. Pokud se veřejnosti nebude líbit Megan, nebude jednodušší způsob, jak se nepohodlné postavy zbavit, a pokud se veřejnosti nebude líbit nová Diana“.

Po tele se jí rozlil nepříjemný pocit. Agónie. Stav těsně před smrtí. Olivia v téhle branži pracovala dost dlouho na to, aby věděla, co to znamená.

Byla to pohroma. Klidně mohli Dianu nechat umřít a nahradit ji nějakou mladší, dosud neokoukanou herečkou s novým příběhem.

„Myslíte, že je rozumně investoval tolik úsilí a prostředků do příběhu, o kterém nevíte, jak skončí?“ Olivia se snažila, aby její otázka zněla zamyšleně a soustředěně.

„Olivie,“ drahoušku, chápu tvoji snahu o zdokonalení Dianina nového příběhu, ale ty jsi přece herečka, ne spisovatelka. Mysli raději na to, jaké požadavky bys měla klást na své herecké výkony.“ Z hlasu Johna Paula zaznívala lehká ironie.

„Na ty myslím samozřejmě také.” usmála se na něj. „Zrovna jsem uvažovala o tom, jak těžké je zahrát člověka v agónii.

John Paul přimhouřil oči. „Pane Collingsworthe, zdá se, že se s Dianou myslím Olivií v našich představách neshodneme.”

To je ale potvora! Olivii bylo jasné, že to přeřeknutí bylo úmyslné. John Paul určitě narážel na to, že s ní jsou podobné problémy jako s Dianou v jejích příbězích.

„Budeme natáčet na ranči Modry bob v Texasu,“ informoval ji John Paul. „Slyšela jsi už o nadaci Modrý

bob?”

„Ne,” musela přiznat Olivia.

„Spolupracujeme se Školami a různými zájmovými organizacemi pro děti a mladé lidi v New Yorku.

Snažíme se najít jedince, kterým hrozí nebezpečí střetu se zákonem, a změnit jejich život,” začal vykládat pan Collingsworth. „Já se starám o oblast New Yorku a Luke o Západ, kde je jeho ranč, na který vybrané děti posíláme.“

„Luke?” podivila se Olivia.

„Lucas Chance.” Pan Collingsworth se odmlčel a podal jí brožurku v modrém obalu. „To je člověk, který

program nadace vymyslel. Byl bych rád, aby se o této iniciativě dozvědělo co nejvíc lidi.“

„To se jistě dozví, věřte tomu.” pokyvoval hlavou John Paul. Pak se otočil k Olivii, která prohlížela knížečku. „Paní Collingsworthová ti fandí, Olivie.”

„Skutečně?” Olivia tázavě pohlédla na pana Collingswotha.

Přikývl. „Dosud viděla všechny díly seriálu.”

„Opravdu?” Olivia vyslala Johnu Paulovi vítězoslavný pohled. „Nezdá se ti, že paní Collingsworthová musí být velmi příjemná žena. Johne Paule?”

„To jistě ano, ale řekl jsem Collingsworthovým, že tohle bude něco tak trochu jiného, a jsem si vědom toho, že agónie je rukavice hozená tvým hereckým schopnostem.“

To bylo trochu odvážné škádlení! Olivia strčila nohy pod stůl a zlehka ho kopla. „Každá herečka se neustále zdokonaluje.” řekla s nevinným výrazem ve tváři.

John Paul se pro sebe tajemně usmál. „Pane Collingworthe, Olivia a já bychom si rádi promluvili o několika technických záležitostech. Líbilo by se vám udělat si zde malou exkurzi? Moje asistentka vás jistě ráda provede.“

Pan Collingsworth sice nevypadal, že po něčem takovém touží, ale John Paul už přivolal asistentku, která ho v několika okamžicích odvedla pryč.

Ve chvíli, kdy se za nimi zavřely dveře, oba naráz prudce vstali. Úsměvy, které se jim ještě před chvíli prostíraly na tvářích, byly ty tam.

„Tys mě kopla!” zasyčel nepřátelsky John Paul. Zvedl se a zamířil k Olivii. Cestou vzal do ruky kopii scénáře, kterou Olivia nechala ležet na stole.

„To sis všiml dobře, a taky sis to zasloužil,“ řekla rozhodně a vytrhla mu papíry z rukou. Mela strach, že ji s nimi praští po hlavě. „Myslíš, že se nechám jen tak shazovat před sponzorem? Udělal jsi ze mě hlupačku!“

„Shazovala ses sama. Muselas, k čertu, pořád tak rýpat do Dianina příběhu?“

„Ty si snad děláš legraci! Zbláznili jste se všichni? Ženy netouží vidět Dianu jako pomocníci na ranči.

Chtějí vidět její nové róby, její nové milence. Nezajímají je džiny ani flanelové košile, koně ani jiná zvířata.“

„Je dost těžké najít muže, který ještě nebyl Dianiným milencem.“ okomentoval suše John Paul.

Na tohle Olivia těžko mohla něco říct. Byla to samozřejmě pravda.

„Takže ti, drahoušku, nezbývá nic jiného, než se smířit s novým oblečením a novým příběhem bez milence.“

Zamířil ke dveřím. Před nimi se zarazil a s rukou na klice se otočil k Olivii. „Proč si vlastně stěžuješ?“

„Protože se pokoušíš úplně zničit Dianu.“ „Neplácej hlouposti,“ okřikl ji okamžitě. „Neplácám hlouposti!“

vykřikla pobouřeně. Musí na to jít jinak. „Podívej se na moje vlasy,“ řekla a vzala do ruky jeden pramínek.

„Tmavě hnědé, lehce zvlněné, rozdělené pěšinkou vlevo, zastřižené přesně pět centimetrů pod bradou.“

„Nechápu, co tím chceš říct.“

„Podepsala jsem smlouvu, že tohle všechno budu dodržovat.“ vysvětlovala. „Nemůžu si je zastřihnout o víc než dva centimetry bez dřívějšího souhlasu režiséra.“

„Olivie, jestli chceš změnit účes, můžeme se o tom dohodnout.“

Vzdychla. „Chtěla jsem říct, že můj image Dianin image je dán jednoznačně. Cokoli udělám já, jako by udělala Diana. Cokoli má udělat Diana, musím udělat já. Když si kupuju něco nového na sebe, myslím i na to, jestli by to mohla nosit Diana Angelo je pojem, je to jméno, které každý zná a ví, co si pod ním představil, a vy byste ji chtěli od základů změnit?“

„Pojem?“ John Paul ze sebe vyrazil krátké zasmání a otevřel dveře. „Chceš prodloužit smlouvu?“

Olivia prudce vstala a došla ke dveřím. Nohou je zatarasila v obavě, že by jí John Paul mohl utéct. „Řekni mi na rovinu, o co tady vlastně jde.“ „Pravidla hry určuje ten, kdo má peníze.“

„V tomto případě pan Collingsworth,“ pokývala chápavě hlavou a upřela pohled na scénář, který držela v rukou. „Takže kvůli jeho prachům mu dovolíte, aby zničil jednu z hlavních postav Milenců a lhářů.

„Pan Collingsworth si myslí, že takové téma by pomohlo působit jako zlepšení Dianiny morálky, což by upřímně řečeno skutečně potřebovala. Navíc se na konci příběhu diváci dozvědí něco o cíli nadace Modrý

Bob, a jak se s ní kontaktoval.”

„Mhm, jaká chvályhodná záležitost.“

„Takže náklady na výrobu filmu budou nezdanitelné.”

„Tak teď už to konečně chápu,“ podotkla ironicky. „Ale mě stálo pěkných pár let tvrdě dřiny, než se z Diany stala hvězda!”

John Paul se jí nesmlouvavým pohledem zadíval do očí. „Buď budeš spolupracovat, nebo Diana upadne do agónie, ze které se už nikdy neprobere.“ Tu vetu procedil skrz zuby takovým tónem, že Olivii přeběhl mráz po zádech.

„Existuje nějaký rozumný způsob, jak tě přesvědčit, abys ještě změnil svůj názor na ten stupidní nápad?

Skutečně si nemyslím, že“.“

„Dovol, abych té na něco upozornil.“ skočil jí do řeči John Paul. „Tým techniků odlétá zítra ráno. „Některé budovy ranče potřebují trochu upravit Ty za námi přiletět na konci tohoto týdne.“

„Cože?” vyhrkla Olivia udiveně.

John Paul se lehce usmál. „Potřebujeme začít natáčet co nejdříve. V Texasu je právě období, ve kterém kvete vlčí bob a vůbec nejvíc lučních květin z celého roku. To se nám zrovna hodí. Zatím natočíme jen pár záběrů, zbytek doděláme, až najdeme herečku pro roli Megan. Navíc má majitel ranče Lucas Chance velmi málo času a dal nám podmínku, že buď přijedeme okamžitě, nebo máme smůlu.“ „Podmínku?” Z Oliviina hlasu zaznívalo pohoršení. „Co si o sobe ten Lucas Chance vůbec myslí?“

DRUHÁ KAPITOLA

Lucas Chance byl anděl.

Ohleduplný, milý, pozorný, obětavý, nepředstavitelně štědrý, všemi obdivovaný a milovaný.

Alespoň podle hodnocení a posudků v brožurce o nadaci Modrý bob. Olivia ji přečetla celkem dvakrát.

Nejprve během letu a podruhé za jízdy taxíkem na farmu.

Když přistála v texaském Austinu, předpokládala, že jí někdo z Milenců a lhářů nebo z ranče Modrý bob přijde naproti. Když už bylo zřejmé, že ji nikdo neočekává, udělala to, co by udělal každý správný

Newyorčan, přivolala taxík.

Ani ve snu ji nenapadlo, že by ranč mohl být tak vzdálen od civilizace. Když přečetla podruhé brožurku, kterou dostala od pana Collingswortha. začala si krátit dlouhou chvíli pozorným sledováním okolí, jak ji už

upozornil John Paul, bylo zrovna období, ve kterém kvetly spousty lučních květin. Táhly se ve dvou pestrých pruzích kolem cele silnice. Připomínaly ji nekonečnou paletu barev, ve které převládá jasná červeň

vlčích máků a zářivá žluť pryskyřníků.

Ale prim hrála jednoznačně modrá. Vlčí boby tu kvetly jako o závod.

Ačkoliv okolí bylo nádherné, začaly se jí po několika desítkách kilometrů jízdy s mlčenlivým řidičem zmocňovat obavy.

Byla přeci Diana Angelo. i když zrovna nebyla oblečená a upravená jako ona. Už zažila spoustu konfliktů s fanoušky, kteří si neuvědomili, že Diana je vymyšlená postava, a Olivia ji pouze představuje.

Co když ji unesli? Seděla v autě a cestovala po divokém západě. Kolem se táhly pláně polí, jejichž

jednotvárnost přerušil občas keřík, občas strom či dva. V dálce bylo vidět nádherné hory. Ne nízké a všední kopce jako v okolí New Yorku, ale strmé štíty se smetanově bílými pruhy balvanů, které ji připomínaly kosti mrtvoly.

Mrtvola. Otřásla se. „Jak je to ještě daleko?“ zeptala se rozechvělým hlasem řidiče.

Mlčky ukázal bradou dopředu.

„Jasně, že tudy.” Hlas jí přeskočil rozrušením. Polkla a tiše se uklidňovala. Nemohla mu přece ukázat, jaký

má strach. „Ale kolik to je ještě kilometru?“

„Pár.“

Přesně takhle ji odpověděl už potřetí. Texaský kilometr je zřejmé o mnoho delší než newyorský. Nikde v dohledu žádný ranč nebyl, a ona přeci musela vědět, jak takový ranč vypadá, když viděla v televizi seriál Dallas.

A kde jsou všechny ty ropné věže? V Texasu je přece strašná spousta ropných věží. Jeli tak dlouho, že už

klidně mohli být v nějakém jiném státě.

Právě v okamžiku, kdy už začínala mít pořádně nahnáno, auto zpomalilo a vjelo na neoznačenou polní cestu.

Před nimi se objevila šipka z bílého dřeva lemovaná modrými květy vlčích bobů, která ukazovala dolu po příšerně prašné a neupravené cestě. V dálce Olivia zahledla skupinu několika stavení.

Na první pohled bylo zřejmé, kde zasáhla ruka televizního štábu. Stačilo srovnat otlučenou omítku většiny domů se zářivými barvami několika budov.

Úlevně vydechla a znovu zhluboka nabrala dech. Okamžitě ji rozkašlal prach z cesty, který vlétl dovnitř

vozu otevřeným okénkem.

První, co si dám, až dorazím do svého pokoje, bude teplá koupel a pořádná sklenice vychlazeného džusu.

Taxi náhle prudce zastavilo v oblacích šedivého prachu. Nečekané trhnutí vozu vymrštilo Olivii na přední sklo. Úlekem téměř vykřikla.

„Kudy?“ zeptal se řidič.

Olivia se rozhlédla. Mračna zvířeného prachu jí bránila rozeznat cokoli z okolí. „K hlavní budově, prosím.“

„Ale která z nich to je?“

„Jak to mám vedet?“

Když se prach konečně usadil, poznala Olivia, že zůstali stát na rozcestí. Podívala se napravo a v dálce zahledla skupinu budov a několik stromů. Už chtěla ukázat tím směrem, když si všimla, že po její levé ruce je podobná skupina budov a stromu, několik ohrad pro dobytek a stádo koní. Která z nich asi vede k vaně plné teplé vody?

Vtom utkvěl její pohled na jezdci na koni, který se projížděl v louce plné vlčích bobů, určitě si jejich auta všimnul.

„Mohli bychom se zeptat tamtoho muže.“ ukázala směrem k poli a vyklonila se z okénka. Zatímco čekala, obdivovala jeho mohutného koně, jak se s dokonalou elegancí brodí záplavou květin.

Její první skutečný kovboj. Klobouk, džiny, kostkovaná košile, vysoké kovbojské holínky. Litovala v duchu, že mu široká krempa klobouku stíní obličej, ale jisté bude mít ještě spoustu příležitostí spatřit jeho tvář.

Hříva i ocas koně poletovaly v mírném větru tak, jak to viděla ve filmech. Zasněně poslouchala rytmické bušení kopyt koně a sledovala vlnění svalu na jeho hrudi.

Až kovboj přijede k autu, seskočí s koně, smekne klobouk a s jemnou úklonou ji pozdraví a přivítá na ranči.

Možná ten nápad s rančem nebyl zas až tak špatný, jak se ji původně zdálo.

V duchu si začala přát, aby na sobe mela nějakou Dianinu róbu. Pro jistotu zkontrolovala svůj zjev ve zpětném zrcátku, srovnala několik neposedných pramenů, které jí spadly do čela, a plna očekávání se zády opřela o sedadlo.

Ohromný stín zakryl slunce nad její hlavou, před očima se jí mihla ohlávka koně a jezdec zmizel v dálce za jejich zády. Zůstal za ním jen oblak zvířeného prachu.

Než mohla dát najevo vztek a zklamání, všimla si, že se k nim blíží John Paul. Když ho uviděla, strašně se jí ulevilo. Konečně někdo, koho zná a kdo jí pomůže.

John Paul vypadal nervózně jako obvykle, když o něco šlo. Mnul si ušní boltce, projížděl prsty paruku, tahal se za bradu, případně si třel palcem a ukazováčkem nos. Všechna ta gesta u něj Olivia viděla nejmíň

tisíckrát.

Vystoupila z taxíku a široce se na něj usmála.

„Proboha, ty sis vzala taxíka?” vyhrkl John Paul okamžitě, jak ji uviděl. „Proč sis nevzala auto z půjčovny?”

Krásné přivítaní, pomyslela si Olivia. „Pravděpodobně proto, že neumím řídit,” odsekla s kyselým úšklebkem, a pokud vím, ty neumíš řídit taky, dodala v duchu zlomyslně.

John Paul strčil hlavu do auta, aby zjistil stav tachometru. „Proboha,“ vykřikl znova a chytil se za hlavu.

„Ženská, ví, co to bude stát?“ řidič taxíku si opět začal brumlat něco pod nos. Olivia byla docela ráda, že mu nerozumí.

John Paul se na ni otočil a příšerně se zašklebil. „Je to poněkud víc, než bývá obvykle. Nejspíš si myslíš, že náš nový sponzor si peníze razí, ne?“

Olivii přeběhl mráz po zádech. Kde se v něm ta jedovatost bere? „Ono také bývá obvykle poslat na letiště auto. Proč mi nikdo nepřijel naproti?“ začala se bránit.

John Paul na chvíli ztuhl. „Promiň, zapomněli jsme,” přiznal trochu zkroušeně, rychle se odvrátil a vyžádal si od taxikáře účet. Řidič ho po něm vztekle hodil, vytrhl mu z ruky peníze a s mumláním nadávek na pitomé pasažéry dupl na plyn. Během několika okamžiku stál na cestě jen Oliviin kufr, který John Paul na poslední chvíli vyndal z auta, zahalený do mračen prachu.

Olivia celou dobu stála jak solný sloup a kulila nechápavé oči.

Oni na ni zapomněli? Jak je to možné? Je přece hvězda. Jeden z hlavních hrdinu seriálu. Nemohli by bez ní natáčet, jak to, že na ni zapomněli?

„Je to strašně místo.“ John Paul si přejel prsty po čele a začal si masírovat spánky. „A navíc jsme se vším několik dní pozadu.“

„Jak s tím můžete být několik dní pozadu? Vždyť jsi říkal, že tu budeme tři, maximálně čtyři dni.“ Beze slova ukázal směrem k dlouhé budově před nimi. „Podívej se na to.“

Olivia zaklonila hlavu. „Potřebuje natřít, ale to snad není zas lakový problém. Přece jste věděli, že některé budovy budete muset opravit.“

„To není jediný problém.”

„Tak ji nechte tak, jak je. Vypadá to mnohem přirozeněji.”

John Paul neodpověděl, jen se otřásl, jako by mu projel mráz po zádech.

Chvíli stáli mlčky, oba ponoření do vlastních myšlenek.

Ze zamyšlení ji vytrhlo pravidelné dusání kopyt. Instinktivně uskočila z cesty, pak se teprve rozhlédla.

Směrem k nim jel kovboj, kterého viděla už před chvíli.

Všimla si, že její kufr zůstal stát uprostřed cesty. Kůň se přes něj elegantním skokem přenesl a pokračoval v klusu. Jezdce mu přitáhl otěže, sesedl a zamířil k nim. Z toho, jak rázoval, bylo zřejmé, že má pořádný

vztek.

Ještě na nikom nevypadaly džiny tak skvěle, pomyslela si Olivia. Padlý mu jako ulité. Od útlého pasu až ke kotníkům, které zakrývaly vysoké jezdecké boty zaprášené jemným bílým prachem, byl muž se svými džíny jako srostlý.

Písek na cestě pod jeho krokem s fascinující pravidelností skřípal a svaly na nohou se i pod silnou látkou džínsů zřetelně vlnily. Oliviinu pozornost přitáhla stříbrná přezka širokého koženého opasku zdobeného kovovými cvočky a motivy koni, od které se odráželo palčivé texaské slunce.

Tise polkla. „Říkals, že tu budeme muset zůstat ještě několik dní navíc?“ zeptala se Johna Paula.

„Tsss,” zasyčel místo odpovědi. Zřejmě pochopil, kam svou otázkou míří.

Konečně se jí podařilo odtrhnout pohled od přezky kovbojova opasku, ale okamžitě ji zaujala zápaďácky střižená košile. Uvědomila si, že pravou kovbojskou košili vidí dnes poprvé. Hned ji začala podrobně zkoumat a hodnotil. Tohle není zrovna materiál, který by zakryl propadlý hrudník nebo příliš velké břicho.

Když si muž obleče takovou košili, jsou jeho nedostatky vidět stejně, jako kdyby byl nahý, ale něco takového tomuto muži jistě nevadí.

Došel k nim, zastavil se a trochu zaklonil hlavu. Konečně mu mohla Olivia pohlédnout do očí. Byly modré jako nebe nad jejich hlavami. Se zájmem zkoumala jeho výrazně rysy. Zdálo se však, že ona ho nezajímá ani trochu. Přejel ji jedním nekonečným pohledem a přísně se zadíval na Johna Paula.

„Nedovolím vám natřít noclehárnu na modro.“ Několik vteřin na něj nesmlouvavě hleděl, pak si teprve uvědomil přítomnost ženy. „Madam.“ řekl, smeknul klobouk a lehce se uklonil.

Prudce se otočil, narazil si klobouk opět na hlavu a rychlým krokem zamířil zpět ke svému koni.

„Pane Chance!“ zavolal za ním John Paul. V jeho hlase Olivia vycítila známky rozladění. Když se neozvala žádná odpověď, zvedl oči v sloup. „Člověk by řekl, že je to jeho způsob zábavy.“ Zhluboka se nadechl a o něco silnějším hlasem za ním znovu zavolal. „Pane Chance! Co kdybychom si promluvili? Neodjíždějte!“

Takže tohle je Lucas Chance! Ten lehkovážný jezdec na koni a vlastník ranče Modrý bob jsou jedna a táž

osoba? Trochu si poopravila představu, kterou o něm získala po přečtení brožurky. Lucas Chance rozhodně nebyl anděl.

Olivia se bavila pohledem na Johna Paula, který se marně pokoušel přemluvit majitele ranče k nějaké odpovědi, stejně dobré, jako pohledem na houpavý pohyb kovbojových boků.

Konečně došel ke koni, poplácal ho po krku, vzal do rukou uzdu a vyšvihl se do sedla.

John Paul udělal několik kroku směrem k němu, pak ale uskočil zpět ve strachu před přešlapujícími kopyty nepokojného koně. „Přemýšlel jsem o nějaké hezké šedomodře.“

Lucas si ho nevšímal a zavedl koně směrem k ní.

Olivia ustoupila, pak se zarazila a zůstala stát. Nebála se. Věděla, že tenhle muž jí nechce ublížit, ale koněm si příliš jistá nebyla.

Zastavil několik kroků od ní a ukázal na obrovsky kufr, který dosud stál vprostřed cesty. „Možná by bylo lepší dát ho někam jinam, než se s ním něco stane.“

„Já vím, zamířila ke kufru. Po pravdě řečeno, představovala si to trochu jinak. Doufala, že se jí o něj někdo postará. Kolečka na jeho dne jí nebyla na rozbité cestě příliš platná a ona těžký kufr sotva uzvedla. „Není tu poblíž nějaký nosič?“ zeptala se kovboje.

Kůň odfrkl a pohodil hlavou.

Lucas ho opět poplácal po krku. „Tohle není hotel.“ Rukou se dotkl okraje klobouku a odjel. Olivia zůstala stát na cestě v oblacích zvířeného prachu.

John Paul mezitím odešel a hovořil o kousek dál u hlavni budovy s lidmi z tvůrčího týmu, kteří mu přinesli ukázat desku se vzorky různých odstínu modré barvy.

Olivia je chvíli sledovala, pak se rozhlédla po okolních staveních. Nevypadají příliš přívětivě, pomyslela si.

Doufám, že můj pokoj bude útulný a hezky zařízený, a hlavně aby měl pořádnou koupelnu.

Popadla kufr, který dosud stál vprostřed cesty, a odvlekla ho ke skupince svých spolupracovníku.

„To je dům pro hosty?“ ukázala bradou k budově, před kterou stáli.

„Dům pro hosty?“ John Paul se srdečně rozesmál. „Tady není dům pro hosty.“

„No dobré,” přikývla Olivia trochu otráveně. „Tak kde najdu svůj pokoj?“

Teď už se rozesmáli všichni. „Všichni bydlíme tamhle.“ John Paul ukázal na dlouhé, přizemní stavení, které chtěl natřít na modro.

„Noclehárna?“

„Přesně tak.”

„Vy všichni bydlíte v noclehárně?” zeptala se nevěřícně.

„Jako veliká, šťastná rodina,” přikývl.

Nevěřícně se ušklíbla, jak znala Johna Paula, miloval jedině komfort svého vlastního bytu. I v nejpřepychovějších hotelech mu zařízení pokojů připadalo nudné a fádní. Však ono mu udělá jen dobré, když se bude muset na pár dní trochu uskrovnit, pomyslela si zlomyslně.

Olivia nikdy neviděla, jak taková noclehárna vypadá. Představovala si ji jako útulnou místnost s přátelskou atmosférou, a trocha přátelství a srdečnosti v týmu spolupracovníku nemůže uškodit.

„Zkusíme zjistit, jestli by souhlasil s touhle modrou, než nám na té své kobyle zase někam zmizí.”

John Paul a jeho tvůrčí tým odešli a nechali Olivii s jejím zavazadlem opět samotnou. Vztekle zaskřípala zuby a praštila zaprášeným kufrem ke zdi budovy.

Tenhle dům by byl skvěle pozadí pro fotografie, napověděl jí její profesionální zrak. Nebyl velký ani architektonicky zajímavý, ale smetanově bíle kameny měly stejnou barvu jako skály v okolí.

Navíc byl obklopen bohatou zelení a pestrými lučními květinami, které rostly snad všude.

Nechápu, proč chce John Paul natřít noclehárnu na modro. „Co mu bráni natáčet přímo tady?“ pomyslela si.

Rozhodla se, že se za ním okamžitě vydá a promluví s ním o tom.

Potkala ho na cestě. Už z dálky viděla, že se s někým vášnivě dohaduje. Rozkládal rukama a zuřivě gestikuloval jako obvykle, když mu o něco šlo. Teprve po chvíli si všimla, že osoba, se kterou se hádá, je Lucas Chance. Tentokrát šel pešky, bez svého koně.

„Tahle barva je spíš šedá než modrá. Pokud ji natřeme tímhle, výsledný efekt bude nevýrazný a špinavý.“

John Paul se usmál. Byl to jeden z jeho nepříjemných, sarkastických úsměvů, které Olivia nesnášela. „A špíny tu máte víc než dost.“

Lucas Chance opřel jednu ruku v bok. „Ne, na modro ji natřít nenechám.” řekl rozhodně.

„Vždyť natřeme jen dvě strany budovy.“

„Natřete je na bilo.“

John Paul vzdychl. „To nejde.“

„Proč?“

„Kvůli světlu. Bylo by to příliš jasné, příliš by vynikly kontrasty.“ Pokynul rukou „Přineste mi bílou.“

Jeden z pomocníků okamžitě odběhl a za několik okamžiků se vrátil s velikou bílou deskou.

„Olivie,“ přivolal John Paul herečku a přiložil jí čtverec k obličeji. „Podívejte se na to,“ pokračoval ve svém proslovu k Lucasu Chanceovi. „Vidíte, co to s ní udělá? Podívejte se na ty oči vrásky, černé kruhy. Tváře bledé jako po dlouhé nemoci. Rty zcela nevýrazné. Vypadá opravdu hrozně.“

„Pěkně děkuju!“

„Tiše. Olivie!“ okřikl ji. „Nemůžeme přeci dopustit, aby naše herečky vypadaly jak staré vrásčité baby.“

Olivia se podívala na tichého muže před sebou a zjistila, že si ji velice důkladně prohlíží. Do tváři se jí vehnala krev. Jejich pohledy se střetly a ona napjatě čekala na jeho odpověď.

„Podle mě vypadá dobře.“ John Paul jen mávl rukou a vyměnil bílou desku za modrou. „To je tím, že nemáte cvičené oči.“

„Mne jsou jeho necvičené oči mnohem příjemnější než tvoje,“ zamumlala Olivia.

John Paul si jí nevšímal. „Vidíte tu modrou? Změkčuje a rozptyluje světlo. Všimněte si změn v jejím obličeji.“

Lucas zavrtěl hlavou. „Na modro ne.“

„Proč chcete barvit zrovna tuhle budovu zrovna na modro?” zeptala se Olivia nechápavé.

„Protože vlčí bob je modrá kytka!”

Olivia zvedla oči v sloup, tak tohle může vymyslet snad jen John Paul.

„Chcete dát stejný název i Dianině příběhu?“ zeptal se Lucas.

„Ano.” Otočil hlavu a udělal na Olivii úšklebek, který lak nesnášela a který zřejmě považoval za úsměv.

„Mela bys jít spis někam do stínu, drahoušku. Pihy nejsou právě posledním módním hitem.“

Olivia byla stále ještě zmrazená z jeho galantních komentářů při vysvětlování důležitosti barev. Trhla sebou a zareagovala poněkud opožděně. „Promiň, zapomněla jsem. Pihy nemám ve smlouvě,” odsekla jedovatě.

Lucas pomalu odcházel pryč v domnění, že konečně slovo už padlo.

Ale John Paul nemohl dopustit, aby něco dopadlo jinak, než si přál on. „Pane Chance?“ Z tónu jeho hlasu Olivia vycítila, že je na pokraji výbuchu.

„Luke,” prohodil kovboj přes rameno a pokračoval v cestě.

„Dobrá. Luke. Co s tou modrou?“

„Nikdy.“

„A co hlavní budova?“ zeptala se Olivia. Oba muži se k ní prudce otočili.

„Co je s ní?“ „Proč nenatáčet u ní?“

John Paul si začal zamyšleně masírovat spánky. Olivii bylo jasné, že by jí rád řekl, aby se mezi ne nepletla, ale před rančerem si to nedovolil.

„Chceme u diváků vyvolat pocit nekonečnosti krajiny. Chceme zachytit koně, zemi a její bohatství. Chceme zachytit ranč, ve kterém budou Diana a Megan doslova bojovat o každý další den. To se nám u hlavní budovy nepodaří.“

Megan. Nová postava, která ji možná vystrnadí z těžce vydobytého postu. Olivii nepříjemně zamrazilo v zádech. Když odjížděla z New Yorku, začínaly teprve konkursy“.

„Mohli bychom ji natřít na modro a až budeme odjíždět, přetřít na bílo,“ navrhla Olivia.

John Paul se s novou nadějí zadíval na Lucase. Ten jen pokrčil rameny. „To byste museli všechno stihnout ve dvou dnech.“

„To je nesmysl! Nemůžeme přece stihnout natřít tohle to. John Paul ukázal směrem k noclehárně „-natočit, co potřebujeme, a celou budovu znovu přetřít během dvou dnů.“

Luke znovu pokrčil rameny. Olivia z jeho gesta vytušila netrpělivost.

„Luke, proč bychom to museli stihnout za dva dni?“ zeptala se.

Obrátil se čelem k ní. Uvědomila si, že strašně touží po tom, aby si sundal klobouk z hlavy a ona si mohla důkladně prohlédnout jeho tvář.

„První skupina dětí přijede za dna dny.“

„Dětí? Myslíte ty mladistvé delikventy?” vykřikl John Paul nakvašeně.

Na Lukeově tvářích naskočily boule svalů, známka toho, že pevně stiskl zuby.

John Paul si toho zřejmě nevšiml. „Neřekl jste nám, že tu budeme muset byt s kriminálníky.”

Při slově „kriminálnici“ Luke zrudnul vzteky a udělal malý krůček dopředu. Instinktivně ho popadla za paži.

Bála se, že by mohl Johnu Paulovi jednu vrazit.

„Neptal jste se na to.“ Luke prudce trhnul paží, ale její ruku nesetřásl. „Teď už na tom stejně nezáleží.

Přijedou v každém případě.“

Než mohl John Paul pronést jakýkoliv protest. Luke se sehnul a zašeptal Olivii do ucha. „Chcete pomoct s tím kufrem?“

„Ano!“ Skoro vykřikla od radosti nad tou tichou nabídkou.

„Půjdeme radši hned.“

Opustili Johna Paula, který začal tiše nadávat na zavšivenou smlouvu, nepříjemného rančera a pana Collingsworthe, který tohle cele spískal.

Luke šel mlčky, jedině vrzání jeho vysokých bot ji ubezpečovalo, že je stále vedle ní. Ze všech sil se snažila stačit jeho dlouhým, rychlým krokům, ale neměla nejmenší šanci.

Náhle se Luke zastavil a otočil se k ní čelem. Chvíli počkal, až ho dožene, a nabídl ji znovu svou ocelově pevnou svalnatou paži, kterou byla před chvílí nucena pustit ze svého sevření.

„Nejsou to kriminálnici,“ řekl náhle. „Ještě se nedostali až na dno.“

Poznámka, kterou John Paul tak bezmyšlenkovitě pronesl, zasáhla Lukea mnohem víc, než tušila. Zlobil se kvůli dětem i kvůli sobě. „Bohužel Johna Paula zajímá jen hladina. Všiml jste si toho?“ pokusila se ho pobavit Olivia.

Možná se její poznámce usmál, možná ne. Nepodívala se na něj dost rychle na to, aby zaznamenala jakoukoliv změnu výrazu v jeho tváři. John Paul nebyl zlý člověk. Obvykle se choval k lidem stejně, jako se oni chovali k němu. Nejspíš nedokázal Lukeovi odpustil jeho tvrdohlavost ohledně modré barvy.

Došli ke kufru. Luke se sehnul a popadl ho za držadlo. „Máte s sebou nějaké jiné boty?“

„Ano, mám ještě botasky na běhání.”

„Možná byste se mela přezout. V lodičkách se vám tu určitě moc dobré nechodí.“

Olivia ochotně odemkla kufr a vytáhla sáček s botaskami. Sundala si levou botu a pokusila se narovnat.

Okamžitě ztratila rovnováhu a začala poskakovat po jedné noze a mával rukama. Ani trochu ji nelákala představa, že upadne na cestu plnou prachu a špíny.

„Chytněte se.” Než mohla uchopit nabídnutou ruku, popadl ji kolem pasu. Na poslední chvíli zachytil její pád a vysadil ji na nízkou zídku u domu.

Všechno se událo tak rychle, že si uvědomila jeho dotyk, až když ji pustil.

Vzal botu z jejích rozechvělých prstů, položil ji do kufru a lehce vtlačil mezi oblečení. Olivia hleděla jako fascinovaná na kontrast jeho snědé ruky proti jemnému krajkovému spodnímu prádlu.

„Díky.” Její hlas zněl trochu chraptivě. Odkašlala si.

Sundala si i druhou lodičku a vhodila do kufru. Luke ji zatlačil mezi prádlo se stejnou péčí jako tu předchozí.

Tak v takovémhle prádélku se natáčejí milostné scény, pomyslel si, když se dotýkal jejího spodního prádla.

Tise vzdychl.

Olivii jeho povzdech uvedl do rozpaků. Se zatajeným dechem se soustředila na nazouvání bot a zavazování tkaniček. Konečně se ozvalo cvaknutí zámku kufru. S úlevou zvedla hlavu.

.Jste hotová?“

Přikývla a honem seskočila, aby se jí nemohl znovu dotknout.

Teď, když se přezula, téměř stačila jeho rychle chůzi.

„Jak to, že jste přijela pozdě?“

Olivia převzala Lukeův úsporný způsob řeči. „Nebudu tu potřeba, dokud nebude všechno připraveno.“

„Co děláte?“

„Jsem herečka. Hraju Dianu Angelo v Milencích a lhářích. Do této chvíle si myslela, že ji musí poznat každý.

Zadíval se na ni. Olivia mu nastavila svou tvář z profilu „Nevypadáte jako hvězda.“

„To už mi dneska jednou naznačili. Moje sebevědomí je na dne.“

„Promiňte.“

Z jeho stručné omluvy vycítila, že ho to skutečně mrzí. „Nezlobím se. Chápu, jak to myslíte.“ Znovu se chytila jeho paže. „Hrát Dianu je má práce. Teď nejsem v zaměstnání, jako hvězda budu vypadat zítra, až se obleču do jiných šálů a udělám si make-up. Když přidám dokonalý účes a perfektní držení těla, ani mě nepoznáte.“

Po jejím vysvětlení se mezi nimi rozhostilo ticho. Luke zřejmě neměl ve zvyku jen tak nezávazně povídat. V

New Yorku by se mu tíkalo nemluva nebo bručoun.

„Poznám vás.“

Z nějakého podivného důvodu mela Olivia pocit, jako by jí právě složil ten největší kompliment.

Zhluboka vdechla suchý, prašný vzduch a překvapeně si uvědomila, že je jí mnohem příjemnější než smog města.

Nalezla zde klid. Ticho.

Znovu se zhluboka nadechla a dřívější neklid a nervozita ji jako zázrakem opouštěly. Stres New Yorku se ztratil v nenávratnu.

Zvedla hlavu. Kilometry a kilometry nekonečně modrého nebe bez jediného mráčku. Nádherně modrého nebe.

Jako Lukeovy oči.

Usmála se pro sebe a vykročila za ním k noclehárně.

TŘETÍ KAPITOLA

„To myslíte vážně, že mám spát tady?” Jestliže se Olivia před chvílí zabývala romantickými představami života na ranči, pohled do noclehárny ji z nich během několika málo okamžiků vyléčil.

Rady patrových postelí stály stísněné po každé straně jedině místnosti. Asi ve dvou třetinách visel od stropu jakýsi závěs sešitý z prostěradel, který dělil místnost podobně, jako se v letadle odděluje první třída od turistické.

Luke položil její kufr za dveře mnohem razantněji, než bylo nutné. „Já vám skutečně nerozumím. Tohle není žádný ranč s ubytovnou pro turisty a turistickými atrakcemi. Je tu jen noclehárna pro sezónní dělníky.

Nikdo vás sem nezval a ještě nejste spokojeni s tím, co se vám nabízí.“

„Jak to, že nás sem nikdo nezval? Milenci a lháři vám snad za používání ranče platí, ne?“ Jeho prohlášení se jí ani trochu nelíbilo.

„Ano.“ Chvíli trvalo, než doznal, že má pravdu.

„Vy a pan Collingsworth chcete získat nějakou reklamu, ne?”

„Collingsworth si myslí, že by nám to mohlo pomoct.“ přiznal Luke neochotně.

„Takže nám tu asi sotva dovolujete přebývat a natáčet z pouhé dobroty srdce.”

Olivia během řeči došla k závěsu a chytila se ho.

„Nutil vás někdo podepsat smlouvu?“

„Nikdo mi nedržel pistoli u spánku, jestli míříte k tomu.“

„Nemířím k ničemu, ale tohle je… chvíli hledala slovo, kterým by vyjádřila své pocity a přitom neurazila majitele „poněkud primitívnější, než jsem si představovala.“

„Taky je to noclehárna!“ Rozhlédl se okolo. „Je tu celkem čisto a aspoň máte střechu nad hlavou. Věděla jste, že jedete na ranč, tak co jste očekávala?“ Olivia si byla vědoma, že se nesmí nechat unést svým zklamáním. Horko, prach a únava z cesty ji vyčerpaly a ona se celou dobu těšila na horkou koupel a útulný

pokoj. Jenže skutečnost byla jiná. Pochopila, že veškeré dřívější iluze jsou nesmyslné a největší přepych, kterého se jí tu dostane, je tekoucí voda.

„Očekávala jsem pokoje pro hosty.“ Najednou se jí to zdálo naprosto pošetile, ale skutečně si myslela, že jede na ranč, který je zařízen na návštěvy turistů.

„Pro třicet lidí?“ zeptal se nedůvěřivě. „Vy snad máte doma třicet ložnic?“

„Samozřejmě, že ne, ale podle brožurky o nadaci Modrý bob, kterou jsem četla, tu často mýváte různé skupiny lidí.“

„Ano, to míváme. Většinou spí ve stanech někde venku.“

„Je mi jasné proč,“ zamumlala si Olivia pod nos. „A co vaši zaměstnanci?“

„Přespávají tu jen příležitostně. Nikdy jsem neslyšel, že by si stěžovali.“

„A kde jsou teď?“

„V letním honáckém táboře.“ Upřel na ni tvrdý pohled. „Po pravdě řečeno, nejradši bych tam byl s nimi.

Mnohem radši než tady šaškoval kolem vašich lidí.“ Olivia mu jeho pohled oplatila. „Kdybyste informoval náš tým o tom, jaké ubytování jste schopen poskytnout, myslím, že by pronajali pár obytných přívěsů.“

„A ujezdili mi tady trávu? V žádném případe. Kromě toho, nečekal jsem tolik lidi.“

„Ale věděl jste, že přijedeme?“

Luke vzdychl. „Mluvil o několika reklamních záběrech a snímcích.“ Olivia si domýšlela, že mluví o Johnu Paulovi. „Představoval jsem si dva chlapy s kamerou, a teď rozhodil v neurčitém gestu rukama tohle.“

Olivii bylo okamžitě jasné, k čemu tady došlo. John Paul pravděpodobně předpokládal, že Luke rozumí filmovým termínům. Navíc zřejmě sdílel její představy o ranči s ubytovnou pro turisty, zvláště jestli si také přečetl, že na ranči často přebývají vetší skupiny lidi.

„Když jsou na ranči děti, přespávají tady?“ zeptala se tiše.

Luke založil ruce na prsou v typicky obranné pozici. „Ano.“

„Děvčata i chlapci spí tady společně?“

„Ne, to nikdy.“ ohradil se dotčeně. „Málokdy tu bývají děvčata. Vlastně tu byla jen jednou, a to nám přijela pomoci kuchařova manželka a sestra.“

„Vy nejste ženatý?“ zeptala se Olivia, ale už předem věděla, jaká bude odpověď. Vnitřek noclehárny přímo volal po ženské ruce. Neznala ženu, která by vydržela takový nepořádek. Ani ona by něco takového nesnesla.

„Ne.”

Olivia přikývla a poodtáhla zašedlý závěs. Předpokládala, že za ním bude místnost pro ženy.

Ale koutky úst se jí stáhly zklamáním, když zjistila, jaká je realita. Byl to vstup do koupelny. Za odkrytým závěsem uviděla rady umyvadel a několik otevřených sprch.

Zbytek zařízení si mohla prohlédnout v zrcadle.

Grandhotel Ritz to zrovna nebyl.

Otočila se k Lukeovi. Stál tam zády k odpolednímu slunci s rukama zkříženýma na prsou. Levým ramenem se opíral o rám dveří.

„Ručníky, prostěradla a povlečení na postele najdete ve skříni v koupelně.

Olivia vzdychla.

„Umíte si povléct postel, ne?“

Olivia neuznala tuhle hloupou otázku za hodna odpovědi. „Vy ani nepovlečete pro hosty?“ zeptala se místo toho.

Rozložil ruce a sevřel rám dveří. „Ale ano, klidně bych pro vás povlekl, ale nechce se mi do toho, když vím, že stejně během dvou dnů odjedete.“ Vystoupil ven do slunce. „Jinak“.“ rozhodil rukama a pomalu odcházel.

„Jinak co?“ zavolala za ním.

,Jinak tu budete bydlet s chlapci, kteří přijedou v sobotu.“ Dotkl se ukazováčkem pravé ruky okraje klobouku a odešel.

Olivia ztuhla. Má tu bydlet s chlapem. Se zástupci té „problematické mládeže“, o které tak nadšeně referovala příručka? Věděl o tom, co jim hrozí John Paul?

Předpokládala, že Luke ho o všem informoval, ale John Paul neuvěřil tomu, že by se něco takového skutečně mohlo stát.

Popadla kufr a odtáhla ho doprostřed místnosti. Spodní postele byly obsazeny, jak poznala podle kufrů a různých součástí oblečení, které se válely po postelích.

Olivia vyzkoušela všechny horní postele a vybrala si z nich tu nejmíň proleželou.

Skříň v koupelně byla plná ručníku, prostěradel a povlečení. Všechno prádlo bylo vyprané a vyžehlené, přesto melo světle šedou barvu. Když vyndávala potřebné věci, vybavily se ji nečekaně vzpomínky na dětství.

Uvědomila si, že tahle noclehárna je o mnoho lepší než většina hotelů, ve kterých přebývala s rodiči, když

ještě cestovali se svým malým, nepříliš úspěšným ochotnickým divadlem.

Když se naklonila k matraci, ucítila Olivia stejný pach, jaký vždy doprovázel pobyt v posteli starého, laciného hotelu. Rozložila prostěradlo a začala ho natahovat na proleželou matraci.

Náhle se jí zazdalo, že ucítila vůni vanilky, ale byla to jen další vzpomínka na dětství.

Její matka vždy navoněla kapesník nebo malý ručník výtažkem z vanilky a vložila jí ho do povlaku polštáře, aby zastřela nepříjemný pach cizího povlečení. Nikdy nepoužívala voňavky. Ani těžké, výrazně parfémy filmových hvězd, ani kolínské vody s umělou vůní květů.

Jediná vůně, kterou Olivia v dětství poznala, byla vůně vanilky. Vanilka by mela vonět v každé řádné domácnosti, pomyslela si. Mela by se šířit celým bytem, mělo by jí vonět veškeré oblečení i prádlo.

A především by jí měla vonět matka. Matka, která nikdy netráví večery v divadle, natáčením nebo oslavami filmových úspěchů, ale věnuje je vaření, pečení, hrám s dětmi, své rodině.

A také otce, který má pravidelné zaměstnání. Na jediném místě. Ne jako ten její, který kvůli práci často opouštěl svou rodinu.

Cestovaní, bydlení v ladných hotelech pochybné kvality, stále totéž dokola to bylo Oliviino dětství.

Její rodiče celý život čekali na velký zlom, který by změnil jejich životy, ale nedočkali se.

Olivia Faradayová pracovala dlouho a tvrdě, než se z ní stala hvězda. To proto, aby dostala své rodiče z takových míst, jako bylo tohle.

S povzdechem dokončila povlékání postele, ale ještě než se vydala hledat Johna Paula, navoněla svůj polštář

těžkým parfémem velkých filmových hvězd.

V sobotu ráno bylo všem jasné, že práci ten den v žádném případě dokončit nestihnou.

V poledne Luke s pevně stisknutými rty vystoupil z auta. Ráno odjel do Austinu, aby se tam setkal se skupinou dětí, a právě se vrátil. Bylo vidět, že je jejich přítomností značně rozladěn.

„Říkal jsem vám, aby jste odsud vypadli, než se vrátím!” Přejel po nich ostrým, rozezleným pohledem.

Náhle si všiml dvou nákladních aut a několika osobních vozu, které tam v době, kdy odjížděl na letiště, ještě nebyly. „Zdá se mi to, nebo je vás tu ještě víc?“

„Pane Chance,” upozornil na sebe John Paul. Dosud nedokázal majitele ranče oslovovat křestním jménem, jak si to přál. „Některé sdělovací prostředky se o vás doslechly.” John Paul zdůraznil slova sdělovací prostředky, ale Olivia silné pochybovala o tom, že něco takového muže Lukea uklidnit.

Kola nákladních aut vyjezdila v bohatém trávníku široké koleje. Když na to Johna Paula upozornila, odsekl ji. „Nevím, jestli bude nějaký rozježděný trávník o moc horší než to, že jsme odsud ještě nezmizeli.”

Celý se chvěl vzrušením. Milenci a lháři museli o svou publicitu bojovat s mnoha dalšími nekonečnými seriály, a tady se naskytla skvělá možnost reklamy. Maji si ji snad nechat ujít jen kvůli špatné náladě majitele ranče? Olivia strávila téměř cele dopoledne důkladným líčením. Oblékání bylo mnohem obtížnější než obvykle. Dlouho se dohadovali, jestli se Diana bude skutečně oblékat v zápaďáckém stylu, nebo jen přizpůsobí svůj styl oblékání několikatýdennímu pobytu na farmě. Nakonec John Paul došel k názoru, že košile a džiny jejich záměru úplně postačí.

Pracovali pilně od svítání, přesto se zdálo, že práce spíš přibývá. Když byli v nejlepším, přijelo několik aut reportérů a novinářů. Bylo jasné, že teď už práci rozhodně dokončit nestihnou.

John Paul si byl jistý tím, že Luke změní svůj postoj, když se dozví o možnosti další reklamy.

Ale Olivia byla jiného názoru. Luke se nestaral o nic jiného než o děti, které si přivezl z letiště. Se zájmem študovala skrz okna vozu jejich zachmuřené obličeje.

Nebyly to tváře, které by ráda viděla v temné uličce. I když po pravdě řečeno vypadaly, jako by v životě nic jiného než temné uličky nepoznaly.

Rozhodla se, že své věci přestěhuje do jednoho z nákladních vozů a klidně bude spát na podlaze, jestli John Paul nedokončí natáčení ještě dnes.

„Cože si chcete půjčit?” přitáhl její pozornost Lukeův výkřik.

Olivii ten křik značně překvapil. Nikdy předtím neslyšela, že by Luke zvýšil hlas. John Paul ho určitě požádal o koně. Ráno mluvil o tom, že by nebylo špatné udělat několik záběrů s koněm. Olivia se pokusila mu jeho nápad vymluvit. Mela z koní trochu strach. Z dálky to byla nádherná zvířata, ale zblízka si je prohlížet nehodlala.

Olivia vystoupila ze světel reflektorů a zamířila blíž k diskutující dvojici.

„Koně.“ John Paul se usmál a poklepal Lukeovi po ramenou, což se samozřejmě stalo vděčným námětem fotografům. Olivia u něj viděla tohle gesto už mnohokrát. Téměř pokaždé, když se poblíž nacházel vhodný

fotoaparát či kamera. „Co třeba toho, na kterém jezdíte vy?“

„Vulkána?“ Luke pomalu zavrtěl hlavou. „Na Vulkánovi nikdo jiný než já jezdit nebude.“

Vulkán? Olivii se mihla myslí představa Lukea a Vulkána, jak se blíží k jejímu taxíku. Nedokázala si představit, že by na takového koně mohla usednout i ona.

„Johne Paule? Můžou mě přece fotit tady u té ohrady.“ ukázala Olivia na plot proti noclehárně.

Kostymérky ji oblekly do džínsů a světle modré košile, ale neměly žádné vhodné boty. Musela si je vypůjčit od jednoho člověka z tvůrčího týmu. V botách o pár čísel větších si připadala značně nejistá a nehodlala v nich dělat víc pohybu, než bylo nezbytně nutné.

„Když si na ni sednu, můžou mě fotit z druhé strany a noclehárna bude v pozadí.”

Záležitost s natřením noclehárny se nakonec vyřešila kompromisem. Podle Lukeova přání byla bílá, ale byl na ní vymalován široký pruh vlčích bobu. Proti tomu Luke kupodivu neprotestoval.

„Ano, ano. Olivie, to by samozřejmě bylo možné, ale tohle je ranč.” vysvětloval John Paul. „Lidé budou očekávat koně a krávy.“ Rozhlédl se okolo. „My jsme na dobytek trochu hubení“.“ pokrčil rameny.

„Máte štěstí, je zrovna čas shánění,“ řekl Luke trochu rozmrzele. „Budete mít k dispozici všechny koně a krávy, které potřebujete, jen když to uspíší váš odjezd.“

„Pane Chance?“ zavolal jeden z reportéra. „Mohl byste se postavit blíž ke slečně Faradayové?“

Olivia se podivila, jak dlouho trvalo fotografům, než si uvědomili, že Luke je se svým dlouhým, výrazným obličejem a dokonalou postavou vděčným modelem.

Kromě toho, co by to bylo za ranč bez kovboje?

Luke pohledem přelétl dav fotografů a zamračil se. Když pochopil, co po něm chtějí, napřáhl před sebe v ochranném gestu ruku. „Hej, nechte toho. Ani trochu netoužím nechat se od vás fotit!“ zavolal na ne.

„Luke, pojeďte sem,” poručila mu Olivia.

Vypadalo, že ho tón jejího hlasu překvapil. Chvíli ji nevěřícně zkoumal pohledem. „Nechci, aby mě fotografovali,“ bránil se.

„Ale ano, chcete, a já vám vysvětlím proč,“ řekla tichým hlasem. „Napadlo je, že by si mohli vyfotit kovboje. Když je nenecháte, aby si vyfotili vás, budou si hledat někoho jiného. Bude muset být vysoký a štíhlý, protože kamera člověku přidá pár kil, až najdou muže, který bude splňovat všechny jejich požadavky, jestli ho najdou, budou ho muset obleknout. Zaručuju vám, že kostymérky nemají ladné mužské oblečení.

Zřejmě ho neseženou jinak, než že pošlou někoho zpátky do Austinu, který, jak víte, je tři hodiny cesty odsud, až bude všechno připraveno a budou chtít začít fotit, zjistí, že slunce je příliš nízko a je málo světla, tak zabalí své přístroje a fotografování odloží na zítřek.”

Olivia se opřela loktem o dřevěnou ohradu a zadívala se mu do očí. „Budou tu přinejmenším do neděle.“

„Pokud proti tomu můžu něco udělat, tak nebudou.“

„Necháte se tedy vyfotit?”

Luke se zadíval na houf fotografů. „Když to jinak nejde“.“ vzdychl a pokrčil rameny. „Uvidíte, že za chvíli odjedou.“

Lukeovi se na tváři objevil odevzdaný výraz. „Neměl bych se převleknout nebo něco takového?” zeptal se po chvíli.

„Vypadáte dobře.“ Mnohem líp, než dobré, určitě aspoň tak dobré, jako ona, a to musela strávit hodinu v maskérně a dalších půl hodiny úpravou účesu, a nakonec jí stejně nasadili klobouk.

A Luke, který pro svou krásu neudělal nic víc, než že se osprchoval a oholil, vypadal skvěle.

Olivia vzdychla. Muži to mají jednoduché. Proč není na světě spravedlnost?

„Johne Paule!” zavolal Luke na jejího producenta. „Najdete Šimona a požádejte ho, aby se postaral o děti, než se v tom autě uvaří. Ať je vezme do kuchyně a dá jim něco k pití.”

Luke udělal dva dlouhé kroky směrem k ní. Olivia okamžitě uslyšela cvakání spouští a vrčení kamer.

„Co mám dělat?”

Usmála se. „Buďte sám sebou.”

„Kdybych byl sám sebou, popíjel bych teď někde ve stínu vychlazený džus.“

Olivia zaklonila hlavu a rozesmála se. Byl to nenucený smích, ale dobré si přitom uvědomovala, jak bude na snímcích vypadat.

Luke se zastavil těsně u ní a opřel se lokty o ohradu. Naklonil trochu hlavu a posunul si klobouk z čela.

Pravou nohu zvednul a zaklesnul ji podpatkem za spodní břevno plotu.

Olivia okamžitě prozkoumala jeho pozici a uvědomila si, že je to ta nejlepší, jakou mohl zaujmout. Takhle nějak si lidé představují typický kovbojský postoj.

Fotografové zatím dvojici horlivě zvěčňovali.

Luke je přeletěl pohledem. „Mám si stoupnout jinak nebo něco dělat?” zeptal se Olivie.

„Ne, takhle je to skvělé. Spíš mi řeknete, jak vás John Paul přesvědčil, abyste ho nechal namalovat na noclehárnu ty květiny.“

„To nebyl jeho nápad.“ Luke se posunul tak, aby jí viděl do tváře. Loktem se stále opíral o ohradu.

„Nebyl?“ Olivia se k němu překvapeně otočila. Bylo ji jasné, že když se Luke uvolní, získají fotografovi perfektní snímky, a jak by se mel uvolnit, když ne nezávazným hovorem?

„Povídal jsem si s jedním člověkem z vašeho týmu, s Tomem. Vyrostl v Lubbocku, tak mi o něm vyprávěl.“

„Znám Toma.“ Ukázala na své nohy. „Mám od něj půjčené tyhle boty.“

„Hm. Tom je správný chlap. To on přišel s tím nápadem s modrými vlčími boby. Důkladně mi vysvětlil, co dělá bílá barva se světlem. Musel jsem uznat, že by to nešlo.“

Olivii napadlo, že kdyby John Paul Lukea raději slušně požádal, než mu poroučel, mohli se dohodnout mnohem dřív. Jenže poroučení, hádání a spory byl John Paulův styl, a proč ne? V New Yorku by se se slušným chováním nikam nedostal.

„Tom říkal, že jestli se mi to nebude líbit, klidně to pak přemaluji.“ Luke se se zájmem zadíval na budovu.

„Ale mě se to líbí. Tom umí krásné vlčí boby.“ „Promiňte,“ přerušil je jeden z fotografu. „Mohla by si slečna Faradayová sednout na ohradu?“

Olivia se pokusila vyhoupnout nahoru. Náhle ucítila, jak se jí kolem pasu ovinula silná paže a vyzdvihla ji.

„Vydržte tak!“ volali fotografové.

Jeho pevný, žhavý stisk, kvůli kterému zapomínala, kde je, by vydržela celou věčnost, než si uvědomila, že je na ni zamířena spousta objektivů, seděla s nechápavým výrazem a pootevřenými ústy. Po chvíli se konečně vzpamatovala a začala se mile usmívat.

Její stehna tlačila proti svalnaté hradbě jeho hrudi. Hrubě neopracované dřevo ji tlačilo do dlani, když se pevně zachytila ohrady.

Lukeův obličej byl vzdálen jen několik centimetru. Ačkoliv seděla celkem vysoko, mela tvář přesně v úrovni jeho očí.

Chvíli zírali jeden na druhého. Olivia se bála pohnout, mela obavy, že by Luke mohl vycítit její nepokoj.

Dostala se do bezprostřední blízkosti tohoto lakonického rančera proti své vůli, musí mu tedy dát najevo, že to nebyl zrovna dobrý nápad.

„Polibte ji!“

„Nikdy!“ volalo její nitro. Nikdy nelíbala herce, když to nebylo ve scénáři, to byla její zásada. Pokud by se s ním líbat chtěla, mohli si přece domluvit schůzku, ale před fotografy? To ne! To by vyvolalo spoustu dohadu a řečí, a Luke byl v tomto okamžiku herec, ačkoliv si to nemyslel.

„Hej, chlapi, to už stačí. Skončete s tím.“ pokusila se je odvést od jejich nápadu.

Ale to se nelíbilo Lukeovi. Malinko, téměř neznatelně zavrtěl hlavou.

Olivia se na něj udiveně podívala. Znala ten pohled, kterým ji sledoval. To je přece skvělý nápad, Tikal.

„Nemusíte mě líbat.“

„Jenže já chci,“ našpulil rty.

„Není to nutné. Opravdu ne.“

„Ale stejně to udělám.“ Přitiskl se k ní ještě blíž. Stále se usmíval.

Olivii se prudce rozbušilo srdce. „Dobře, když na tom trváte.“ „Trvám.“ Jeho ruka opustila její pas a popadla ji kolem krku.

„Pamatujte, že jsem herečka a hraju jen svou roli.“

„Vím, kdo jste.“

„Nemusí to byt skutečný polibek, rozumíte? Stačí náznak.“

„Ale ano. Musí.”

A byl.

Nebylo v něm nic drsného, jak by čekala od kovboje. Tenhle kovboj uměl své rty používat opravdu dobře.

Okraje jejich klobouků se při polibku srazily. Olivii se širák sesunul na záda.

Skandovaní a výkřiky fotografii na Lukea ani v nejmenším nezapůsobily.

Po chvíli přestaly působit i na Olivii.

Přitiskla se k němu, aby neztratila rovnováhu.

Po chvíli se k němu tiskla proto, aby mu byla co nejblíž.

To nebyl žádný studiový polibek, dbalý přítomnosti kamery, plný obav o to, aby se nerozmazal make-up nebo při něm nevynikly vrásky v obličeji.

Byl to polibek plný vášně. Chutnal sluncem a horkem a solí, ale její make-up při něm vzal za své. Slabá vrstva pudru už tak poničená horkem a potem se při vášnivém polibku z vetší části přemístila na jeho tváře a rtěnku mela rozmazanou kolem rtů, ale nedbala na to.

Když se jeho jazyku podařilo najít cestu do jejích úst, polibek prudce přerušila. Odvrátila od něho obličej, ale ruce mu nechala kolem ramen, aby ho mohla od sebe odtlačit a přerušit vzrušující dotek jeho těla.

„Myslím, že by to mohlo stačit.“ Zneklidněná jeho pohledem si zajela třesoucí se rukou do vlasů. „Já si ale myslím, že to ještě zdaleka nestačilo,” řekl s úsměvem a natáhl se po ní.

Zarazila jeho ruku a zatřásla jí. „Opatrně. Nezapomínejte na fotografy.“

„Kašlů na fotografy.“ Popadl její ruku, která mu bránila naklonit se k ní, a přitiskl se k ní ještě těsněji.

Olivia se pokusila o lehký úsměv a s trochou obav se na něj podívala. „Máte na rtech mou rtěnku.“

„Kašlů“.“

„Luke.“

Tázavě se na ni podíval.

„Líbal jste Dianu. Kvůli fotografování. Já nejsem Diana.“ řekla, když jí maskérka upravovala rtěnku. „Jsem Olivia.“

„Tak kdo mě tedy líbal?“ zamumlal tiše.

„Pudr!“ zavolala maskérka a o chvíli později Olivia ucítila šimrání jemného štětce na tvářích.

„Lidi, to bylo fantastické. Velkolepé! Olivie, drahoušku.“ volal John Paul. „Pane Chance -“ John Paul sprásknul ruce, teď bychom mohli zkusit toho koně.“

Koně? To by jí ještě chybělo! „Myslíš, že jim to ještě nestačilo? Mají dost snímků na několik reportáží.“

bránila se Olivia.

John Paul si ji přeměřil přísným zrakem. „Můžeš se v těch džínách hýbat. Olivie?“

„Hoj!“ přerušil jejich hovor Lukeův výkřik. Překvapeně pozorovali, jak začal zuřivě mávat a rozběhl se směrem k hlavní budově.

Olivia se za ním dívala ve snaze zjistit, co ho mohlo tak rozrušit.

„Olivie?“ John Paul ji popadl za paži. Ignorovala ho.

„Olivie, můžeš v těch džínách sedět na koni?“

Setřásla jeho ruku.

Skupina fotografů se začala pomalu přemisťovat směrem k vztekle gestikulujícímu Lukeovi. Olivia se opřela rukama a zábradlí a vytáhla se na špičky, aby viděla, co se děje.

Chlapci, kteří před chvíli přijeli s Lukem z města, zřejmě dopili limonádu a shromáždili se pod stromem naproti budově. Luke stál mezi nimi a skupinou fotografů, takže jí trochu bránil ve výhledu.

„Neprovedl jsi zas něco. Johne Paule?“ zeptala se a seskočila z ohrady.

John Paul vytáhl z kapsy ohromný hedvábný kapesník a otřel si čelo a krk. „Ne. Aspoň o ničem nevím.“

Olivia odehnala kadeřnici, která se k ní blížila s kartářem a lakem na vlasy v ruce, a nasadila si svůj příliš

velký kovbojský klobouk znovu na hlavu. „Jestli mi to neřekneš, stejně si to zjistím.“

„To se tě netýká. Potřebujeme tě tady kvůli tem snímkům na koni,” řekl a ukázal směrem ke stáji.

Olivia se otočila na podpatcích vypůjčených bot a vykročila k hlavní budově. „Co se to jen mohlo stát, že je Luke tak vzteklý?“ přemýšlela cestou.

Důvod se dozvěděla téměř okamžitě.

„O fotografování dětí nepadlo ani slovo!“ slyšela už zdálky jeho hlas.

„Co by vám to udělalo?” zeptal se jeden z reportérů. „Sami se chtějí fotit, že chlapci?“

Otočilo se k němu osm ostražitých, ale zaujatých tváří.

Olivia si všimla, že náušnice, male knírky a čelenky jsou u mládeže stále ještě v oblibě. Typicky městská vytahaná bavlněná trika, džiny a tenisky ostře kontrastovaly se zápaďáckým oblekem Lukea a několika přítomných zaměstnanců ranče. Olivia si všimla, že fotografy tenhle kontrast zaujal. Zároveň ale chápala, jak se Luke v této trapní situaci cítí.

„Slečno Faradayová?“ Jeden z reportérů si všiml její přítomnosti. „Mohli bychom udělat několik snímků s vámi a s těmito chlapci?“

„Uh“.“ Olivia zaváhala a podívala se na Lukea, ale ten hovořil se Simonem a jí si nevšímal.

„Jdi k nim. Olivie.“ pobídl ji John Paul pisklavým hlasem a povel doplnil nepříliš něžným postrčením. „Jsou horší věci, než je takováhle popularita.“

Znovu hledala očima pomoc u Lukea, ale ten se právě snažil odbyt dva reportéry, kteří se na něj vrhli. Olivii nezbylo nic jiného než vyhovět. Koneckonců, bude to skvělá reklama pro ne pro všechny, a Luke stál o reklamu. Proč by je tu jinak nechal natáčet Milence a lháře.

Stál zády k davu novinářů, ruce zkřížené na prsou. Nevěnoval nejmenší pozornost tomu, co se děje za ním.

Asi se rozhodí nechat věcem volný průběh.

„Jak jste se dozvěděla o programu nadace Modrý bob, slečno Faradayová?“ zeptal se reportér z jednoho časopisu, který se zabýval nekonečnými seriály.

„Od našeho sponzora, majitele Collingsworthských strojíren.“ odpověděla okamžitě, potěšena, že se mohla o sponzoru zmínit.

„A vy jste sem přijela kvůli němu?“ pokračoval reportér v otázkách.

„Ano,“ odpověděla Olivia trochu nejistě. Nevěděla přesně, co všechno reportéři vědí a jaký význam přikládají jejímu pobytu na ranči.

John Paul přistoupil k nim a pomohl jí z trapné situace vy vážnou t. „Herci z Milenců a lhářů často věnují svůj čas různým dobročinným akcím,“ pronesl svým pseudodůvěrným tónem, který používal při rozhovorech pro sdělovací prostředky. Olivia se usmála a předvedla fotografům svůj „sladký profil“.

„Slečno Faradayová, jsem Bettina Lynneová z Mýdlových bublin.“ Žena v zářivě růžovém svetru popadla Olivii za loket. „Rádi bychom vám před kamerou položili několik otázek. Chtěli bychom zachytit, jak hodláte strávit tento víkend.“

Mýdlové bubliny byl televizní pořad, který vždy jednou týdne předváděl nejžhavější novinky ze světa nekonečných seriálů. Interview v něm znamenalo významnou reklamu.

Ačkoliv Olivia o programu nadace Modrý bob něco tušila, na rozhovor před kamerou by to zřejmě nestačilo.

Očekávala, že jí John Paul z této nepříjemné situace pomůže, jako to udělal před chvílí, ale ten hovořil s jinými reportéry a jí si nevšímal.

„Bettina Lynneová. Mýdlové bubliny. Právě se nacházím na ranči Modrý bob blízko texaského Austinu. Se mnou -“ přistoupila k Olivii, aby se ocitly v záběru obě je tu slečna Olivia Faradayová, představitelka Diany Angelo z Milenců a lhářů.“ Bettina obrátila svou pozornost od kamery na Olivii. „Řeknete mi, objeví se v nejbližších týdnech na televizních obrazovkách nový Dianin příběh?“ zeptala se a nasměrovala mikrofon k Olivii.

Olivia se usmála a odpověděla tak neurčitě, jak jenom dokázala. V každém případě byla neurčitost v odpovědích lepší než cokoli jiného. Ve světě nekonečných seriálů bylo neurčitě všechno.

„Řeknete našim divákům něco o vaši cestě.“

Jaká cesta? „Okolní krajina je jako dělaná pro pobyt v přírodě.“ odpověděla s úsměvem. Jaká cesta, sakra?

Mimo dosah televizní kamery zuřivě naznačovala Bettine, aby položila další otázku. Ta se jen usmála.

Ďábelsky. „Pokračujte, Olivie. Nebuďte zbytečně skromná. Vážení přátele řekla Bettina na kameru se stále týmž ďábelským úsměvem „Olivia Faradayová se chystá na cestu kolem pozemku ranče Modrý bob.“

K čertu, co se tu děje? Co to John Paul zase ukuchtil?

„A my bychom se o tom nikdy nedozvěděli, kdybychom neměli své dobré informátory.”

Olivii by strašně zajímalo, jaké informátory má Bettina na mysli. Problém byl, že nemohla dát znát své překvapení nebo dokonce s reportérkou před kamerou nesouhlasit. V tomto záznamu se nebudou provádět žádné střihy. Nemohla ani gestem přivolat Johna Paula nebo Lukea. Kamera stále zabírala její obličej a jisté by zachytila pohyb jejích očí. Vypadala by nejistě a Bettina by tak dosáhla svého cíle.

„Bettino. myslím si, že je důležité připomenout, co je důležité tady.“ No to se mi povedlo, pomyslela si. Teď

vypadám jako dokonalý tupec. „Chlapci. Chlapci jsou důležití. Luke je sem pozval se zvláštními úmysly a já dělám vše, co je v mých silách, abych ho v realizaci jeho cílů podpořila.” „Pomoc!“ vykřikla v duchu.

„Jak dlouho již provozujete svou dobročinnou činnost na ranči Modrý bob?“

„Oh“.“ Olivia potřásla hlavou. Potřásání hlavou a urovnávání vlasů prsty byla obvyklá Dianina gesta. Olivia je prováděla zcela automaticky i v běžném živote, ale tentokrát jí v tom široký kovbojský klobouk zabránil.

„Nevím“.“ Zasmála se. „Zdá se, jako by to bylo teprve včera, kdy jsem na ranč přijela poprvé.“

To byl ale ohavný rozhovor. Kde k sakru, vězí John Paul?

„Řekněte nám. jaký je mezi Lucasem Chancem. majitelem tohoto ranče, a vámi vztah.” Olivia mela pocit, jako by dostala ránu pěstí do břicha. Byl to tak silný pocit, že se bála, aby její leknutí nebylo v záběru poznat. „Jsme dobří přátelé,“ řekla rychle. Nemela žádné pochyby o tom, že současně s tímhle jejím prohlášením se na obrazovkách objeví záběr na jejich polibek.

Mela by na to Lukea raději upozornil.

Také by mu raději mela připomenout, že ona se s ním líbat nechtěla.

Ale to by samozřejmě byla lež.

A on by to určitě poznal.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Olivia ani nevnímala, jak Bettina interview zakončuje. S trochou nejistoty vyhlížela v davu Lukea. Doufala, že byl tak zaměstnán reportéry, že jejich rozhovor neslyšel.

Konečně ho uviděla. Vrhl na ni zdrcující pohled, otočil se k svému koni a nasedí na něj.

Slyšel.

Sklopila oči a pozorovala, jak Vulkán hrabe kopyty ve štěrku. Možná bylo trochu přehnané tvrdit, že jsou s Lukem dobří přátelé.

K čertu, taky se mohl o všechny rozhovory postarat J. Paul. Koneckonců, je to jeho práce, a umí ji dobré.

Odtrhla pohled od Vulkánových kopyt a rozhlédla se po novinách. Ti se mezitím shlukli okolo chlapců a pokoušeli se je přesvědčit, aby se nechali fotografovat. Konečně jeden z chlapců roztál a dovolil jim udělat několik záběrů.

Olivia se vydala k nim. Doufala, že když je nechá udělat ještě několik snímku, brzo skončí a odjedou. Bylo jí jasné, že jejich přítomnost bráni Lukeovi postarat se o chlapce.

Když se přiblížila, nastal mezi chlapci rozruch. Pokukovali po ní a ukazovali si na ni.

Asi mě poznali, pomyslela si s notnou dávkou hrdosti. Okamžitě se začala chovat jako Diana potřásat hlavou a prohrabávat vlasy prsty.

„Hej, nejste náhodou z televize?“ zavolal na ní nejvyšší z chlapců, v jehož stříbrných náušnicích se odráželo pozdní odpolední slunce.

„Ano.“ usmála se na něj Olivia. „Hraju Dianu Angelo v Milencích a lhářích. Ačkoliv ji novináři nefotografovali, vnímala celým tělem jejich přítomnost a to, jak pašou po každé příležitosti k reportáži, jak se snaží zachytit každé slovíčko a využít ho pro svůj článek.

Současně vnímala Lukea, který na ni zlostně shlížel ze svého trůnu na Vulkánově hřbetů.

„Pánové, dyť sem vám říkal, že je z televize.“ šklebil se chlapec pyšně na své kamarády.

To je nejspíš jejich vůdce, pomyslela si Olivia. Zdálo se jí, že všichni chlapci pozorně sledují jeho chování a snaží se ho napodobovat.

„A co tu děláte?“ zeptal se menší, robustní chlapec s vlasy do půli zad, který stál vedle něho.

„Přijeli jsme natočit několik záběrů k dalšímu příběhu Diany Angelo z Milenců a lhářů. Teď se věnujeme novinářům a později budeme opět filmovat.“

„A mezi tím s vámi bude slečna Faradayová pracoval na ranči.“ vložila se do rozhovoru Bettina.

„Proboha, ta ženská je tu ještě?“ skoro vykřikla. Moc by mě zajímalo, kde bere takové nesmyslné informace.

„Opravdu?“ zeptal se další reportér se zájmem. „Mohla byste nám o tom říct něco víc?“

„Ne, nezlobte se. Nemám ráda, když se o mě charitativní činnosti příliš mluví.“ vykličkovala z nepříjemné situace Olivia a snažila se, aby se jí nechvěl hlas.

Kde je, sakra, John Paul? Jak ji jen mohl dostat do takové situace? Snad po něm nechtěla tak moc, když

žádala, aby ji o všem řádně informoval!

„Myslíte, že ani nestojí za zmínku, když obětujete dva týdny času, který byste jinak věnovala natáčení dalších příběhu seriálu Milenci a lháři, na dobročinnou akci?“ vyhrkla Bettina a oči se jí škodolibě blýskaly.

Dva týdny? Jaké dva týdny? O čem to, k čertu, mluví? Olivia začínala mít obavy z toho, co John Paul zase vymyslel. Někdy jí byly jeho reklamní triky nepříjemné.

„Potřebujeme koně!“ vykřikl někdo.

„Diano, mohla byste ukázat dětem, jak se jezdí na koni?“

Olivia zaťala pěstí. Nikdy neměla ráda, když se o ní mluvilo jako o Diane. Stávalo se jí to často a obvykle to chápala jako součást dokonalého ztotožnění s oblíbenou postavou, ale teď mela před očima Lukeův pohrdavý pohled, který na ni vrhl před chvíli.

„Umí Diana jezdit na koni?“ zeptal se Luke tiše.

Olivia dobré vycítila jeho ironii, jak by mohla umět jezdit na koni? Vždyť na něm v životě neseděla, a ani se to nehodlala učit.

Ale v této chvíli pravdu přiznat nedokázala. Dala znamení maskérce, aby ji napudrovala. Vyhnula se tak pohledu na Lukea a umožnila Johnu Paulovi, aby odpověděl novinářům za ni.

„Slečna Faradayová obvykle nedělá reklamu své dobročinné práci, ale v tomto případě si uvědomila, že by bylo dobré přitáhnout pozornost ostatních lidí k tomuto báječnému projektu. Uvědomuji si“.“

Olivia se vzrůstajícím zděšením poslouchala, jak John Paul novinářům rýsuje její „propojeni“ s rančem Modrý bob. Konečně pochopila Bettininy narážky. John Paul umel vystupovat před lidmi, to mu musela přiznat, ale ani trochu se jí nelíbilo, že ve snaze vzbudit zájem o jejich seriál překrucuje pravdu nebo si dokonce vymýšlí.

„Výlet a táboření v divočině,“ zachytila Olivia.

John Paulova slova. Jaký výlet? Jaké táboření v divočině? Co to na ni zase ušil? V žádném případě nehodlala tábořit, a už vůbec ne v divočině. V duchu si řekla, že musí upozornit svého agenta, aby do příští smlouvy zahrnul bod týkající se jejího vystupování před medii, a rychle skočila producentovi do řeči.

„Johne Paule, měli bychom co nejdřív skončit. Už je dost pozdě a chlapci se potřebují ubytovat.“

Vtom se ozvalo zafrkání.

Olivia se s nepříjemnou předtuchou otočila.

Byl to kůň. Šedý grošák, kterého Luke přiváděl přímo k ní. Chlapci, kteří nejspíš v životě neviděli koně, odskočili polekaně dozadu a pak předstírali, že se vůbec nebojí.

Olivia mela srdce až v krku. Stála jako solný sloup, neschopná jediného pohybu. Dokonce i profesionální úsměv jí zmizel z tváře.

Kůň byl velký a Olivii připadalo, že je stejně rozzlobený jako Luke.

„Jak, jak se jmenuje?“ Olivia se zděsila, když slyšela, že se jí chvěje hlas. Opatrně se podívala na Lukea.

Snad si ničeho nevšiml.

„Hvězda.“

„Slyšeli jste to?“ rozesmál se John Paul „To se zrovna hodí. Diana, hvězda Milenců a lhářů, pojede na Hvězdě,” zopakoval pro tisk.

Olivia si dodala odvahy a poplácala zvíře po krku. Nemohla na sobě dát znát, že má z koně strach. Cítila, jak se ji do košile vsakují pramínky potu.

Hvězda zvedla hlavu a Olivia ucukla.

„Je temperamentní jako skutečná hvězda,“ řekl Luke a provokativně se na ni zadíval.

Snad by se nechoval tak nepříjemně, kdybych mela možnost vysvětlit mu pravidla, podle kterých se dělá interview, a jak snadno lze překroutit jakékoliv podstatě nevinné prohlášení, napadlo Olivii.

Luke držel koně celou dobu, co Olivia předstírala, že ukazuje chlapcům, jak se utahuje jakási přezka na sedle.

Strach z koně a Lukeovy zloby, znechucení nad rolí, kterou hrála s Johnem Paulem při téhle bláznivé reklamě, a únava z vypjatého dne jí způsobily pořádnou bolest hlavy.

„Diano, mohla byste nasednout na koně?“ ozvalo se z davu.

Olivia ztuhla. Nasednout na koně? Proboha, to je ale pitomý nápad! Ona na žádného koně nepoleze!

V tu chvíli sebou Hvězda polekaně trhla a Švihla Olivii ocasem přes obličej. Oči se jí zalily slzami.

Zaslechla zlomyslný smích novinářů a poplašené výkřiky maskérky, která jí spěchala upravit koněm poničený make-up. Uvědomovala si i Lukeův lichý, uklidňující šepot, ale ten patřil rozrušenému koni.

Když maskérka dokončila líčení, Olivia se široce usmála, aby ukázala, že si z cele události nic nedělá.

„Ta ji ale chytila,“ pochechtávali se novináři škodolibě. Zdálo se však, že je Oliviina nehoda neodradí od jejich úmyslu donutit ji, aby sedla na koně.

Nemohla tomu uniknout. Obrátila se k nim zády, zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Nebyla milovníkem zvířat. Během kočovného života v dětství žádného domácího mazlíčka vlastnit nemohla a později ani po žádném netoužila.

Kdysi dávno sice uvažovala o tom, že by mohla brát lekce jízdy na koni, ale zůstalo jen u nápadu. Nyní trpce litovala toho, že si na ne nikdy nenašla dostatek času.

John Paul by ji určitě mohl zachránit. Kdyby ovšem chtěl, a o tom Olivia pochybovala. Znovu se zhluboka nadechla a otevřela oči.

Kurt byl dosud zde.

„Tak nasedejte,“ pobídl ji Luke.

S pohledem upřeným přímo před sebe si Olivia nervózně otírala ruce o džiny. Třmeny jsou vysoko nad zemí a ona mela pocit, že se na koně nemůže nikdy doslat. Zoufale se podívala na Lukea, o jejich hnědých očích se říkalo, že umí mluvit. Nyní přímo křičely. „Co mám dělat?“ zvolala.

Uvědomovala si, že nehraje fér hru, ale byla příliš vyděšená, než aby se tím trápila. „Prosím, pomozte mi.“

zamumlala tiše.

Z Lukeovy tváře se vytratil výraz opovržení. Chvíli zamyšleně pozoroval, pak si povzdechl, zavrtěl hlavou a slezl z koně.

„Na tuhle stranu.” přikázal. „Podepřu vám nohu.” Olivia přešla k němu na druhou stranu koně. Teď ji tělo Hvězdy spolehlivě chránilo před hladovými objektivy fotografů.

„Co mám dělat?“ zašeptala.

„Nasednete na koně.“

„To je dobrá rada,“ ušklíbla se. „Ale jak?” Nevěřícně na ni zíral.

„Nikdy jsem na koni neseděla,“ přiznala. „Proboha!“ vykřikl tiše a zalomil rukama. „Dejte nohu sem ne tuhle, tu druhou.“

Olivia balancovala s rukou na jeho rameni. „Nemůžu vám ublížit?“

„Takový hubeňour? Ne.“

Hubeňour? „Na televizních obrazovkách to vypadá trochu jinak.” Kdyby věděl, jak tvrdě musí pracovat, aby si tu „hubenost“ udržela!

„Chyťte se hrušky sedla. To je la velká boule vepředu,“ dodal jedovatě.

„Já vím, co to je.“

„Nevěděla jste ani ze které strany na koně vylézt.“

Olivia jeho poznámku ignorovala. Zaklínila mu nohu do dlaní a chytila se hrušky. Druhou nohu přehodila koni přes hřbet a jakoby zázrakem se ocitla v sedle.

Hvězda přešlápla a Olivia na okamžik ztratila rovnováhu. Ze všech sil se chytila sedla a sevřela boky koně nohama. Zatímco jí Luke nandával pravou nohu do třmenu, sklouzla jí příliš velká bota z levé nohy a spadla na zem.

Luke nevěřícně zakroutil hlavou. Dokončil úpravu třmenu, přešel k druhému boku koně a zvedl botu ze země.

Olivia seděla jako přimrazená.

„Žádné strachy.“ utěšoval ji, když jí nazouval botu zpátky. „Hvězda je klidný a poslušný kůň, nic se vám nemůže stát.”

Vyloudila na tváři nepříliš přesvědčivý úsměv. Země byla příliš daleko na to, aby ji jeho prohlášení mohlo uklidnit.

Hvězda k ní obrátila hlavu. Olivii se zdálo, že je to přátelské gesto a nesměle pohladila koně po krku.

Hvězda zastříhala ušima. Nemohla slyšet, jak Olivii buši srdce? Zvířata prý vycítí, když z nich má člověk strach.

Luke se vyšvihl na Vulkána s lehkostí a elegancí, jakou mu Olivia záviděla, a uchopil Hvězdinu uzdu.

Během příští hodiny se soustředila pouze na to, jak nespadnout z koně. Když ji Luke konečně přesvědčil, aby se nedržela hrušky sedla tak křečovitě, stiskla koně o to pevněji nohama.

Odpoledne plynulo a pomalu se blížil večer. Prodlužující se stíny upozornily fotografy, že teď je ta pravá chvíle na romantické snímky. Požádali o scénu, v níž Olivia a Luke jedou vstříc zapadajícímu slunci.

Takový kýč, pomyslela si Olivia. Už dávno s touhle šaškárnou měli skončit.

Ale Luke už sáhl po uzdě jejího koně. „Kterým směrem je to vstříc zapadajícímu slunci?“

Olivia si zastínila oči kloboukem. „Řekla bych, že západním, mladý muži.“

Obdařil ji jedním ze svých vzácných úsměvů a obrátil koně k západu. Hvězda se okamžitě rozběhla za ním.

Olivia nadskakovala, až ji cvakaly zuby.

„Zpo… zpomalte!“

„Uvolněte se a přizpůsobte rytmu koně,“ poradil jí Luke.

„Mám pocit, že se jeho rytmu přizpůsobil každý kousek mého těla, a nedělá mi to zrovna dobré.“

Luke zavrtěl nechápavé hlavou a zpomalil tempo. Hvězda se mu okamžitě přizpůsobila.

„Díky,“ vydechla s úlevou a pomyslela si, že tohle si její záda pěkně odskáčou.

Luke na ni ani nepohlédl. Během fotografování s ni stěží prohodil slovo a téměř neustále se na ni mračil.

Bylo jasné, že si to u něj rozhovorem s Bettinou pěkně rozházela.

„A taky díky za pomoc s koněm,“ dodala a pokusila se o úsměv.

„Není nic, co by pro vás člověk neudělal.”

Pokusila se nevnímat ironii v jeho hlase. Uvědomovala si, že i ona je tak unavená, že ji dělá problémy být příjemná a usměvavá. „Poslouchejte, když jsme teď mimo doslech, prozraďte mi něco o tom výletu do divočiny. John Paul mi o něm nic neřekl.“

Luke se otočil a Olivii se chvíli zdálo, že jí neodpoví. „Obvykle tu mám chlapce asi na měsíc,“ řekl nakonec. „První dva týdny žijí na ranči. Seznamují se během nich se mnou a s potřebnými pracemi a učí se, jak pečovat o koně.“

„Učí se jezdit?“

„Jo, a myslím, že většina z nich to zvládne mnohem rychleji než vy.“

„Zatím jsem nespadla.“ bránila se Olivia.

„To se ještě může lehce stát.“

Olivia pro jistotu stiskla stehna ještě pevněji.

„V pulce turnusu odjedeme tábořit.“ pokračoval Luke. Kromě péče o vlastní výstroj každý vykonává práci prospěšnou pro celou skupinu. Mají opravdovou práci, ne jen nějakou náhražku vymyšlenou na ukrácení času, a především mají opravdovou odpovědnost. Každý je v tom namočen a všichni si všechno protrpí společně.”

„Protrpí?“ vyděsila se Olivia.

„Ne moc, ale dostatečně na to, aby si to pamatovali celý život.” Luke se otočil a zadíval se Olivii na chvíli do očí. „Každý den se setkáváme s dodávkou, kterou nám vozí jídlo.“ pokračoval pak. „Ale k dopravě lidí ji využíváme zpravidla jen tehdy, když je někdo zraněn.“

„Někdo je zraněn?“

„Občas se to stává.“

„Zraněn tak, že teče krev?“

„Tak.“ Chvíli zkoumal její tvář. „Tady venku –„ řekl nakonec a rukou opsal široký oblouk, jsou mnohem bezpečnější než tam, kde žijí.“

„Chápu.“

„Ne, nechápete.“ Luke přitáhl Vulkánovi uzdu. Hvězda zastavila bez jakéhokoli Oliviina zásahu. „Vy jste se setkala v New Yorku s Collinsworthem, že?“ zeptal se.

Olivia přikývla.

„Jelikož nemůžu být současně tady i v New Yorku,

vyhledává děti vhodné pro náš program Collingsworth. Většina z nich mela nějaký malý konflikt se zákonem, začali chodit za školu, přidali se ke špatné parte nebo něco podobného. Nerad přijímám ty, kterým je víc než šestnáct, ale skupina, která přijela dnes, je trochu výjimečná.“

„Jak to?“ Hvězda sklonila hlavu a ukousla pár stébel trávy.

„Jaro je období, ve kterém je na farmě spousta práce. Nemám čas se o děti starat, takže sem v tuhle dobu obvykle žádné skupiny nejezdí, ale školní zástupci těchhle kluků byli přesvědčeni, že jim hrozí vyhazov ze školy, proto jsme se uvolili udělat dvoutýdenní experiment. Navíc je mezi nimi několik patnáctiletých.“

„Věříte tomu, že jim to pomůže?“

„Doufám.“

Z dálky uslyšela volání. Otočila se a uviděla, že na ne John Paul mává a naznačuje, aby se vrátili. Doufala, že si ho Luke nevšiml. Nechtělo se jí ještě ukončit zajímavý rozhovor. Všechno by bylo mnohem jednodušší, kdyby mohla občas ignorovat John Paulovy příkazy.

Ale Luke mlaskl jazykem a otočil koně zpátky k budovám ranče. „Ukazuju chlapcům jiný způsob života.

Nechávám je, aby si vybrali, jestli se chtějí nechat pohltit ulici nebo v živote něco dokázat.“

„Ale oni se přece vrátí do toho samého prostředí, mezi ty samé lidi a na tu samou ulici, odkud sem přišli.“

Olivia moc dobře věděla, jak to chodí. Někdy mela pocit, že celý svět je jen jeden příběh z Milenců a lhářů.

„Ale budou to jiní lidé.“ Pokynul k vzdáleným kopcům. „V téhle krajině rychle pochopíte, co je důležité.

Když se nepostaráte o svého koně, nebudete moci jezdit. Když se budete starat jen o svůj žaludek, sami se vyloučíte ze společenství ostatních, a to není nic příjemného, tomu věřte, a je tu ještě spousta dalších věcí.

Nebudou tu dlouho, ale věřím lomu, že na to nikdy nezapomenou.“

Tomu Olivia také věřila. Byla zde jen několik dní, ale věděla, že vzpomínky jí zůstanou do smrti. Život na ranči byl něco naprosto jiného než život v New Yorku.

Nasála vůni, která se valila z kuchyně, a usmála se. Maso na rožni. V ústech se jí seběhly sliny. Za poslední dva dny snědla víc masa než za poslední dva měsíce.

Ľ hlavní budovy vládl čilý ruch. Fotografové si balili nádobíčko a rychle mizeli v autech, lide ze štábu Milenců a lhářů vynášeli své věci z noclehárny a nosili je do dodávky. Museli místnost uvolnit pro chlapce, kteří dnes přijeli. Odhadovala, že štáb pojede na noc do nějakého hotelu v Austinu.

Ale co bude s ní? Má tu zůstat až do onoho výletu? Má spát v noclehárně s chlapci? Určitě ne! Olivia se rozhlížela po Johnu Paulovi. Taky se jí mohl nejdřív zeptat. Plánování veřejných vystoupení je jedna věc a dva týdny pořádný kus jejího času jsou věc druhá.

„K táboření se sice moc nehodím.“ řekla Olivia, „ale chci, abyste věděl, že udělám všechno, co bude v mých silách.“

„O čem to mluvíte?“

„O táboření přece.” John Paul si z ní sice udělal dobrovolníka, aniž by se předem zeptal na její názor, ale Olivia se z toho nehodlala vyvléknout.

„Vás se přece táboření vůbec netýká,” vyhrkl Luke a překvapeně se na ni zadíval.

„Ale“ „Podívejte se, začínáte věřit své vlastní reklamě.“

„Myslíte, že všechno byl jen reklamní trik?“

„A nebyl?“

„Nevím.“ připustila Olivia. „Ale když John Paul řekl, že pojedu s vámi, tak taky pojedu.“ Zamávala odjíždějící Bettine. Díkybohu, že už je pryč, pomyslela si.

„Nebudete s námi tábořit.“ Sesedl a nesmlouvavě se na ni podíval. „Bylo by s tím víc problému, než je zdrávo.“

„Možná, že se něco najde, než odjedete,“ nedala se odbyt. Třeba by mohla vařit, napadlo ji.

„Zapomeňte na to.“ mávl rukou rančer. „A pospěšte si, musím vyhřebelcovat Hvězdu. Potřebujete pomoci se slézáním?“ zeptal se a natáhl k ní ruce.

„Ne, dekuju.“

„Vaše svaly nebudou spolupracovat,“ varoval ji.

„Musím se o to pokusit. Třeba se mi to bude ještě hodit.“

Luke se nepohnul.

Ale její nohy také ne. „Já“.“

Podíval se na ni se stopou posměchu v očích. „Držte.” Obešel koně a uvolnil jí nohu ze třmenu. „Teď

pomalu.“

„Jasně,“ řekla a opatrně začala sunout zřetelně se chvějící nohu přes Hvězdina záda.

Sykla bolestí. Ozývala se spoustu svalů, o jejichž existenci nemela dřív ani tušení. V okamžiku, kdy se dotkla země, ji nohy přestaly poslouchat úplně. Byla by upadla, kdyby dokázala vyndat nohu ze třmene.

Vzápětí ucítila dotyk silné mužské ruky. Luke ji uchopil do náručí a pomohl nohu uvolnit.

Když už mela obě nohy na zemi, zjistila, že nedokáže bez pomoci stát. Opřela se o jeho mužnou hruď a snažila se přimět nohy k poslušnosti.

„Už nikdy nebudu chodit,“ zamumlala. Luke se rozesmál. „Ale budete.“

„Ale ne hned.“ Olivia se pokusila o několik kroků bez opory. Nohy se jí opět podlomil y. Silná Lukeova paže ji zachytila na poslední chvíli. „Mám úplně zkřivené nohy. Je to jen dočasné, že?“

„Za pár dní to bude v pořádku.”

Olivii se zdálo, že slyší v jeho hlase stopy smíchu. Vzhlédla k němu. Usmíval se, a mohl to, co postřehla v jeho očích, byt záblesk porozumění?

Zapomněla na bolavé nohy a opětovala úsměv. Luke upřel pohled na její rty a pomalu skláněl hlavu.

„Olivie, drahoušku.” přerušilo je John Paulovo volání. „Fotografové odjeli, už nemusíš dělat na pana Chance zamilované kukuče, a pospěš si, musíme vyklidit noclehárnu.“

Olivia mela dnes Johna Paula plné zuby a jeho hloupá poznámka ji rozdráždila ještě víc.

„My odjíždíme?” zeptala se pomalu. Nechtělo se jí opustit její útulek v Lukeových pažích.

„Ano. Všichni už jsou dávno sbaleni,” řekl John Paul a mrzutě si vysokého rančera prohlížel.

Luke uvolnil své objetí. „Musím se postarat o koně.“ Pozoroval, jak ušla několik kroků. „Už jste v pořádku?“

Olivia se zašklebila. „Ještě ne, ale doufám, že brzo budu.“

„Pojď. Olivie. Však se sem za pár dni ještě vrátíš.“

„Za pár dní? A nezapomněl jsi náhodou na výlet a táboření?“ S obtížemi se šinula k noclehárně.

Naštěstí nikdy nevybalila vše najednou. Byl to zvyk získaný v dětství, kdy často museli rychle opouštět hotel.

„Výlet a táboření?“ John Paul vypadal velice zmateně.

„Slavný výlet nadace Modrý bob. Každému jsi tvrdil, že na něj půjdu,“ připomněla mu sarkasticky.

„Nebuď blázen, jestli někam půjdeš, tak do dodávky. V devět ráno odlétáme do Houstonu.“ „Počkej chvíli,”

zarazila ho Olivia. „Chceš snad říct, že to byl zase jeden z tvých reklamních triků?“ „Ano, a velmi úspěšný.

Teď si běž rychle zabalit. Ostatní už čekají v dodávce.“

Věděla, že Luke stojí poblíž a poslouchá. Otočila se, aby viděla jeho reakci.

„Tak nashle,” řekl a dotkl se okraje klobouku. Ještě než se od nich odvrátil, zahledla Olivia posměšný

záblesk v jeho očích.

Zmítaly jí protichůdné pocity. Cítila povinnost poslechnout svého producenta, ale na druhou stranu ji zraňovalo, že ji Luke tak odsoudil.

Ale proč by neměl? Moc ji neznal a pravděpodobně si myslel, že je stejná jako John Paul, a taky stejná bude, když teď odjede.

„Já nepojedu.“ řekla hlasem rozechvělým vztekem. Cítila, jak se jí do tváří žene krev. „Přehánění sice k reklamě patří, ale ty jsi bezostyšně lhal, a já mám tvou vinou vypadat jako podvodnice? Nikdy! Zůstanu tady.“

„Ne, to nejde,“ ozvali se oba muži naráz.

„Ale chlapci věří, že zůstanu. Mám je zklamat?“ „Pan Chance jim to nějak vysvětlí, že?“

Luke sjel pohledem z Johna na Olivii. „Jo. Řeknu jim pravdu.“

Najednou zazněl vzduchem výkřik.

Přicházel z noclehárny. Luke sebou trhnul a odběhl, o pár vteřin později vyrazil z postranního východu hlavní budovy i Šimon. „To bude nejspíš Angel!”

„Ten malý? Takže nakonec promluvil?”

„Jo.“ Šimon se vrhl na malou postavu s nožem v ruce, která se objevila ve dveřích noclehárny.

„A řekl bych, že není malý. Je to malá.“

PÁTÁ KAPITOLA

„Tím chceš říct, že tohle je děvče?” ukázal Luke na vzdorovitou postavičku. Ve svém pytlovitém oblečení, se střapatými vlasy a vzpurným zachmuřeným obličejem vypadala právě tak jako ostatní.

Udýchaný Šimon přikývl.

„Olivia a já se s vámi teď rozloučíme, pane Chance.“ napřáhl John Paul ruku. „Bylo nám potěšením.“

Luke mu nevěnoval pozornost. „Jak to víš?“ zeptal se Šimona. Chvíli dítě zamyšleně pozoroval, pak pomalu přikývl. „Asi máš pravdu.“

Při fotografování stála dívka kousek za ostatními, vzpomínala Olivia. Vybavila si její ohromně černé oči, které ji celou dobu zamyšleně sledovaly.

John Paul poklepal Lukeovi na rameno. „Odcházíme. Rozluč se s panem Chancem, Olivie.“

„Ne.“ Teď nemohla odejít. Během krátkého pobytu na ranči se pro ni stal Lukeův názor důležitější než

názor Johna Paula. Nechtěla se v jeho očích snížit.

John Paul se na ni nasupeně podíval. „Pan Chance je teď velmi zaneprázdněn a my musíme chytnout spoj.

„Já zůstanu.“ Chladně pohlédla na svého producenta. „Řekl jsi všem, že zůstanu, a pan Collingsworth se o lom určitě dozví.“ Nemohla si dovolit, aby jí John Paul zkazil u nového sponzora reputaci.

„Angel“.” Luke udělal krok směrem k dívce.

„Nepřibližujte se!“ Přikrčila se a napřáhla nůž. Vypadala spíš vyděšeně než nebezpečně.

Luke se zastavil a nastavil ruku. „Dej mi ten nůž. Nechceme ti ublížit.“

„Chcete, abych tam zůstala s nima?“ hodila hlavou směrem k noclehárně. Uvnitř byl nepřirozený klid.

„Ne,“ odpověděl Luke.“

„Co s ní budeme dělat?“ zeptal se Šimon.

Luke chvíli mlčel, pak zhluboka vzdychl. „Budeme ji muset poslat pryč.”

„Ne, nechci se vrátit. On to slíbil.“ Angel sklonila nůž.

Olivia pochopila, že myslí pana Collingswortha.

„Ale my tu nejsme zařízeni na dívky,“ vysvětloval Luke klidným hlasem.

„A co ona?“ ukázala Angel na Olivii.

Luke se k ní překvapeně otočil. „Ona není dívka. Navíc právě odjíždí.“

„Ale říkali jste“.“

Ozvalo se troubení. Štábu Milenců a lhářů začínala docházet trpělivost.

„Odcházíme,“ řekl John Paul a postrčil Olivii směrem k dodávce.

„Ne!“ zakvílela Angel.

„Angel, běž si zabalit věci. Simone, ty se postarej o koně.“

„Chci tu zůstat!“ Angel se z hrozícího mladého vzteklouna změnila v uslzené dítě. „Prosím!“

„Nemůžeš tu byt sama mezi muži,“ potřásl Luke odmítavě hlavou. Bylo vidět, že ho to mrzí.

„Johne Paule,“ obrátil se na produkčního. „vezmete Angel na letiště?“

„Ale vždyť je nebezpečná. Má nůž!“

„Nebojte se, nevezme si ho s sebou, o to se postarám. Zavolám do New Yorku a uvidím, jak to vypadá.

Říkal jste, že přestupujete v Houstonu?“

John Paul výjimečně nenacházel slova. Olivia se okamžitě chytila příležitosti. „Zůstanu tady s ni.”

John Paul vypadal, že ji v nejbližším okamžiku uškrtí. „Nechceš si to ještě rozmyslet, drahoušku?“ zeptal se vztekle.

Nechtěla. Tohle bylo nejlepší řešení pro všechny zúčastněné. Angel mohla zůstat na ranči a John Paul se aspoň poučí, že se má s ostatními o svých veřejných prohlášeních napřed poradit.

„Řekl jsi reportérům, že tu zůstanu. Řekl jsi to především Bettine, a nemysli si, že si Bettina nezjistí, jestli to je pravda.”

John Paul si mnul bradu. „Stojné dobře můžu reportérům říct, že máš důležité povinnosti například natočit nějaké scény.”

„Jaké scény?“ zeptala se Olivia. „Nemůžeme začít natáčet dřív než za pár týdnů, až budou hotové kulisy.“

„A co zkoušky?“ Přivřel oči. „Nemůžu odpovídat za to, co se stane, když se neukážeš na zkouškách.“

„TV mi vyhrožuješ?“

Luke si odkašlal. „Nejsme tu zařízeni na dámy,“ řekl. „Budu vám vděčný, když vezmete Angel s sebou.“

Angel vykřikla a složila se ve vzlykající hromádku.

Oba muži se na ni dívali s výrazem bezmocného zděšení.

Olivia přešla do útoku. „Johne Paule, vyndej, prosím tě, mě věci z dodávky. Musím vrátit Tomovi jeho boty.

Luke, jestliže nemůžeme zůstat s Angel v noclehárně, přestěhujeme se do hlavní budovy.” Sladce se na oba ohromené muže usmála a sehnula se k Angel.

„Ro-rozhodla jste se tu zů-zůstat?“ vzlykala dívka.

„Samozřejmě. Počkám tu na tebe, než si sbalíš věci.“

Angel se poškrábala na tváři a postavila se. Podívala se s trochou nedůvěry na Johna Paula, přistoupila k Olivii a podala jí nuž.

„Ten chlap se mi nelíbí,” řekla tiše.

„Ani mne se nelíbí.“

Jakmile dívka zmizela uvnitř, přistoupil John Paul k Olivii.

„Olivie, to nemůžeš udělat. Trvám na tom, abys odjela s námi. Díky tvé bláznivé nezodpovědnosti máme zpoždění.“

Olivia uchopila nůž tak, jak to viděla u Angel. Zapůsobilo to.

S nožem v ruce si sundala boty a hodila je po Johnu Paulovi.

Luke ji chvíli tiše pozoroval, pak vlezl do dodávky, vzal její kufr a přinesl ji ho.

John Paul něco zamumlal a rozzlobeně odkráčel k dodávce. „Tohle ti nezapomenu!“ vykřikl ještě, než vlezl dovnitř.

„To je ale blbec,“ uslyšela znechucený hlas Angel, když se dívala za odjíždějící dodávkou.

„Ano, ale moc chytrý blbec.“ odpověděla po chvíli. Zadívala se Angel dlouze do očí. Pak se usmála a podala jí nůž. Doufala, že Angel toto důvěrné gesto pochopí.

Když si z kufru vyndávala tenisky, uviděla Angel, jak odevzdává nůž Lukeovi. „Už ho nebudu potřebovat,“

vysvětlovala.

„Ne, nebudeš,” odpověděl Luke. „A jsem rád, žes to pochopila.“

Olivia si oddechla. Nazula si boty a napřímila se.

Jej í oči se střetly s Lukeovými.

Proč jste to udělala!” ptal se jeho pohled.

Abych vám pomohla.

Proč? Proč byste mi měla pomáhat?

Protože to potřebujete.

Obešel jsem se bez cizí pomoci celé roky.

Ale teď ji potřebujete.

Nedokážete si představu, co vás tu čeká.

Jsem silnější, než si myslíte.

Lukeovy oči se zúžily. Téměř neznatelně přikývl. Budete muset byt, četla v jeho nebesky modrém pohledu.

Olivia si byla vědomá, že od tohoto okamžiku se Lukeův postoj k ní změnil. Už nehrála roli, teď žila.

Opustila svůj svět a vstoupila do jeho.

Luke zvedl její kufr. „Vítejte na ranči Modrý bob, dámy. Budete mít zájem o rožněné maso?“

V okamžiku, kdy Olivia vstoupila do hlavní budovy, ji myšlenky na jídlo opustily.

Dům nebyl veliký, Luke mluvil pravdu, když říkal, že nejsou na návštěvy zařízeni.

Byly zde jen dvě ložnice. Jedna, zřejmě Lukeova. byla typicky mužský zařízená. Druhou nejspíš obývala uklízečka během svých týdenních návštěv.

Oliviinu pozornost přitáhla především koupelna. Okouzleně zírala na vanu umístěnou pod střešním oknem.

„Vana, vana!“ volaly její bolavé svaly.

„To je neuvěřitelné!“ vykřikla nadšeně a obrátila se na Lukea.

Luke se opřel ramenem o rám dveří a strčil ruce do zadních kapes džínsů. „To byl dárek.“ Pohodil hlavou.

„Dalo ďábelskou práci ji sem dostat. Já ji nepoužívám.“

„Proč ne?“ Přistoupila blíž k vaně a zadívala se vzhůru střešním okénkem. Uviděla zapadající oranžovo-

žluté slunce. Za tmy tudy budou vidět hvězdy, uvědomila a usmála se. Koupel za svitu hvězd ji lákala ještě víc.

„Sprchování je rychlejší.“

Ale Olivii rychlost nezajímala. Její bolavé svaly volaly po dlouhé a horké koupeli, a to okamžitě. Klidně se kvůli ní vzdá večeře.

Luke otevřel skřínku. „Čisté ručníky jsou zde.“ Vyndal prostěradlo a povlečení a podal je Angel. „Ustel si v uklízeččině pokoji.“

Další prostěradlo a povlečení podal Olivii. „A vy si vemte můj pokoj.“

„Kde budete spát vy?” zeptala se.

Střelil po ní nepřívětivým pohledem. „Se Simonem a chlapci, bude váš, dámy.”

On i Angel zmizeli ve dveřích.

Už jen pár minut, slíbila svým zničeným svalům a šla Angel pomoci se stlaním.

„Až se ubytujete, přijďte do kuchyně na večeři.“ přikázal stručně. „Jdu se podívat, co dělají ostatní.“ Krátce jim pokynul a odešel.

Olivia a Angel pracovaly tiše. Ačkoli dříve se Olivia chtěla dívky zeptat na mnoho věcí, teď mlčela. Čas na důvěrnosti přijde později, až se s ní bude Angel cítit volněji.

„Je docela dobrej,“ přerušila Angel ticho. „Můj bratranec tu byl minulý léto. Teď nemluví o ničem jiným.

Když zemřel strejda, myslel si, že bude hlavou rodiny, ale dokázal se akorát zaplést s kámošema a rozházet všechny prachy, který doma byly. Teta pak bulela od rána do večera.“ Angel pomalu urovnávala prostěradlo.

„To je mi líto,“ řekla Olivia. Cítila, že k tomu nemá co říct.

„Teď už je to dobrý.“ Angelina tvář zářila. „On“. Víte, sebrali ho, ale místo do lochu ho poslali sem. Všecko se změnilo. Po škole chodí do fachy a furt se učí. „Říká, říká, že když bude dobrej a dokončí školu, pan Luke mu zaplatí školný na vejšku.”

Olivii zmínka o školném dojala. V brožurce, kterou dostala, o ničem takovém nečetla a tušila, že o teto Lukeově iniciativě nikdo neví.

„Taky bych chtěla jednou zaplatit školný na vejšku, ale bratranec říká, že sem můžou jen kluci.“

„A tak jsi předstírala, že jsi kluk.“

Angel si kousala rty. „Myslíte, že mi ho pan Luke taky zaplatí?“

Olivia nevěděla, jaké má Luke s těmi mladíky plány. Zaplatí snad Školné všem? Nebo ho snad platí Collingsworth?

Ian Collingsworth. Napadlo ji, jak asi bude reagovat, až se dozví o Angelině převleku.

„Já“.

Angel ji upřeně pozorovala. Olivia málem prozradila, že o školném nic neví, ale zoufalá touha slyšet dobré zprávy, kterou vycítila z jejího pohledu, ji zastavila.

„Když se tu budeš dobře chovat, možná ti pan Luke školné zaplatí,“ usmála se povzbudivě. Pokud by Luke další školné neunesl, pomyslela si, zná v New Yorku spoustu bohatých a vlivných lidí. Snad by se z některého z nich dalo něco vymáčknout.

„Hele, já hlad nemám, ale ty by ses mela jít podíval na to rožněné maso, které nám Luke sliboval. Zajdi si do jídelny.“ pobídla Angelu.

Jen odešla, vrhla se do koupelny.

Cestou objevila svíčky a petrolejku. Zhasla světlo, zapálila lampu a napustila plnou vanu horké vody.

Shodila ze sebe šaty a s gustem se ponořila do kopce voňavé pěny. Ke své nelibosti si uvědomila, že bolest se ještě zhoršila.

Ale jen v první chvíli. Pak se celá nádherně uvolnila a pohodlně rozvalila ve vaně.

Bylo ticho, jen z jídelny sem doléhaly tlumené hlasy. Střešním oknem pozorovala, jak růžovo-oranžový

západ tmavne do ruda. Pak něco ztemnělo úplně a objevily se na něm hvězdy.

Plynoucí čas si uvědomila, až když voda začala chladnout. Když se natahovala ke kohoutku s horkou vodou, znovu si připomněla existenci jednotlivých svalů. Zasténala. Napadlo ji, jestli se vůbec dostane z vany.

Dokáže se ještě někdy pohnout bez bolesti?

Zašklebila se. Nejenže se bude muset hýbat, ale bude se muset znova posadit na koně, a to brzo. V tu chvíli jí nebylo nic protivnější.

Přála být někde na cestě do New Yorku.

Ale svědomí ji přinutilo zůstat na ranči. Bylo to opravdu tak nesmyslné gesto, jak si myslel John Paul? Asi ne. Nevěřila tomu, že se pan Collingsworth o propagaci Oliviiny charitativní činnosti nikdy nedozví.

Při vzpomínce na vyhrožujícího Johna Paula se usmála. Kolikrát už byla obětí jeho reklamních triků! Kolik důvěřivých obdivovatelů zklamala! Tohle je něco, co by jí mohlo napravit reputaci a Johnu Paulovi hlavu.

Udělala dobré, že zůstala.

Voda už byla téměř studená. Možná by si mela trochu promasírovat nohy, aby si uvolnila svaly. Pokusila se posadit. Ze rtů se jí vydral bolestivý sten.

„Jste v pořádku?“

Vykřikla. Dvakrát. Napřed proto, že se vylekala, a podruhé proto, že prudce napnula namožené svaly. To bylo předtím, než zjistila, že hlas patří Lukeovi.

Pak se ponořila hlouběji pod pěnu. „Co tu děláte?“

„Přišel jsem se podívat, jestli jste v pořádku.“ Luke opatrně zvedl petrolejku.

„Nebylo by slušnější dívat se zpoza dveří?“ řekla důrazně.

„Slyšel jsem všechny ty steny a myslel jsem, že se s Angel navzájem vraždíte.“ Usmál se na ni. Olivii nepřipadal jako člověk, který přišel zabránit vraždě. Vypadal spíš jako domácí pán. Zřejmě se rozhodí, že z koupelny jen tak neodejde.

„Angel se šla najíst.“

„Neviděl jsem ji.“

„Opravdu tu není.“ Olivia se čím dál víc obávala, že vrstva pěny, která ji dosud kryla, se povážlivě ztenčuje.

Neodvažovala se pohnout.

Ale Luke očividně nic nezamýšlel.

Světlo lampy bylo slabé, doufala, že ve stínu, který vrhala vana, nic nevidí.

„Luke?“

„Hmm?“ Pomalu odtrhl pohled od vody ve vaně a zadíval se jí do tváře.

Olivia zatajila dech.

To nebyl nesouhlasně se šklebící kovboj, který protestuje proti její přítomnosti. Usmíval se záhadněji než

Mona Lisa. Oblouk jeho očí se lehce zvedl a ona si náhle všimla, jak se jeho husté hnědé vlasy ve světle petrolejové lampy lesknou.

Bez klobouku vypadal mladší.

A přitažlivější.

A také mnohem nebezpečnější pro klid její mysli.

Vzpomněla si na jeho polibek před fotografy. Bude si ho pamatovat navždy.

Jeho pohled dopadl na její ústa. Zarazil se. Také si vzpomněl.

Rty jí hořely. Voda ve vaně se vlnila, jak prudce dýchala. Její srdce, snad jediný sval, který ji nebolel, bušilo jako o závod.

Lampa blikala a Oliviina pokrývka z bublin se rozpadala.

„Chcete, abych vám vydrbal záda?“

„Ne-e“.“ Odkašlala si.

„Co se dá dělat,“ řekl a vzhlédl. „Předpokládám, že máte pár čerstvých odřenin.“

„Aspoň milión.“ přikývla.

„Přinesl jsem vám nějaké masti a náplasti.“

„Díky. Můžete je nechat na šatníku v ložnici.“

„Dobrá.“

Pořád stál uvnitř koupelny a vypadalo to, že se odsud nemíní hnout. Koutky list se mu chvěly. „Přišel jsem si pro nějaké své věci. Vezmu si je a půjdu.“

Otevřel lékárničku, vyndal holicí strojek a staromódní misku na holení. „Tedy předpokládám, že není důvod, abych tu zůstával,“ zadíval se na ni s otázkou v očích.

„Vůbec žádný,“ přikývla.

„Stejně mi zrcadlo v ložnici poskytne dostatečně dobrý výhled.“

Olivia rychle mrkla na zrcadlo. Skutečně bylo nastavené tak, že jim Šlo z ložnice prohlédnout celou koupelnu.

„Každopádně z té vany budete muset vylézt. Pěna se už úplně rozpadla a vodu máte určitě pěkně studenou.“

Olivia cítila, jak se jí vehnala červeň do tváří.

„Luke, buďte tak hodný a zavřete ty dveře,“ poprosila a natáhla se pro koupací plášť.

Byl právě na odchodu z koupelny, ale otočil se a provokativně se jí zadíval do oči.

„Možná je zavřu “ řekl, odmlčel se a zamrkal na ni. „A možná taky ne.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Dveře samozřejmě nezavřel.

Olivia ležela bez hnutí a pohled upřela do zrcadla. Luke chvíli štrachal ve skříni, pak naházel do pytle nějaké oblečení a odešel.

V průběhu dalších dvou dnů si jí téměř nevšímal. Mela stejné povinnosti jako Angel a chlapci, stejné jako oni se musela postarat o svého koně a naučit se na něm jezdit. Dostala Hvězdu, se kterou se trochu seznámila už při fotografování.

Pohladila koně po krku a pokoušela se ho osedlat. „Hodná Hvězda. Když budeš držet, než ti upevním tyhle přezky, nechám tě postříkat měsíčním svitem. Pak budeš zářit jako opravdová hvězda.“

Kobyla zafrkala a Olivia se usmála. „Dáváš přednost jídlu? To není moc dobré. Mezi námi, mela bys něco shodit. Vypadáš jako soudek.“

To se týkalo i Olivie. Jídlo na ranči bylo výborné a bylo ho spousta. Třikrát denně spořádala vydatnou porci určenou pro chlapce v období růstu, přesto mela stále hlad. To dělá pobyt na čerstvém vzduchu a dostatek pohybu, pomyslela si.

Hvězda obrátila hlavu. Dělala to často, ale Olivia si na to nemohla zvyknout. Stále mela z koni trochu strach. Pokaždé, když se její kobyla neočekávaně pohnula, leknutím nadskočila.

Natáhla se a poplácala Hvězdu po krku, tam, kde jí po straně splývala hříva. Podržela u ní pramen svých tmavohnědých vlasů. Měly téměř stejnou barvu.

„Děvenko, podívej se na ty roztřepené konečky,” ukázala pramen kobyle. „Potřebovaly by zastřihnout. Nebo aspoň teplý olejový zábal,” vzdychla.

Kdyby jí někdo před týdnem řekl, že bude dobrovolně pracovat na ranči v Texasu a spřátelí se tam s koněm, považovala by ho za blázna.

A že kvůli tomu přijde o práci. Netušila, jestli bude John Paul ochoten sepsat s ní novou smlouvu. Byla sice denně ve spojení s Tobym, svým agentem, takže si John Paul zatím nemohl stěžovat, ale pochybovala, že se její malá vzpoura obejde bez následku.

„Utáhnout sedlový řemen.”

Olivia leknutím nadskočila. Vůbec neslyšela Lukea přicházet.

„Nemůžu tím ublížit koni?”

„Ne, ale ublížíte sobě, když z něj spadnete, protože se vám přetočí sedlo.“

Olivia pozorně sledovala Lukea, který předváděl, jak má správně koně sedlat.

Nechápala ho. Choval se k Olivii tak, jako by se mezi nimi nic nestalo. Nebylo v něm nic z fascinujícího rančera, který ji vyrušil při koupeli.

Nemohla na ten večer pomyslet bez zachvění. Jakmile za ním dveře zapadly, Olivia vyskočila z vody.

Během několika minut se osušila a uklidila koupelnu.

S úlevou zjistila, že v mihotavém světle lampy a pod vrstvou pěny mohl vidět nejvýš její hlavu. Zřejmě si z ní celou dobu utahoval. Koneckonců to byla ona, kdo nechal dveře do koupelny otevřené.

Ale nevypadal jako člověk, který si z někoho dělá legraci. V jeho očích byla upřímná a skutečná touha, po které teď nebylo ani stopy.

„A teď to udělejte vy,“ přikázal. Sundal sedlo a hodil jí ho do náruče.

Olivia pod jeho tíhou zavrávorala. Když opět získala stabilitu, pokusila se hodit ho Hvězdě na záda.

Chudák Hvězda, pomyslela si. Snášela její nezkušenost s klidem, který Olivia obdivovala.

Přitáhla sedlový řemen a tázavě se podívala na Lukea. Udělal male opravy a přikývl. Jeho výraz byl chladný

a zdvořilý.

„Vy a Angel dnes vykydáte hnůj z boxu.”

„Hnůj? Nemám ráda tohle slovo.“

„Většina lidí nemá ráda pach hnoje,“ odpověděl Luke a podal jí vidle. „Čerstvá sláma je tamhle, a pospěšte si, jinak nebudete mít čas se před večeří umýt.“

Tak takhle to plánuje, pomyslela si vyčítavě. Přinutil ji, aby se ušpinila a pak ji navštívit, až se bude máchat ve vaně. Myslí si snad, že bude zase tak hloupá a nezavře dveře?

„Je to opravdu tak nutné?“ zeptala se. „Za pár dní stejné odjíždíme tábořit.“

Přejel po ní výmluvným pohledem. „Každý se musí protáhnout, aby neztloustl. Takoví hubeňouři, jako jste vy.“ Otočil se a odcházel.

„Luke?“

Zastavil se a se zvednutým obočím se na ni zadíval.

„Přestaňte se chovat jako venkovský balík, buďte tak laskav?“

„Nevím, na co narážíte,“ zavrtěl nechápavě hlavou.

Olivia se mu vyčítavě zadívala do očí. Každý den volala z jeho kanceláře Tobymu. Mela dost času prostudovat všechny diplomy, medaile a fotografie, které visely na zdech. Bylo jich požehnaně. Kromě jiného objevila několik fotografii, na kterých byl s guvernérem New Yorku, univerzitními profesory a mnohá jinými osobnostmi.

To vysvětlovalo dva drahé obleky, které visely ve skříni, v níž ji udělal místo na šaty.

Luke byl možná rančer, ale především byl jedním z ředitelů nadace Modry bob. Každý rok v lednu pořádala tato organizace slavný bál. Olivia o něm samozřejmě slyšela už mnohokrát, ale nikdy ji nenapadlo spojovat ho s Lukem. Teprve Toby ji na tuto souvislost upozornil.

Podívala se na pracující Angel, pak vzala Lukea za loket a vyšla s ním ze stáje. „Chci vám říct jen jedno slovo.“ Odmlčela se. „Armani.”

„Ar-kdo?“

Olivia opřela ruce v bok a upřela na něj vyčítavý pohled. „Nedělejte ze mě hlupáka. Armani navrhoval obleky, které visí ve vaši skříni.”

Luke přimhouřil oči. „Koukám, že už jste se v mem dome zabydlela.“

„Nepotřebuju číst značky na šatech. Já si sice Armaniho modely dovolit nemůžu, ale Diana Angelo v nich občas chodí.“

„A určitě ji moc sluší.“

„Vám jistě také.”

„To samé si myslí paní Collingsworthová,“ zašklebil se.

„Má dobrý vkus.“

„To je všechno, co vás trápí?“

„Mě to netrápí.“ snažila se mu vysvětlit Olivia. „jen mě mrzí, že vy o mě víte všechno a já o vás netušila vůbec nic, dokud mi to neřekl můj agent.“ Luke zkřížil ruce na prsou. „Tak vy jste řekla svému agentovi, aby mě prověřil?“ zaútočil.

Olivia otevřela pusu, ale zase jí zavřela. Rozhovor se vyvíjel poněkud jinak, než si představovala.

„Nepotřebovala jsem to. Stačilo mi prohlédnout si diplomy a fotografie ve vaši kanceláři. Můj agent má na starosti důležitější věci. Například sledovat, co o mě říkají media, a v jednom z časopisu pro fanoušky nekonečných seriálů, který sem také poslal reportéra, byl o vás článek.“

Oči se mu rozšířily údivem. „Kde sehnali informace?“

„Řekla bych, že přes Collingsworthovi. S nimi dělali rozhovor také.“

Luke si sundal klobouk a prohrábl vlasy. „Řekli mi, že očekávají pozornost medií, ale stále nechápu“.“

Zarazil se a upřel na ni zářivě modrý pohled. „A co bude s vámi?“

Rozhodla se zahrát to do neurčita. „Určitě tu nejsem kvůli kydání hnoje,“ usmála se. „Ale aspoň jsem okusila život na ranči.“

„Myslíte si -“ ukázal na budovy ranče v okolí „-myslíte si, že tohle je život na ranči?“

To je pěkně lstivá otázka. Když odpoví ano, určitě se najde celá rada protivných prací, na které by ji mohl poslat, aby jí ukázal, že život na ranči ve skutečnosti vůbec nezná. Když odpoví ne, budou jí tyto práce přiděleny proto, aby život na ranči poznala.

„Jsem si jistá, že je zde spousta věci, o kterých nemám ani tušení Ale mám chuť vyzkoušet si, jak to na ranči chodí.“ vykroutila se.

„To se ale nemůžete považovat za dobročinného pracovníka.“

„Vy víte, že se za nic takového nepovažuju. Nejsem tu z vlastní vůle.“

Luke sevřel klobouk. „Ne? Ale vy jste přece chtěla zůstat. Dokonce tolik, že jste vzala na Johna Paula nuž.“

„Já“. Ráda bych vám to vysvětlila. To“.“

„To můžete, až skončíte práci ve stáji.“ přerušil ji, vzal za ramena a otočil čelem k opuštěným vidlím.

„Ale“.“

„Večere je za hodinu. Budeme mít kukuřičnou kaši a opékanou šunku.“

Kukuřičnou kaši? A opékanou šunku? Brr, otřásla se.

„Nemohla bych si, až kuchař skončí se svou prací, ugrilovat kousek ryby? S kouskem zeleného salátu a s citrónem“.“ zasnila se.

„Kukuřici nebo nic, a byt vámi, tak bych si pospíšil. Kukuřičná kaše ode dna není zrovna velká pochoutka.“

„Kukuřice vůbec není pochoutka.“ zabručela.

„Cože?“

Olivia potřásla hlavou a usmála se. „Říkala jsem, že přijdu hned, jak to tu skončím.“

Luke úsměv opětoval.

Snad za pár dní sám uzná, že přibrala a nechá jí její rybu a salát.

Vrhla se do práce. Prach ze slámy ji dráždil v nose, ale poctivě dřela, aby dala stáj co nejdříve do pořádku.

Angel, která začala dřív než ona a pracovala rychleji skončila, když byla Olivia teprve v půlce. Poslala ji na večeři a s trochou závisti sledovala, jak odchází.

Konečně bylo vše hotovo. „Ahoj. Hvězdo.“ rozloučila se se svou koňskou přítelkyní a odebrala se do jídelny.

Jako každý večer se z ni ozýval téměř nesnesitelný hluk. Chlapci měli všechen prostor pro sebe a náležitě toho využívali. Šimon jí vysvětlil, že zaměstnanci ranče a jejich rodiny jsou ubytováni ve skupině poměrně vzdálených budov. Noclehárnu a jídelnu používali jen pro příležitostné pracovníky.

Každý rok na jaře se všichni zaměstnanci vydávali stavět ohrady, hledat nová telata, značkoval je a počítal.

Kromě předáka Šimona, kuchaře a uklízečky paní Royerové, se tu Olivia nesetkala s nikým jiným.

„Už jste skončila?” uslyšela hluboký hlas. Olivii se leknutím podlomily nohy. Na konci verandy stál Luke a tázavě se na ni díval.

„Takhle děsíte každého?” zeptala se.

„Viděl jsem, jak odcházíte ze stáje. Čekám tu už minutu.“

„Nevím, jaký je rozdíl mezi takovýmhle čekáním a číháním na kořist.“ zabručela.

„Jako správná Newyorčanka byste mela vedet, jak objevit čmuchala ve stínu.”

„Hmm, co jste chtěl?”

„Chtěl jsem vedet, jestli jste to dokončily,“ řekl a seskočil z verandy.

„Myslím, že je to v pořádku. Díky kydání už zase cítím každý sval.”

„Podívám se tam.” Zamířil ke stájím.

„Jdete to zkontrolovat?” volala za ním.

„Jo.“

Zhluboka povzdechla. Netušila, jak se mu stáj bude líbit. Moc dobré si uvědomovala, že nemá silu ani zkušenosti rančera.

Smutně se podívala na své poničené ruce. Na to, aby jí za tuhle práci zaplatil, nemel nikdo dost peněz.

Mimochodem zkontrolovala svou manikúru. Luke si určitě nedokázal představit, co tyto dny znamenají pro její pěstěné nehty. Jinak by si její práce vážil určitě mnohem víc.

Udělala všechno, co ji Luke přikázal, a s výjimkou dnešní ryby nemela ani žádné zvláštní požadavky.

Copak to Luke nedokáže ocenit?

Zatím se zdálo, že ne.

Teď toužila po jediném, po vaně plné horké vody s bohatou pěnou na hladině. Přesto se rozběhla za Lukem.

Chtěla vidět, jak se bude tvářit.

„Smrdí to tu!“ vybafl na ni ještě ve dveřích.

„Nový postřeh, Luke, jestli to nebude tím, že vaši koně nechodí na nočník.“

„Kdybyste svou práci udělaly pořádně, žádný smrad by tu nebyl.“

Chudák. Za ta leta jeho nos nejspíš ztratil cit. „Navrhuju, aby se stáj něčím navoněla. Co takhle svěží vůně lesa?“ chtěla všechno obrátit v žert.

Ale Luke jí nevěnoval pozornost. Přecházel ze stání do stání a šťouchal botou do slámy. „Moc dobré jste to tu nevykydaly.“

„Dělaly jsme, co se dalo.”

Střelil po ní nedůvěřivým pohledem. Pak ukázal na hromadu hnoje venku. „Proč jste to neodvezly?”

„A kam?“ Olivia začínala pomalu zuřit. „O odvážení jste nic neříkal. Mluvil jste jen o kydání.“

„Odvoz ke kydání patří.“

„A vy si myslíte, že to vím? Nikdy jsem nebyla na ranči. Kydat hnůj jsem viděla jedině klauny v cirkuse.“

„Promiňte, měl jsem být přesnější. Budete muset vykydat všechnu starou slámu, dát novou a hnůj odvézt.“

„Dobrá. Příště to tak udělám.“

„Ne. Uděláte to tak teď.“ Luke přistoupil ke stěně s nářadím, sundal z ní vidle a podal jí je.

Olivia se na něj nevěřícně podívala. „Snad si nemyslíte, že to budu dělat znova?”

Přikývl.

„Sama?“ Vykydat hnůj z osmi stání jí bude trvat hodiny.

„Někdo to udělat musí.“

„Dobrá, ale nevím, proč bych to mela byt já!“

Už nikdy nic takového dělat nebude. Nikdy!

Kydala, hrabala, hřebelcovala a bůhvíco ještě.

Překonala svou hrůzu z koní. Dřela do krve. Tahala neskutečně těžké sedlo a naučila se postarat o svého koně. Ačkoli ona a Hvězda nemohly byt nikdy nejlepší přítelkyně, začínaly si pomalu rozumět.

Ale teď už toho mela dost. Otočila se na podpatku a s hrdě vztyčenou hlavou vyšla ze stáje.

„Olivie!“

Nevděčník! Zachránila mu kůži, a Johnu Paulovi laky. Když teď odjede z ranče, Bettina to rozhlásí do celého světa. To by se jistě nelíbilo ani Johnu Paulovi, ani panu Collingsworthovi.

„Olivie, vraťte se!“

Zrovna tak ani Lukeovi Angel. Byla důvtipná, rozhodná a zoufalá. Když ji Luke pošle pryč, mohl by být obviněn z diskriminace, a Bettina si určitě nenechá ujít příležitost zakousnout se do tak šťavnatého sousta.

Luke ji dohnal pod schody. Popadl ji za paži a prudce otočil k sobě. „Kam jdete?“ zeptal se.

„Nejdřív se jdu vykoupat a potom půjdu na večeři,“ odpověděla tím nejklidnějším hlasem.

„A co bude se stájemi?”

„Co s nima?“ odsekla a vytrhla ruku z jeho sevření.

„Jste za ne zodpovědná!“

„A Angel?“

„Sama jste ji poslala na večeři.“

„Netušila jsem, že vám to takhle nebude stačit.“ Olivia se pokusila proklouznout kolem něj.

„Tam půjdete!“ přikázal a popadl ji za rameno.

„Dost kovbojských způsobů!“ zakřičela. „Dobře,“ řekl omluvně, pustil její rameno a zadíval se jí upřeně do očí. „Tak co bude s těmi stájemi?” zeptal se po chvíli.

„Ne.“

„Nemohu tolerovat takovéhle chování ani dětem, tím spíš ne vám.”

Olivii spadla čelist, jak si může dovolit srovnávat ji. Já nejsem jedna z těch, kterým poskytujete útulek!“

vykřikla.

„Nejste?”

„Ne!“

Luke vsunul ruce do zadních kapes. „Nemyslím si, že běháte po ulicích s gangem, ale z nějakého důvodu jste se chtěla vyhnout návratu do New Yorku. Proč?“

„Kvůli Johnu Paulovi a jeho hnusným propagačním způsobům!”

„To je všechno?“

„To je všechno, o čem se s vámi míním bavit.” Znovu se pokusila proklouznout kolem něj.

„Ať jsou vaše důvody jakékoliv, zůstala jste tu. Vzala jste na sebe určitou odpovědnost”

Olivia sklopila hlavu. Všechno se vyvíjelo poněkud jinak, než si představovala před chvílí.

„Zůstala jsem jako gardedáma pro Angel.” bránila se. „Chápu, že se ode mne očekává, že se zúčastním těžkých prací, budu se učit jezdit a budu se starat o koně, ale nechápu, proč bych mela sama vyklízet stáje!”

Založil ruce na hrudi. „Všichni se vystřídají u každé práce. Nejste výjimka. Vraťte se zpátky.“

„Nesmysl! Na to nemusím být matematický genius, abych si spočetla, že je tu víc chlapců, než kolik dni trvá pobyt.“

„Když vás pošlu do kuchyně pomáhat kuchaři, obviníte mě z konvenčnosti.”

„Aspoň budete mít příležitost ochutnat, jak vařím.“

„Váš problém je, že mnohé z prací na ranči vyžadují silu a dobrá záda, a hlavně chuť do práce.“ „Kde berete otroky, když tu nejsme?“ Byla to ta nejhorší urážka, kterou dokázala vymyslet. Očekávala výbuch.

Lukeovi překvapeně poklesly koutky úst. „Část úspěchu našeho programu spočívá právě v tom, že děti dělají skutečnou práci, ne nějakou náhražku.“ Ukázal na stáje. „Asi bych tu neměl tolik koní, kdybych je nepotřeboval na léto pro chlapce.“

„Tak kdo se o ně stará celou zimu?“

„Někteří koně jsou vypůjčení z okolních rančů. Pro zbytek najímám děti z místní školy a syny a dcery svých zaměstnanců a sousedů. Peníze, které si tu vydělají, jdou do zvláštního vzdělávacího fondu. Obdrží je, když

absolvují střední školu.”

„To zní velice prakticky, a draze.“

„Taký to je drahé.“

Olivia cítila, že dluží Lukeovi omluvu. „Promiňte mi tu zmínku o otrocích. Jsem unavená, všechno mě hned rozčílí.“ Usmála se na něj a začala stoupat po schodech.

„Zapomněla jste na ty stáje.“ Lukeův hlas byl pevný a neúprosný.

Olivia se otočila a podívala se na něj dolu. Stál pod schodištěm, ruce v bocích a bylo na něm vidět, že je připraven hádat se celou noc.

„Nezapomněla jsem,“ řekla opatrně. „Udělala jsem dnes večer, co jsem mohla. Všechny boxy byly vyčištěné, i když podle vašich meřítek ne zcela dokonale. Koně to přežijí, ale já možná ne, když si okamžitě nedám horkou koupel.“

„Vám by se chtělo spát ve špinavé posteli? Asi ne.

že, ale koně k tomu nutíte. Všichni tvrdě pracujeme. Když budete mít zvláštní podmínky, bude po disciplíně.“

„Proč bych nemohla mít zvláštní podmínky?“ Olivia cítila, jak s ní lomcuje vztek. Chtěla zůstat klidná, ale tváří v tvář tomuto paličatému kovbojovi se jí to příliš nedařilo.

„Nejsem rančer, jsem herečka. Jedna z mých prací je dělat reklamu. Není to lehká práce, ale dělám ji poctivě.”

„Chtěla jste byt opravdový účastník, ne jen figurka, ale já jsem věděl, že to nezvládnete.“ prohlásil pohrdavě.

„Už se o to ani nebudu snažit. Odcházím.“

SEDMÁ KAPITOLA

„Vy chcete odejít?“ zeptal se Luke pohrdavě. „Zapomněla jste snad na Angel?“

Jeho sebejistota ji znervózňovala. „Co je s m?“ „Když odjedete, bude muset odjet také.“

„Já“.“

Přimhouřil oči. „Nemyslíte to vážně.“ Do jeho hlasu se nevedrala ani stopa pochybnosti.

Olivia zkřížila ruce na prsou. „Angel nemá k práci na ranči o moc lepší vztah než já.“

Luke překvapeně zamrkal. „Tak proč je teda tady?“ Určitě ne kvůli kydání hnoje, pomyslela si s úšklebkem,

„Protože platíte školné jejímu bratranci. Myslí si, že byste ho mohl zaplatit i jí.

Svraštil obočí. „Jak se jmenuje její bratranec?“ „Nevím.“ Olivia se na něj překvapeně zadívala. Když se takhle ptá, znamená to, že platí víc než jedno školné.

„Vy jste asi opravdu anděl.“ S obdivem zírala na vysokého rančera.

„Promiňte, co jste říkala?“

„Nic důležitého.“ Bez dalších řečí se vydala k ložnici.

Ale Luke se nedal tak lehce odbyt. Okamžitě vykročil za ní. „Jste unavená,“ přehodil ode dveří a opřel se rukou o rám. Palec druhé ruky zasunul za opasek.

Olivia s trhnutím otevřela dveře šatníku a strhla z ramínka saténový župan. „Něco vám povím. Nikdo netouží po tom dostat se na vysokou tak jako Angel. Já ji o tuhle Šanci nepřipravím, jako herečka pro ni můžu udělat mnohem víc než jako pomocnice na ranči.“

Luke ji chvíli pozoroval. „Školné dostane jen ten, kdo dokončí program Modrého bobu.“ upozornil ji.

„Já vím.“ Hodila župan na postel. „Věděla jsem, že ze mě uděláte mizeru. Už vidím palcové titulky v časopisech. Populární královna nekonečných seriálu zničila životní šanci mladé dívce, a pod nimi rozhovor se známým dobrodincem Lucasem Chancem ” Snížila hlas. „Je mi líto, ale školné je pouze pro ty, kteří dokončí program nadace. Když slečna Faradayová odjela, nemohla Angel zůstat na ranči jako jediná dívka mezi muži. Nedalo se dělat nic jiného.“

„To je pravda. Když odjedete, nebude tu nikdo, kdo by mohl o Angel pečovat.”

„Ne, nebude.“ odsekla vztekle. „Ale já se postarám, aby Angel mela peníze na studium. I kdybych je mela vytisknout!“

Sebrala župan z postele a odebrala se do koupelny, než zavřela dveře, zavolala na něj provokativně slušně.

„Byl byste tak laskav a obstaral mi na zítřek ráno odvoz?“

Protože neslyšela odpověď, vykoukla ze dveří.

Neodešel, jak si myslela. Stále se zamyšleně opíral o rám dveří.

„Postavil se mi někdy někdo takhle na odpor?“ říkaly jeho oči. Postavila se mi někdy na odpor žena?

Olivia měla pocit, že úplně přehodnocuje svůj názor na ni. Pravděpodobně na ženy vůbec.

Lucas Chance není typ muže, který by se často setkával s odporem nějaké ženy, pomyslela si. Možná byla první, která se mu dokázala vzepřít.

Byl někdo. To o Johnu Paulovi vědět nemohla, ale John Paul mel na rozdíl od Lukea přímý vliv na úroveň

jejího života. Nastal čas pomýšlet na finanční otázky.

Konečně se Luke pohnul.

„S tím odchodem to myslíte vážně?“ zeptal se.

„Ano,“ zatvářila se neoblomně.

„Dobrá.“ přikývl a odešel. Jeho kroky zněly chodbou. Šel bez zaváhání, zastavil se pouze, když otvíral vstupní dveře. Pak se ozvalo strašlivé prasknutí.

Olivii ten zvuk otřásl.

Podívala se směrem, kterým zmizel. Asi toho chtěla příliš, když doufala v trochu pochopení, pomyslela si s pocitem křivdy.

Dlouho po výstupu s Lukem vylezla z vany a začala si upravovat vlasy. Bylo to těžké, nepočítala s delším pobytem, a tak s sebou nemela ani fen. Když se prohlížela v malém zrcátku, uvědomila si, jak vypadá dobré.

Jejím vlasům jenom prospělo odpočinout si od laků, tužidel a jiných kosmetických prostředků, které jako Diana musela používat, a pobyt na čerstvém vzduchu jí vehnal zdravou barvu do tváří.

V tom se ozvalo ťukání na dveře. „To jsi ty, Angel?“ zavolala.

„Angel je dole ve stáji s chlapci, hřebelcuje a krmí koně. Taky byste mela,” ozval se Lukeův hlas.

Olivia popadla saténový župan a přehodila ho přes sebe.

„Připravil jsem vám něco k večeři.“ řekl, když otevřela dveře.

Olivia byla jeho příchodem a nabídkou k smíru tak překvapená, že se chvíli nezmohla ani na slovo. Po jeho rázném odchodu nic takového rozhodně nečekala. Vzpomněla si, jak diplomaticky se zachovala Diana, když

jí při podobné příležitosti přinesli ovčí oči.

„Dekuju vám,“ řekla tím nejsladším tónem, jaký by Diana použila snad jen pro prince.

Luke se pobaveně usmál a pokynul ji, aby ho následovala do jídelny. „Stůl pro jednoho.“

„Vidím dobré? Je to opravdu zelenina?“ ptala se s pohledem upřeným na malou misku. Co jsou kousky čehosi červeného, které ležely na talíři, se jí rozeznat nepodařilo.

„Kadeřavý salát z kuchařovy zahrady,” odpověděl Luke. „Kukuřice došla.”

„To je ale škoda. Víte přece, jak kukuřici miluju!“ S uspokojením si všimla, že ho její ironická poznámka pobavila. „Co se dá dělat. Snad mi salát trochu zmírní zklamání.“

„Myslel jsem si to. Mimochodem, v mrazáku jsem žádné ryby nenašel.“

„A co je teda tohle?“ ukázala do talíře.

„Mám pro vás ještě něco.“ zamluvil její otázku a zmizel v kuchyni. Za chvíli se vrátil s talířem a miskou.

Olivia vytřeštila oči. Jahodový koláč! Ten miluju, ale“.“

„A čerstvě natrhané jahody a -“ podržel jí pod nosem misku „čerstvá šlehačka. Takovou jste ještě nejedla.“

„Asi ani nebudu. Nezlobte se, ale opravdu nemůžu. Je v ní spousta tuku.“

„Proto je tak dobrá.” Zamával ji koláčem pod nosem a umístil ho i se šlehačkou a jahodami těsně na dosah.

„Předpokládám, že to bude můj zákusek, až sním, znovu se pokusila vyzkoumat, co má na talíři „šunku?“

zeptala se opatrně.

„Nemusíte to jíst.“ pokrčil rameny, popadl talíř a odnesl ho pryč dřív, než mohla cokoli říct.

Z kuchyně slyšela jeho volání. „Travisi, pojď sem, chlapče, podívej, jakou dostaneš večeři!“

Když se Luke vrátil do jídelny, našel Olivii s rukama založenýma na prsou a s kamenným výrazem v obličeji. „Mám tomu rozumět tak, že jste mi předložil večeři pro psa?”

„Travis by vám ji stejně nenechal,“ zašklebil se na ni Luke, obrátil židli a sedí si na ni obkročmo. Ruce zkřížil na opěradle a položil na ne bradu. Mlčky pozoroval, jak zápasí se salátem.

Pamatoval si, že si k salátu přála citrón, a položil vedle misky několik plátků, ale Olivia si na něj ani nevzpomněla. S gustem vychutnávala křehké salátové lístky, o tolik lepší než těžká a tučná masa.

„Měli byste jíst víc čerstvě zeleniny. Je to mnohem zdravější.”

„Řekl bych, že jídlo pro králíky nemůže člověka nasytit. Zvlášť když těžce pracuje.“

Olivia neodporovala. I ona byla během pobytu na ranči stále hladová. Jenže kamera je neúprosná.

„Zase se po něm netloustne.”

„Toho vy se bát nemusíte.” Sklonil hlavu na stranu a prohlížel si zkoumavě její tvář. „Jste velmi hezká.“

Lehce se usmála. „Díky.“

„Vím, že už jste to slyšela mockrát. Já to myslím trochu jinak,“ řekl a vzal ji za bradu. Jejich se oči setkaly.

„Máte výraznou tvář. Máte nádherné vysedlé lícní kosti, jako moje matka. Byla to krásna a statná žena, i když už nebyla mladá. Nikdy nepoužívala make-up.” Potřásl hlavou. „Když nejste Diana, připomínáte mi ji.”

Olivie by se za normálních okolností asi dotklo, kdyby někomu připomínala jeho statnou matku, ale od Lukea jí to připadalo jako poklona.

„Žije vaše matka ještě?” zajímala se.

Luke zavrtěl hlavou. „Oba mí rodiče zemřeli už před několika lety.”

„To je mi líto.” Olivia odložila vidličku. Náhle se necítila dobré.

„Mne taky.“ Přisunul k ní talíř a misku se šlehačkou. „Snězte si ten koláč,” pobídl ji.

„Mám pocit, že mě chcete uplatit, abych tu zůstala.”

„Nemusím vás uplácet. Vím, že ve skutečnosti nechcete odjet.”

Jeho bezmezné sebevědomí ji udivilo. „Ale ano,” řekla Olivia s pusou plnou koláče. „Chci odjet.“ Polkla.

„Opravdu chci. Život na ranči není pro mě.”

„Kvůli kydání hnoje?” zeptal se Luke tichým hlasem.

„Ano i ne.” Olivia zaváhala, ale pak pokračovala. „Chápu, že vás těší mučit městské chuligány, a je mi jasné, že mnou a moji profesí opovrhujete.”

„Neopovrhuju,“ zaprotestoval Luke, ale Olivia cítila, že to není upřímné. „Možná jednou osobou“.”

zamumlal.

Věděla, že tím myslí Johna Paula. „S Johnem Paulem není snadné pracovat. Je náročný, rád manipuluje s lidmi, ve všem musí být po jeho, ale má dostatek šarmu na to, aby byl snesitelný. Své profesi rozumí perfektně, ačkoliv mimo ni vypadá jako dokonalý ose I.”

„Proč s ním spolupracujete?”

Než odpověděla, nandala si na koláč spoustu šlehačky. „Potřebuju ho. Ranč je taky závislý na vás, a vsadím se, že se při jeho vedení občas taky dopustíte přehmatu.”

„Vedení rande je,“ poněkud se liší od vyrábění nekonečných slaďáku.“

Olivia ponořila polovinu jahody do šlehačky. Radši se ani nezamyslela nad tím, kolik je v takovém soustu energie. „Myslím, že vy dva máte společného víc, než si připouštíte. Producent je odpovědný za řízení určitého projektu. Každý za ním přichází se svými problémy. Neustále. Velké, male všechny musí vyřešit.

Když není silný a rozhodný, celý projekt se může zhroutit.“ Strčila jahodu do úst a slastně ji vychutnávala.

Náhle ucítila Lukeův upřený pohled. „Asi mu křivdím, ale pořád se nemůžu vypořádat s tou jeho pitomou parukou. Něco takového k chlapovi nepatři.“

„Představte si.“ vyprskla Olivia. „že se z jedněch vánočních prázdnin vrátil s úplně novými vlasy. Snad doufal, že jsme zapomněli, jak předtím vypadal.”

Luke se pobaveně usmál.

„Až přijede zase natáčet, půjčím mu svůj kovbojský klobouk. Doufám, že v něm la paruka zůstane,“ řekl pobaveně.

Při společné zábavě čas rychle ubíhal. Zdálo se, že si konečně začínají rozumět. Olivia během hovoru snědla celý zbytek šlehačky, ale co, zaplatím za to jindy, omlouvala se v duchu sama sobě.

Když od sebe odsunula prázdný talíř. Luke si odkašlal a vstal. „Tak, a teď zpátky do stáje.“

„Ne!“ vykřikla Olivia a zvedla oči v sloup. „Stáj mi nepřipomínejte. Tohle byly ty nejkrásnější chvíle, které jsem tu strávila. Nekažte je.” Sklonila hlavu a prosebně se mu zadívala do očí.

Luke neřekl nic, jen k ní napřáhl ruce. Olivia je uchopila a vstala.

Nepustil ji. Pevně ji držel a hleděl jí do očí.

Byl to velmi přitažlivý muž a ona cítila, že jeho přitažlivosti nedokáže dlouho odolávat. Bylo v něm něco, co ho odlišovalo od ostatních mužů, které zatím poznala.

Srdce se jí prudce rozbušilo.

Pomalu k ní skláněl hlavu.

Pootevřela rty. Stačil malý impuls a padla by mu do náruče.

Ale Luke jí žádný impuls nedal. Otočil se ke dveřím a odváděl ji do své kanceláře.

Zřejmě začíná být opatrný, pomyslela si Olivia. Nechce dávat špatný příklad chlapcům, kteří mají do jídelny volný přístup.

Když překročili práh, Luke k Oliviině překvapení rozsvítil.

Toužila po jeho dotecích a polibcích, ale Luke k jejímu rozladění pustil její ruce a pokračoval k policím na knihy. Přehlédl názvy a jednu z nich vyndal.

„To je jedna z knih, podle kterých jsem se učil vest ranč.“

Tohle na romantický večer nevypadá, ušklíbla se Olivia v duchu. „Chcete získat doktorát za vedení ranče?“

„Jo.“

Z místa, kde stála, viděla, že drží knihu o koních. Chvíli v ní listoval, pak ukázal na koženou pohovku.

Olivia se usadila co nejpohodlněji, rukou se opřela o opěradlo. Župan se jí trochu rozevřel.

Luke si sedí vedle ní a položil jí knihu na kolena. „V téhle části se píše o udržování stájí a v téhle, nalistoval, v knize o pár stránek dál jsou rozebrány všechny nemoci, se kterými byste se mohla u koní setkat.“

Olivia opatrně mrkla na jeho mužnou tvář. Vypadal tak vážně, že svou pozornost raději opět obrátila k fotografiím nemocných koní.

V duchu si přehrála celou situaci. Připadala ji absurdní. Ona, známá herečka Olivia Faradayová, oblečená pouze v saténovém župánku, sedí na pohovce s mužem, který jí před chvíli řekl, že je moc hezká.

Nediskutují o tom, jak je vzrušující, ale o chorobách koní, které se šíří ve špatně vyčištěných stájích.

„Už chápete, proč jsem tak přísný?“ uzavřel Luke svůj proslov.

Olivia zavřela knihu a vstala. „Chápu. Chápala jsem to i předtím. Nikdy jsem si nemyslela, že po mě chcete zbytečnosti.“

Elegantně proplula dveřmi a otočila se. Satén přilnul k tělu a zdůraznil dokonale linie. „Prosím, řeknete řidiči, že po osmé budu připravena.“

„Vy chcete stále odjet? Po to všem?“ ukázal na knihu.

Zvláště po tom.“

„Nikdy byste nedokázala zvládnout celý program, že?” Hlas se mu chvěl zlostí. Vztekle se postavil a vrátil knihu mezi ostatní.

Olivia si uvědomila, jak moc jí záleží na Lukeově dobrém mínění, jak bláznivá a romantická byla, když

bojovala o to, aby směla na farmě zůstat!

„Ale zvládla.“ ohradila se.

Pohlédl na ni. V jeho očích četla o nedůvěře a pohrdáni „Řeknete to Angel, nebo jí to mám říct já?“ zeptal se.

„Já jí to řeknu.“

„Dobrá,“ kývl. „Připravím vám auto“ Otočil se k ní zády a začal urovnávat papíry na psacím stole.

Jeho nezájem se jí nedotkl. Byla si vědoma toho, že muži často zakrývají své rozpaky prací. Dobrá, nechá ho zachránit si mužnou tvář. Usmála se pro sebe. „Dobrou noc.“

„Ne! Ne! Ne a ne!“ Angel sebou praštila na postel a vztekle bušila pěstmi do matrace. To už Olivia znala.

Takhle se Angel chovala pokaždé, když chtěla něčeho dosáhnout.

„Pokud se ti do toho nechce teď, můžeš se sbalit až ráno. Auto tu bude po osmé.“

„Nechci odjet!“

„Já odjíždím zítra ráno, jestli mi chceš dělat společnost v letadle, jsi vítána.“

„Nikam nepojedu! To mi nemůžete udělat!“ křičela Angel.

Olivia zvedla oči v sloup. Byla v pubertě taky tak nesnesitelná? „Snažila jsem se, abys tu mohla zůstat, ale Luke si to nepřeje.“

„Nenávidím vás!”

Tady už se nedá nic dělat, pomyslela si Olivia a odešla do koupelny.

„Nenávidím vás, nenávidím vás!“ slyšela Angelin křik skrz zavřené dveře.

Vrátila se se svými stájí „provoněnými“ šaty. Neměla čas je prát a nehodlala je ani zabalit spolu s ostatními Šaty. Chvíli přemýšlela, pak je zmuchlala a strčila do koše na odpadky.

„Nikdy se nevzdávej svého cíle,“ řekla Angel.

Ta se zarazila.

„O čem to mluvíte?“

„Jaký je tvůj cíl?“

„Co?“ Pest poklesla.

„Složila ses mi tu na postel. Proč? Proč jsi tak vyváděla?“

„Protože nechci odjet.“

„Ale zůstat na farmě není tvůj hlavní cíl.“

„Ne?“

„Ne.“ Olivia zavřela kufr a strčila ho pod postel. „Proč jsi sem přijela?“ zeptala se a zadívala se Angel do očí.

„Protože chci, aby mi pan Luke zaplatil školný.“

„Přihořívá. Tvůj hlavní cíl je tedy dostal se na školu.“

Angel přikývla.

„A našla sis cesiu, jak svého cíle dosáhnout, ale jsou i jine cesty.“

„A jaký? Zaplatíte mi snad školný vy?“ zeptala se Angel s novou nadějí v hlase.

„To bych si nemohla dovolit.”

„Proč ne? Jste slavná herečka a vyděláváte spousty prachu.“

„Musím utrácet spoustu peněz, abych slavnou herečkou zůstala,“ vysvětlovala Olivia. „Mám svého agenta, který se stará o mou práci, a novináře, který vyřizuje poštu fanoušků, a musím je platit. Když chceš zůstat ve středu zájmu, máš spoustu výdajů, ale přesto bych chtěla být tou pohádkovou vílou, která vloží do tvých dlaní peníze na školu. Moc bych chtěla.

Angel zkřížila ruce na prsou a odvrátila pohled.

„Lidé si neváži věcí, které dostanou příliš snadno. Dokážu pochopit, proč Luke nutí děti dokončit program, než jim zaplatí školné.“

„Takže mi nechcete pomoct.”

„Neřekla jsem, že ti nechci pomoct. Koneckonců, chtěla jsem pomoct spoustě lidi, a přitom jsem ztratila svůj cíl.“ přiznala.

Znovu upoutala Angelinu pozornost. „Co je váš cíl?“

„Uchoval si svou práci.“ odpověděla Olivia automaticky. „Ne!“ vykřikla vzápětí. Podívala se na své zničené nehty a ruce a pomyslela na své rodiče a prarodiče, které podporovala. „Moje rodina je na mne závislá.

Musím vydělávat dost peněz, aby neměli starosti.’„

„Mohl by vás šéf vyrazit?“

„Pravděpodobně mohl, ale nejspíš nebude chtít. Je to jeho chyba, že jsem tady.“

Angela vypadala tak zděšeně, že ji Olivia začala honem uklidňovat. „To bude v pořádku. S Johnem Paulem máme stále nějaké potyčky a nikdy mě ještě vyhazovem nehrozil.“ Zadívala se z okna. „Říkala jsem ti, že moji rodiče jsou také herci?”

„Ne.“

„Nepatři k tem nejlepším.” Olivia odstoupila od okna a podívala se do zrcadla. Místo svých v něm viděla matčiny oči. „Maminka hrála epizodní roli, kterou nazývala Byt udeření koláčem do tváře. Lidé se tomu smáli, ale ona se musela pokaždé znovu nalíčit.“ Vždycky, když Olivii na scéně opravovali make-up, vzpomněla si na maminku.

„Jenže jsme potřebovali peníze, tak nemohla od divadla odejít.“ pokračovala ve vyprávění. „Starám se o to, aby moji rodiče nemuseli dělat podřadnou práci.“

„Tak, teď znáš můj cíl.” obrátila se k Angel, která tiše seděla na posteli. „Zítra pojedu domů. To je cesta, jak ti můžu pomoct. Můžeš jet se mnou, ale nemusíš.“

Druhý den ráno seděla Olivia v hale, pila už druhý šálek kávy a četla den staré noviny.

Bylo devět hodin. Copak na ni Luke zapomněl?

Rozhodla se, že když během další půlhodiny auto nepřijede, zavolá si ho sama.

Pohlédla na zavřené dveře Angelina pokoje. Nevycházel odtud ani hlásek. Od rána se Angel neukázala a Olivia netušila, jestli má dívka v úmyslu odjet s ní.

Olivia odložila noviny, vstala a začala nervózně přecházet po místnosti. U okna se zastavila a začala pozorovat nádhernou okolní krajinu. Přestože ranč plný míru a klidu působil na její duši jako balzám, nemohla tu zůstat. Ke své práci potřebovala New York.

Takový je život.

Čas míjel. Už chtěla odejít do kanceláře zavolat do Austinu pro auto, když si všimla oblaku prachu na obzoru. Taxi?

Ano, bylo to auto. Ohromná černá limuzína.

„Angel, pojď se na něco podívat.“ zavolala.

Dveře se tiše otevřely a zamlklá Angel přistoupila k oknu.

„Vidíš to? Už jsi někdy jela limuzínou?“

Angel zavrtěla hlavou.

„A pojedeš se mnou?”

„Pojedu.“ Neznělo to příliš šťastně.

Zdálo se, že se Luke rozhodl poslat Olivii pryč stylově. Nebo snad chtěl tímhle gestem zdůraznit jejich rozdílnost?

Ať je to jakkoliv, nebyla to ona, kdo objednal limuzínu.

„Jdu si pro kufr,“ řekla Angel sklesle.

„Počkej ještě chvíli,“ zarazila ji Olivia.

Za několik okamžiku auto zabrzdilo přímo před domem. Řidič vystoupil.

„Vidíš? Řidič ti ho odnese.”

Ale on obešel auto a otevřel dveře.

Vystoupil pan Collingsworth.

OSMÁ KAPITOLA

Pana Collingswortha následovala dáma v obleku od Chanel. Nejspíš to byla jeho manželka, paní Collingsworthová. Olivia chvíli přemýšlela, odkud by tu štíhlou šedovlasou paní mohla znát. Pak si uvědomila, že ji viděla na fotografiích v Lukeově kanceláři.

Zřejmě si nikdo kromě ní jejich příjezdu nevšiml. Olivia přitiskla tvář k oknu a zadívala se k noclehárně.

Všude byl klid.

„Přijeli, aby mě odvezli,“ plakala Angel.

„Nebreč. Stejně odjíždíš.”

Angel popotáhla, ale uklidnila se.

Olivia sledovala, jak muž stoupá po schodech. Nevypadal rozzlobeně. Aspoň zatím.

„To je Diana Angelo!“ zatahala paní Collingsworthová manžela za rukáv.

Ještě nikdy se Olivia nepodobala Diane tak málo. Diana nikdy nezažila dva týdny na farmě. Nikdy se neobjevila na obrazovce bez dokonalého make-upu a s neupravenými vlasy. Koneckonců se v téhle chvíli příliš nepodobala ani Olivii.

„A vy jste jistě paní Collingsworthová.” řekla Dianiným hlasem.

Žena přikývla. „Ano. Jsem tak rozrušená setkáním s vámi.” Nadšeně potřásala Olivii rukou. „Sleduji Milence a lháře pravidelné od vaši druhé svatby.“

„Od skutečné svatby nebo od té falešně, zaranžované italským padělatelem?“

„To nebyla opravdová svatba?“ Zdálo se, že paní Collingsworthová je touto informací otřesena.

„Ne. Vzpomeňte si, on jenom potřeboval dostat kradené perly z Itálie.“

Paní Collingsworthová chvíli přemýšlela. „Ano, už si vzpomínám,“ přikývla nakonec. „Ukryl je do vašeho závoje, o kterém všem tvrdil, že patřil jeho babičce.“ Znovu pokývala hlavou a obrátila se na manžela.

„Svatba byla na jeho jachtě, víš, a nikdo si ničeho nevšiml, dokud se nedostali do mezinárodních vod.“

Pan Collingsworth se shovívavě usmál.

Olivia si na ten příběh moc dobré vzpomínala. Tehdy před osmi lety se úlohy změnily a Diana se stala hlavní postavou. Při natáčení strávila nádherný týden v Benátkách.

A nakonec je ze mě pomocnice na ranči, ušklíbla se.

„A tohle je nejspíš náš malý černý pasažér!“ hřímal pan Collingsworth. Znělo to tak žoviálně, jako volání Santa Klause v obchodním dome. Olivii jeho tón překvapil. Z jejich setkání si ho pamatovala jako nevrlého, zamračeného muže. Asi se v něm zmýlila.

„To je Angel.“ představila svou svěřenkyni.

„Angel? Opravdu? Ale nechováš se jako andílek, že ne?“

Angel se opět objevily v očích slzy. V tom okamžiku se otevřely dveře a vešel Luke.

Ústa měl stažená do tenké čárky a z očí mu sršely jiskry. Když spatřil Collingsworthovy. výraz jeho obličeje se okamžitě změnil. Celý se rozzářil a rozpřáhl ruce v uvítacím gestu.

Olivii bylo jasné, odkud pocházelo jeho dřívější rozhořčení. Jistě byl přesvědčený, že limuzínu objednala ona. Byl vzteky bez sebe a přicházel jí to říct. Návštěvu Collingsworthových očividně neočekával.

„Právě si povídáme s naší malou kovbojkou.” Pan Collingsworth sklonil hlavu a přísně promluvil k Angel.

„Mladá dámo, vaše rodina o vás mela pořádný strach.”

„Nechala jsem jim vzkaz,“ zamumlala Angel a sklonila hlavu ještě níž.

„Překvapuje mě, že jste mi o tom nezavolal. Luke.”

Tón jeho hlasu a pohled, který vrhl na Angel. Olivii upozornily, že pan Collingsworth nemá takováto překvapení rád.

„Všechno mám pod kontrolou.” odpověděl Luke pomalu po chvilce ticha.

„V to doufám. Skandál by pro nadaci neznamenal vůbec nic dobrého.”

Angel se rozplakala. Plakala úplně tiše, ale po tvářích se jí valily proudy slz.

.Jaký skandál? Je snad přijetí dívky něco tak neobvyklého?” zeptala se se špetkou nevinného překvapení v hlase. „Nevěděla jsem, že program nadace je jenom pro chlapce.“

„Samozřejmě. Práce na ranči není pro dívky.“ odpověděl pan Collingsworth.

„Opravdu?“ Olivia nadzvedla obočí. „Pokaždé, když jsem četla o vaši organizaci, mluvilo se o mladých.

Nenapadlo mě, že nepřijímáte dívky. Tomu se říká diskriminace, že?“

Odmlčela se, pak se obrátila k Angel. „Z Austinu je sem dlouhá cesta. Collingsworthovi mají jistě žízeň.

Dojdi jim do kuchyně připravit sklenici limonády.” Vzala Angel kolem ramen a začala ji postrkovat ke dveřím. „Zdejší limonáda je nejlepší, jakou jsem kdy pila,“ brebentila dál. „Neboj,“ zašeptala, než vystrčila udivenou Angel ze dveří.

Obrátila pozornost k rozrušené paní Collingsworthové. „Říkala jsem to manželovi už tolikrát, ale nikdy mě neposlechl.“ vykládala.

„Ranč není místo pro dívky. Vysvětlete to, prosím, mě paní,“ naléhal její manžel na Lukea.

„Kdysi jsem tu mel jednu skupinu dívek.“

„Jen jednu? O tom se v brožuře, kterou jsem četla, nic nepíše,“ poznamenala Olivia.

„Nemám námitky proti dívkám.“ začal Luke opatrně, „ale musím vzít děti, které dostanu, a dostávám chlapce.“

„To vidím.“ Olivia zkřížila ruce a upřela pohled na pana Collingsworthe.

„Chlapci potřebují takovou zkušenost spíš než děvčata,“ namítl pan Collingsworth.

„Nebudete-li i nadále přijímat dívky, můžete se dostat do sporů s některou ze státních úřadoven,“ zasáhla do rozhovoru paní Collingsworthová.

„Nechci, aby sem jezdily dívky.“ Pan Collingsworth byl neoblomný.

„Nesmysl. Jedna právě v kuchyni připravuje limonádu.“ popíchla ho paní Collingsworthová. „Krom toho si myslím, že ty a Luke byste měli být Diane Angelo vděčni za to, že ji dělá společnost. Zabránila tak obrovskému skandálu.“

Olivia pobaveně sledovala, jak panu Collingsworthovi rudnou uši.

„Už asi týden nás denně přichází navštívit několik reportérů,“ obrátila se paní Collingsworthová na Olivii.

„Všichni se zajímají o nadaci Modrý bob, a především o vaši účast na jejím programu.“ „Myslím, že by oddělení pro propagaci Milenců a lhářů mohlo vydat nějaké prohlášení,“ řekla pomalu Olivia.

„To by mělo,” komentoval to Luke. „Dovedete si představit, jak to vypadá? Mladá žena a dívka žijí na ranči obklopený samými muži! To by novináři dokázali pěkně rozmáznout.”

„Nevěděl jsem, že je to dívka, když jsem jí sem posílal,“ bránil se pan Collingsworth.

„To je mi jasné, a vy pochopte, že tu nemohla zůstat sama.” řekl Luke. „Zpátky jsem ji poslat nechtěl.”

„Vždycky jsem věděla, že Diana je hodná dívka,“ pronesla paní Collingsworthová.

Zase Diana! Olivia zaváhala, proti své vůli se podívala na Lukea. Stěží zadržoval smích. Zřejmě se jejími rozpaky skvěle bavil.

Jak teď může Collingsworthovým oznámil, že ona a Angel odjíždějí? Bylo zřejmé, že Luke jí to neulehčí.

„Paní Collingsworthová, přeháníte mě zásluhy. Ve skutečnosti“.

„Tolik dobroty! Diana mi dala novou silu. Zase dokážu oponovat svému manželovi!”

Pan Collingsworth si významně odkašlal. „Nechci, abyste to špatně pochopili. Uznávám, že většinou má pravdu moje žena. Když například tvrdila, že se Diana muže změnit, moc jsem jí nevěřil, ale teď vidím, že se nemýlila.”

Olivii napadlo, že by možná mohla odjezd zrušit. Před upřenými pohledy manželů Collingsworthových se cítila trapně. Znovu se zadívala na Lukea.

Oči se mu ďábelsky třpytily. Věděl, že je zahnaná do kouta a vychutnával si její rozpaky.

Ticho přerušil zvuk brzd. Dvakrát zahoukal klakson.

Luke vyhlédl z okna. „Vaše taxi je zde, Diano.“

Olivia ho probodla jedovatým pohledem, na který odpověděl nevinným výrazem.

„Taxi?“ Paní Collingsworthová sebou zděšeně trhla. „Vy odjíždíte?”

„Ano, odjíždí,“ odpověděl Luke a v očích se mu zlomyslně zablesklo.

Oba manželé nechápavě zírali na Olivii. „A co bude s děvčetem?“ zeptal se pan Collingsworth.

„S Angel? Ta odjíždí také,” odpověděl Luke za ni. Oliviiným vzteklým pohledům vůbec nevěnoval pozornost.

„Diano.” paní Collingsworthová zamrkala a přejela pohledem po Oliviině městském oblečení. „Co to znamená?“

Bylo jasné, že pokud zde Olivia nezůstane, Diana se nikdy neprobere z kómatu, který ji na konci příběhu hrozí. Nepotřebovala, aby byla její postava vytržena ze scénáře, ale nechtěla se ani ponížit před Lukem.

Bez reptání pracovala ve stáji.

Jedla smažená jídla.

Jezdila hodiny na koni.

Zničila si záda.

Všechno kvůli John Paulovým hloupým řečem, Lukeovi a Angel, a tohle má být vděk?

„Diano?“ Paní Collingsworthová se zajíkla, jako by chtěla propuknout v pláč.

„Je mi lito, že se neuvidíme déle, ale já a Angel odjíždíme do města nakupovat.“ Uf, konečně ji napadla šikovná výmluva. Vítězně se usmála.

„Nakupoval?” vyhrkli všichni tři najednou. Olivia doufala, že Lukea nebylo moc slyšet.

Zasmála se Dianiným afektovaným smíchem a ukázala peněženku, kterou držela v ruce. „Původně jsem tu chtěla zůstat jen na pár dní a podle toho také vypadá můj šatník. Navíc sebou nemám žádné vhodné boty.

I Angel by potřebovala nové džiny.”

Olivia skončila a ústa se jí roztáhla do širokého úsměvu. Pak se otočila na Lukea. Podrazí ji? Doufala, že ne.

Pomalu přehodil nohu přes nohu. Chtěl ji ještě chvíli potrápit. Pak zvedl hlavu a zadíval se jí do očí. Z

jediného pohledu Olivia vyčetla, že za tenhle malý podvod draze zaplatí.

Paní Collingsworthová vydechla. „Och, to se mi ulevilo. Myslela jsem“, myslela jsem, že chcete odjet nadobro.”

„Jak vás něco takového mohlo napadnout?” divila se Olivia naoko.

„Podle mne jsme Dianu špatně posuzovali. Budeme muset znovu promyslet, jak bude její role v Milencích a lhářích pokračoval. Víš.” obrátila se paní Collingsworthová na svého manžela, „nemohla bych sponzorovat Milence a lháře bez Diany.”

„Chcete říct, že když nebudu hrát, nebudete náš seriál dál podporovat?” zarazila se Olivia.

„Sponzorujeme ho jen kvůli Dianě.”

Olivia se usmála. Zářivě.

„Pokud Diana nebude hrát, nemůže zdědit ranč, že? Nebude žádný důvod, aby se tady natáčelo, a Luke za to tedy nemůže dostat zaplaceno.“ Bylo důležité zdůraznit tento fakt pro případ, že by snad Lukeovi unikl. „A taky nikdo nebude dělat reklamu nadaci.“

Olivia vrhla na Lukea vítězoslavný pohled. „Vím ze zkušenosti, že skupinové smlouvy mívají dodatky, týkající se zvláštních okolnosti.“ řekla. „Jistě jste neutratil peníze, které jste dostal jako zálohu, že, Luke?“

Než odpověděl, viditelně zaváhal. „Mel jsem nějaké nečekané výdaje,“ řekl.

V tu chvíli litovala, že není nikde poblíž kamera a ona nemůže uchovat výraz jeho tváře navždy.

„Nemůžete teď z projektu odejít. Máte přece smlouvu, ne?“ zeptal se jí.

„Nemám. Připravuje se její obnovení, ale můj agent zatím nic určitého nedojednal,“ řekla sladce.

„Budete na ni muset být hodný,“ pochechtával se pan Collingsworth.

Olivia mela pocit, že se vznáší. Lalala, zpívala si v duchu. Už nikdy víc pečené maso, už nikdy žádná dřina ve smradlavé stáji!

„Ale pokud váš agent smlouvu nesepíše, budete bez práce. Je to lak?“ zeptal se jí Luke přímo.

Zarazila se. Škoda, že Luke pochopil i druhou stranu mince. Sily byly vyrovnány.

„Tady je ta limonáda,“ ozval se za nimi roztřesený hlásek.

Angel. Úplně na ni zapomněli.

„Náš vůz už přijel,“ oznámila jí Olivia, vzala tác se skleničkami a položila ho na stolek. Bez řečí ji popadla za ruku a táhla ze dveří.

„Ale co moje věci?“ protestovala.

„To je v pořádku, koupíme spoustu nových věcí,“ řekla Olivia co nejhlasitěji. „Nasedni do taxíku, všechno ti vysvětlím.“ zašeptala překvapeně Angel do ucha.

Když zvedla hlavu, všimla si, že jí Luke dává znamení. Pochopila, že by si s ní rád promluvil o samotě.

Rychle se rozloučila s Collingsworthovými a odešla. Pod schody se setkala s Lukem.

„Zůstáváte?“ zeptal se znovu.

„Nemám na vybranou.“

„Řekl bych, že máte.“

„Tak dobré, ale zůstanu.“

Chvíli mlčky hleděli jeden na druhého. Olivia viděla, jak se mu prudce zvedá hruď. Lapal po dechu, jako by právě doběhl závod. Jeho upřený pohled jako by chtěl z jejich očí vyčíst, co si myslí.

„Potřebuju, aby mi zaplatili za filmovací práva na Modrem bobu.“ řekl. „Potřebuju ty peníze co nejdřív.“

„Potřebuju práci,“ opáčila stejně přímo. „Taky musím někoho podporovat.“

„Když budeme spolupracovat, nemusí nastat žádné problémy.“ konstatoval Luke.

„Máte pravdu.“ Olivia sklonila hlavu. „Ale musíte pochopit, že nesnesu, aby mě někdo ponižoval. Myslel jste si, že to bude legrace, umístit slavnou herečku k nejhorším pracím?“

„Někdo to potřebuje.“

„A jste si jisty, že ten někdo jsem já?“ zeptala se Olivia udiveně. „Já vím, co děláte a jaké jsou vaše cíle, ale vy mě znáte jen z televizních seriálů. Posuzujete mě podle mých rolí, ale to nejsem já.” Obávala se, že se Collingsworthovi začnou po Lukeovi brzo shánět, ale musela to doříct. „Ve vaši pracovně jsem četla novinové články. V jednom se píše, jak konvenčně a šablonovitě pohlíží lidé na děti, které sem přijdou.

Úplně stejně se díváte vy na mě. Řekl jste mi, že se s dětmi musí zacházet vážně a s úctou. Já si zasloužím to samé.“

Řekla, co potřebovala.

Luke zvedl obočí. „Chcete, aby se s vámi zacházelo úplně stejně jako s nimi?“

„Ne, nechci. Jsme tady z různých důvodů.“

„A je to lady.“ Zkřížil ruce na hrudi. „Nejspíš byste chtěla cele dny sedět na zadku, lakoval si nehty, cpát se salátem a zapíjet ho studenou vodou.“

„Nepletete si mne náhodou s Dianou Angelo?” zeptala se sladce. „Některým lidem se to stává.”

„Já vím moc dobré, kdo jste.”

„Rozmazlená herečka z New Yorku, že?”

Luke chtěl odpovědět, ale pak se zarazil. Po chvíli rozhodil ruce a strčil je do kapes. „Dostala jste mě,” řekl a usmál se.

V tu chvíli mu Olivia všechno odpustila. Jeho úsměv by měl být zařazen mezi nebezpečné zbraně, pomyslela si.

Mela zkušenosti s tím, jak se muži dokáží usmívat. Perfektně a na povel. Nechat vyniknout dokonale bíle zuby, ale kolem očí se nesmí objevit ani vrásečka. Dokonalý úsměv pro fotografa, kameru a ženu.

Lukeův úsměv mel do takové dokonalosti daleko. Jeden koutek úst zvedal rychleji než druhý, oči mu jiskřily a kůže se krabatila.

Ale byl to úsměv, který šel od srdce. Kvůli takovému úsměvu dokáže žena udělat věci, kterých později lituje.

„Pohovoříme si, až se vrátíte,” řekl a otevřel dveře taxíku.

„My se vrátíme zpátky? Pojedeme na výlet a tábořit?“ Angelin drobný obličej se celý rozzářil. „Juchů!“

vykřikla a plácla dlaní do sedadla.

„Vemte je do Liana,” řekl řidiči a pak vysvětlil Olivii. „Pokud byste jely do Austinu, zaplatily byste za taxi víc než za šaty.” Zavřel dveře a sklonil se k okénku. „A hlavně kupte pořádné boty. Pro obě!”

„Kde? A poznám vůbec, že jsou ty boty pořádné?”

„Jdete do Williho západní módy. Zavolám tam, že přijedete, a co pro vás mají připravit.”

„Dámy, tak pojedeme nebo ne? Taxametr běží,” přerušil jejich rozhovor taxikář.

„Vždyť to zaplatím, tak o co jde,” odsekla mu Olivia. Taxikáři jsou všude stejní, pomyslela si.

„Olivie?“

„Hmm?“ Poprvé ji oslovil s náznakem citu v hlase. Znělo to, jako by válel její jméno po jazyku.

„Přijedete zpátky, že ano?“

Nebyl si ji tak jistý, jak se tvářil. To je dobré. Trocha nejistoty mu rozhodně neublíží. Otevřela ústa a chtěla pronést nějakou jízlivou poznámku, ale zarazil ji jeho upřený pohled.

Asi ty pemze opravdu nutně potřeboval.

Olivia si vzpomněla na rozhovor s Collingsworthovými. Uvědomila si, že nejspíš vůbec netuší, že má Luke finanční problémy, a věděla, že mu hrdost nedovolí něco takového přiznat.

Hrdost bylo něco, čemu rozuměla a co dobře znala.

„Přijedeme.“ slíbila.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Už dva dny se Olivia Faradayová díky jednomu úsměvu kodrcala na hřbetě Hvězdy. Pomalu začínala litovat, že se do tohoto dobrodružství nechala zatáhnout.

Co mohlo být hroznějšího, než dlouhé hodiny jízdy na koni a nesmyslně krátké zastávky k odpočinku v pichlavém roští?

Hvězda každou chvilku uhnula z pěšiny, aby si uškubla kousek trávy, zastavovala, kde se jí zachtělo a vůbec se chovala jako jankovitý kůň.

Když z ní Olivia naposledy sesedla, nohy se jí třásly slabostí. Napadlo ji, že už nikdy nedokáže na koně vylézt, ale přeci jen se jí to podařilo. Zařadila se na konec kolony a přemýšlela o tom, jak se jí jízda na koni někdy mohla líbit.

Cítila se opravdu mizerně. Nemohla se vykoupat, a to ji rozčilovalo snad ze všeho nejvíc. Byla špinavá, unavená, všechny svaly ji bolely a opravdu nebyla příliš dobrý táborník, ale ze všech sil se snažila být aspoň

trochu platná.

Naproti tomu Luke byl ve svém živlu, a co hůř, byl ranní ptáče a nutil je vstávat s východem slunce.

Nebylo divu, že rychle ztrácela nadšení.

Nicméně krajina byla nádherná. Všude kvetly spousty lučních květin, a kam oko dohlédlo, se modraly trsy vlčích bobů.

A těch kaktusů! Protivných malých kaktusu, které se nenápadně skrývaly mezi keři a trhaly kalhoty jezdců, jejichž koně se vydali na výpravu za potravou.

„No jo, kaktusy.“ řekl Luke, když včera přiběhl zjistit, proč tak křičí. „Říkal jsem vám, abyste nosila pořádně vysoké boty.”

Nemela je, protože ji tlačily, ale to Luke nedokázal pochopit.

Úplně zoufalá trhla Hvězdinou uzdou. Přežvykující kůň zvedl hlavu.

„Hvězdo, tohle snad nemůžeš jíst. Bude ti špatně,“ pohrozila kobyle a pokusila se prozkoumat květiny, které jí visely z huby. „Myslím“, nevím, jestli nejsou jedovaté. Koneckonců, ty tu žiješ celý život, tak se v tom snad vyznáš,“ mávla nakonec rukou.

Zatahala za uzdu a pokusila se přinutit koně, aby se vrátil na cestu.

Hvězda otočila hlavu, ale pohnout se zřejmě nehodlala. Osm mladých jezdců vedených rančerem už bylo daleko vpředu a Olivia mela strach, že se jí ztratí.

Kdybych tak měla něco k pití, pomyslela si.

Nebe bylo bez mráčků a slunce nad její hlavou zářilo jako zjednané. Jeho žhavé paprsky se jí vpíjely do kůže, a zanechávaly po sobě palčivé stopy. Raději si nasadila klobouk.

Ať si Luke říkal, co chtěl, měla ten klobouk ráda. Byl tmavě zelený a ozdobený pávím peřím. Slušel jí, a právě teď Olivia zoufale potřebovala cítit se krásná.

Luke proti němu protestoval hned, jak ho uviděl. „Takový klobouk je dobrý nejvýš pro městské slečinky. Na ranč se nehodí “ snažil se ji přesvědčit.

Ale teď mela plné ruce práce s Hvězdou. Viděla.

jak se ostatní jezdci stahují okolo velkého křoviska. Proboha, snad dokonce nenašli krávy?

Samozřejmě, že cílem jejich cesty bylo mimo jine shánět krávy, které se odtrhly od stáda, až dosud k Oliviině spokojenosti žádné nenašli. Vždyť si sotva zvykla na koně.

„Hvězdo, prosím tě, pohni sebou. Bude strašně ponižující, když se pro nás bude Luke muset vrátit. No tak Hvězdo!“ Olivia už byla zoufalá. „Copak v sobě nemáš kouska hrdosti?“ zeptala se a pobídla koně patami.

Nebylo to příliš účinné. Díky objemu Hvězdiny hrudi jí nedosáhla do slabin.

Hvězda pokračovala v přežvykování. Olivia pokrčila rameny. Co se dá dělat.

Jezdci se pomalu vraceli. „Nazdar,“ pozvedl Luke klobouk a zamával jim.

„Krásny den.“ volala jim Olivia v ústrety. „Nezdá se vám? Sedím si tu a nemůžu se nabažit čerstvého vzduchu,“ nadechla se zhluboka.

„Dýcháte trochu dlouho.“ Pozoroval její hruď. „Ale jde vám to.“

Olivia prudce zčervenala. „Roky praxe,“ odsekla.

Luke zasunul palec za opasek. „Našli jsme zaječí doupě.“

„To je báječné. My jsme zas našly tyhle krásné“.“ Zarazila se a ukázala na trs, který Hvězdu tak zaujal.

„Byli?“ Ušklíbl se a chytil Hvězdu za uzdu. „Nemůžete ji nechat, aby si dělala, co chce.“ přesvědčoval ji, když přiváděl Hvězdu zpátky ke skupině.

„Neměla jsem na vybranou.“

„Musíte jí ukázat, kdo je šéf.“

„Ona moc dobré ví, kdo je šéf.“ zabručela Olivia.

Luke se zasmál.

„To je príma, že se dobré bavíte.“

Hodil po ní pohledem. „Vypadáte legračně.“ Olivia neodpověděla. Nemohla mu oplatit stejnou mincí.

Věděla, že on by v jejím vlastním prostředí, v New Yorku, potíže neměl. Patřil by tam ke společenské smetánce.

„Prr!“ zastavil mimo doslech Angel a chlapců.

„Neexistuje místo, které by mi tak přirostlo k srdci,“ začal se svěřovat. „Nezáleží na tom, jak často se probouzím v těchhle kopcích. Pohled na ne mě nikdy neomrzí.“

Olivia si okolních kopců příliš nevšímala. Mnohem víc ji zaujal jeho profil. Vypadal velmi dobré.

Nenamítala by nic proti tomu, probouzet se každé ráno vedle Lukea a vedet, že patří jí.

„Není toho mnoho, co bych neudělal, abych si je udržel.“

„Například se trápíte se mnou.“ připomněla mu jejich dohodu.

„Vy nejste to nejhorší.“ řekl s pohledem upřeným do dálky.

„Díky.“

„Peníze z vašeho filmu doufám ranč zachrání. Měli jsme dvě kruté zimy a mezi nimi bylo sucho. Krávy se neměly čeho napást a seno bylo strašně drahé. Stálo mě to spoustu peněz.“ Ušklíbl se. „Tak vypadají věci kolem hospodaření. Jeden rok jste bohatá a další dlužíte bance. To se týká všech okolních rančerů.”

„Nemůžete prodat kus země?“

Luke potřásl hlavou. „Malý kousek země nikoho nevytrhne, ale doufám, že koncern leta už bude vše v pořádku.”

Olivia už dříve pochopila, že Luke na tom není finančně nejlépe, ale ani ve snu ji nenapadlo, že by mohl přijít o ranč, a byla si úplně jistá, že Collingsworthovi o ničem ani netuší. „Kolik školných vlastně platíte?“

„Nevím,“ zabručel Luke a přiložil ruce k lištám. „Je čas na oběd.“ zavolal na ostatní.

Všichni sesedli z koní. Ze sedlových brašen vyndali sendviče a rozhlíželi se po kamenech, na které by si mohli sednout.

„Vy jste tak neuvěřitelný dobrák, a dobří lidé mne znervózňují. Mám vedle nich pocity méněcennosti.“

„Vy jste dobrák.“

Překvapeně se na Lukea podívala.

„Neodjela jste do New Yorku a vzala jste na sebe starost o Angel.“ vysvětloval.

„Využila mě slabé chvilky,“ zamumlala Olivia. „Jsem vám za to strašně vděčný. Když chceme pro nadaci získat veřejnou podporu, nemůžeme si dovolit žádný skandál.“

„Řekla bych, že Collingsworthovi jsou velmi konzervativní. Nestojí o nějakou velkou popularitu.“ „Tak proč sponzorují tento seriál? To přece přináší popularitu.“ Luke se natáhl po její uzdě. „Došlo u vás k nějakým změnám, když se stali sponzory?“ Změny? Copak to neví? „Spisovatelský tým dostal padáka a Diana netypickou roli. Hrozí jí smrt, a já jezdím na koni po texaských kopcích a tloustnu po přemíře masa.“

Luke se zasmál a pomohl jí sesednout. „Pořádně s tím zamíchali, ale v tomhle případě jsem docela rád.“

Luke jí položil ruku na zápěstí. Olivia s vypětím vše ch sil pohnula suchými rty. „Kvůli penězům, které dostanete?“ zeptala se.

Pohlédl na ni a zakroutil hlavou. „Kvůli tomu, že jsem se setkal s vámi.“

Olivii se rozbušilo srdce. Ještě dlouho pote, co Luke ruku odtáhl, cítila prudké bušení krve ve spáncích.

Tohle byl nejméně vhodný čas a místo k vyznání touhy, kterou viděla v jeho očích.

„Díky,“ řekla nevhodně a natáhla ruku po uzdě.

Tise jí vložil uzdu do dlaně. S pohledem upřeným mimo něj ji uvázala ke keři. Najednou dostala strach, že se nikdy nenajde místo, na kterém by si mohli své city vyznat. Čím déle zůstávala na Modrém bobu, tím jasnější jí bylo, že Luke nedokáže žít bez ranče. Jenže ona potřebovala svou práci.

A její práce byla v New Yorku.

Ale Lukeovi nic nemohlo zabránit, aby žil tak, jak chce. Věděla to. Pozorovala změnu, která se s ním udála během cesty. Všechno napětí jako by z něj najednou spadala. Vypadal šťastně a spokojeně. Byl ve svém živlu.

Luke byl kovboj tělem i duší, kdežto ona byla jen městská dívka. Pobyt na ranči pro ni znamenal příjemnou epizodu, ale rozhodně nehodlala zásadně změnit svůj životní styl.

Jenže Luke patřil sem. Život v New Yorku by ho mohl změnit a zničit to, co ji na něm přitahovalo.

Ale co ona? Dokázala by žít celý život tak jako minule dva týdny? Jako žena rančera?

Oba věděli, co chtějí. Jejich způsob života se lišil a ani jeden z nich by ho nedokázal změnit.

Žena, se kterou se Luke jednou ožení, by mela být srostlá s touhle zemí. Přemýšlela o této roli a otřásla se.

Bolest v zádech jí nedovolovala propadnout bláznivým snům.

Hvězda otočila hlavu a začala zkoumat, co to má její paní k obědu.

„Necháš to? To je moje! Ty ses cpala celý den!“ bránila Olivia svůj sendvič.

„Vy asi nemáte ráda noci v přírodě, viďte?“ zeptal se Luke.

Olivia se zakousla do svého sendviče. „Ne, nemám.“ odsekla. Bude lépe zdůraznit jejich rozdílnost.

Věděla, co by chtěl slyšet, že by se nejraději toulala venku dnem i nocí, že se jí nic nelíbí víc než táboření, že se zajímá o zvyky rančeři, ale to nebyla pravda, a ona nechtěla lhát.

„Víte, co se mi líbí? Procházet se po jedenácte večer, když je po představení v divadle, po ulicích. Všechna ta světla, lidé, jejich šaty“.“

„To není skutečný život.” protestoval.

„Ale je.“ zamávala Olivia sendvičem. „Vzpomínám si, jak jsem po jedné premiéře se svými kolegy čekala na první vydání novin. Kritiky byly skvělé. Všichni jsme oslavovali až do rána.”

„Dáváte přednost umělému osvětlení před hvězdami?“

Olivia přikývla. „Ano. Hvězdy jsou nudné.“

Luke se na ni podíval, jako by ji viděl poprvé. Cítila, co si o ní myslí. Nemel rád New York.

„Hej, slepičko, nepotřebuje společnost?“ Chlapec, o kterém si Olivia myslela, že je vůdcem party, přistoupil k Angel. Položil jí ruku kolem ramen a přitáhl k sobě.

„Nech mě být!“ vyjekla a vší silou ho odstrčila. „Ale Angel přidal se vytáhlý mladík. „ty přeci potřebuješ

muže, který tě ochrání.“

„Už jednoho má, Rafe,“ ukázal první mladík na sebe. Joel, vzpomněla si Olivia na jeho jméno. „Stačím na ni sám.“

Angel sebrala zbytek chleba a zamířila k Olivii a Lukeovi.

„Hej, nechoď pryč?“ volal za ní Rafe.

„Lekla se tvého ksichtu, vole,“ posmíval se Joel. „Jsi v pořádku, Angel?“ zeptala se Olivia.

„Jo,“ odsekla otráveně. Bohužel byly takovéto scény na denním pořádku. Rafe a Joel stáli proti sobě jako dva kohouti. Ostatní chlapci se zájmem sledovali jejich soupeření.

Olivia na to nemela trpělivost, a nechápala Jak si s nimi Luke dokáže poradit.

Joel a Rafe se pošťuchovali cele odpoledne. Ostatní chlapci je mlčky pozorovali. Byli připravení podpořit

„šéfa“, jakmile se zjistí, který z nich to je.

Angel a Olivia jely dost vzadu za skupinou. Olivia věděla, že příčinou chlapeckého sporu je kromě boje o vedoucí postavení i Angel. Bylo jí sice jasné, že žádné nebezpečí nehrozí, ale přesto ji to strašně znervózňovalo.

„Postavit tábor!” zavolal Luke.

Sklouzla z Hvězdy a odvedla ji mezi ostatní koně. V okamžiku, kdy se vrhli do stavení stanů, ji znovu začala trápit touha po koupeli.

„Rafe, postarej se o koně,” začal Luke se svými každodenními rozkazy.

„Joeli, vezmi dva chlapce s sebou a běžte na dříví. Dámy, připravte ohniště a začnete s přípravou večeře.“

Angel začala shromažďovat kameny dřív, než domluvil.

„Pánové, žensky zas dostaly nejlehčí práci!“

„Umírám hlady.“ vysvětloval Luke. „Chci dostat pořádné jídlo a ne takové drobty, jako byly k obědu,“ řekl a upřel na Rafea vyčítavý pohled.

Ten zrudl až po konečky uší. Oběd připravoval on a moc dobře věděl, že s dvěma tenoučkými krajíčky chleba nebyl spokojen nikdo.

„Taky vím, že Angel umí dobře vařit.“ dodal Luke smířlivě.

V tu chvíli dorazila dodávka z Modrého bobu, která jim přivezla jídlo.

Olivia znovu přemýšlela o práci na ranči. Byla to dobrá a užitečná práce. Jenže nebyla pro ni. Mela své zaměstnání, které mela ráda a které jí umožňovalo podporoval rodiče a prarodiče, ale v minutě by tuto práci opustila, kdyby mohla celý život strávil tak, jako teď s Lukem. V noci, u praskajícího ohne, pod nebem posetým hvězdami.

„Tady v Texasu září hvězdy opravdu nádherně.“ řekla a bojovala s touhou opřít se mu o rameno.

Po západu slunce se citelně ochladilo. Rozmíšky mezi chlapci ustaly a všichni táborníci odešli spát do svých stanů. Luke a Olivia drželi stráž víc proto, že se jim chtělo, než proto, že by jim hrozilo nějaké nebezpečí.

Kromě praskaní ohne a tichého frkání koní byl všude kolem dokonalý klid.

Luke přiložil na oheň. „Teď mi řeknete, jestli jsou městská světla krásnější než tyhle hvězdy?“

Olivia si přitáhla kolena k hrudi a zaklonila hlavu. „Ne, hezké nejsou. Jsou jiná. Tady je to plné klidu a míru. Zdá se mi, jako bych to tu znala už leta.“

„Neříkala jste náhodou nedávno, že jsou nudné?”

Ano, to byla pravda, ale byla to nádherná nuda. Uklidňující. Romantická. Nedokázala se jí nasytit.

Luke se znovu naklonil k ohni a urovnal v něm hořící větve.

Pohled na obrys jeho těla, který se rýsoval proti plamenům. v ní vyvolával zvláštní pocity. Probouzel téměř

zapomenuté city, a hluboko skryte touhy.

Ona, která se vždy spoléhala jen na sebe, se najednou cítila křehká a zranitelná. Toužila poddat se ochraně milujícího muže. Lukea. Jeho přítomnost v ni vyvolávala pocit bezpečí.

Když upravil ohniště, přisedl k ní a naklonil se nad ni. Oheň zaplál a Olivia sebou polekaně trhla. Dlouho se dívali jeden na druhého. Lukeovy oči byly ve světle plamenů tmavě modré. Díky stínům, které mu divoce tancovaly po tváři, vypadal tajemně. Olivia se zachvěla. Luke jí beze slova položil ruce na ramena a přitiskl si ji k hrudi.

Dlouho tak tiše seděli. Olivia zasněně poslouchala zrychlený tlukot jeho srdce. Kde byl New York se svými světly, nočním ruchem a vzrušením! Nic nemohlo být krásnější než tato chvíle.

„Luke, podívej,” přerušila ticho a ukázala na oblohu.

Někde nad jejich hlavami padala hvězda.

„Rychle si něco přej.” zašeptal.

Podívala se mu do tváře a v duchu vyslovila své přání.

„Přála sis něco?“ zeptal se a upřel na ni zkoumavý pohled. Pak se usmál.

„Ano.” odpověděla a opětovala jeho pohled.

Jeho úsměv pomalu pohasl, ale oči mu zářily dál.

„Přála sis totéž co já?”

Olivia opřela hlavu o jeho rameno. Její ústa se ocitla jen několik centimetrů od jeho. „Zkusme to zjistit.“

Jejich rty se pomalu setkaly.

Vlasy mu voněly kouřem a ústa pečeným masem. Pod prsty cítila drsnost jeho zarůstající tváře.

Nebyl to jejich první polibek, ale byl to polibek, který si chtěla Olivia zapamatovat. Navždy. Byl úplně jiný

než ten první.

První polibek byl dlouhý, ale bez emocí. Byl to polibek pro fotografy.

Druhým polibkem ji Luke přesvědčil o upřímnosti svých cit ů.

Prostoupila jí vlna blaha. Odpovídala na jeho doteky způsobem, který ji samotnou šokoval.

Byla žena a on muž. Na ničem jinem nezáleželo.

Kapitulovala.

Luke jí zabořil ruku do vlasů. Přivinul ji k sobě a pevně přitiskl své rty k jejím.

Olivia se jeho vášnivému polibku šťastně poddala. Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu celým tělem.

Už nikdy nechtěla odejít.

Protože tady, pod hvězdami texaského nebe, se zamilovala.

DESÁTÁ KAPITOLA

Pršelo. Nebyl to prudký očistný déšť, jaký mela rada, ale vytrvale mrholení. Z ocelově šedého nebe neustále padaly drobné kapky, které bez potíží pronikaly skrz oblečení. Oliviino nadšení pro pobyt v pláních prudce pokleslo.

Povídali si s Lukem dlouho do noci a vzpomínali na dětství. Dozvěděla se, že se na ranči narodil. Ne sice na Modrém bobu, ten koupil, až když jeho rodiče umřeli, přesto by nedokázal žít jinde než v tomto koutě Texasu.

Olivia mu vyprávěla o svém nomádském dětství, kdy jezdila s rodiči, z jedné štreky na druhou.

Odpověděla na všechny jeho otázky, neskrývala před ním ani svou finanční odpovědnost. Vysvětlila mu, že musí zajistit poměrně nákladnou péči v domově důchodců pro své prarodiče a podporoval své vždy neobyčejně optimistické, ale velmi nepraktické rodiče.

Když hvězdy zmizely za příkrovem mraků, rozloučili se několika něžnými polibky. Olivia vlezla do svého stanu prostoupena pocitem nekonečného štěstí. Zavál vítr a na stenu stanů dopadly první kapky deště.

Kdyby tak mohla spát! Místo toho naslouchala větru a dešti a hodiny přemýšlela. Přemýšlela o všem, o čem si s Lukem povídali. Hodiny zkoumala své city k němu. Hodiny rozebírala svůj život a roli, kterou v něm Luke hrál.

Vzplanutí lásky naráželo na tvrdou realitu. Luke miloval toto místo. Kdyby s ním chtěla žít, musela by opustit svou práci v New Yorku a své finanční závazky přinést s sebou, a farmaření bylo riskantní.

Ráno byla stěna stanů pokrytá listím a kousky trávy. Zmrzlými prsty stěží dokázala rozepnout zip.

Když vystrčila hlavu ze stanů, ucítila pach mokrých koňských těl. Všude bylo plno bláta a džiny mela ve chvíli zastříkané až po kolena. Matka příroda se zase jednou ukázala z té horší stránky.

„Co děláš?“ uvítal ji Luke úsměvem a kelímkem horké kávy.

Olivia mu úsměv oplatila. „Sháním něco teplého k pití.“ Vzala kelímek do dlaní. Nádherně hřál.

„Snad brzy přestane pršet,” vzdychla.

„Těžko,” potřásl Luke hlavou. „Přechází přes nás fronta. Teplý vzduch od pobřeží se setkal se studeným větrem z hor a my jsme uprostřed. Máme štěstí. Půda déšť potřebuje.“

„Já zas potřebuju hořící oheň a spoustu brandy.”

„Před snídaní?“ zasmál se a položil jí ruku kolem pasu.

Obešli dodávku.

Žádná snídaně.

Ostatní stáli v houfu a tiskli se k sobě. V nepromokavých pončech vypadali jako ohromná oranžová kytice.

Klepali se zimou a smutně se dívali před sebe.

„Kdo měl dneska dělat snídani?“ zjišťoval Luke. „Joel.“

„A kde je?“

Nikdo neodpověděl, ale jejich pohledy se stočily k Joelově stanu.

Luke překročil ohniště a rozepnul zip na jeho přední straně.

Olivia ho slyšela mluvit, ale nerozuměla mu. „Dyť tam prší,“ protestoval Joel hlasitě. „Nikam nejdu.“

Olivia čekala, že se Luke rozzlobí, ale ten jenom zavřel stan a vrátil se k nim.

Bylo jasné, že Joel dnes snídani připravovat nebude. Olivia otevřela dveře dodávky a přehlížela zásoby.

Byla zde spousta nádobí a materiálu, o tom, co bude k jídlu, rozhodoval kuchař. Začala hledat chleba, který

zbyl od včerejší večeře. Kam ho mohla Angel dát?

„Snídaně je Joelova práce.“ uslyšela za sebou Lukeův hlas.

„Řekla bych, že ji neudělá. Nevíš, kam se poděl chleba?“

„Když ji neudělá Joel, budou bez snídaně všichni.“

Konečně objevila bochníky. Okamžitě jeden vyndala a strhla z něj fólii. „Proč? Tak ji udělám já.“

„Naučíš je jenom, že když některý z nich neudělá svou práci, udělá ji za něj někdo z nás dvou.“ varoval ji Luke.

Sáhla do chladničky, vyndala krabici mléka a hodila ji Lukeovi. Automaticky natáhl ruce a chytil ji do náruči.

„Myslíš si vážně, že krajíček suchého chleba způsobí vzpouru?“ Seskočila z dodávky a začala krájet tenké krajíce, které podávala Angel a chlapcům.

„To není hlavní.“ procedil Luke skrz zuby. „Podstatné je naučit je, že když někdo zklame, trpí za to celá skupina.“

„Dneska bych trpěla. i kdyby nikdo nezklamal.“ Olivia rozlévala studene mléko do kelímků. „Je mi zima, jsem mokrá a všechno mě bolí. Nemyslím, že bych chtěla mít ještě hlad.” Nabídla mu mléko a chléb.

Pohlédl vyčítavě směrem k Joelovu zavřenému stanu a s povzdechem krajíček přijal.

Opustili tábor bez Joela. Když míjeli jeho stan, vylezl ven a nevěřícně za nimi zíral.

Olivia mela smíšené pocity, když Joela opouštěli. Co když je nenajde? Co když se mu něco stane? Jak to Luke vysvětlí jeho rodičům?

Každých pět minut se otočila v sedle a zadívala se k oranžovému kopečku, který pomalu mizel v dálce.

Obavy o Joela ji odvedly od úvah o vlastním nepohodlí. Cele ráno pršelo. Zdálo se jí, že Hvězda se musí cítit ještě hůř než ona a snažila se ji proto co nejvíc přikrýt svým nepromokavým pláštěm. Teplo, které z Hvězdina těla stoupalo, ji příjemně zahřívalo.

Oběd byl stejně mizerný jako snídaně. Pár tenkých chlebů. Oheň se v dešti rozdělat nedal.

Joel je dohonil, až když nasedali k odpolední jízdě. Byla tak ráda, že je našel, že by mu všechno odpustila, ale Luke mu nenabídl ani krajíček chleba.

Rafe ukázal na Angel, která jela kolem, a zašeptal Joelovi něco do ucha.

Joel okamžitě zrudl. „Dej mi pokoj, vole,“ okřikl ho.

Rafe se zasmál a zavedl koně k Angel. „Chceš mít společnost, slepičko?“

To nemohla Olivia dopustit. Rychle zamířila s Hvězdou na své místo gardedámy.

Po hodině jízdy mela pocit, že by se už mohli utábořil na noc. Po další hodině už to nevydržela, předjela do čela a zaútočila na Lukea. „Nemůžeme se utábořit dříve?”

„Nemůžeme. Dodávka by nás nenašla.“

Olivia zničeně zavzdychala.

Luke se zasmál a otočil se k ní. Chtěl něco říci, ale zarazil se.

„Co je?” Sledovala jeho upřený pohled. „No jo. Peří vzalo za své, co?”

Klobouk byl samozřejmě úplně mokrý a nevypadalo to, že se z té pohromy ještě někdy vzpamatuje.

Zajímavé bylo, že Lukeův kovbojský klobouk byl mokrý úplně stejně, ale vůbec mu to neuškodilo. Na druhou stranu po něm většina vody stekla kovbojovi za límec.

Chtěla jet chvíli s ním vpředu, ale výkřiky na konci rady ji upozornily, kde je její místo.

Po třech hodinách mela všeho plné zuby, i když už dávno přestalo pršet. Navrhla, aby zastavili a udělali tábor zde. Na místo srazu s dodávkou může dojet Luke sám, ale ten o tom nechtěl ani slyšet.

Během další hodiny toužebně myslela na dodávku, kterou se hodlala vrátit zpátky na ranč. Byla zmrzlá až

do morku kostí. Mokrá látka se jí nepříjemně lepila na tělo a voda jí stékala po promočených džínách do bot.

Po pěti hodinách mela klobouk tak nasáklý, že z něj kapala voda a stékala jí po obličeji. Neustále si musela otírat čelo a tváře. Když sbírala uzdu, padl jí pohled na ruce. Byly úplně promodrale. Konečky prstů a dlaně mely dokonce zelený nádech.

„Podívej,“ řekla Angel a natáhla ruku. „Byla jsem tak dlouho mokrá, že na mě začala rašit plíseň,“ zasmála se. Překvapilo ji, že něco takového ještě dokáže.

V tu chvíli dal Luke povel k utáboření. Dodávka byla na dohled. Sklouzla z Hvězdy snad ještě dřív, než

kobyla zastavila.

Obloha se vyjasnila. Plna optimismu se Olivia rozhodla svléknout si nepromokavé pončo.

Sundala klobouk a pověsila ho za hrušku sedla. „Proboha, ten ale vypadá!“ pomyslela si. Co se s tím peřím stalo? Copak takový páv nikdy nezmokne? Rychle přetáhla pončo přes hlavu, popadla klobouk a začala peří uhlazovat. Nechávalo jí na rukou zelené stopy. Otráveně se zašklebila a otřela ruce do džínsů. Vydrží ještě další den jízdy v dešti?

Zásobovací dodávka dorazila k tábořišti a všichni se rozešli po své práci. Pro Joela nastaly krušné chvíle.

Za jejich vozem se přikodrcala ještě jedna malá dodávka.

Pozorovala, jak Luke přistoupil k řidiči a ukázal na cizí auto. Řidič něco řekl, pokrčil rameny a oba muži na ni pohlédli.

V tu chvíli se otevřely posunovací dveře cizího auta a vystoupila z nich nadpřirozená bytost. Byla oblečená v bezchybných džínsech, které zdůrazňovaly její naprosto dokonalou postavu. Ta určitě nejí nic jiného než

salát. Žádné pečené maso nebo koláče se šlehačkou, trýznila se Olivia.

Přelud seskočil na zem a za ním se objevil fotograf s Bettinou.

Bettina Lynneová? Olivia málem zapomněla zavřít ústa. Copak tu bude dělat reportáž pro Mýdlové bubliny?

A kdo je to s ní?

Olivia opustila Hvězdu a popošla k příchozím. Z vozu vystupovali další lidé. Proboha, snad Bettina nepřijela s celým filmovým štábem?

Bettina byla oblečená tak, jak si Newyorčan představuje Zápaďáka v džínovině a s farmářkami na nohou.

„Co tu chcete?“ postavil se Luke před Bettinu jako nepřestupná zeď a výhrůžně se na ni zadíval.

„Uděláme si pár snímků. Nevšímejte si nás. Dělejte všechno, jako bychom tu nebyli, a vyřiďte Olivii, že ji potřebujeme.“

Olivia mela pocit, že se ocitla v cizím, nereálném filmu, ve kterém se střetával její svět s Lukeovým. Filmaři sem vpadli naprosto bezostyšně a chovali se, jako by jim tu všechno patřilo. Luke stál proti nim pevně rozkročen, připraven bránil svou zem, připraven vyhnal vetřelce. Dotkli se ho a on teď vypadal, jako by se chystal někoho zabít. To nikdo z druhého světa televize nemohl pochopil.

Olivia otočila hlavu a uviděla Hvězdu, jak okusuje nějaké mokré byliny. Angel a chlapci stavěli stany, jako by se nic nedělo. Rafe a Joel se jako obvykle pošťuchovali.

Bettina vzala do ruky mikrofon a nasadila profesionální úsměv. „Tady je Bettina Lynneová z Mýdlových bublin. Se mnou přistoupila k té záhadné postavě „-je zde Andrea Craigová, která byla právě angažována pro roli Megan Molloyové v Milencích a lhářích.”

Tak tedy Megan Molloyová. Sestřenice Diany Angelo. Druhá kandidátka na kóma a smrt. Olivia zírala na její dokonalý make-up. bezvadně upravené vlasy a drahé jemné rukavičky. Herečka vypadala jako ona Diana Angelo před osmi lety! Čerstvá, krásná Diana bez jediné vrásky, a s mnohem menšími zkušenostmi, tudíž levnější než Diana.

„Řeknete mi.“ otázala se Bettina. „muže Megan způsobit Diane nějaké potíže?“

„Předpokládám, že ano,” přikývla Andrea a usmála se.

„Dozvěděli jsme se, že Andrea by ráda následovala Olivii Faradayovou v její dobrovolné práci na ranči Modrý bob.“

„Cože?“ zahřměl Luke.

„Střih!“ vykřikla Bettina a sklonila mikrofon. „Pane Chance, nerušte, prosím. Děláme interview.“

„Jediné, co můžete udělat, je urychleně odsud vypadnout.” nedal se Luke.

„To jistě uděláme, ale až dokončíme natáčení,“ řekla Bettina pevně.

Odstoupil od kamery a Bettina pokračovala v komentáři. „Pro ty, kteří neviděli náš rozhovor s Olivii Faradayovou, představitelkou Diany v Milencích a lhářích, který jsme pořídili na ranči Modrý bob, ho stručně shrneme. Olivia Faradayová strávila týden v této divočině -“ kamera udělala dlouhý záběr po obzoru

„spolu s Lucasem Chancem, dokonalým mužem a majitelem ranče Modrý bob.“ Udělala významnou pauzu.

„Pokusíme se zjistit, co je pravdy na pověstech, které o nich dvou kolují.“

Olivia by si Bettinu uškrtit netroufala, i když mela tisíc chutí, ale Luke vypadal, že ho od toho nemůže nic odradit.

„Olivia,” začala Bettina a podívala se kolem sebe. Když zjistila, že vedle stojí jen Andrea, sklonila mikrofon. „Kovboji, řekla jsem vám, abyste přivedl Olivii Faradayovou. Pospěšte si.”

Luke vykročil směrem k reportérce. Z očí mu sršely blesky. Olivia raději rychle vykřikla. „Tady jsem.

Bettino.”

„Olivie!” pokusil se ji zarazit Luke.

„Bude to jen chvilka.” usmála se na něj omluvně.

Kamera se otočila na ni. Olivia si uvědomila, že tak, jak vypadá, se těžko může cítit jako Diana. Přestože se usmála širokým Dianiným úsměvem a přistoupila k Andree. Teprve potom si všimla Bettinina nechápavého výrazu.

Bez ohledu na kameru na ni zírala s otevřenými ústy.

Klobouk, uvědomila si Olivia. Vypadal strašně. Sundala ho, zatřásla hlavou a prohrábla si vlasy typickým Dianiným gestem.

„To není Olivia Faradayová, že ne?” zeptala se Andrea a znechuceně se odvrátila.

Olivia si představila, jak asi po několika dnech jízdy na koni vypadá. Vlasy mastné a rozcuchané, žádný

make-up, špinavé šaty páchnoucí koňmi a kouřem. „Možná bych se mela nejdřív trochu upravit, než

začneme s natáčením,“ navrhla.

„Nemáme tolik času,“ zavrtěla hlavou Bettina, zlomyslně se ušklíbla a chytila ji za paži. „Takhle je to dobré.“ Zvedla mikrofon k ústům. „Natáčíte?“

Kameraman přikývl. Lidé ze štábu stěží zadržovali smích. Andrea stále nechápavě na Olivii zírala.

Chápala, že nevypadá příliš vábně, ale tak hrozné to snad nebylo. Co se tu, k čertu, dělo?

„Zastavte to,“ vykřikl Luke a stoupl si před kameru. „Olivie, jdi pryč.”

„Točte,“ zavřískala Bettina. „Při nástupu nové generace se do týmu Milenců a lhářů vloudily rozpory, a jaká byla reakce herečky Olivie Faradayové, když se setkala s Andreou Craigovou, čerstvě angažovanou do role Megan Molloyové? Můžeme říci, že byla zelená zlostí!“ zajásala Bettina.

Zelená? Jak na to Bettina přišla? V tom padl její pohled na ruce, ve kterých držela klobouk. Stékaly po nich kapky zelené barvy. Pohlédla tázavě na Lukea. Přikývl a ukázal si na vlasy.

Vlasy také? Prudce si narazila klobouk na hlavu. No a co, tak je zelená. Nezblázni se z toho.

„Andreo.“ slyšela říkat Bettinu. „získala jste roli Megan díky podobnosti s Olivii Faradayovou?“

„Oh, doufám, že ne!“ zděsila se Andrea. „Vypadá strašně.“

Bettina se Škodolibě usmála a Olivia už viděla svou fotku s Andreiným hloupým komentářem na reklamních tabulích ve všech obchodních domech.

Něco se v ní zlomilo. Leta se snažila udržet si Dianin vzhled. Pro většinu žen znamenal vzor dokonalosti.

Idol.

Bettina ten idol v několika minutách zničila.

Zničila její kariéru.

Vrhla se na kameru a pokusila se z ní vyrvat pásek.

„Zastavte ji!” zařvala Bettina. Technici se vrhli na Olivii, odstrčili ji od kamery a chytili za ruce.

Kameraman zkontroloval kameru a znovu ji k ní obrátil.

„Zastavte to.” zaprosila. Po tvářích jí stékaly proudy slz.

„Okamžitě ji pusťte!”

Lukeovu příkazu se neodvážili vzdoroval.

Bettina poodešla. „To je poněkud překvapivý vývoj.” pokračovala v hovoru na kameru. „Jsme rádi, že vám Mýdlové bubliny mohou poskytnout tuto exkluzívní fotoreportáž o nervovém zhroucení herečky Olivie Faradayové.”

„Ne.“ zavřískla Olivia.

„Řekl jsem, abyste ji nechali na pokoji.“ Luke odstrčil osvětlovače a ukryl Olivii ve svém náručí.

„Všechno se hroutí.“ vzlykala zoufale.

„Pšt, pšt,” chlácholil ji. „nedovolím, aby ti…“

Náhle uslyšeli křik. Ohlédli se a uviděli, jak chlapci zuřivě mávají a něco volají.

Přímo na ne se řítila dodávka. Minula je jen o chloupek.

„Moje oblečení!“ zaječela Bettina, kterou postříkalo bahno odlétávající od kol aula.

„Pane Luke.“ přiběhla Angel. „Joel s Rafem ukradli vaši dodávku.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Pan a paní Collingsworthovi nervózně přecházeli sem a tam po hale hlavní budovy Lukeova ranče.

Olivia mela vlasy zavinuté v ručníku a otírala si tvář kouskem citrónu. V obličeji byla stále nazelenalá, i když nevěděla, zda od barviva z klobouku nebo od zkaženého žaludku.

Luke stál u okna a vztekle pozoroval smečku reportérů, slídících po dvore.

Od okamžiku, kdy před čtyřiceti osmi hodinami Joel a Rafe ukradli dodávku, na ni sotva promluvil.

Dodávku už sice našli opuštěnou a bez benzínu ale chlapci utekli.

Na Bettinu a její Štáb zapomněli hned, jak se o jejich útěku dověděli.

A to byla chyba. Zpráva o ztracených chlapcích se objevila snad ve všech sdělovacích prostředcích.

Olivia si pomyslela, že snad není možné, aby byl Luke víc rozčilen. Stáhl se do sebe, byl studený a tichý

jako ledová socha. V první chvíli ho chtěla utěšovat, ale sama útěchu potřebovala. Když se vzpamatovala, zmrazil ji jeho pohled. To všechno je tvá vina, říkal.

A samozřejmě měl pravdu. Kdyby se při Bettine reportáži tak nesoustředila na svůj vzhled. Luke by místo toho, aby ji chránil před kameramanem, dával pozor na chlapce.

„Musíte ty chlapec najit,“ řekl pan Collingsworth. Ten den nejmíň poosmé.

Olivia uvažovala, kolikrát to Luke ještě dokáže spolknout.

„A navíc rozzuřená Diana na předních stránkách všech novin a časopisů. Diana v hysterickém záchvatu útočí na kameramana, řvou palcové titulky. Skandál!“ vykřikoval pan Collingsworth. „Za posledních čtyřicet pět let Collingsworthských strojíren se nic podobného nestalo.“

„To je ale štěstí, že jste tuto zkušenost udělali zrovna se mnou,“ zavrčela Olivia. Už nevydržela mlčet.

„Diano, drahoušku, pochop, že skandál není nic, po čem bychom loužili.“

„Bude jich ještě dost, než ty kluky najdeme,“ ozval se znovu pan Collingsworth. Podeváté.

„Byl jsem uprostřed pátrání, když jste mě zavolali vysílačkou. Pojedu je hledal znovu a nevrátím se, dokud je nenajdu,“ vybuchl konečně Luke.

Olivia by také nejradši odešla. Potřebovala by sice ještě jednou umýt vlasy“, a koupel s pěnou“, zasnila se.

Navždy ji bude mít spojenou se vzpomínkou na Lukea.

„Zdá se, že po této události budeme muset znovu pouvažovat o našem sponzorství Milenců a lhářů,“ pronesl pan Collingsworth pomalu.

Tak to mi ještě chybělo, pomyslela si Olivia. Její smlouva byla ve stadiu obnovování a pan Collingsworth to bezpochyby věděl.

Ale pokud se nebude natáčet epizoda o Dianině dědictví, Luke nedostane své peníze. Jediné, že by se našli noví sponzoři, kteří by chtěli příběh na ranči natočit. To by ale mohlo byt příliš pozdě na to, aby to Lukeovi pomohlo. Mohl by přijít o ranč.

„Bez vaší podpory Milenců a lhářů pravděpodobně nebude pokračovat natáčení na ranči.“ Olivia pohlédla na pana Collingswortha. Vypadal zamyšleně.

Luke ji teď možná nenávidí, ale ona ho nenáviděl nedokáže, a nechce byl důvodem, pro který by ztratil svůj ranč, který lak miluje.

„Ale každý ví, že Diana zdědí ranč.“ protestovala paní Collingsworthová. „Mluvilo se o tom v televizi.“ „To se dá snadno zařídit. Například se může říct, že ho prodala. Není problém scénář jakkoli změnit.“ „Nevím, co s tím mám dělat,“ pokrčil pan Collingsworth rameny. „Kdyby tam reportéři nebyli, chlapci by nikdy neulekli.“ Vzhlédl. „Dva skandály najednou. To je hrozne.“

V Lukeově kanceláři zazvonil telefon. Za chvíli se objevila ve dveřích Angel. „To je pro vás, Olivie. Vaše matka.“

„Moje matka?“ Proboha, nestalo se ještě ke všemu něco u nich doma?

„Myslím, že bychom ji měli dát ještě jednu šanci.“ slyšela ještě paní Collingsworthovou. když zavírala dveře kanceláře.

„Mami?“ Snažila se, aby to znělo šťastně. Nechtěla, aby se o ni maminka obávala.

„Gratuluju, Olivie! Jsme na tebe s tatínkem tak pyšní!“

Vzdychla. „Četli jste v poslední době noviny?“ „Samozřejmě. Proto taky volám.“

„Ale mami, já jsem v pořádku. Fotky vypadají vždycky hůr, než skutečnost.“

„Ovšem, to je jasné. Jsou úplně skvělé!“

„Ne!“ Olivii se moc nelíbilo, že její maminka vidí situaci tak optimisticky. „Vypadám na nich hrozně.”

„Já vím. Tatínek skoupil všechny noviny, ve kterých o tobě psali. Podepíšeš nám je, že? Pamatuj, že jedině žádná reklama je špatná reklama.“ „Řekla bych, že tahle reklama moc dobrá není.

I když je jí hodně.“

„To se pleteš. Je báječná. Jsi na titulních stránkách nejčtenějších novin.“

Když rozhovor skončil, zůstala Olivia sedět v kanceláři a pokoušela se urovnal si myšlenky.

V tom se znovu ozval telefon.

„Olivie, drahoušku, jsi to ty?”

John Paul. Žaludek se jí stáhl. Na rozhovor s producentem se příliš netěšila.

„Přijeď do New Yorku, jak nejrychleji to půjde. Diváci tě chtějí! Musíme okamžitě něco natočit. Máme místo pro šot v páteční show!”

„Cože?” To by očekávala ze všeho nejméně.

Ale John Paul ji nenechal mluvil. „Dneska jsme odvysílali pár snímku z ranče. Mely obrovský úspěch!

Zbytek uvedeme zítra. Jsi na vrcholu slávy!“ „Johne Paule -“ Olivia se zhluboka nadechla musím ti něco říct. Collingsworthovi jsou z toho všeho vedle a chtějí okamžitě zrušit sponzorskou smlouvu“.“

„ Ať ji klidně zruší!“ skočil jí John Paul do řeči. „Se zájemci o sponzorství se roztrhl pytel. Film s tebou šel v celonárodních zprávách. Vypadalas pěkně divoce.“

Proboha, celonárodní zprávy! Olivii se chtělo křičet. Netoužila po tom objevit se na obrazovce špinavá, zpocená, rozcuchaná a zelená. S tímhle se Collingsworthovi nesmíří.

„Nikdy bych nemohl zaplatit takovouhle propagaci. Je to fantastické!“ Producent byl zjevně na vrcholu blaha.

Vedle v místnosti se něco dělo. „Johne Paule, nezlob se, už musím jít.“

„To určitě! Okamžitě se zabal! Přijeď! Spěchej!“

Vstoupila do místnosti ve chvíli, kdy Luke přidržoval dveře odcházejícím Collingsworthovým.

„Luke?“

Paní Collingsworthová k ní otočila ustaranou tvář. „Je mi to líto, Diano, ale nedá se nic dělat. Pošlu vám telefon na dobrého psychologa. Sbohem.“

„Co se stalo? Našli jste chlapce?“ zeptala se, když odešli.

„Potulují se poblíž místa, kde se natáčelo. Šimon už pro ne jel. Joel a Rafe jsou členy dvou různých gangů.

Chtěli se spolu vypořádat. Sjeli z cesty a jezdili dokolečka celou noc, než jim došel benzín. Ani jeden neumel poradně řídit.“

„Jsou v pořádku?“

„Jsou. Nejlepší na tom je, že ti chlapci zjistili, že závisí jeden na druhem. To jsem je chtěl naučit v první řadě.“ Luke se spokojeně usmál. „Konec dobrý, všechno dobré.“

„Myslíš, že je všechno dobré? A co Collingsworthovi?“

„Odešli. Nebudou sponzoroval váš seriál. Zřekli se i členství v nadaci. Jsou strašně konzervativní.“

„Je mi to strašně líto.“ Určitě jí dával všechno za vinu.

„Netrap se tím. Když jsem uslyšel, že opouštějí sponzorování tvého seriálu, bylo mi jasné, že s nadací skončí taky.”

Olivia si sedla. „Znám pár lidí, kteří by mohli přispívat. Pokusím se s nimi domluvit. Krom toho, ples Modrého bobu je stále prestižní akce, ne?“

Luke potřásl hlavou. „Nerozumíš tomu. Nadace má peněz dost. Ranč nemá peníze. Když ho neudržím, děti nebudou mít kam jezdit.”

„Nepřijdeš o něj.“

Usmál se a pohladil ji po vlasech. „Možná jsem jen kovbojský trouba, ale vím, že filmování na ranči záviselo na Collingsworthových.”

„Ano, ale“.“

„Tvému producentovi se tu nelíbí. Když tu nebude natáčet, peníze nedostanu, a když nebudou peníze, nebude ani ranč.“

Olivia ho políbila. Nežne. Byla to jediná cesta, jak ho umlčet. Fungovala. Zmlkli okamžitě. Ruce zabořil do jejich mokrých vlasů a hladově její polibek opětoval.

„Aspoň něco dobrého z toho vzešlo,” zamumlal.

„Luke,“ vydechla, „opravdu o ranč nepřijdeš. Budeme tu filmovat. Povídka z ranče zůstala a já jsem dobrá.“

Luke se usmál a znovu ji nežne políbil. „To já vím.“

Trvalo hodně dlouho, než se jí podařilo Lukea přesvědčit.

Měli si mnoho co říci, ale Šimon přivezl chlapec, než se o ne Luke postaral, musela být Olivia s Angel na cestě na letiště do Austinu.

V New Yorku na ni čekala limuzína. Řidič jí předal nový scénář a vyřídil vzkaz, aby jela okamžitě do studia.

Když Olivia viděla, jak ji Angel pozoruje s očima široce rozevřenýma zvědavostí, pozvala ji, aby šla s ní.

„To je tady?“ zeptala se Angel, když vstoupila do Oliviiny šatny. „Myslela jsem, že jste velká hvězda.“

Olivia sundala hromadu došlých dopisů ze židle a ukázala jí, aby si sedla. „To taky jsem.“

Angel koukala fascinované na hromadu dopisů, starých scénářů, kelímků od kávy a různých kousků

oblečení. „Tolik dopisů? Kde berete Čas na to, abyste je všechny přečetla?“ „Já je nečtu.“ Olivia vzhlédla od scénáře. „Mám novináře, který je prohlédne. Většina z nich jsou stejně jen žádosti o fotografie. Odpoví na ty, u kterých to uzná za vhodné a ty osobní předá mě. Většinou na ne odpovím.“

„Jsou tu cele krabice dopisů.“

„A ještě víc jich je v mé kanceláři,” ozval se ode dveří John Paul. Zkoumavě se zadíval na Angel. „Jsi ozbrojená?“

Angel si ho chvíli prohlížela. „Jo,“ odpověděla po chvíli.

John Paul zůstal stát ve dveřích. „Olivie, máš vlasy v příšerném stavu. Sepni si je a nasaď si kovbojský

klobouk. Garderobiérka!“ zavolal, když odcházel do haly.

„Platíte tomu novináři?“ zeptala se Angel, když se Olivia začala líčit.

„To vis, že jo, ale většinou mívám mnohem miň dopisu. Jenže po všech těch událostech na ranči“.“ pokrčila rameny.

Když dokončila líčení, obrátila se na Angel. „Nechceš se podívat na natáčení? Není to sice tak zajímavé, jak by se ti mohlo zdát, ale vždycky se můžeš vrátit sem,“ nabídla jí.

První, koho na place uviděla, byla Andrea.

Věděla, že musí udělat první krok. „Chtěla bych se omluvit za to, co se stalo.“ řekla s pocitem, že se nemá za co omlouvat.

„Oh, to je v pořádku.“ odpověděla Andrea břitce. „Slyšela jsem, že hormony u žen vašeho veku mohou způsobit prudká hnutí mysli.“

Olivia se dokázala usmát jen s vypětím všech sil. Ne, s touto dívkou se nikdy nedokáže spřátelit. Nikdy!

Byly skoro čtyři hodiny, když natáčení skončilo. Olivia při práci úplně zapomněla na Angel. Když otevřela dveře, našla ji ospalou ve vzorně uklizené šatně.

„Angel, tos nemusela,“ pohladila dívku po rameni. „Ale jsem ti za to moc vděčná.“

„Taky jsem roztřídila poštu.“

„Jsi zlatíčko. Díky.“ Olivia hodila kovbojský klobouk na stůl. Teď to tu vypadalo jako v pokojíčku.

„Potřebujete osobní asistentku,“ poznamenala Angel. „A já potřebuju práci.“

„A co škola?“ zeptala se Olivia.

„Chodila bych sem po škole.“ zadívala se prosebně.

Olivii by to usnadnilo život, a Angel by si sama vydělala nějaké peníze na školu.

„Máš ji mít.“

„Olivie, děťátko, stále ti volám. Oni tě chtějí. Jen tebe.“

Vypadalo to, že její agent zešílel.

„Prosím tě, uklidni se a povez mi, o co jde, Toby.“

„Je to fantastické! První televizní centrum hledá novou, ale zkušenou herečku pro seriál Zvony ze soudní sine, a ty splňuješ všechny jejich požadavky. Právě teď se začíná natáčet zkušební série šesti epizod.“

Když se seriál chytí, budu mít po starostech o to, jak zabezpečit rodinu, pomyslela si Olivia. „Kdy se začíná točit?“ zeptala se.

„Za dva týdny.“

„Ale já musím ještě natočit Dianinu roli na ranči. To bude trvat nejmíň měsíc.“

„Budeš to muset pustit. Nemůžeš dělat dvě věci najednou. Diana je mrtvá, vykašli se na ni. Tuhle šanci si nesmíš nechat utéct. Musíš se jí chopit!“

Musí? A co bude s Lukem a jeho rančem?

„Rozmyslím si to. Toby.“

„Rozmyslíš? O čem chceš přemýšlet?“

O Lukeovi, o své rodině, o budoucnosti, o všem. „Je to velké rozhodnutí. Potřebuju čas.”

„Pamatuj si, že tě chtějí teď, ale můžou na tebe rychle zapomenout,“ procedil Toby mezi zuby a zavěsil.

„Zavolej mi v jakoukoliv hodinu.“ slyšela Lukeův hlas na záznamníku. „Musím s tebou nutně mluvit.“

Olivia věděla, jak se cítí. Cítila se stejné. Pohlédla na hodiny. Sedm. Snad už bude doma, pomyslela si, a vytočila jeho číslo.

Telefon zazvonil čtyřikrát, pak se ozval Lukeův hlas na záznamníku. Nechala mu vzkaz a zavěsila.

V tu chvíli zazvonil zvonek u dveří jejího apartmá v hotelu.

„Kdo to je?“ zeptala se překvapeně. Nikoho nečekala.

„Luke.“

Olivia okamžitě vyskočila, prudce otevřela dveře a málem se srazila s obrovskou kytici žlutých růží.

„To je vzpomínka na Texas,“ vysvětlil Luke a popadl ji do náruče.

„Jak víš, že růže jsou moje nejoblíbenější kytky?“ zeptala se, ale místo odpovědi dostala polibek.

Žhavý polibek, při kterém na všechno zapomněla.

Ale jen na chvíli.

„Musíme si promluvit,“ řekli oba naráz.

Začala aranžovat růže do vázy. „Co děláš v New Yorku?”

„Mám tu nějakou práci pro nadaci, ale hlavně jsem tě chtěl vidět.“ Stoupl si za ni a chytil ji kolem pasu.

„Chtěl jsem se přesvědčit, že ti chybím tolik, jako ty mne.“ V jeho hlase zazněla otázka. Olivia nechala růže být a obrátila se k němu čelem. „A jak moc ti chybím?”

„Hrozne. Vždycky jsem si myslel, že žiju plným životem, ale od té chvíle, co jsi odešla, se cítím úplně prázdný.“

„Já vím. Mám stejný pocit.“ Hlas se jí chvěl.

„Co s tím uděláme?“

Líbal ji, až ztrácela dech. Jen stěží vnímala, co jí mezi polibky říká.

Mluvil o svém snu. Dívala se mu do tváře a viděla, že ranč je jeho skutečná láska. Teď sice vypadal jako úspěšný městský obchodník, ale jeho duše byla v Texasu.

Olivia milovala Lukea, ale Luke bez ranče nebyl Luke.

Někdo se musel zeptat. Chytila ho za ruce. „A co bude se mnou?” Zhluboka dýchala. „Co tam budu dělat?“

„Tam je stále co dělat. Naučíš se to.“

„Ale nebudu moct hrát.“

„Vím, že je to pro tebe důležité, ale nechci ženu na víkend. Chci někoho, kdo bude stále se mnou.”

„Počkej chvíli.”

Olivia odešla do ložnice a přinesla mu ukázat svoje účty. „Podívej se na to. Částky, které utratím za své rodiče a prarodiče, nejsou malé. Myslíš, že by to ranč unesl?“

„Mohli by se na něj přestěhovat s tebou.“

„Ne, to by nešlo. Narodili se tu, jsou s New Yorkem srostlí, i když téměř celý život procestovali, a mají tu své přátele. Na ranči by nebyli šťastní.“

Luke ji nežne pohladil po tváři. „Je toho moc, o čem musíme přemýšlet.“

Dlouho potom, co Luke odešel, seděla Olivia v setmělém pokoji a hledala řešení.

Ona nikdy nebude milovat ranč tak, jako ho miloval Luke.

Luke nikdy nedokáže žít v New Yorku.

Přijme-li roli, kterou jí nabízel její agent, bude mít sice po starostech s penězi, ale Luke přijde o ranč. To nedopustí.

Rychle, než si to mohla znovu rozmyslel, zavolala svého agenta a odmítla jeho nabídku.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Diana je mrtvá.”

„To vidím.“ Olivia hodila scénář před Johna Paula na stůl. „A chci vedet proč!“

John Paul se opřel zády o židli a propletl prsty. „Nedělej ze mě hlupáka, Olivie. Pracujeme spolu už třináct let. Mohla jsi mi říct, že jdeš za lepším. Přinejmenším jsem mohl varoval spisovatele, aby naplánovali velkolepý odchod.”

„Nejdu za lepším.“

„Není žádné tajemství, že jsi dostala nabídku hrát ve Zvonech.“

„Odmítla jsem ji.“

„Žádná herečka by takovou příležitost neodmítla. Jestli si to udělala, jsi blázen.”

Nebo zamilovaná, doplnila Olivia v duchu.

„Jsem ochoten s tebou uzavřít novou smlouvu. Dianina smrt nám v žádném případě neposlouží. Řekni to svému agentovi.”

Olivia vytáčela číslo svého agenta.

„Rozmyslela sis to?” zeptal se Toby dřív, než mohla cokoliv říct.

„Ne. Chci se tě jen zeptal, co jsi řekl lidem z Milenců a lhářů.“

„Chtěli uzavřít smlouvu s přesnými termíny, a lak jsem jim pověděl o nabídce, kterou jsi dostala od Zvonu.”

„Řekl jsi, že to přijímám?“

„Ne. Řekl jsem jen, že o tom přemýšlíš, ale jestli chceš, zavolám producentovi a vysvětlím mu to.“

„Neobtěžuj se. John Paul nechal Dianu zabít.“ „Jak?“

„To je jedno. Proste už nežije. Nebude natáčet na ranči.“

„Prosím tě, s tím se dá přece leccos udělat,“ utišoval ji. Toby byl vždy optimista.

„Ne. Zavolej lidi ze Zvonu a řekni, že přijímám.“ „Olivie“, děťátko.

„Ty už jsi s nimi mluvil, viď?“ Zdá se, že je bez práce.

„Mluvil. Potřebovali odpověď.“

„Zavolej jim znovu.“

„Dobrá, ale nemusí to vyjít.“

„Zavolej jim.“

Dva dny na to dostala Olivia do rukou seznam herců obsazených do rolí ve Zvonech ze soudní síně. Její jméno mezi nimi nebylo.

Ranč Modrý bob mel nový nátěr, dvůr byl vydlážděn, prašné cesty vyspravené a všechny postele v noclehárně měly nové matrace.

Olivia, která byla od šesti hodin ráno na nohou, odpočívala ve stínu a ovívala se bílým kloboukem. Diana Angelo se chystala na smrt.

Filmový štáb aranžoval její nehodu. Nebyla to ani tak nehoda, jako ďábelská nástraha Megan Molloyové, která chtěla zdědit ranč.

Reportéři, kteří si smrt jedné z hlavních postav seriálu Milenci a lháři nemohli nechal ujít, se činili ze všech sil.

„Olivie, co takhle udělat poslední rozhovor před smrtí?“ přistoupila k ní Bettina Lynneová.

Olivia přikývla. Nechtěla dávat najevo své nepřátelství.

„Říká se, že Diana bude zabita. Jaký z toho máte pocit?“

„Mám tuto postavu ráda. Je to, jako bych ztrácela přítelkyni.“

„Co plánujete, až skončí natáčení?“

„Nic, o čem bych vám teď mohla vyprávět.“

„Slyšela jsem, že jste odmítla nabídku od Zvonu v soudní síni. Má s tím něco společného Lucas Chance?“

„Jsme dobří přátele,“ odpověděla automaticky Olivia.

Luke, který stál poblíž a jejich rozhovor slyšel, se na ni zamračil.

„Myslel jsem, že jsme víc než jen přátelé, řekl, když rozhovor skončil.

Objala ho kolem pasu. „To taky jsme, ale nechtěla jsem to Bettine říkat.“ Zvedla hlavu a usmála se na něj.

On úsměv neopětoval. Trochu se zamračil a odtáhl se od ní.

Olivia nechala ruce klesnout. „Co se děje?“

„Od lidí ze štábu jsem se dozvěděl, že tvoji postavu zabijí. Proč jsi mi to neřekla?“

„Vím to teprve pár dní.”

„Dní?“

Olivia pokrčila rameny. Nemela chuť se o tom bavit.

„Když tvou postavu zabijí, znamená to pro tebe velké změny, že?“

Olivia se krátce zasmála. „To ano.”

Potřásl hlavou. „Přesto jsi mi nic neřekla, a co to bylo za otázku, kterou ti položila reportérka? Nabídli ti velkou roli? Jakou?”

Ukázala k domu. „Můžeme jít dovnitř?“

Uvnitř si Olivia sedla na pohovku a pohodlně se opřela. Nohy si položila na čajový stolek a zadívala se na strop. S úsměvem si uvědomila, že napodobuje Lukeovy způsoby, jak si je pamatovala z doby, kdy byli naposled spolu na ranči.

Přisedl k ní. „Olivie, vraťme se do New Yorku. Tehdy jsem se ti svěřil se svými sny, ale tys mi toho moc neřekla. Řekl bych, že tě něco trápí. Nemáš nějaké starosti? Co to bylo s tou velkou rolí?“ „Odmítla jsem ji.“

„Odmítla jsi velkou příležitost?“

Přikývla.

„Nečekal bych, že se tak snadno vzdáš svého cíle.“ To nebylo spravedlivé. Olivia prudce zdvihla hlavu.

„Odmítla jsem ji kvůli tobě!“ téměř vykřikla. „Proč jsi to se mnou neprobrala?“

„Kdybych tu roli přijala, byla bych právě teď v Los Angeles.“ Čekala, že pochopí, co tím chtěla říct.

„Los Angeles nebo New York jaký je v tom rozdíl?“ Luke se jí přísně zadíval do očí. Po chvíli jeho pohled změkl a v očích se mu zablesklo poznání. „Bez Diany by se tu nenatáčelo, že?“

Olivia pomalu přikývla. Snad pozná, jak moc ho miluje.

„Jak jsi mohla udělat lakovou hloupost?“ vykřikl. „Ty tomu nerozumíš? Nezaplatili by ti! Ztratil bys ranč!“

bránila se Olivia. Po svém přiznání čekala cokoli, jen ne výbuch zlosti.

„Možná, ale stejné jsi neměla právo udělat takové rozhodnutí sama. Zahodila jsi obrovskou příležitost. Já to po tobě nežádal.“

Mela pocit, že už vůbec nic nechápe. „Tak proč jsi říkal, že nechceš manželku jen na víkend, proč jsi vyprávěl o nekonečných výletech a společné práci na ranči? Říkal jsi, že nejsem na táboření právě nejvhodnější -“

„Všichni vědí, že nejsi na táboření nejvhodnější.“ skočil j í Luke do řeči.

„A jak bych se to všechno mohla naučit během přestávek mezi filmováním?“ vybuchla.

„Když ses ptala, co bys mohla na ranči dělat, musel jsem ti odpovědět.“

„Ale já tak nemůžu žít celý život!” Konečně mu to dokázala říct.

„Já vím. Proto ti to nebudu znovu nabízet.“ „Myslela jsem“.“ Nebyla schopná vetu dokončit. Ne, takhle si to nepředstavovala.

„A co tvá současná role?”

„Nemám žádnou. Neobnovili mi smlouvu.“

„Ale tvoje role v tomto seriálu byla významná, jak mohli Dianu nechat zemřít, když je tak populární?“

„John Paul myslel, že novou smlouvu nepodepíšu, když jsem dostala tak skvělou nabídku ze Zvonu v soudní síni. Nejdřív nechal Dianu umřít, pak se rozhodí natočit alespoň tenhle příběh.“

„Takže jsi obětovala mnohem víc, než jsi chtěla.“ Tvář mu změkla. „Co budeš teď dělat?”

„Nevím.“ odpověděla po pravdě. „Snad se mi ještě podaří nějak se s Johnem Paulem dohodnout.“ „Shrňme si to,“ promluvil Luke po chvilce ticha. „Život na ranči tě děsí.“

„Snad bych“.“ Výraz v jeho tváři ji zarazil v půlce vety.

„Tvoje největší touha je hrát hlavní roli v slavném filmu,“ pokračoval. „Byla ti nabídnuta role v novem televizním seriálu. Kdybys ji přijala, splnil by se tvůj sen a byla bys daleko od problémů na ranči. Jakou roli v tom hraju?“

Tu hlavní, pomyslela si Olivia. „Zkus hádat,“ řekla nahlas.

„Odmítla jsi fantastickou nabídku jen proto, abys zachránila můj ranč. Díky tomu jsi ztratila i roli v seriálu, který jsi proslavila Řekl bych, že ses rozhodla pro roli rančerovy ženy.“

Zavrtěl hlavou a posadil se vedle ní. „Olivie, já“, nevím, co říct.

„Cokoliv. Děkuju. Nebo miluju tě. Něco.“

„Miluju tě.” zašeptal a nežne ji políbil. „Olivie, můžu se tě na něco zeptat? Proč jsi mi pomáhala zachránil ranč? Kdybych ho neměl, bylo by pro tebe všechno jednodušší “

„Protože tě miluju.“ zašeptala. Pak se zamyslila. „Protože ranč je tvou součástí. Vzpomínáš na tu noc u ohne pod hvězdami? Tehdy jsem pochopila, že bys ve městě nebyl šťastný, a nebyl bys ten Luke, kterého miluju.“

„Nejspíš máš pravdu, ale já vím, že ty bys tu byla stejné nešťastná, jako já ve městě. Chci si tě vzít, jenže nevím, jak to zařídit.“ Naklonil se nad ni a znovu ji nežne políbil.

Vtom zazvonil telefon.

„Ten přístroj je jen pro zlost,” zavrčel Luke a natáhl se pro sluchátko. „To je pro tebe.“

Olivia překvapeně přiložila sluchátko k uchu. „Olivie! Olivie, nebudeš tomu věřit!“ uslyšela hlas svého agenta.

„Toby? Co se stalo? Někdo vypadl ze Zvonů v soudní síni.”

„Něco mnohem lepšího. Film!“

„Bože? Televizní film?“ Zavýskla a ukázala Lukeovi palcem vzhůru.

„Ne, film, film!“

Olivia otevřela ústa, ale žádný zvuk se neozval.

„Ty jsi něco tušila, že jo? Proto jsi odřekla Zvony!“ „Já“, já“, ne. Nic jsem netušila. To je báječné!“

Pohlédla tázavě na Lukea.

„Vem to.“ zašeptal.

Olivia se šťastně rozesmála. „Příprav smlouvy, Tony. Jdu do toho!“

„Ale uvědom si, že tohle není pravidelná práce, na jakou jsi byla doteď zvyklá. Natáčet se začne až za dva měsíce.“

„To se mi právě hodí.“

„Určitě?“ zeptal se agent trochu nedůvěřivě. „Aha, ty se hodláš zotavovat v těch vašich kopcích, viď?“

Když domluvili vše potřebné, zadívala se Olivia se zářivým úsměvem Lukeovi do očí.

„Myslíš, že nám budou ty dva měsíce na líbánky stačit?“