Heather MacAllister

Svatba beze svědků

PRVNÍ KAPITOLA

Dee Ann Karrenbrocková byla nahá.

Proti všemu očekávání naprosto a úplně nahá. I když jí hučelo v hlavě a žaludek měla jako na vodě, měla tento fakt rozpoznat okamžitě, ale zaměnila změť prostěradel za svou obvyklou bavlněnou noční košili.

Když tedy teď už věděla, že na sobě nemá zhola nic, čekal ji další krok: upamatovat se, jak k tomu došlo. Ne, pomyslela si, zatímco oči i ústa měla pevně zavřené, ještě to vědět nechci.

V tom okamžiku se s ní pokoj naklonil a Dee Ann si pomyslela, že by spíš měla začít otázkou kde jako třeba kde se právě teď nalézá? S námahou polkla, otevřela víčka a v tu ránu ji do očí udeřila jasná, nikterak povědomá žluť zářící ze stěn pokoje. Podívala se dolů na sebe a zaregistrovala, že je zachumlaná do prostěradel, jež jsou křiklavě žlutě, bíle a černě pruhovaná.

Nic z toho nepoznávala.

Dee Ann znovu zavřela oči a tentokrát se soustředila na okolní zvuky. Zaslechla pravidelné tikání a slabounké hučení, ale žádný, ani vzdálený hovor. A pokoj vypadal, že se kymácí ze strany na stranu.

Asi mám chřipku. A tohle je rozhodně ten nejhorší typ chřipky, jaký jsem kdy měla. Zachvěla se a překulila se na svoji polovinu postele, přičemž prostěradla táhla s sebou.

Náhle jí prostěradla vyklouzla z ruky a rozmrzelá Dee Ann je prudkým trhnutím přitáhla k sobě.

Kdosi jimi škubl opačným směrem.

Dee Ann otevřela oči. Pak pomalu… opatrně… nenápadně… otočila hlavu.

Po její levici spočívala široká mužská záda.

Byla to pěkná záda. Prvotřídní záda. Mužná záda. Pěkná záda prvotřídního mužského. Pod čistou kůží se rýsovalo svalstvo, které níže přecházelo do úzkého pasu a panebože, ten chlap byl taky nahý!

Dee Ann přestala tahat za prostěradlo a uvolněná látka zašustila na mužově boku.

Kdo to je? Naneštěstí měl hlavu zabořenou do polštáře. Dee Ann si v duchu prošla extrémně chudý seznam mužských zad, která by mohla rozumně očekávat, že za této situace najde. Tahle v něm ale nenašla. Nic naplat, Dee Ann tahle záda vůbec nepoznávala.

Nebylo na nich ani žádné mateřské znamínko nebo jizvy či tetování, které by jí poskytly nějaké vodítko.

Soustřeď se, poručila své třeštící hlavě.… ta svatba! Zúčastnila se svatby Cartera a Nikki Beldenových na soukromé galvestonské pláži. Zůstala i na hostinu… připíjela novomanželům…

A to bylo všechno, na co si byla schopna vzpomenout.

Dee Ann se kousla do rtu, aby hlasitě nezaúpěla. Takže to máme zodpovězené otázky kdo, co, kdy, kde a jak. A co se týče toho proč, stačilo se podívat na ta mohutná záda pár centimetrů od ní, aby věděla i tohle.

Přes její úsilí jí ze rtů unikl sten.

Muž se nepohnul a Dee Ann usoudila, že má vynikající příležitost zjistit jeho totožnost.

Přitáhla si cíp prostěradla k prsům, opatrně se posunula až k němu a zvedla okraj polštáře. Viděla však jen hustou hřívu tmavých vlasů. Zkusila zvednout polštář trochu výš, ale muž cosi zamumlal ze spaní a paží si jej přitiskl k hlavě.

Co se dá dělat, bude muset vstát a obejít postel. Přesunula se až na kraj a rozhlédla se po svých šatech. Černá a žlutá kolem dokola kdo proboha tenhle pokoj takhle zařídil? Nahnula se, aby se podívala pod postel, ale šaty nebyly ani tam.

Potlačila paniku a přelezla zpátky k muži. Pomocí zubů si prostěradlo přidržela před sebou a oběma rukama popadla polštář a vytrhla ho z jeho sevření.

„No tak!“ Otočil se k ní, zašklebil se a sáhl si na spánek.

„To jsi ty?“ zaječela Dee Ann. Prostěradlo jí vypadlo z pusy

a svezlo se dolů. Přitiskla si na prsa polštář a v hrůze zírala na muže, s nímž sdílela lože.

„No co je!“ zaúpěl. „Vrať mi ten polštář.“

„Prosím tě, přestaň křičet,“ zašeptal muž opatrně jako člověk, kterého strašně bolí hlava. Aniž otevřel oči, zatápal rukama, našel prostěradlo a přetáhl si ho přes hlavu.

Tak to teda ne, ignorovat mě nebudeš, pomyslela si rozzuřeně Dee Ann a prostěradlo z něho zase stáhla. „Co tady děláš?“

„Snažím se v klidu zemřít.“ Se zřejmou podrážděností k ní natáhl ruku: „Vrať mi ten polštář.“ Když neposlechla, otevřel oči a zamračil se. „Dee Ann?“

Sevřela polštář ještě těsněji.

„Ach bože –“ Náhle se zarazil, výraz jeho tváře se změnil a muž se začal zvedat do sedu. Když si uvědomil uspořádání prostěradel, nechal toho a v rozpacích se opřel o loket. S odhodlaným úsměvem si odkašlal. „Dobré jitro.“

„Dobré jitro? Potom co zjistím, že se nalézám v posteli s Julianem Wainrightem?“

Zašilhal na ni. „No no. A to jsem myslel, že jsme už všechny invektivy kvůli tomu výměnnému obchodu –“

„Podvodnému obchodu,“ opravila ho Dee Ann. „Ty a tví společníci jste mě ošidili!“

„No tak, Dee Ann, nabídli jsme ti běžnou obchodní cenu. Můžeme snad za to, že to bylo poněkud méně, než kolik jsi za to předtím zaplatila ty?“

„Ty zvíře.“

„Nemuselas naši nabídku přijmout.“

„Musela, když jsem chtěla zachránit babiččinu kavárnu.“

„Oprav mě, jestli to řeknu špatně,“ zamumlal Julian, „ale nebyla to právě tvoje babička, která nám svoji kavárnu prodala? A můžu směle prohlásit, že na tom rozhodně neprodělala.“

„Nevěděla, že ten dům chcete nechat zbourat! To ti nikdy neodpustím, Juliane. Nikdy.“

Julian pokrčil rameny, až se prostěradlo zavlnilo. „A to jsme si po celou včerejší noc tak pěkně rozuměli.“

„Včerejší noc…?“ Kéž by si pamatovala, co se včera v noci dělo!

„Včerejší noc byla hrozná, děsná, příšerná, strašná chyba!“

„Tobě se nelíbila?“ řekl protáhle. Hlas měl stále ještě zastřený od spánku.

„Zřejmě ne, jelikož si nemůžu vzpomenout na jedinou věc,“ odsekla.

„Díkybohu,“ řekl Julian s úlevou a svalil se zpátky na postel.

„Proč? Proč díkybohu? Co se stalo?“ zasypala ho otázkami a současně se hrozila odpovědi.

Zaplašil její obavy. „Nemám zdání.“

Pak to muselo být opravdu hrozné. Dee Ann si sedla na paty.

„Ale ty to určitě víš. Musíš si to pamatovat.“

„Proč?“

„Protože… protože jseš muž, a já jsem žena.“

„Jo, řekl bych, že tahle ukázka iracionální logiky to potvrzuje,“

řekl.

„Šetři si tu blahosklonnost pro někoho jiného. Dovedu uvažovat stejně logicky jako kterýkoliv chlap.“

Julian zívl. „Nezpochybňuju tvoji schopnost uvažovat jako chlap.

Spíš mám jisté pochybnosti, jestli dovedeš uvažovat jako ženská.“ Muži se vždycky cítí ohroženi schopnými ženami, pomyslela si

Dee Ann. Čas od času se s tím při své práci setkávala. Obzvlášť Julian měl na ni spadeno. Nemohl jí zapomenout, že kdysi odmítla jeho dvoření, ani to, že později se jí naneštěstí k jeho škodě zdařil jistý obchodní manévr.

Samozřejmě, díky Dee Anninu otci, který měl ke kavárně své matky a Dee Anniny babičky sentimentální vztah, Julianova strana nakonec zvítězila. Nicméně oba věděli, že ve skutečnosti vyhrála Dee Ann.

„To je typická mužská reakce,“ odvětila. „Kdykoliv si žena vede lip než muž, muž napadne její ženskost. Jako kdyby ženskost automaticky znamenala slabost.“

„Ty se žádnou ženskostí nevyznačuješ.“

Dee Ann mu mrštila polštář rovnou do obličeje.

Měla takový vztek, že úplně zapomněla, že si jím zakrývala

ňadra.

Julian zvedl obočí. „Koukám, že budu muset svůj názor poněkud opravit.“

Vyděšená Dee Ann popadla prostěradlo, což mělo za následek, že pro změnu byl nahý zase Julian. Vzal polštář a ležérním pohybem jej položil přes sebe.

Dee Ann se soustředila na to, aby se zabalila do prostěradla, což Julian pozoroval s tichým pobavením. „Kdybys byl jen zpoloviny

takový gentleman, za jakého se vydáváš, opustil bys tenhle pokoj, abych se mohla obléct!“

„Ty nejsi ranní ptáče, co?“ Julian se naklonil přes pelest a podobně jako Dee Ann se rozhlédl po šatech. „Mám tady někde kalhoty?“

„Ne.“

„Hmmm.“ Podíval se na ni.

„Tak na co čekáš?“ vyjela na něho.

„Koupelna je za tebou. Jen pouhý okamžik tě dělí od chvíle, kdy se zvednu a půjdu si tam pro ručník. Jestliže pohled na nahé mužské tělo uráží tvůj jemnocit, možná budeš chtít odvrátit zrak.“ Přehodil nohy přes pelest právě v okamžiku, kdy si Dee Ann zakryla rukama oči.

Uslyšela dušený smích. „Ne aby ses koukala!“

„Nebudu.“

„Já na tvém místě bych se určitě koukal,“ řekl, když obcházel postel.

Soudě podle jeho pomalých kroků si dával na čas. „Máš poslední šanci,“ upozornil ji.

„Pospěš si!“

„No tak, copak nejsi ani trošičku zvědavá? Když navíc uvážíš, že si z naší noci plné milování nepamatuješ ani to nejmenší?“

„Žádná noc plná milování nebyla!“

„Ale ty si přece na nic nepamatuješ, nebo ano? Možná že pohled na mě v celé mé mužné kráse by ti paměť trochu osvěžil!“

Vždycky Juliana považovala za přitažlivého muže; kdyby tomu tak nebylo, nebyla by s ním minulou zimu chodila. Ne že by vzhled považovala v partnerském vztahu za to nejdůležitější, ale člověk nemůže tak úplně ignorovat otcovský příspěvek do genofondu, jenž má dítě dostat do vínku. Ano, Julian má co nabídnout. Naneštěstí ho nic podobného zatím nenapadlo. Dee Ann hledala manžela a otce pro své budoucí dítě. Julian však byl zarytý starý mládenec. A Dee Ann už neměla času nazbyt.

„Počítám do tří. Jedna… dva…“

Dee Ann otevřela oči, duševně připravená nenechat se vyvést z rovnováhy.

Otevřela oči a zajíkla se.

Julian stál ve dveřích koupelny a uličnicky se šklebil. Oči mu jen zářily.

A kolem pasu měl uvázaný žlutý ručník. „A přece ses podívala!“

„Jsi nechutný.“

„A ty by ses měla trochu odvázat.“ Napřímil se a úsměv mu z tváře zmizel.

„Nevím proč,“ zareptala. „Vždyť dokonce ani nevím, kde jsme.“

„Jsme na Včelce,“ řekl a přešel kajutu.

„Na Včelce? Na Beldenovic jachtě?“

Julian přikývl a rozhrnul záclonky, zakrývající kulaté okénko. Obzor, kde se obloha stýkala s mořem, se vlnil jako horizontála na porouchané televizní obrazovce.

To vysvětlovalo, proč se s ní všechno kymácelo. Myslela, že poruchu rovnováhy zavinila počínající chřipka.

Julian se zamračeně podíval ven, než jí odpověděl: „Ano, a tohle je jejich kajuta.“

„Proč ve své kajutě nejsou oni sami?“

„To by mě taky zajímalo.“

„Chceš říct, že to nevíš?“ zeptala se, aniž si byla jista, jestli vůbec o nějakou odpověď stojí.

„Ne, nevím.“ Julian si přejel čelo a znovu se kouknul z okénka.

„Myslíš, že jsou někde tady na lodi?“ zeptala se, ačkoliv o tom sama pochybovala. Právě teď měli mít líbánky. Tady na té lodi.

Podle Julianova výrazu usoudila, že ani on si nemyslí, že tu své přátele najde. „Půjdu se podívat a ty se zatím můžeš obléct.“

Přitáhl si ručník k tělu a vypochodoval z kajuty.

„Ale já nevím, kde mám šaty,“ řekla Dee Ann do prázdné místnosti.

Nu, je nejvyšší čas se po nich podívat.

Stáhla prostěradlo s postele a spěchala do maličké koupelny, kde však našla jen ručníky. Když se Julian vrátil, stála uprostřed kajuty a přemýšlela, co by měla udělat.

„Jsme na celé jachtě sami,“ oznámil.

Několik vteřin se na sebe dívali, než odvrátili zrak.

„Hmm, možná že moje šaty jsou někde venku…“

„Neviděl jsem je.“ Julian vypadal, že usilovně přemýšlí.

„Našels svoje šaty?“

„Ne.“

„Ach Bože.“ Dee Ann sklesla na postel. „Kolik je hodin?“

Julian ukázal za ni. „Podle nejhlasitějších hodin na světě byla právě jedna hodina.“

„Odpoledne?“

„Vypadá to tak.“

To bylo… prostě neuvěřitelné. Celá tahle situace se naprosto vymykala všemu, s čím se Dee Ann kdy musela potýkat. Julian byl absolutně k ničemu, jen na ni zíral se zamyšleným výrazem, který si neuměla nijak vyložit. Bylo to zjevně pouze na ní – vymyslet, jak z toho ven.

„Zaparkovals v přístavu?“

„Doufám, že ne. Bylo by lepší, kdybych v tom stavu neřídil. A pamatuju si…“ Slabě se usmál. „Pamatuju, že jsme se pořád smáli a o něco klopýtali. Myslím, že do přístavu jsme přišli po svých.“

„Možná, že jsme šaty nechali na pobřeží.“

„Dee Ann, my nejsme v přístavu.“ Ukázal z okénka.

„Proboha, vždyť kolem nás není nic než moře!“ vykřikla Dee Ann.

„Kam až oko dohlédne,“ řekl poeticky.

„Chceš říct, že jsme uprostřed Mexického zálivu?“

„Doufám, že ne přímo uprostřed, ale jinak jsi to vystihla přesně. Vzpomínám si, že jsme spolu byli v kapitánské kajutě… A že jsme nastartovali motor.“

„Máš pravdu… Teď si na to taky vzpomínám!“ Díkybohu, že si vybavila aspoň něco. „A tys mě nechal řídit!“

„To je všechno, co si pamatuješ?“ Julian si překřížil ruce na prsou.

„Ne… pamatuju se taky na světla z vrtných věží a jak to pěkně vypadalo.“ A vzpomněla si ještě na něco. „Tys mě políbil!“

„A tys mi polibek vrátila.“

Dee Ann se bezmyšlenkovitě dotkla konečky prstů svých rtů, jako by si chtěla vybavit, jak Julianovy polibky chutnaly.

„Taky tě tak strašně bolí hlava?“ zeptal se Julian.

„Myslela jsem, že mám chřipku. Když na to přijde, možná jsme něco špatného snědli.“

Nevěřícně se na ni podíval. „Dee Ann… parádně jsme se sťali.

Totálně a naprosto.“

„Možná ty, já se nikdy neopiju.“

„Minulou noc ses však opila.“

„Proč mně říkáš takové věci?“ Hlas se jí zatřásl a ona věděla, že jí moc neschází, aby se rozbrečela, ale v téhle chvíli jí to bylo jedno.

Náhle se Julianovo chování radikálně změnilo. „Dee Ann, nebreč. Víš, že to nemůžu vidět. Hele, v lodní kuchyni bude lékárnička.“ Vyšplhal se po kajutních schůdkách. „Podívám se po nějakém aspirinu.“

Dee Ann usedla na postel a nechala slzy, aby jí tekly po tvářích.

Opilá. Myslí si o ní, že je tak ordinérní, že se při první příležitosti opije. A jestliže si to myslí Julian, pak si to museli myslet i všichni ostatní svatebčané.

Teď si o ní povídají a ona přesně věděla, co si říkají. Chudák Dee Ann Karrenbrocková. Podívejte se na ni. Zřejmě je do Cartera Beldena pořád ještě zamilovaná. Pustil ji k vodě, víte. Doslova před oltářem. Prý byl nemocný, ale tady to máte – neuběhly ani dva měsíce a oženil se se svou bývalou ženou. Byla to od Dee Ann docela odvaha, že sem dneska přišla. Ale podívejte na ni, chudák holka. Je úplně namol.

Zakryla si obličej oběma rukama a tiše vzlykala. Pravda byla taková, že Carterovi a Nikki přála jen to nejlepší. Měla Nikki ráda, i když by to nikdy nečekala. A Nikki cítila to samé k ní. Oběma se zdálo obdivuhodné, že by se vlastně mohly stát přítelkyněmi – přesto, že Nikki překazila Dee Ann svatbu. Nikki byla chytrá a úspěšná a měla velké obchodní plány. Dee Ann si s ní ráda povídala.

Co se týče Cartera, Dee Ann ho měla ráda a věřila, že by mu byla bývala dobrou ženou.

Ale nemilovala ho a on nemiloval ji.

Asi nikdy nepotká nikoho, koho by mohla milovat. Nikoho, kdo by miloval ji. Křečovitě zavzlykala.

„Vezmi si tohle a budeš se hned cítit lip.“ Julian jí podal prášek a sklenici vody a usedl vedle ní na postel.

Popotáhla, zapila prášek a sklenici mu vrátila. „Díky.“

Usilovně se snažila, aby se znovu nerozplakala. Nakonec si otřela oči cípem prostěradla. „Zásadně nikdy nebrečím,“ řekla roztřeseně a znovu vzlykla.

„Pojď sem,“ zamumlal Julian a objal ji kolem ramen.

Dee Ann neodolala. Na muže, který nesnášel ženský pláč, si počínal obdivuhodně dobře. Jednoduše ji držel v náručí, dokud se neutišila, a přitom ji konejšivě hladil po vlasech.

„Promiň,“ řekla Dee Ann, když zase mohla mluvit. „Vím, že to nenávidíš.“ A mě taky.

„Pokus se nebýt na sebe tak přísná. Udělalas chybu. Musíš se přes to umět přenést.“

„Ale ty mi nerozumíš,“ odpověděla a vymanila se z jeho objetí.

„Měla jsem sotva dvě skleničky šampaňského tu druhou jsem dokonce ani nedopila.“

„Ty snad víš, koliks toho vypila?“

„Jistěže. Copak se nepamatuješ, jak se mi navalila do hlavy krev kvůli těm růžím?“

„Vím, že jsi na ně alergická.“ Julian se zamračil. „Ale byli jsme přece venku na pláži.“

„Muselo se to stát během obřadu, který se konal uvnitř stanu.“ Dee Ann se zamyslela. „Ať už to bylo jakkoliv, přestala jsem pít šampaňské a snědla jsem nějaké garnáty a sýr. Byla bych odešla, ale…“ Pokrčila rameny.

„Nechtělas, aby tě lidi pomluvili.“ Julian si prohrábl vlasy. „Nic jiného jsi pak už nepila ani nejedla?“

Dee Ann zavrtěla hlavou. „Ne, protože jsem si vzala antihistaminikum a přesedlala jsem na limonádu.“

Julian zbystřil pozornost. „Jakou limonádu?“

„Co ji dodavatelé naskládali do jídelního stanu.“

„Vedle baru?“

Dee Ann přikývla. „Měli tam džbány s růžovou limonádou. Myslím, že ji schovávali na později. Nalila jsem si sklenici a zapila prášek.“

„Kolik sklenic?“ zeptal se Julian ostře.

„Jednu. Neměla jsem moc žízeň. Počkej,“ dotkla se jeho paže.

„Vlastně teprve pak jsem se začala cítit nějak divně! Začalo mi být takové horko, že jsem si nalila další sklenici… Dál už si toho moc nepamatuju.“

Julian ji vzal za ruku, což Dee Ann pokládala za laskavé gesto, dokud nezjistila, že jí měří puls. „Jak se cítíš teď?“

„Mizerně.“

„Jen mizerně, nebo je ti na zvracení?“ Stáhla ruku. „Neboj, to přežiju.“

Vypadal, že se mu ulevilo. „Takže to vysvětluje, co se ti vlastně stalo. Tys totiž nepila limonádu pila jsi uragány. Nezapálené uragány.“

„Prosím?“

„Copak jsi nikdy nebyla v New Orleansu? Uragán je pitivo. Nahoře má vrstvu alkoholu, který se zapálí. Bylo to finále celé hostiny. Když se setmělo, číšníci vypochodovali s těmihle hořícími drinky. Samozřejmě, spousta kořalky se spálí. Pila jsi čistý alkohol.“

Dee Ann zalapala po dechu. „Překvapuje mě, žes tam nepadla jako špalek,“ řekl Julian. „Takže já jsem byla opilá!“

„Ano, madam.“

Dee Ann ho štípla do paže. „Ty jsi svedl opilou ženu!“

Julian udělal grimasu. „Prosím. Nehodlám se s tebou hádat, dokud si nedám kávu. Chceš taky?“

„Radši bych si dala čaj. Bez teinu, prosím,“ dodala.

„Bez theinu?“ Julian se znechuceně zvedl. „K čemu to? To nemůžeš vypít poloviční množství? Jak můžeš takhle kazit perfektně civilizovaný nápoj?“

„Alespoň nejsem závislá na teinu, který by mě ráno musel zcivilizovat.“

Julian zvedl ruku. „Dee Ann, myslím, že jsi velice přitažlivá žena. A zřejmě jsem si to myslel i minulou noc. Ale před chvílí jsi prohlásila – a já jsem nakloněn s tebou souhlasit , že minulá noc byla chyba.“

„To rozhodně byla!“

„Fajn. Domluvme se na tom, že na celou epizodu zapomeneme.“

Dee Ann se okamžitě cítila lip. Dokonce se usmála. „Myslím, že to tak bude nejlepší.“

Potřásli si zdvořile rukama.

„A teď si pojďme udělat každý ten svůj ranní nápoj, i když je už odpoledne,“ řekl Julian.

Dee Ann ho následovala do kuchyňky. Vnitřek Včelky byl působivě prostorný. Byla to pěkně drahá jachta a Dee Ann si znovu s tísnivým pocitem vzpomněla na Beldenovy, kde asi teď jsou.

„Můžu ti pomoct?“ zeptala se Juliana, aby mu ukázala, že umí být i laskaná.

„Ano. Šálky, lžičky a ubrousky jsou tamhle.“ Ukázal na skříňku vedle sklápěcího stolku v jídelně.

„Zdá se, že se tu vyznáš,“ poznamenala Dee Ann.

Julian zvýšil hlas, aby překřičel hukot tekoucí vody. „Už jsem se na Včelce plavil. Mnohokrát. Nikki a Carter ji koupili, když se vzali poprvé, a když se pak rozvedli, Nikki odkoupila Carterův podíl.“

Dee Ann, zabalená do prostěradla, se s jistými obtížemi předklonila ke skříňce a vyndala dva žluté šálky a dvě lžičky. Žlutá jí už začínala jít na nervy. Narovnala se, otočila se ke stolku a odsunula stranou jakýsi arch modrého papíru. Měla dojem, že na něm zahlédla své jméno, a tak papír znovu přitáhla k sobě.

Její jméno tam opravdu bylo. Upustila lžičky a rychle otočila list na druhou stranu. Zalapala po dechu. „Juliane!“

„Co je?“ V okamžiku byl u ní.

Mlčky ukázala na své jméno, skvící se na modrém papíře. Hned vedle Julianova jména. Nad oběma jmény byl umně vyvedený nápis, ozdobený holubičkami, stužkami a srdíčky.

„To je svatební smlouva,“ zašeptala. „Naše svatební smlouva.“

DRUHÁ KAPITOLA

„Ukaž.“ Julian jel prstem po papíře, dokud nedošel až na konec. Nekonečně dlouhou dobu zíral na dokument ve své ruce, načež ukázal na dolní okraj listu. „Píše se tu, že obřad se konal včera.“

Dee Ann mu smlouvu vytrhla z ruky.

„Je to tak.“ V místě vyhrazeném pro jméno oddávajícího úředníka, hned pod nečitelným podpisem, bylo úhledně napsáno datum. Dee Ann Karrenbrocková se provdala za Juliana Wainrighta někdy včera v noci.

Dee Ann bez hnutí zírala na papír. V hlavě měla úplně prázdno. To nemůže být pravda! Pak ji napadlo, že žádný zodpovědný úředník přece nemůže vykonat obřad, když vidí, že nevěsta a zřejmě i ženich jsou evidentně… indisponováni! Ta smlouva musí být podvod. Špatný vtip. Někdo si z ní chtěl vystřelit. Ale kdo?

Jak si prohlížela modrý papír, všimla si, že zatímco její jméno bylo napsáno na stroji, Julianovo nikoliv. Tu svatební smlouvu už někdy viděla… „Tohle je moje svatební smlouva,“ řekla a cítila stejně tak znechucení jako ponížení. „Když jsem si měla brát Cartera. Někdo vymazal jeho jméno a napsal tam tvoje.“ Ruce se jí třásly tak, že jí papír vyklouzl z prstů a spadl na stůl. „Tak takhle si představuješ kanadský žertík?“

„Doufám, že si nemyslíš, že snad já mám s tímhle něco společného!“ Julianova tvář byla nezvykle bledá.

To, více než cokoliv jiného, přesvědčilo Dee Ann, že mluví pravdu. „Kdo teda?“

„Napadá mě spousta lidí –“

„Cože? No to je pěkné!“ Odvrátila se od něho.

„Dee Ann… neber si to tak…“

„A jak si to teda mám brát?“

„Já jen, že… při takovýchhle příležitostech se lidi po pár drincích dostanou do nálady, a všechno pak vnímají poněkud jinak než za běžných okolností.“ Slabě se usmál. „To se zřejmě stalo i nám.“

Nastalo krátké ticho. „Rozumím.“

Pak jí to došlo. „Já si vzala antihistaminikum a omylem jsem ho zapila alkoholem. Ale co ty? Co můžeš říct na svou omluvu ty?“

„To je Bobova práce!“ zaúpěl a zavrtěl hlavou.

„Cože?“ nechápala Dee Ann. „Snad nemyslíš Roberta Smithe, toho kontrolora z Karrenbrock Venture?“

Julian přikývl. „Jo. Toho zrádce.“

„Ale prosím tě.“ Dee Ann se tiše zasmála. „Lidi přece mění zaměstnání v jednom kuse. Proto o Bobovi ještě nemusíš říkat, že je zrádce.“ Pokrčila rameny. „Co se týče jeho kariéry, náhodou to od něho byl chytrý tah.“

Julian se opřel o pult spojující jídelnu s lodní kuchyní a truchlivě pokýval hlavou. „Jo, chytrý tah díky kterému vydělal spoustu peněz a nám způsobil jen výdaje.“

Nám způsobil taky výdaje, pomyslela si Dee Ann, ale rozhodla se tento fakt Julianovi raději nepřipomínat. „Vy u Beldenů jste hrozně despotičtí.“

„Přelanařili jste ho k sobě!“ řekl Julian vyčítavě.

„Jakmile byste zjistili, že nám prodal svůj podíl Beldenových akcií, stejně byste ho vyhodili,“ namítla Dee Ann.

„To je pravda.“ Julian se přes ni natáhl a zvedl smlouvu. „Byl to zrádce. Je možné ho koupit a my teď víme, za kolik. Což je uklidňující myšlenka, ne?“ mumlal. Pohlédl na papír a odhodil jej zpátky na stůl.

„Robert udělal chytrý tah,“ opakovala. „To je jediné, co k tomu můžu říct.“ Dee Ann si utáhla uzel na prostěradle. „A připadá mi absurdní tvrdit, že je to jeho vina, že ses opil.“

Na malou chvíli si Dee Ann pomyslela, jestli nezašla příliš daleko, ale Julian, jehož prozrazovaly jen napjaté lícní svaly, na to reagoval pouze tak, že řekl: „Myslím, že se ti vaří voda.“

Nenabídl se, že jí udělá čaj, i když ji gestem vyzval, aby vešla do těsného prostoru kuchyně jako první. Ignorovala modrý list na jídelním stole a vzala jeden z hrnků s sebou do kuchyňky.

Žádný bezteinový čaj tam nebyl a jediný čaj, který v kuchyňce našla, byl sáčkový. Beldenovi zjevně nebyli žádní milovníci čaje, jinak by měli sypaný čaj. Dee Ann si pomohla tak, že sáček ponechala ve vroucí vodě jen krátce.

„Citron?“ zeptal se Julian neosobním tónem.

„Myslíš, že tu nějaký je?“ Svět by byl rázem mnohem hezčí, kdyby si Dee Ann mohla dát do čaje citron.

Julian otevřel ledničku a podal jí baňatou žlutou nádobku ve tvaru citronu se zelenou stopkou, představující víčko.

Dee Ann zavřela oči, aby tu hrůzu neviděla. Beldenovi jsou barbaři. Nicméně to bylo lepší než nic. Bez komentáře přijala umělohmotný citron.

Julian si šel udělat kávu, a přitom mlčky pozoroval Dee Ann, jak opatrně usrkla ochucený čaj a znovu do hrnku ponořila sáček, aby přehlušila chemickou příchuť umělé citrónové šťávy. Na tváři se mu rozhostil zadumaný výraz. Pak řekl: „Jsi nějak moc náročná, co?“ Dee Ann proklouzla kolem něho a usedla k jídelnímu stolu.

„Jestli tím myslíš, že lpím na zachování určité úrovně, pak ano.“

Julian se posměšně zasmál. „Od někoho, kdo tu pobíhá zabalený do prostěradla, to obzvláště sedí.“

Dee Ann se důstojně napřímila. „Tobě se to může jevit jako prostěradlo, ale ujišťuju tě, že právě teď to je –“ podívala se na sebe

„– sárí.“

Julian odfrkl. „V tom případě jsi spala oblečená.“

Dee Ann rázně položila šálek na stůl, až trochu čaje vyšplíchlo a potřísnilo růžek svatební smlouvy. „Proč jsi tak protivný?“

„Protože se mi nelíbí, že děláš, jako bych byl nějaký darebák,“

řekl. „Veškerou vinu a zodpovědnost jsi hodila na mě.“

„Pořád lepší, než to všechno svádět na chudáka Boba.“

„Ale on to byl, kdo mě opil!“

Julian, ručník omotaný kolem pasu, zlostně vstal.

Dee Ann musela nechtíc uznat, že nemá na těle gram zbytečného tuku. „Jak to udělal – svázal tě a lil ti whisky do krku?“

„Ne.“ Julian přešel ke stolu a usedl naproti ní.

Oba se pečlivě vyhýbali pohledu na svatební smlouvu, kterou Julian odsunul z loužičky čaje. „Bob začal dělat vlastní víno. Přinesl na svatbu sadu lahví a trval na tom, že každou odrůdu musím vyzkoušet a říct mu své mínění.“

„No a co? Považuje tě za experta a cení si tvého názoru. Mělo by ti to lichotit.“

Julian se na ni podíval přes hrnek. „To víno se ještě nedalo pít.

Bylo moc mladé.“

„Zřejmě jsi přesto byl schopen něco spolknout.“

„Co jsem měl dělat?“ řekl podrážděně. „Napít se, poválet po patře a vyplivnout na podlahu?“

„Možná jsi měl udělat kompromis mezi normálním ochutnáváním a chlastáním bůhví kolika lahví,“ odpověděla Dee Ann upjatě.

Julian vzdychl, zavřel oči a napil se kávy. „Bolí mě hlava. To Bobovo víno má sílu.“

„Kolik jsi ho vypil?“

„Dost na to, aby to jemu udělalo dobře a mně špatně.“

„To bylo od tebe šlechetné.“

Julian pomalu otevřel oči. „Jo, vlastně bylo.“

„Škoda, že se ta šlechetnost nevztahuje i na mě.“

Tentokrát zašla opravdu daleko, ale nemohla přestat. Co je to s ní? Proč na Juliana pořád nasazuje? Nebylo dobré si Juliana proti sobě popudit, zvláště když je to jediný člověk v okruhu několika mil. Julian se na ni chladně zadíval. Určitě ji nenávidí, ale to ví už od okamžiku, kdy během neúspěšného jednání o převzetí vedení

Beldenovy společnosti zachytila přes konferenční stůl jeho pohled.

Je fakt, že od té doby vůči ní zachovával neměnnou zdvořilost. Všichni byli strašně zdvořilí, což byl nepochybně důsledek Nikkiina vlivu.

Ale u Juliana to mělo hlubší příčinu. Nikdy jí neodpustil, že poté, co se s ním rozešla, začala chodit s Carterem. Dee Ann přiznávala, že to od ní nebylo právě hezké, ale s Julianem to nikam nevedlo. Všichni její přátelé se shodovali v tom, že Julian žádnou životní partnerku nehledá. Na rozdíl od Dee Ann. Takže ačkoliv si spolu dvakrát vyšli, vůbec ji nenapadlo, že by ho k ní mohly vázat hlubší city než pouhé zalíbení. Naneštěstí věděla, že ať už k ní kdysi cítil cokoliv nehledě na minulou noc bylo to pryč.

Ostatně její domněnku potvrdila následující Julianova slova. Vzal modrý papír za suchý růžek a zvedl jej. „Víš, co tohle o tobě vypovídá, Dee Ann? Že chlap musí být úplně namol, aby si tě mohl vzít.“

„Ne, říká to jen to, že já musím být namol, abych si mohla vzít tebe!“ Dotkl se jejího nejcitlivějšího místa. V hloubi srdce se děsila, že nikdy nenajde muže, za kterého by se chtěla provdat muže, který by byl otcem jejích dětí. Čas neuproste míjel. Bylo jí už jedenatřicet a s vážným sháněním ženicha začala před třemi lety. Prořídlý hlouček kandidátů se neustále tenčil. Tohle fiasko tak brzy po Carterově odmítnutí zničí její pověst v celém Galvestonu.

Jen v Galvestonu? Komu chce namlouvat? Teď bude moct ze svého seznamu potenciálních nápadníků vyškrtnout všechny svobodné muže z celého Texasu.

Bylo jí to naprosto jasné. Bude poznamenaná navždy. Zrovna tak by mohla mít na čele napsáno: téhle ženské se raději vyhněte. Zoufale se snaží ulovit manžela a mít děti.

Ale raději by umřela jako stará panna, než aby něco z tohohle prozradila Julianovi. S pohrdavým úsměvem usrkla čaje.

A spálila si jazyk. Do očí jí vhrkly slzy. To je báječné. Nejspíš si myslí, že zase brečím. Možná bych měla.

„Vzdej to, Dee Ann. Ty se tak zoufale snažíš, aby ses vdala, že s sebou nosíš vyplněný formulář svatební smlouvy.“

„To není pravda!“

Julian poklepal na papír. „Tady je důkaz.“

„Důkaz? Důkaz?“ Vytrhla mu papír z ruky. „Ukážu ti důkaz.“ Popadla spodní okraj svého prostěradlového sárí a rozběhla se ke schůdkům na palubu.

„Kam jdeš?!“ zavolal za ní Julian. Neodpověděla.

Dee Ann nepamatovala, že by kdy v životě měla větší vztek. Dokonce ani tenkrát, když Julian a ostatní překazili její svatbu s Carterem tím, že ho odlákali pryč v momentě, kdy s otcem kráčela chrámovou lodí. Ale její tehdejší hněv se nedal srovnat se zuřivým vztekem, který cítila teď.

Tak zoufale ulovit manžela se zase nesnaží, a nechce, aby si to o ní myslel. Dee Ann zaskřípala zuby. Běžela k zábradlí a roztrhala svatební smlouvu na tolik kousíčků, kolik to jen šlo, a hodila je do moře.

Dramatické gesto poněkud zkazil vítr, který část papírků zanesl zpátky na palubu.

„Dee Ann!“ Julian ji dostihl právě včas, aby mohl být svědkem toho, jak modré konfety zasypaly palubu.

„A je to! Okamžitý rozvod!“ zavrčela a otočila se. Šlápla si na okraj prostěradla a klopýtla, ale znovu nalezla rovnováhu a odstrčila Julianovu pomocnou ruku. „Nech mě být! Přece nechceš, abych si myslela, že o mně stojíš nebo něco podobného.“

Na palubu se plavně snášel další modrý čtvereček; Dee Ann po něm chňapla, pak po dalším.

„Co to děláš?“ zeptal se Julian.

„Ničím důkazy.“ Dva další čtverečky; vypadalo to, jako kdyby vítr zavál zpátky na palubu stejné množství papírků, kolik jich hodila do moře.

Prostěradlo jí začalo překážet. Dee Ann si přehodila cíp látky přes rameno a přikročila k zábradlí, vědoma si Julianova pobaveného pohledu. Ale bylo jí to jedno.

Zvedla ruku, aby papírky hodila zpátky do moře. Náhle strnula, jak jí to gesto cosi připomnělo. Tohle už jednou dělala. Nedávno.

„Ne!“ Dala si ruku na ústa a v hrůze se otočila k Julianovi. „Teď jsem si vzpomněla!“

„Cože?“

„Já… my…“ ukázala na moře.

„Co se stalo?“ Julian se díval střídavě na mořskou hladinu a na

ni.

„Možná se mi to jen zdálo. Pamatuju si, jak jsem tady stála a…

a…“ Němě mávla rukou.

Julian náhle pochopil a pomalu přešel k mosaznému zábradlí. „To nebyl sen.“

„Chceš říct, že jsem opravdu hodila svoje šaty přes palubu?“ zaúpěla Dee Ann.

„Moje šaty taky.“

„Ne!“

„Ale ano.“

„Proboha!“ Dee Ann se podlomila kolena a musela se posadit na nejbližší výstupek. „Proč jsem to udělala?“

Julian si odkašlal. „Myslím, že během konverzace přišla řeč na prudérní ženy a tys chtěla demonstrovat, že prudérní nejseš.“

„Samozřejmě že jsem!“

Julian se usmál. „Minulou noc jsi nebyla.“

Něco v tónu jeho hlasu způsobilo, že Dee Ann se na něho pronikavě zadívala. „Ty si toho dost pamatuješ, co?“

„Hmm.“

Nijak to nerozváděl a Dee Ann si nebyla jista, jestli by to uvítala. Tohle byl zcela určitě nejhorší den v jejím životě.

Julian se opřel o zábradlí a díval se na širé moře. Vypadal, jako by neměl žádné starosti, nebo spíš jako by byl ztracen ve vzpomínkách. Vítr mu čechral vlasy a moc mu to slušelo. Dokonce i jednodenní strniště dodalo jeho hezkému zjevu na zajímavosti.

Poblíž ní se snesl další kus svatební smlouvy. Vítr jej zanesl mezi kovovou schránku, na které seděla, a bok lodi. Dee Ann poklekla na zem a sáhla za schránku.

„Co to děláš?“ zeptal se Julian.

„Další důkaz.“

„Dee Ann…“

Slyšela, jak vzdychl, pak se k ní připojil. „Nedělej si s tím starosti. Myslím, žes nemohla být důkladnější.“

Ne, dokud všechny pozůstatky po včerejší noci nebudou zlikvidovány. Vstala a obešla schránku. „Zachytilo se to pod touhle kovovou krabicí.“

„Dovol, ať ti pomůžu.“ Julian přešel k ní, načež se zarazil. Dee Ann k němu tázavě vzhlédla.

„To je kotva,“ řekl udiveně. „Ten lístek se zachytil pod kotvou.“ Zdálo se, že ho tento fakt vyvedl z míry.

Dee Ann vstala. „To nevadí, Juliane. Klidně to tam můžeme nechat.“

Něco nezřetelně zamumlal a podíval se na Dee Ann. „To tedy vadí, a moc. Měl jsem dojem, že tohle jsem zvládl… Ale jestliže je kotva na palubě, pak by mě zajímalo, co jsem to teda hodil do moře…“ Julian se otočil a spěchal ke kapitánské kajutě.

„Unáší nás to na širé moře,“ zašeptala Dee Ann sama pro sebe.

„Juliane? Unáší nás to na moře!“ Rozběhla se za ním.

„Vypadá to tak,“ odpověděl a zapadl do kajuty.

„Kde jsme?“ zeptala se, když za ním vstoupila do těsné místnůstky, vybavené navigačními přístroji.

„Jak to mám vědět?“ odsekl.

„Mohl by ses to pokusit vyčíst z těchhle přístrojů.“ Dee Ann ukázala na jeden z nich, na němž blikaly měnící se modré číslice.

„Jedna čtyři sedm tečka čtyři tři pět,“ vychrlil Julian a podíval se na ni.

„No?“ zeptala se. „Co to znamená?“

„Nemám ponětí.“

„Nedělej si legraci. Nemám na to náladu.“

Julian se zhluboka nadechl a obrátil oči v sloup. „Nedělám si legraci,“ ujistil ji.

Jak tam tak stáli a mlčky se na sebe dívali, Dee Ann slyšela pleskání vln a bušení svého srdce. „Co budeme dělat?“

„Pokusíme se najít námořní mapy.“

„A z těch umíš číst?“ zeptala se.

Vrhl na ni zamračený pohled. „Ne. Ty jo?“

„Ne.“

„Pak se to budeme muset naučit,“ řekl a nepatrně se usmál. Dee Ann pocítila závrať. „Copak ty o lodích vůbec nic nevíš?“

„Jen velice málo,“ přiznal Julian a zkoušel otáčet knoflíkem rádia.

„Ale já myslela, že jsi říkal, že na Včelce jsi se už plavil.

A mockrát.“

Julian na ni přes rameno pohlédl. „Tys taky letěla letadlem – a umíš ho snad pilotovat?“

To mělo logiku. Dee Ann začala hledat mapy. Našla je srolované v pouzdrech. „Myslím, že tohle je to, co potřebuješ,“ řekla. „Jsou na nich štítky s označením.“

„Najdi mi mapu Mexického zálivu.“ Dee Ann se probírala pouzdry. „Východní záliv, Západní záliv, Floridský záliv…“

„Zkus Texaský záliv.“

Žádné z pouzder však štítek Texaský záliv nemělo.

„Zkus se podívat do knihovny, jestli tam nenajdeš nějaké manuály nebo příručky.“

„Chceš říct, jestli nenajdu něco jako Námořníkem v deseti lekcích?“

Podíval se na ni. „Ještě lepší by byla příručka Rady pro naháče unášené na širé moře.“

„To je fakt vtipné.“ Dee Ann sešla po schůdcích do podpalubí.

„Aspoň že nejsme v letadle a nemusíme se bát, že se zřítíme.“

„Ne, to nemusíme,“ řekl Julian a vrátil se k přístrojům. „Ale pořád ještě můžeme na něco najet a potopit se.“

Když už byla dole, Dee Ann usoudila, že ze všeho nejdřív musí najít nějaké šaty. Možná že Nikki má někde rezervní oblečení. Sice byla menší než Dee Ann, ale to by nemuselo až tak vadit.

Naneštěstí to vadilo. Ne co se týče výšky, ale objemu kolem boků. Ani na jedněch ze šortek, které Dee Ann objevila ve skříni v ložnici, nemohla dopnout zip.

Nedopadla o moc lépe, ani když si zkoušela dvoje plavky.

Už se chystala, že to vzdá, když zahlédla cosi žlutě, černě a bíle pruhovaného.

„Bože, Nikki, no tohle!“ Dee Ann zvedla kalhotky od plavek, ušitých ze stejné děsné pruhované látky, která se nacházela v celém podpalubí Včelky.

Dee Ann se posměšně usmála, nicméně si začala uvědomovat, že tyhle plavky jsou větší než ty předešlé. Roztáhla ruce a látka kalhotek se pružně roztáhla také.

„Nakonec, proč ne. Elastické plavky přece frčí.“ S povzdechem se do nich nasoukala. Pak vyhrabala vršek plavek a jedny trenýrky z téže látky. Ušklíbla se a trenýrky hodila na postel. Jestli má chodit v těchhle nemožných plavkách, pak Julian si musí obléknout zase tohle.

Pomyšlení na Juliana v pruhovaných trenýrkách Dee Ann rozveselilo. Možná i proto se dokázala na sebe podívat do zrcadla, když si zapnula horní díl plavek.

Dokonce ani elastická látka košíčků nebyla natolik pružná, aby byla s to pojmout její bujné vnady. Dee Ann připadalo, že vypadá nemožně. Nechutně. Jako nějaká šlapka.

„Skvělé,“ ozvalo se ode dveří.

Dee Ann se prudce otočila a rukama si bezúspěšně přikryla ňadra překypující z plavek.

„Koukám, že jsi změnila módní styl,“ poznamenal Julian a pokročil do kajuty.

S každým jeho krokem do místnosti Dee Ann o krok ustupovala.

„Pořád je to lepší než být zamotaná do prostěradla.“

„Rozhodně v tom vypadáš neodolatelně.“

„Plácáš nesmysly, Juliane.“

Usmál se, zatímco se k ní nepřestával blížit. „Řekni mi znovu, proč my dva se vlastně nesnášíme?“

„Nic takového jsem nikdy netvrdila.“ Dee Ann couvla až k pelesti, ztratila rovnováhu a padla naznak na postel.

„Čím dál tím lip,“ pochvaloval si Julian, když sledoval, jak se jí zavlnila ňadra.

Připadala si hrozně… a zároveň pocítila podivné vzrušení. Pokud si vzpomínala, žádný muž se na ni nikdy nedíval s takovou nepokrytou a neomluvitelnou žádostí.

Touha a úcta, to ano. Věděla, že je atraktivní, a oblékala se s klasickou elegancí. Obvykle to zabíralo na typy mužů, kteří si rovněž potrpěli na elegantní obleky. Na muže jako – „Juliane!“

Sedl si vedle ní na postel a nakláněl se k ní blíž a blíž.

„Ano?“ zašeptal, než ji políbil na krk. Trhla sebou. „Co to děláš?“

„Líbám tě.“ Zvedl jí bradu a držel ji, zatímco ji líbal na tvář, pak přešel na hrdlo a dolů na klíční kost. Věděla, kam míří.

„Juliane.“ Odtáhla se. „Proč to děláš?“

„Protože vypadáš tak… svůdně.“ Znovu se nad ni naklonil a podíval se jí do očí.

Dee Ann strnula.

Aniž se jí přestal dívat do očí, Julian jí lehce přejel prstem po bradě, po hrdle a zastavil se v jamce pod krkem, kde jí prudce bušil tep, který ji zrazoval.

Na tváři se mu rozhostil spokojený úsměv.

Dee Ann polkla a dech se jí zrychlil. Nemohla se pohnout, jako by ji Julian svým pronikavým pohledem zhypnotizoval.

Ten zatím pomalu jel prstem dolů, dokud nedospěl do žlábku mezi prsy. Teprve pak odtrhl zrak od jejích očí. Podíval se na její ňadra a lehce je přejel dlaní. Pak ruku odtáhl a znovu se jí podíval do očí.

Dee Ann věděla, že by měla cítit pobouření a vztek. Místo toho však jako by se hluboko v jejím nitru cosi pohnulo. „Co… co to děláš?“ zajíkla se.

„Pohladil jsem tě. Co kdybys to zkusila taky?“ zašeptal.

Bylo to troufalé a zároveň lákavé a Dee Ann byla jako omámená. Váhavě zvedla ruku a dotkla se jeho obličeje. Cítila jeho drsnou neoholenou tvář; prsty jako by jí probíhaly elektrické výboje.

Vzal ji za ruku, přitáhl si ji ke rtům a políbil ji na dlaň. Pak si její dlaň položil na prsa.

Srdce mu bušilo, a jeho šílené tempo se téměř shodovalo s tepem jejího srdce. Jako očarována, Dee Ann ponechala ruku na jeho hrudi, dokud neucítila, že se tep jeho srdce trochu zpomalil.

Vzhlédla k němu a viděla, že ji zpod přivřených víček zkoumavě pozoruje. Trochu se posunula a položila mu na prsa i druhou ruku. Přejížděla mu rukama po hladké kůži, jako by zkoumala její složení, a přitom sledovala Julianův výraz.

Pak podlehla pocitům, jež se v ní tak náhle probudily, a políbila ho na prsa.

Julian se zajíkl. „Dee Ann…“ Vzal její obličej do obou rukou a s otázkou v očích se na ni zadíval.

Neměla příležitost mu odpovědět.

„Ahóój, Včelko!“ zaburácel hlas v megafonu.

Odtrhli se od sebe. „Co to bylo?“ vyjekla Dee Ann a chytila Juliana za paži.

„Psst.“ Julian zvedl ruku, aby ji umlčel. „Potkali jsme nějakou loď!“

„Tady pobřežní hlídka!“ burácel hlas. „Připravte se, jdeme k vám na palubu!“

TŘETÍ KAPITOLA

„Juliane! To je pobřežní hlídka!“ Dee Ann mu křečovitě stiskla paži.

„To slyším,“ odpověděl a jemně jí rozevřel prsty, aby se vysvobodil z jejího sevření. „Načasovali si to, jak nejhůř mohli.“

„Co to říkáš?“ vykřikla Dee Ann, která byla šťastná, že jejich nedobrovolná plavba je u konce. „Jsme zachráněni!“

Julian se k ní s důvěrným úsměvem naklonil. „Nejsem si jist, že vůbec chci, aby mě někdo zachraňoval.“

„Nedělej si legraci!“ Vzdychl. „Myslím to vážně.“

„Včelko!“ Volání bylo teď hlasitější. „Jdeme k vám na palubu!“

„Zní to, jako by měli vztek.“ Dee Ann si rozhodně nepřála své potenciální zachránce rozhněvat. „Co budeme dělat?“

„Nejspíš vylezeme nahoru na palubu a přivítáme je.“ Julian vstal a koukl se z okénka. „Za předpokladu, že to opravdu je pobřežní hlídka.“

Dee Ann se chtěla také podívat, ale Julian jí blokoval výhled.

„Kdo jiný by to mohl být?“

„Piráti.“

Čekala, že se usměje, ale Julian nic takového neudělal. Vlastně se tvářil velice vážně tak vážně, až ji to znervóznilo, zvláště když začal prohledávat kajutu.

„Co to děláš?“ zeptala se, zatímco za ním chodila kolem dokola celé místnosti.

„Hledám něco, čím bychom se v případě potřeby mohli bránit.“ Začal se prohrabovat v zásuvkách prádelníku.

„Cože?“ nechápala Dee Ann.

„Třeba baseballovou pálku. Nebo nůž.“ Zúžil oči. „Nebo pistoli.

Zvedl palec a ukazováček a namířil na kajutní okénko. „Pif paf.“

„Nebuď směšný.“

„Nekecám. Na moři se pořád ještě vyskytují piráti.“

„Opravdu?“ řekla posměšně. „Máš na mysli bukanýry? Kanóny a meče? Dřevěné nohy a ocelové háky?“

„Převážně pistole.“ Znovu se podíval z okénka. „Máme štěstí. Žádní piráti ani bukanýři. Je to opravdu pobřežní hlídka.“ Otočil se k Dee Ann zády a dodal: „Přesto si nejsem jistý, jestli z toho máme mít radost.“

„Proč, proboha?“ Dee Ann si pročísla vlasy ve snaze poněkud vylepšit svůj zevnějšek. Uvažovala i o tom, že se znovu zabalí do prostěradla.

„Mám prostě takové tušení.“ Na chvíli vypadal roztržitě, načež se zamračil. „Snaž se zachovat klid a rozvahu, rozumíš? A vyvaruj se všech prudkých pohybů.“

„Přestaň už konečně hloupnout. Za koho mě máš?“

Julian ji přejel očima takovým způsobem, že se Dee Ann zdálo, jako by se jí tím pohledem dotýkal. Ten pocit ji vyvedl z konceptu.

„Pojďme,“ řekl.

Když Julian začal po schůdkách šplhat na palubu, Dee Ann za ním zavolala: „Juliane přece nemůžeš jít na palubu jen s ručníkem kolem pasu!“

„Je tady snad něco jiného?“

„Tady.“ Hodila mu pruhované trenýrky.

Chytil je jednou rukou, otočil se k ní zády, odhodil ručník a rychle si je navlékl.

Dee Ann stála vedle postele s pusou dokořán. Vypadá báječně.

To není fér.

„Pospěš si,“ zamával na ni. „Myslím, že už jsou na palubě.“

„Já – já…“ Běžela k prádelníku a popadla první tričko, které tam našla, a přetáhla si je přes hlavu. Julian byl už pryč. Taky na mě mohl počkat, zabručela pro sebe.

Když vyšla na palubu, spatřila uniformovaného muže, jak na Juliana míří pistolí. Zůstala stát jako přimražená, zatímco další muž k ní přiskočil a drsně ji popadl za paži. „No tak… Počkejte! Co to vyvádíte?“

Julian k ní dokonce ani nevzhlédl.

„Hezky se postavte sem, madam.“ Muž jí gestem naznačil, aby se od Juliana držela dál.

Okamžitě poslechla a roztřásla se jí kolena.

„Pane, to je veškerá osádka lodi?“

„Ano,“ odpověděl Julian sevřeným hlasem.

„Proč na nás míříte pistolí? Nic jsme neudělali. Jenom jsme se ztratili,“ protestovala Dee Ann, kterou vystrašil vážný výraz ve tvářích obou mužů.

„Madam, dostali jsme hlášení, že tato loď byla ukradena.“

„Ukradena?“

„Buď zticha, Dee Ann.“ Julian na ni vrhl přísný pohled.

Co je to s ním? Proč neřekl hlídce, co se stalo? Má snad nějaké zvrácené potěšení z toho, že ho drží v šachu namířenou pistolí?

Dee Ann se to rozhodně nezamlouvalo. „Pane, tuto loď nikdo neukradl. Máme ji půjčenou.“

Muž vyndal notes a pero a přistoupil k ní. „Madam, přiznáváte se, že jste na této lodi odpluli z jejího kotviště?“

Co je to za hloupou otázku? Jak jinak by mohli skončit kdesi v Mexickém zálivu? Důstojník se však tvářil nesmírně vážně, připraven vše zapsat. Naneštěstí Dee Ann měla trochu no řekněme trochu hodně rozmazané vzpomínky na okolnosti, za nichž z přístavu vypluli. „Tedy, asi jsme odplout museli,“ to přece vidí každý hlupák, „ale vlastně si na to nepamatuju.“

„Dee Ann!“ pronesl Julian skrz zaťaté zuby.

Rozhořčeně se k němu obrátila. „Čím dřív se tohle nedorozumění vysvětlí, tím dřív se dostaneme zpátky na pevninu.“ Pak oslovila důstojníka pobřežní hlídky: „Pane, stačí zatelefonovat nebo zavolat vysílačkou nebo jakkoliv se spojit s pobřežím; jednoduše zavolejte Cartera Beldena a ten se za nás zaručí.“

„Byli to právě pan a paní Beldenovi, kteří nám krádež této lodě nahlásili.“

„No, to je teda od nich pěkně sprostý,“ prohlásila Dee Ann bez obalu.

Z Julianových úst unikl zvuk, který podezřele připomínal kňučení.

Přistoupil k nim další uniformovaný muž. „Nikdo jiný na lodi není,“ oznámil.

„Nějaký kontraband?“

„Ne, pane.“

Důstojník, který hovořil s Dee Ann, pohlédl na Juliana, který se nehnuté díval před sebe.

„Jak se jmenujete, madam?“

„Dee Ann Karrenbrocková.“ Jak to říkala, docela by ji zajímalo, zda teď není Dee Ann Wainrightová, ale rozhodla se tuhle záležitost před členy pobřežní hlídky nepřetřásat. To by všechno jen ještě víc zamotalo.

„Hláskujte to,“ požádal ji muž a připravil si notes. Dee Ann poslechla.

„A vaše jméno, pane?“

Julian promluvil: „Odmítám vypovídat v nepřítomnosti svého právního zástupce.“

„Juliane!“ Je zbytečně nepřátelský. „Tihle lidé jen dělají svou práci.“ Otočila se k důstojníkovi. „Jmenuje se Julian Wainright. W-A-I-N-R-I-G-H-T,“ hláskovala.

Julian zaúpěl.

„A obvykle není tak nerudný.“ Dee Ann si zastrčila za ucho neposlušnou kadeř. „Trochu jsme to včera v noci… přepískli.“

„Ano, madam.“

„Dee Ann!“

Vrhla na něho zmatený pohled. Rozhodně se nechoval jako ten uhlazený Julian, kterého znala.

„Madam, máte něco, čím byste se mohla legitimovat?“

Široce se usmála, doufajíc, že tak vykompenzuje Julianův zamračený výraz. „Ano, v kabelce.“

„Kde máte kabelku?“

„Tu jsem…,“ a jéje, „…asi jsem ji někde nechala.“ Hodila snad do moře i kabelku?

Muži si vyměnili pohledy. Ten, co prohledával Včelku, zavrtěl hlavou.

„Máte s sebou nějaký jiný průkaz?“

Dee Ann na chvilku zalitovala, že roztrhala svatební smlouvu.

„Ne.“

Teď ponejprv pochopila, že se nejspíš poněkud ukvapila, když ignorovala Julianova varování. Zaraženě se na něho podívala.

Povýšeně se usmíval.

„A vy, pane? Váš průkaz totožnosti?“

Julian neodpověděl a Dee Ann si najednou přála, aby byla neodpovídala ani ona.

Důstojník s povzdechem sklapl notes. „Jménem zákona vás oba zatýkám –“

„Cože? A za co?“ zeptala se Dee Ann, celá omráčená.

„Za krádež Včelky.“

„My jsme tu loď neukradli!“ namítla. „Jen jsme si ji půjčili.“ Julian zaúpěl.

„Naneštěstí jste to zapomněli Beldenovým říct. Máte právo ne…“

Dee Ann naslouchala s rostoucím zděšením, že ona a Julian budou za krádež Včelky uvězněni.

To je absurdní. Proč někdo nezavolá Carterovi? Nebo je to snad jeho pomsta?

Ale on už se jí přece pomstil, nebo ne? Myslela, že jsou přátelé.

„Já tomu prostě nevěřím,“ zašeptala Dee Ann, když ji s Julianem odváděli ke křesílkům na palubě. Oba se posadili, zatímco pobřežní hlídka zabrala kapitánskou kajutu.

Julian vypadal, že by ji nejradši zaškrtil.

Dee Ann však odmítala přijmout zodpovědnost za jejich obtížnou situaci. Nikam by to nevedlo, kdyby s pobřežní hlídkou odmítla spolupracovat.

Na druhé straně, kam je vlastně ta „spolupráce“ zavedla? Dee Ann byla celou cestu do Galvestonu zticha.

Byla by se ráda někoho z hlídky zeptala, kam až je moře odneslo a kdy čekají, že se dostanou zpátky, ale pak si to rozmyslela.

Tušila, že Julian v duchu zuří.

Jak odpoledne míjelo, Dee Ann se cítila lip, zato dostala žízeň – a taky hlad. Nejspíš chytila i úžeh.

Jejich uchvatitelé by se měli přinejmenším o své vězně postarat, pomyslela si.

Během další půlhodiny se Včelka natolik přiblížila k pobřeží, že Dee Ann mohla vidět, že míří k nepovědomému přístavu.

„Promiňte, ale tohle není přístav Včelky,“ obrátila se Dee Ann na muže, který je střežil.

„To jsou policejní doky, madam.“

„My bychom vás tady s panem Wainrightem mohli nasměrovat do správného přístavu, viď, Juliane?“

Julian obrátil oči v sloup. „Já nevěřím svým uším. To musí být těmi plavkami. Každému, kdo si je oblékne, to rázem přestane myslet.“

„Cože?“

„To může být jediné vysvětlení pro všechno to tlachání, které jsem musel dneska vyslechnout.“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš.“

Julian se otočil k jejich strážci. „Vy mi rozumíte, viďte?“

Dee Ann spatřila v mužových očích porozumění a zaťala zuby. Ti muži. Kdyby svět řídily ženy, Dee Ann by byla schopna během krátké doby všechna nedorozumění mezi lidmi odstranit. Ale to ne. Muži musí věčně hrát ty své hloupé mocenské hry, místo aby se šetřili pro ty opravdu důležité bitvy.

„Mohl bys mi laskavě vysvětlit, proč kotvení v policejním dokuje lepší, než kdybychom dopluli do mateřského přístavu Včelky, čímž bychom ušetřili Beldenovým výlet navíc, a sami bychom mohli vystoupit z lodě hned u našich vozů?“ Doufala, že její auto stále ještě stojí na hotelovém parkovišti. Ať už je to jakkoliv, pomyslela si suše, její návrh je natolik logický, že tihle mužští ho zcela jistě budou ignorovat.

Julian se mdle usmál. „A ráčíš mi říct, k čemu by nám to bylo, kdyby nás vyklopili u našich aut?“

Je úplně mimo, usoudila Dee Ann. Musí se veškeré iniciativy chopit sama. „Mohli bychom odjet domů,“ vysvětlila mu jemně, jako kdyby byl malé dítě.

„Dee Ann,“ řekl bezbarvě, „jsme zatčeni.“

„Ale to je omyl. Dokud nám nedokážou opak, musí s námi zacházet jako s nevinnými,“ řekla zvýšeným hlasem.

Strážce si odkašlal. „Madam, vy jste se přiznala.“

„Nic takového jsem neudělala!“

„Přemýšlej, má milá.“ Julian jí poklepal na rameno. „Vzpomeň si, co všechno jsi tady pánům povídala.“

Dee Ann se na něho podívala a vybavila si rozhovor, který vedla s důstojníkem pobřežní hlídky. „Asi si něco z toho, co jsem řekla, špatně vyložili,“ přiznala upjatě a odtáhla se od něho.

Vplouvali do doku. Poprvé jí Julian připadal nervózní. Napjatě sledoval muže v kapitánské kajutě, načež se otázal důstojníka, který je hlídal: „Umíte s takovouhle velkou lodí vůbec zacházet?“

Strážce pokrčil rameny.

„Řekněte kolegovi, ať je opatrný,“ požádal ho Julian. Otočil se k Dee Ann a zamumlal: „Nikki nás zabije, jestli se lodi něco stane.“

„Máš větší starost o loď než o mě.“

„Ne, ale víc se bojím Nikki než tebe.“

„Budu se jí muset zeptat, jak to dělá.“

K jejich strážci se připojil další muž. „Vstaňte a natáhněte ruce dopředu.“

„Proč?“ zeptala se Dee Ann.

„Jen to udělej, drahoušku,“ nabádal ji Julian posměšně.

Jednou mu to všechno vrátí. Dee Ann vstala a natáhla ruce. „Co teď? Chcete mi dát želízka?“

„Ano, madam,“ odpověděl důstojník, když jí na zápěstích zaklapl náramky.

Viděla to. Cítila to. Ale nevěřila tomu. Julian dostal želízka taky.

To musí být noční můra. To je ono. Pořád ještě spí.

Ale škubla rukama a ucítila chladný kov. V životě ještě neviděla pár želízek z takové blízkosti.

A taky by ji nikdy ani ve snu nenapadlo, že je někdy uvidí.

„Tudy!“ Dostrkali je na břeh a pak je bosé odváděli k policejnímu autu.

„V životě jsem se nečítala takhle ponížená,“ prohlásila Dee Ann, když byli předáni do péče galvestonských policistů.

„Nikdy?“ zeptal se Julian. „Ani když jsi pochodovala prostředkem kostela a ženich nikde?“

„Byl by tam, kdyby nebylo tebe.“

„To je pravda.“

Ale ani to, že ji ženich poslal k vodě, se nedalo srovnat s tím, když ji teď v želízkách a polonahou vezli v policejním autě.

„Nemůžu si pomoct, ale všimla jsem si, že hraješ hlavní roli v těch nejhorších okamžicích mého života, Juliane.“

Chtěl cosi říct, možná něco ošklivého, ale ovládl se. „Je mi to líto, Dee Ann. Opravdu.“ Poslední slovo už šeptal.

Vzdychla a řekla: „Alespoň nepotkáme žádné známé. A jakmile Carter všechno vysvětlí, budeme moct jít domů a na všechno zapomenout.“

Vyloudil na tváři úsměv. „Jednou se tomu budeme smát.“ Dee Ann zavrtěla hlavou. „To těžko.“

„Tak ne.“ Vzdychl. „Máš pravdu.“

Když Dee Ann otočila hlavu k okénku vozu, viděla ve skle svůj odraz. Vlasy vypadaly jako blond špagety a kolem očí měla rozmazané maskara. Písmena na tričku byla převrácená. Podívala se dolů na sebe, trochu se posunula, aby mohla přečíst celý nápis: Nemám ráda rána.

Dee Ann nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. Oba pocity spolu soupeřily, načež jako by se vzájemně vyrušily.

Naproti tomu Julianovi se stále dařilo vypadat k světu. Víc než to. Jednodenní strniště, i když působilo poněkud divoce, dodávalo jeho tváři na zajímavosti.

Dee Ann vypadala také trochu divoce, ale jí to naneštěstí na zajímavosti nepřidalo. Až bude tohle za mnou, a to bude už brzo, půjdu do lázní a strávím tam celý den. To mi pomůže dát se zase dohromady.

Představa dne plného bylinkových zábalů pomáhala Dee Ann snášet jízdu v policejním voze. Oblečena jen v tričku a v kalhotkách od plavek, nahými stehny se dotýkala umělohmotného sedadla, stejného, na kterém seděli opravdoví zločinci. Naskočila jí husí kůže.

„Držíš se?“ zašeptal Julian, jakoby vytušil, jaké ji napadají chmurné myšlenky.

A co by dělal, kdybych se sesypala? pomyslela si Dee Ann. Nicméně ocenila jeho zájem, a tak přikývla; zjistila, že fakt, že musí zachovávat zdání klidu, aby si před Julianem nezadala, jí ve skutečnosti dost pomáhá.

Dokonce sama sebe přesvědčila, že její situace není až tak špatná. Pak museli vystoupit a přejít chodník ke vchodu policejní stanice.

Lidé na ně civěli. Copak nemají nic lepšího na práci než se v neděli odpoledne potloukat kolem policejní stanice?

Nasadila nevinný a ublížený výraz.

„Drž se blízko mě,“ zašeptal Julian.

Dee Ann otevřela ústa, aby se ho zeptala proč, ale pak si to rozmyslela.

„Au!“ Klopýtla, jak šlápla na ostrý kamínek.

„Nezastavujte se!“ vyštěkl na ni policista.

„Copak nevidíte, že si zranila nohu?“ odsekl Julian a sklonil se k ní.

Prudce jím smýkli a narovnali ho.

„Řekl jsem, že se nemáte zastavovat!“ poučil ho policista a zároveň do Juliana strčil na důkaz toho, že to myslí vážně.

„Promiň,“ řekl Julian. „Obávám se, že nejsem obeznámen s vězeňskou etiketou.“

„To je v pořádku, Juliane,“ chlácholila ho Dee Ann. Kvůli ní se vystavil hrubému zacházení, což mu přičte k dobru.

„Madam, až budeme na stanici, někoho na tu nohu zavoláme,“ informoval ji policista.

Za usilovného kulhání (aby se ten chlap alespoň trochu zastyděl), došla Dee Ann s Julianem a celým doprovodem na policejní stanici. Jakmile vkročila na dlaždicovou podlahu, bylo patrné, že chodidlo slabě krvácí.

Rána nebyla hluboká, a když ji ošetřili, byli Julian a Dee Ann odvedeni do jakési místnosti a připoutáni k lavici.

Ve světle zářivek se všechno jevilo nezdravě zeleně. Dokonce i Julian vypadal ztrhaně, což pro Dee Ann znamenalo, že ona sama musí vypadat jako strašidlo. Není divu, že je policisté považují za kriminálníky. Oba jako kriminálníci opravdu vypadají. Ale to by za těchto okolností vypadal úplně každý, pomyslela si Dee Ann.

„Hned jak mi to dovolí, zavolám Saundersovi,“ poznamenal Julian.

„Proč nezavoláš Carterovi, aby sem přijel a řekl těmhle horlivým policajtům, že žádní zloději nejsme?“

„Protože Saunders je advokát a Carter nikoliv.“

„Žádného advokáta nepotřebujeme! Potřebujeme majitele té lodi, aby jim tady vysvětlil, že všechno je v pořádku!“ Dee Ann nemohla uvěřit, že Julian chce vyplýtvat telefonát na právníka Beldenovy společnosti. „Myslím, že čím míň lidí se o tomhle dozví, tím lip.“

Julian vzdychl. „Jestli chceš, můžeš Cartera zavolat sama. Ale radím ti: radši zavolej svému právníkovi.“

„Nechci volat nikomu!. Toužím jedině po tom, aby tahle noční můra konečně skončila!“ Zakryla si volnou rukou tvář. „Vypadám strašně a cítím se ještě hůř. Mám hlad a žízeň copak tady se vězňům nedává žádné jídlo?“

„Ještě s námi nezahájili soudní řízení –“

„Soudní řízem?“ vyděšeně na něho zírala. „Chceš říct, že nám vezmou otisky prstů? Chceš říct, že mě vyfotí a dají mi jedno z těch čísel?“ rozčileně vykřikla.

„Uklidni se. Saunders nás odtud dostane,“ slíbil Julian rychle, jak se k nim blížil policista.

„Každý máte povolen jeden telefonát,“ oznámil jim.

„Mohl byste nám přinést trochu vody?“ požádal ho Julian, než ho muž odpoutal od lavice. „Nepili jsme nic celé hodiny.“

„Jistě.“

Policista se nezdál být Julianovou žádostí nijak otráven a Dee Ann si oddechla.

„Dee Ann, já zavolám Saunderse. Ty zavolej svého právníka, anebo zatelefonuj rodičům a řekni jim, ať právníkovi zavolají sami.“

„Ne!“ Šokované na něho zírala. „Juliane, nemůžu zavolat rodičům! Co by si pomysleli?“ Popadla ho za paži. „O tomhle se nesmějí dozvědět! Nikdo se to nesmí dozvědět. Přinuť Saunderse, ať ti to slíbí.“

„Co myslíš, že udělá? Vydá tiskové prohlášení?“

Dee Ann pečlivě volila následující slova. „Vím, že Saunders je tvůj přítel, ale přesto si myslím, že za těchto okolností by možná byl lepší někdo víc… někdo vlivnější.“

Julian se zašklebil. „Takže nejdřív žádného advokáta nepotřebujeme, a teď najednou musíme mít právníka, který se opravdu vyzná?“

V tom okamžiku oba dostali papírový pohárek s vodou. Dee Ann ji hltavě vypila.

„Ještě?“ zeptal se policista a Dee Ann přikývla.

„Nepodceňuj Saunderse,“ radil jí Julian, zatímco čekali.

„Nevypadá na to, ale jako právník je vynikající. V případě, jako je tenhle, neexistuje nikdo jiný, koho bych chtěl mít na své straně víc.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Zvedni to, Saundersi,“ říkal Julian do telefonního sluchátka, v němž se ozval advokátův záznamník. „Zvedni to!“

Nic. V žaludku se mu usadil dávivý pocit, který neměl nic společného s kocovinou. Co když Saunders není doma?

Musí být doma. Určitě nemůže být někde s přáteli. Jeho jedinými přáteli jsou Nikki, Carter a Julian. Nikki a Carter jsou čerství novomanželé, a dokonce ani takový společenský nedovtipa jako Saunders by dnes s nimi nikam nešel.

Julian to odmítal vzdát. „Saundersi! Tady je Julian. Vzbuď se, chlape! Já vím, že tam jsi… Saundersi, ty zbabělce, zvedni to! To není žádná legrace… nemysli, že nevím, kde se tam ta svatební smlouva vzala!“

Během dlouhé jízdy do přístavu se Julian soustředil na to, aby si složil dohromady jednotlivé útržky událostí včerejší noci, na které si byl schopen vzpomenout. Postupně se mu to všechno vracelo, či alespoň natolik, že si zbytek mohl domyslet.

Saunders neměl na sobě smoking od doby, co měl dělat družbu na Dee Annině a Carterově zmařené svatbě. Myslel si, že je to fantastická legrace, když během včerejšího svatebního obřadu, kdy si Carter bral znovu Nikki, našel v náprsní kapse smokingového saka starou svatební smlouvu. Možná že nakonec opravdu není doma.

„Saundersi,“ řekl Julian rázně, „potřebuju tě hned teď. Dee Ann a já jsme na galvestonské policejní stanici. Byli jsme zatčeni –“

„Co tak řveš, Juliane, pročs to neřekl hned?“ přerušil ho Saunders.

„A proč ty nezvedáš telefon?“ samou úlevou na něho vyštěkl Julian.

„Nemám rád, když se na mě řve,“ zaskučel Saunders. „Na to mám matku.“

„Ne, Saundersi, věř mi, že na to máš mě.“

„Dvě minuty,“ signalizoval policista Julianovi.

Ten přikývl a řekl Saundersovi: „Poslouchej, najdi Cartera a řekni mu, co se stalo –“

„A co se stalo?“

Julian vzdychl a opřel si hlavu o chladivou šedozelenou zeď.

„Dee Ann a já jsme se zřejmě vydali na plavbu ve Včelce a usnuli jsme.“

„Jo, to je pravda.“ Saunders se zařehtal.

„To není k smíchu. Našla nás pobřežní hlídka, protože Carter a Nikki ohlásili, že loď byla ukradena.“

„To je malér. Vypadalo to, že ty a Dee Ann –“

„Najdi Cartera a přiveď ho sem!“

Ticho.

„Saundersi?“

„Jsou na svatební cestě, Juliane.“

„Jak můžou být na svatební cestě, když máme jejich loď? Ne, nic mi nevysvětluj. Je mi jedno, kde jsou. Já jenom chci, abys nás odtud dostal!“

„Udělám, co bude v mých silách,“ řekl Saunders, ale v jeho hlase byly slyšet pochyby.

To nebylo dobré znamení.

Julian si povytáhl půjčené trenýrky a nechal se odvést do služebny.

Dee Ann seděla vzpřímeně na židli, ruce složené v klíně. Julian poznal, že se snaží ze všech sil zachovat klid, ale taky věděl, že jí moc nechybí, aby se sesypala.

Po rozhovoru se Saundersem k tomu sám neměl daleko.

Podivuhodné bylo, jak Dee Ann dokázala vypadat sexy, i když měla rozcuchané vlasy a kolem očí rozmazané maskaro. Julian byl sám překvapen, jak ho její divoký vzhled přitahuje. Vždycky nosila blonďaté vlasy svázané do stužky anebo sčesané do uzlu, aby vynikla její dlouhá šíje a vystouplé lícní kosti.

Rovněž se mu líbil způsob, jakým držela hlavu. Jako královna. Bohužel ten její královský postoj ztratil na přitažlivosti, když zjistil, že Dee Ann se v bitvě o převzetí společnosti nachází na opačné straně.

O jejím otci se tvrdilo, že je z celé jejich rodiny nejtvrdší a nejdravější obchodník, ale Julian dospěl k přesvědčení, že je to Dee Ann, na kterou je nutno si dát největší pozor. Jen jednou ji podcenil a přísahal si, že stejnou chybu už nikdy neudělá.

A tak shledal, že je zapleten do podivného vztahu – obdivoval Dee Annin obchodní bystrozrak, a přitom jejich společnosti spolu soupeřily. Přitahovala ho, ale to nutně neznamenalo, že ji měl nějak příliš v lásce.

Zachovala se k němu nepěkně ale on by nejednal jinak, přiznal si s pokrčením ramen. Byl na ni prostě naštvaný, protože to byla ona, kdo se s ním rozešla.

Kvůli Carterovi. Dala přednost Carterovi před ním. To zranilo jeho pýchu. Kdyby to byl kdokoliv jiný…

Ale Carter jí nabídl sňatek, zatímco Julian na ženění v žádném případě nepomýšlel.

Až do chvíle, kdy Saunders našel tu zatracenou svatební smlouvu. Dee Ann vypadala včera tak… úchvatně. Julian začal vidět jisté možnosti. Tohle děvče je něžnější, zranitelnější a bezmocnější, než myslel. Svěží mořský vánek jí uvolnil prameny vlasů a Dee Ann si zula střevíčky.

Měla odvahu, že přišla na Carterovu svatbu, a on ji za to obdivoval. Ale obdiv není dostatečně pevný základ pro vztah mezi dvěma lidmi. Nicméně milostná touha, kterou v něm vzbudila, mu včera v noci jako zcela přesvědčivý, i když prozatímní základ zřejmě připadala.

Slovo prozatím v ní však musí zůstat v platnosti. Teď zrovna vypadala Dee Ann až dojemně bezmocně, ale to se nestávalo často.

„Hej,“ řekl, když se posadil na židli vedle ní. „Ještě chvíli vydrž.

Saunders je už na cestě.“

„Kde ten Saunders ksakru vězí?“ Julian přecházel po cele předběžného zadržení sem a tam a občas se pokoušel nakouknout do chodby.

„Kdoví, člověče,“ řekl Julianův společník, velký, trpně se tvářící chlápek.

Naštěstí všichni opilci ze sobotní noci byli už pryč a zbyl tu jen tenhle muž. Julian doufal, že Dee Ann dopadla přinejmenším stejně.

Frustrovaně se chytil mříží a bezvýsledně jimi zalomcoval. „Celá tahle věc je jedno velké nedorozumění.“

„Jo, člověče. To říkáte pořád.“

„Je to pravda.“ Julian si prohrábl vlasy. „Tohle je směšné plýtvání penězi daňových poplatníků. Nic jsem neudělal, a proto nemám ve vězení co pohledávat.“

„Moje slova, chlapče,“ přikyvoval druhý muž.

Julian stále nemohl uvěřit, že je opravdu zavřený ve vězeňské cele. Proč je nemohli nechat sedět na té lavici? „Jsem slušný občan a odmítám, aby se se mnou zacházelo jako se zločincem!“

„Ba, ba, brácho.“

S takovým chápavým posluchačstvem se Julian tímhle tématem ještě víc nadchl. „Nemám na triku nic horšího než nějaký ten nezaplacený parkovní lístek. Myslel byste, že takovéhle věci by se měly brát v úvahu, ale to ne.“ Zvýšil hlas, aby ho mohly slyšet i stráže.

„Copak to nevím,“ přizvukoval muž a natáhl se na betonový kvádr, který sloužil současně jako postel i jako lavice.

Julian mu záviděl jeho klid. Jak to ten člověk může tady snést? Celá ta situace byla neúnosná. „Ptám se vás, co z toho člověk má, že vede bezúhonný život?“

„Vůbec nic,“ souhlasil jeho společník zamračeně. „Strčí vás za katr, ať děláte co děláte.“

Blížila se stráž. „Jestli se mnou chtějí zacházet jako s kriminálníkem, můžu se jím zrovna tak stát!“

Julianův spoluvězeň zvedl obě ruce. „Aleluja!“

Julian se cítil mnohem lip a ještě víc, když viděl, koho strážný vede k jeho cele.

„Saundersi!“

Advokát hvízdl. „Pěknej bejvák.“

Julian měl sto chutí ho skrze mříže kopnout.

„Seš tedy vocaď pláchnout?“ pronesl Saunders gangsterskou hantýrkou.

„Kdes byl tak dlouho?“ chtěl vědět Julian, když stráž odemykala celu.

„Snažil jsem se najít Cartera a Nikki.“ Saunders vydechl. „Což se mi nakonec podařilo.“

„Báječné!“ Julian vyšel z cely a připadal si téměř jako svobodný muž.

Když stráž za ním znovu zamykala mříž, Julian zavolal na svého bývalého společníka: „Neztrácejte naději!“

Muž odpověděl zvednutím palce.

„Nějaký tvůj přítel?“ zeptal se Saunders.

„Jen další nepochopený občan.“

„Jo, ale tenhle byl nepochopen s plným barákem ukradený elektroniky a šperků,“ řekl strážník. „Ale možná to takovou cenu jako jachta nemělo.“

Saunders se rozesmál, dokud ho Julian neumlčel hrozivým pohledem.

Dee Ann a Carter a Nikki Beldenovi na ně čekali u předního pultu.

Dokonce i v pochmurném prostředí policejní stanice čerstvá novomanželka Nikki jen zářila. Právě se živě bavila s jedním z policistů a na pihovaté tváři se jí zračilo vzrušení. Carter byl do ní zavěšený a tvářil se spokojeně.

Ve srovnání s ní vždy elegantní Dee Ann nedopadala právě nejlépe. Chudák vypadala, jako kdyby vedle ní vybuchl granát a ona se stále ještě nevzpamatovala z nervového otřesu. I když si tuhle šlamastiku z velké části zavinila sama, Julian s ní proti své vůli soucítil. Pokud věděl, až dosud žádná z jeho přítelkyň nikdy neměla důvod litovat, že si s ním vyšla.

Po tom příšerném zážitku měl nyní alespoň vedle sebe přátele.

Ona neměla nikoho. Nikoho kromě něho.

Přešel fakt, že si to tak sama přála, a bezděčně k ní zamířil. „Jsi v pořádku?“ Upjatě přikývla.

Vtom ho zahlédla Nikki. „Juliane! Máš na sobě Carterovy trenýrky.“

Carter se musel přemáhat, aby nevybudil smíchy.

Dee Ann si stáhla okraj trička a odmítala se na kohokoliv podívat.

„Víš, jak to chodí, Nikki. Když jsi v Římě…“ Julian pokrčil rameny, ale připadal si jako blázen. To mu Dee Ann nemohla najít něco cokoliv jiného?

„Pane?“ otočil se Saunders na policistu. „Mohl bych vidět policejní záznam?“ Právník odešel, zjevně aby zahájil vyřizování všech formalit.

„Je nám to tak líto,“ řekla Nikki. „Když jsem volala na policii, netušila jsem, že na palubě Včelky jsi ty a Dee Ann.“

Julian zvedl ruku. „Já bych se měl omluvit tobě. Vám oběma,“ zahrnul do omluvy i Cartera. „Myslím, že jsme neměli v úmyslu nalodit se na Včelku a docela určitě jsme nezamýšleli vydat se na plavbu do Mexického zálivu.“

„Povíš nám všechno po cestě domů.“ Carterovy oči se nad Nikkiinou hlavou střetly s Julianovýma očima. Ty ses musel dočista zbláznit, říkaly mu.

Julian mrkl na Dee Ann. Netečně zírala před sebe, ruce zkřížené a přitisknuté na žaludek.

Teď když o tom uvažoval, nepříčetnost byla stejně dobré vysvětlení jako kterékoliv jiné.

„Konec dobrý, všechno dobré,“ zahlaholil vesele Saunders a zamával na ně svazkem papírů. „Můžeme jít.“

„Nikki a já dovezeme tebe a Dee Ann domů,“ prohlásil Carter a Julian jeho nabídku vděčně přijal. Stejně neměl tušení, kde skončily jeho klíčky od auta.

„Pojedu rovnou za vámi.“ Saunders zamnul rukama. „Chlapče, nemůžu se dočkat –“

„Saundersi!“ okřikla ho Nikki a pohodila hlavou směrem k Dee Ann, která stála kousek od nich.

Společně vykročili k východu. Julian se přitočil k Dee Ann a zeptal se jí: „Budeš se moct dostat do svého domu?“

Uvědomila si, že nemá kabelku, a oči se jí hrůzou rozšířily.

„Neboj,“ uklidňoval ji. „Můžeš jít ke mně. Saunders má od mého podkroví klíče. A tobě seženeme zámečníka.“

V očích jí zablýsklo. Věděl, že by jeho nabídku nejraději odmítla, ale nebyla v pozici, kdy by to mohla skutečně udělat. Potřebovala ho a uvědomovala si to.

A Julian objevil, že se mu líbí, když ho někdo potřebuje. Jaký zvláštní pocit.

„Panebože!“ Saunders se zastavil na chodbě policejní stanice u dveří, vedoucích na ulici. „Podívejte na ty lidi všude kolem. Co se to tu děje?“

Nikki si stoupla na špičky a koukla se ven malým obdélníkovým okénkem. „Novináři.“ Pohlédla na Cartera. „A fotografové.“

Všichni zírali na Saunderse.

„Nikomu jsem neřekl ani slovo!“ bránil se. „A vyprošuju si, abyste se na mě všichni dívali, jako kdybych –“

„Počkej, Saundersi,“ zašeptal Julian a přitiskl si prst na rty. „Vím, kdo jim dal hlášku.“ Zpražil Dee Ann pohledem.

Mladé ženě se nahrnula do tváří krev. „Snad nechceš naznačit, že

já –“

„Jmenuju se Dee Ann Karrenbrocková a tohle je Julian Wainright,“ pitvořil se Julian. „Nikdys neslyšela o policejních skanerech? Copak nevíš, že tisk je monitoruje?“ dorážel na ni.

„Poklidné nedělní odpoledne… a na skaneru se objeví Karrenbrocková.“

„Já bohužel nemám tvoje zřejmě dlouholeté zkušenosti s policií, a tak jsem se jim snažila prostě vyjít vstříc.“ Konečně dohnal Dee Ann k tomu, aby se začala hájit.

„Jo, a dovol, abych ti připomenul, že to opravdu ocenili.“ Julian si prohrábl vlasy.

„Možná se nám podaří zmizet zadem,“ navrhl Carter. „Sice se všem reportérům nevyhneme, ale jestli budeme dlouho čekat, bude jich tu za chvíli celá smečka.“

„Držme se těsně u sebe a tvařme se jakoby nic. Jako že nám nic neschází,“ řekla Nikki a pohlédla na Dee Ann, která měla stisknuté rty.

„No, vždyť to taky tak je, ne?“ Julian jednou paží objal Dee Ann a druhou Nikki. „Usměj se přece, Dee Ann,“ řekl povzbudivě, ale sám měl na tváři jen nucený úsměv.

Dee Ann ho odstrčila a vydala se k zadnímu východu.

„Víš, Juliane,“ řekl Carter, „musím ti blahopřát k těm trenýrkám. Vypadáš v nich mnohem lip než já. Myslím, že by sis je měl nechat.“ Poplácal Juliana po rameni.

„Cartere!“ vykřikla Nikki a dloubla ho do žeber. „To nejde. Patří přece do soupravy.“

Saunders už vykukoval ze zadních dveří. „Utište se, lidi. Jestli se nám to má podařit, máme nejvyšší čas.“ Ohlédl se, aby zkontroloval, že jsou všichni pohromadě, a stiskl kliku.

„Já nemůžu.“ Dee Ann zůstala stát jako přimražená.

„Co tím chceš říct, že nemůžeš? Chceš snad strávit noc ve vězení?“ rozhořčeně se k ní otočil Julian.

Zavrtěla hlavou. „Řekněte policistům, ať pošlou reportéry pryč.“

„Pokud vím, neporušují žádný zákon,“ řekl Saunders. „Mají právo přinášet zprávy. A naneštěstí jakákoliv příhoda, která se stane dceři Victora Karrenbrocka, je zpráva. To, žes odcizila dvanáctimetrovou jachtu, je zpráva. To, žes ji ukradla novomanželům, kde novomanžel si tě před časem málem vzal, je zpráva. K tomu připočtěme pokus o převzetí společnosti –“

„Saundersi.“ Julian vrhl na přítele káravý pohled a otočil se k Dee Ann. „Dej mi ruku.“ Natáhl k ní pravici.

Ucouvla.

„Dej mi ruku!“

Jejich oči se střetly a Julian mohl vidět, že její neústupnost povoluje. Vklouzla rukou do jeho dlaně. Povzbudivě ji stiskl a kývl na Saunderse.

Saunders otevřel dveře a všichni vyšli do slunečného podvečera, jako kdyby opouštěli muzeum, a ne policejní stanici.

Ti šťastnější z reportérů, kteří se utábořili kolem zadního vchodu, se k nim okamžitě vrhli.

Při prvních výkřicích Julian a ostatní zapomněli, že se mají tvářit spokojeně a ležérně. Kolem nich cvakaly fotoaparáty, před obličejem se jim míhaly mikrofony. Právě dorazila osádka z místní televizní stanice s kamerou. Julian slyšel Saunderse, jak do omrzení opakuje:

„Bez komentáře.“

Dee Ann mu křečovitě svírala ruku. Sklonila hlavu a snažila se skrýt obličej tak, že si povytáhla tričko, takže vypadala obzvlášť provinile.

Než dorazili ke Carterovu autu, Julianovi bylo jasné, že zpravodajové stihli nafotografovat a natočit dostatek materiálu, aby mohli celou záležitost rozmáznout ve večerních televizních zprávách i ve všech zítřejších novinách.

„Neměli jsme jen tak utéct,“ řekl, když se Carter prodíral vozem ven z parkoviště. „Měli jsme vydat nějaké prohlášení. Teď budou noviny plné čirých spekulací.“ Nebo nahých nohou Dee Ann.

S pomocí strážníků se Carterovi konečně podařilo vyjet z parkoviště. „Sledují nás?“

„Ještě ne,“ řekl Julian, který dával pozor na zadní okénko. „Ale brzy budou.“

„Cartere, jedeš moc rychle,“ varovala ho Nikki.

„Nemám na vybranou,“ odpověděl, ale trochu zpomalil.

„Raději co nejdřív odboč do vedlejší ulice. Myslím, že už jedou za námi,“ radil Julian. „Anebo je to Saunders?“

„Se Saundersem si hlavu nelam,“ řekla Nikki. „Potřebujeme dostat pryč hlavně vás dva.“

„Prosím vás, zavezte mě rovnou domů,“ řekla Dee Ann tiše.

„Měli by tam být rodiče. Pustí mě dovnitř.“

„Určitě?“ zeptal se Julian. Z kapsy opěradla předního sedadla vyndal mobilní telefon a nabídl jí ho. „Stejně se jejich otázkám nevyhneš.“

Dee Ann telefon přijala a bezvýrazně podotkla: „Bude lip, když jim to vysvětlím teď, než aby to slyšeli ve zprávách v deset hodin.“

Julian by byl nejraději, kdyby s ní mohl být o samotě. Jeho obvyklá zásoba pohotových frází na rozloučenou mu teď nebyla k ničemu, a tak bude nucen improvizovat. Nebylo mu po chuti, aby u toho byli nějací další lidé, i když to byli jeho přátelé.

Co se tak asi říká za takovýchhle okolností? Dee Ann ho nejspíš už nikdy nebude chtít vidět. Ale co když on chce vidět ji?

Ještě dva bloky a Dee Ann se už nikdy nebude muset s těmihle lidmi vidět. Vydrží se tvářit neúčastně ještě dalších pět minut, a pak se určitě sesype.

Doma telefon nikdo nebral, ale Dee Ann to bylo jedno. Radši rozbije okno, než aby s nimi strávila jedinou minutu navíc. Samozřejmě, když rozbije okno, spustí bezpečnostní systém. A přijde policie a s její smůlou ji nejspíš znovu zavřou.

Aspoň teď už ví, jak to ve vězení chodí. Málem propukla v hysterický smích.

Dům Karrenbrockových byl nádherný viktoriánský dům v samém centru starého Galvestonu, v klidném sousedství stejně nádherných domů lemujících širokou ulici.

„Zastav!“ vykřikla Nikki a ukázala k dodávce se satelitním diskem na střeše. „To je zpravodajský vůz.

Carter dupl na brzdy. „Hlídají váš dům, Dee Ann,“ řekl, „ale myslím, že nás ještě nezahlédli.“

Dee Ann se kousla do rtu. Co teď? Pohlédla na Juliana.

Julian viděl, jak Dee Ann zbledla. „Otoč to a jede se ke mně,“ nařídil.

Carter couvl, otočil vůz a rozjel se tak prudce, že málem vrazili do Saunderse.

„Viděls, jak se vyděsil?“ vykřikl Carter.

„Jo, otáčí se taky,“ referoval Julian, který sledoval situaci vzadu.

„Jeď opatrně, Cartere,“ varovala Nikki svého staronového manžela.

Když dojeli k domu, kde Julian bydlel, uviděli stát před vchodem další dodávku se satelitní anténou. Jakási žena s mikrofonem v ruce se dohadovala s vrátným.

Carter zajel na parkoviště níže na ulici. „Zkusíme kancelář?“

„Jo,“ řekl Julian. „Ale nejdřív zavolej bezpečnostní službě.“ Vyhnuli se zpravodajské dodávce a zamířili k budově, kde měla

Beldenova společnost své kanceláře. Člen bezpečnostní služby na ně už čekal. Vylezli z vozu a vběhli dovnitř. Všichni až na Dee Ann se smáli jako blázni, celí šťastní, že se jim podařilo reportérům uniknout.

Naposled se takhle smáli, když znovu převzali řízení Beldenovy společnosti od Karrenbrock Ventures. Od Dee Ann.

Dee Ann. Julian okamžitě vystřízlivěl.

Dee Ann stála u recepčního pultu a v ruce držela telefon. Stiskla rty a velmi opatrně sluchátko položila.

Do obličeje se jí znovu vrátil ten bezvýrazný pohled.

Carter s Nikki se vydali k výtahům a Julian mávl na Dee Ann.

„No tak, pro tu chvíli se můžeme uchýlit do Carterových kanceláří.

„Pro tu chvíli?“ opakovala Dee Ann a unaveně se usmála.

Julian chápal, jak se cítí. „Jen na tak dlouho, abychom se mohli umýt a něco pojíst.“

Dee Ann vzdychla a zavřela oči.

I on začínal pociťovat následky bouřlivých událostí posledních dvou dnů. Když se výtah rozjel, musel se pevně chytit mosazného zábradlí, aby neztratil rovnováhu.

Carter a Nikki byli podezřele tiší a Julian je přistihl, jak si spolu vyměnili pohledy. Báječné. Dluží jim vysvětlení a možná o moc víc než jen to.

Všechno úplně zpackal.

Výtah zastavil v nejvyšším poschodí a dveře se otevřely. Julian vystoupil na plyšový koberec. Nikdy předtím plně nedocenil, že je podlaha pokrytá kobercem, a taky nikdy po ní nekráčel bosý.

„Dee Ann, můžeš použít koupelnu u mě v kanceláři,“ nabídl jí Carter, když odemykal dveře rohového apartmá.

„Myslím, že jsem v téhle části tvé kanceláře nikdy nebyla,“ řekla.

„Počínej si tu jako doma.“

„Pokusím se ti najít něco na převlečení,“ slíbila Nikki a zmizela v další místnosti. „Prozatím si obleč tamhleten župan.“

Dee Ann unaveně přikývla a zavřela se v koupelně.

Julian se otočil na Cartera. „Nemáš tu něco k jídlu? Od včerejší svatební hostiny jsme nic nejedli.“

Carter se na něho zkoumavě zahleděl. „Cos to prováděl, Juliane?“ zeptal se a přešel do malé kuchyňky.

„To je dlouhá historie.“

„Tak ji zkrať.“

„Opil jsem se.“

Carter se na něho nevěřícně podíval a otevřel malou ledničku.

„Za všechny ty roky, co tě znám, ať jsi na tom byl dobře nebo měl průšvih jako hrom – nikdy jsem nezažil, že by ses opil.“

„Včera v noci jo.“ Julian mu vylíčil, jak to bylo s ochutnáváním Bobova vína, zatímco Carter odkudsi vyštrachal několik balíčků krekrů, polévku v sáčku a kaviár.

„Tohle je všechno, co vám můžu nabídnout.“ Carter naplnil dva kávové hrnky vodou z kohoutku a podal Julianovi sáček s polévkou.

„Situace se výrazně zlepšuje,“ pochvaloval si Julian.

„Chtěla snad má bývalá snoubenka utopit svůj žal?“

„To sotva,“ odpověděl Julian a strčil hrnek s polévkovou směsí do mikrovlnné trouby. „Měla menší problém s růžemi

a antihistaminiky.“

„Taky jsi mi mohl zalhat.“ Carter míchal směs v druhém hrnku.

„Myslím, že to přežiješ. Nemáš tu nějaký sýr?“

Carter zavrtěl hlavou. „Neměli jsme v úmyslu sem vkročit celých příštích čtrnáct dní,“ upozornil Juliana.

Mikrovlnná trouba začala pípat. „Chvíli vydrž, než tohle odnesu Dee Ann, a pak ti vylíčím, jak to bylo s tou naší nezdařenou výpravou.“ Julian potřeboval trochu času, aby si utřídil myšlenky a rozhodl, co přesně má Carterovi říct.

I když Carter byl jeho přítel, Julian neměl v úmyslu mu vykládat všechno, co se stalo.

Slyšel šumění sprchy a zabušil na dveře. „Dee Ann?“ Šumění ustalo.

„Dávám ti na stolek vedle dveří polévku a krekry.“

„Díky,“ slyšel Dee Annin hlas, načež začala znovu téct voda.

Saunders vtrhl do kuchyňky právě v okamžiku, kdy mikrovlnná trouba oznamovala, že je Julianova polévka ohřátá. „Díky, že jste na mě počkali.“

„Setřásl jsi reportéry?“ zeptal se Julian a napil se polévky.

„Ne.“ Saunders sáhl po balíčku s krekry, ale Julian jej stačil odtáhnout z jeho dosahu. „Bylo by se mi to podařilo, kdyby bezpečnostní služba nezamkla dveře.“

„A jé,“ řekl Carter.

„Cos jim řekl?“ zajímal se Julian a strčil si do úst slanou sušenku.

„Vymyslel jsem si dojímavou historku, a jelikož se nikdo z vás nenamáhal ji se mnou předtím probrat, budete ji muset říkat taky.“ Saunders se zatvářil důležitě.

„A ta historka je…?“ Julian otevřel skleničku s kaviárem.

„Řekl jsem jim, že ty a slečna Karrenbrocková jste šlí na palubu Včelky, abyste učinili jistá opatření týkající se ženicha a nevěsty, a jak jste s ní chtěli popojet, motor začal zlobit a proud vás odnesl do zálivu, kde vás odpoledne zachránila pobřežní hlídka. Naneštěstí

Beldenovi mezitím ohlásili krádež lodě a úřady pak konaly na základě této informace. A tak dále a tak dále…“

„Gratuluju, Saundersi. To je fakt báječná historka.“ Julian pozvedl hrnek s polévkou jako k přípitku.

Carter zabručel. „Vypadáme teď jako blázni že jsme nepřiměřeně reagovali.“

Julian se usmál. „Právě proto je tahle historka tak skvělá.“

PÁTÁ KAPITOLA

Dee Ann se zase cítila skoro jako člověk. Je to bída, že taky tak nevypadá. Měla červený nos a kolem očí zbytky vodovzdorného maskara. Carter samozřejmě v koupelně neskladoval žádný pleťový krém.

Stejně jako tu neměl její oblíbený šampon a kondicionér. Připadalo jí, že má vlasy jako mokrou slámu. Pokus pročísnout si je prsty měl úspěch jen částečný, a tak to Dee Ann vzdala a omotala si kolem hlavy ručník.

Jednou se jim všem bude muset ukázat. Takže to zrovna tak může být teď. Utáhla si pásek Carterova županu, zhluboka se nadechla a otevřela dveře koupelny.

Kancelář byla prázdná.

Poprava se odkládá. Popadla hrnek s polévkou a krekry, které jí Julian nechal vedle dveří, a vrátila se do koupelny.

Měla hrozný hlad. Sedla si na poklop toalety a hltala vlažnou polévku s pocitem, že je to ta nejbáječnější kuřecí polévka, jakou kdy jedla.

Polévka měla na její rozhoupaný žaludek blahodárný vliv. Dee Ann s povzdechem odložila prázdný hrnek na okraj vany. Je čas uvážit, co udělá dál.

Jakkoliv to bylo lákavé, nemohla se v Carterově koupelně schovávat navěky. Stejně tak se jednou bude muset ukázat rodičům, přátelům – a celé galvestonské obchodní veřejnosti. Ale musí to být hned teď?

Dee Ann žvýkala sušenku. Podařilo se jí, že o ní minulé léto mluvilo celé město. Nejdřív to bylo její krátké zasnoubení s majitelem největšího rivala jejich Karrenbrock Venture, načež byl celý Galveston svědkem toho, jak ji Carter poslal k vodě. To celé dovršila historka o akutním zánětu slepého střeva, kterou Julian a jeho komplici pustili do oběhu, aby nějak omluvili Carterovo jednání. Následoval její neúspěšný pokus o převzetí Beldenovy společnosti, načež Carter oznámil své zasnoubení s bývalou manželkou. A teď zase tohle.

Proč se jenom nechala od Nikki umluvit a na tu svatbu šla? Věděla, že to není dobrý nápad. Matka to věděla taky, a dala to najevo obšírným proslovem.

Co se týče matky, Felicia Karrenbrocková dostane určitě záchvat migrény, až se dozví o tomhle jejím posledním úletu. Dee Ann tiše zasténala. Už jí lezlo krkem neustále snášet matčin dohled a poslouchat její věčné lamentování.

Počká, dokud rodiče neuvidí televizní zpravodajství. Naštěstí nebo naneštěstí – podle toho, jak se na to jeden dívá, to vypadá, že rodiče nejsou dnes doma. Možná že zprávy v televizi nakonec propásnou.

Ale nepropásnou ranní noviny.

Dee Ann netoužila vidět ani televizní zprávy, ani ranní tisk.

A zcela určitě netoužila být při tom, až je uvidí rodiče. Věděla, že jakmile se objeví první zpráva, začne u nich doma vyzvánět telefon a „starostliví“ známí budou dychtit po dalších detailech. To bude nářku, až Dee Ann ty zprávy rodičům potvrdí. V duchu si představila jejich zděšené pohledy. Zahrnou ji spoustou výčitek – jaks nám to jen mohla udělat! A pak přijde pláč. Celé potoky slzí.

Dee Ann dojedla poslední krekr a studovala hnědou a zelenou tapetu. Carterova koupelna není až tak špatné místo, pomyslela si. Ani ty tapety by jí tu nevadily.

Možná že když bude pěkně zticha, zapomenou na ni a ona bude moci vyklouznout a vyplenit kuchyňku.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Čert aby to vzal! Nedají jí pokoj!

„Dee Ann?“ slyšela Julianův hlas. „Nikdo toho jména tady není,“ zavolala a doufala, že odejde. Zasmál se. „Našel jsem ti nějaké šaty.“

„Opravdu? Je to něco lepšího než Carterův župan?“

„Něco mnohem dražšího.“

To znělo slibně. Dee Ann otevřela dveře a Julian jí podal malý balíček. „Co je to?“

„Hedvábné pyžamo.“

Čí?

Julian se usmál a řekl: „Moje.“

Hodila mu ho na hlavu a zabouchla mu dveře před nosem. Copak se vůbec nestydí? Nabízet jí svoje pyžamo, aby se tu v něm producírovala, jako kdyby byli nějací milenci!

Ale co když je to nakonec pravda? Kéž by si tak mohla vzpomenout!

„Co se ti nelíbí na mém pyžamu?“ podivil se Julian. „Buď ráda, že v kanceláři mívám jedno rezervní pro případ, že bych tu potřeboval přespat.“

„Co je to za chlapa, co si do kanceláře nosí pyžamo?

„Je to praktický muž,“ odpověděl. „Nerad spím v šatech a nemyslím, že je vhodné tu přespávat in nátura. Takže jsem se vybavil vkusným, slušivým nočním úborem.“ To je celý Julian.

„Představuj si, že je to oblečení pro všední den. Co právě letos strašně frčí. Věř mi, že by sis mohla dát přes kabátek pásek a jít v tom mezi lidi. Nikdo by si ničeho ani nevšiml.“

„To určitě!“

Uslyšela zlostný povzdech. „Nic lepšího tu nemám. A teď se jdu osprchovat k sobě do kanceláře. Nechám ti to pyžamo přede dveřmi. Vezmi si ho nebo ne, je mi to srdečně jedno.“

Dee Ann přitiskla ucho na dveře a uslyšela Julianovy tiché vzdalující se kroky.

Sprchovat se v kanceláři? On i Carter měli přece veškerý komfort doma. Proč se vůbec namáhají držet si byt?

Dee Ann pootevřela dveře a vtáhla balíček s pyžamem dovnitř.

Vlastně si Julian i Carter počínali rozumně. Kolikrát ona sama spěchala domů, aby se před banketem nebo obchodní večeří převlékla, a pak přijela celá schvácená?

Zatímco si oblékala Julianovo pyžamo, Dee Ann si v duchu přebudovávala svoji kancelář. Bylo zřejmé, že se bude muset přestat zaobírat myšlenkami na to, že by z podniku dobrovolně odešla, jelikož pochybovala, že v brzké době najde manžela a bude mít rodinu.

Tvář se jí rozjasnila. Ponoří se do práce a už nikdy nebude muset mezi lidi.

Julian se cítil jako znovuzrozený – teď, když ze sebe smyl pach vězení. Když se balil do stejného bílého froté pláště, jako měla předtím Dee Ann, musel si na ni vzpomenout.

Dee Ann. Zavrtěl hlavou. Připadala mu jako zatoulaná kočka.

Jako kočka, která prská. Co by tak měl udělat?

V první řadě jí nabídnout něco dobrého k snědku. Julian přešel ke stolu a zalistoval v diáři.

Která z jeho oblíbených restaurací by jim v neděli večer mohla donést jídlo? Nebo má raději zavolat do pizzerie a objednat pizzu? Ne, ne. Potřebují pořádné jídlo. A dobré víno.

Zvedl telefon a objednal večeři. Právě když pokládal sluchátko, vešel Saunders. „Hotelová ochranka našla vaše auta. Dají na ně přes noc pozor.“

„Prima. Jen doufám, že Dee Ann má rezervní klíčky.“ Julian otevřel skříň, kde měl uloženy obleky na převlečení. Kromě bot, všiml si. Neměl tam nic na nohy kromě tenisek.

„Carter ti sehnal nějaké peníze, ale Nikki neměla štěstí, když chtěla najít šaty pro Dee Ann. Nemají stejnou velikost.“

„Já vím.“ Julian vzdychl. „Půjčil jsem jí pyžamo.“

„To hedvábné, co ti dala Nikki?“ Saunders zvedl obočí. Julian stáhl s ramínka bílou košili. „Jo.“

„Zajímavé.“ Saunders seděl na rohu Julianova psacího stolu a kýval nohama. „Říkals, že je tady nějaká věc, na kterou bys chtěl znát můj názor.“

Ano, jedna věc by tu byla, ale Julian nevěděl, jak začít. „Chci se tě zeptat jako klient právníka na jistou důvěrnou záležitost.“

„Zatraceně.“ Saunders se zakabonil. „Doufal jsem, že dnes tu nebudu za právníka.“

„Jestli na to nemáš náladu, ještě vždycky můžu jít za –“

„Ale ne, povídej,“ mávl Saunders rukou.

Julian mu vylíčil všechno, na co si byl schopen vzpomenout ohledně svatební smlouvy. Když viděl, jak se Saunders tváří, zmocnilo se ho neblahé tušení. „Takže, kdo tu smlouvu vlastně podepsal – ty?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Saunders. „Roy Peabody.“

Jejich společný přítel, právník, známý výtržník. Julian ulehčené vydechl a zapnul si na košili poslední knoflík. „To jsem mohl vědět. Roy si vždycky vymýšlel takovéhle ptákoviny dokonce i ve škole. Ale ty “ namířil ukazovákem na Saunderse „– to bylo od tebe pěkně hnusný, mávat kolem sebe starou Carterovou smlouvou. Pomysli, jak se Dee Ann asi cítila.“

„Promiň, ale jak ty, tak Dee Ann jste to považovali za vynikající nápad. Shodli jste se na tom, že je to přímo osud.“

„Já že jsem řekl, že je to osud?“ Julianovi se nezřetelně vybavilo, jak kráčel po pobřeží s Dee Ann po boku. Vzpomínal si, jak se cítil šťastný – dobrá, za to mohlo nejspíš Bobovo víno a divil se, proč ten sňatek tak dlouho odkládal. Připadalo mu to hloupé. Když se bosí brodili pískem, přemýšlel o tom, jak by měla vypadat žena, s níž by chtěl strávit celý život. Někde tam venku na galvestonské pláži se jeho vize dokonalé manželky prolnula s obrazem Dee Ann.

Vrátili se na slavnost a na chvíli se od sebe odloučili, když se pronášely přípitky na počest nevěsty a ženicha. „Pamatuju si, že jsem s tebou mluvil o Dee Ann,“ řekl Julian Saundersovi. „Tehdy jsi mi ukázal svatební smlouvu, kterou jsi měl od minule v náprsní kapse. Teď si na to vzpomínám.“

Saunders přikývl a nakrčil čelo. „A tys řekl to se mi báječně hodí.“

Hodí? Cokoliv jiného, jen ne tohle. Julian si natáhl kalhoty. „Dee Ann a já jsme nemohli vyluštit podpis a na chvíli jsem se bál, jestli pastor jedním vrzem neoddal i nás.“

„Hloupost. Byl to Roy.“

„Takže celá ta věc nemá žádný právní podklad. To je tedy úleva.“ Julian si zapínal pásek na kalhotách, když si všiml, že Saunders nic neříká.

Tázavě k němu vzhlédl a Saunders se ho zeptal: „Je tu nějaká možnost, že bys mohl chtít, aby to bylo legální?“

„Ne… Proč?“ divil se Julian. „Snad si nemyslíš, že jsem do Dee Ann zamilovaný.“

Saunders si odkašlal. „Nemyslel jsem tvůj citový stav, ale možné následky.“

Julian si právě zavazoval tenisky. „Jaké následky?“

„Dítě,“ řekl Saunders bez obalu.

Julianovi se na okamžik zastavilo srdce. Prudce se posadil a zatočila se mu hlava. Před očima se mu dělaly černé mžitky a Saundersův hlas k němu doléhal jakoby z velké dálky.

„Juliane? To… to není tvůj případ, že ne? Jen jsem se o tom zmínil, abych nevynechal žádnou možnost. Juliane! Juliane! Neomdli mi tady, chlape!“

„To mě ani nenapadne.“

Saunders seskočil ze stolu a nalil Julianovi sklenici vody. Julian ji netečně přijal a uvědomil si, že ho prsty skoro neposlouchají.

Saunders mu vzal sklenici z ruky a stoupl si před něho. Nasadil svůj nejpřísnější výraz. „Tvoji reakci jsem nucen si vyložit tak, že připouštíš, že tuhle eventualitu nelze vyloučit.“

Julian polkl. „Třeba se nic nestalo.“

„Třeba?“

„Dee Ann se možná… ehm… pojistila sama.“

„Juliane, mluvíš jako nějaký teenager.“ Saunders překřížil ruce.

„A jak tě tak pozoruju, je mi jasné, že ty sis pozor nedal.“

Julian namáhavě vstal a začal přecházet po kanceláři. „Jak jen jsem se mohl…“ Bezmocně rozhodil ruce.

„Chovat tak hloupě? Tak nezodpovědně?“ Saunders rovněž začal přecházet sem a tam.

„…tak opít.“ Setkali se uprostřed Julianovy kanceláře, prošli kolem sebe, otočili se a znovu se potkali. „V životě se mi nic podobného nestalo,“ prohlásil Julian a zamířil ke dveřím. „Musím si s Dee Ann promluvit.“

„Počkej,“ zastavil ho Saunders. „Podobné situace vyžadují co největší ohleduplnost a takt.“

„To mi snad nemusíš říkat,“ odsekl Julian. „Cos myslel, že se chystám udělat? Že půjdu a řeknu jí, hele holka, nezbouchnul jsem tě náhodou?“

„Věděl bych něco lepšího,“ zamumlal Saunders. „Dřív než tuhle záležitost začneš s Dee Ann rozebírat, měl bys anticipovat jak její negativní, tak afirmativní reakci, a podle toho pak jednat.“

„Bože, Saundersi, nemluv se mnou čínsky.“

„Můžu být tvůj přítel, nebo advokát. Ale obojí najednou být nemůžu,“ řekl Saunders rozhořčeně.

Julian se zarazil. Saunders má pravdu. Měl by mít nějaký plán.

„Dobrá. Jestli existuje možnost, že tady je možnost… však ty víš,“ udělal výmluvné gesto, „tak ji požádám o ruku.“ Podíval se na Saunderse, jestli to oceňuje.

„To není nutné.“

„Saundersi! Jestliže jsem ji přivedl do jiného stavu a Dee Ann bude čekat moje dítě, pak jí samozřejmě nabídnu sňatek.“

„Ty mi nerozumíš i když to není moc obvyklé, ten včerejší obřad by mohl být vyložen jako právně platný.“

„Počkej, Roy je přece právník, ne kněz.“

„Roy je taky oddávající úředník, alespoň od posledních listopadových voleb.“ Poté, co Saunders hodil na Juliana tu bombu, o krok ustoupil.

„Proboha! Na to jsem zapomněl!“

„Jak se ti to podařilo? Celé měsíce nemluví o ničem jiném!“

Juliana polil studený pot, což bylo něco, co se mu stávalo jen velice zřídkakdy. Znovu ho rozbolela hlava. „Chceš mi říct, že jsem se s Dee Ann možná opravdu oženil?“

„No, zdá se, že Roy tu smlouvu někam založil a ještě ji nedal zaregistrovat.“ Saunders se chabě usmál. „Měl jsem ti tu novinku nějak šetrně oznámit. A jelikož sám nevylučuješ možné otcovství, myslel jsem, že teď nastal ten správný okamžik.“

Julian se zhluboka nadechl a sesul se na koženou pohovku. „A když smlouva nebude zaregistrována, pak je svatba neplatná – je to tak?“

„Pak by o ní nebyl žádný záznam.“

„Děkuju ti, Dee Ann!“ vykřikl Julian a zvedl ruce.

„Proč?“

„Udělala tu nejušlechtilejší věc, kterou jsem kdy viděl: roztrhala tu smlouvu na kousky a hodila do moře.“

Saunders se zamračil. „Toho by mohla litovat. Pořád ještě tě může žalovat pro nedodržení manželského slibu.“

„S tím si teď nedělejme starosti,“ začal Julian.

„Starosti s čím?“ Do místnosti vstoupili Carter a Nikki,

„Ale, s těmi šaty.“ Julian vrhl na Saunderse varovný pohled. Ten se zatvářil dotčeně. Julian věděl, že Saunders nelibě nese, kdykoliv někdo pochybuje o jeho profesní bezúhonnosti.

„Tady máš nějaké peníze na drobná vydání, dokud ti nevydají novou kreditkartu.“ Carter podal Julianovi svazek bankovek.

„Tolik ani nebudu potřebovat,“ bránil se Julian.

„Neodporuj, jsou to většinou jednodolarovky.“ Nikki se zavěsila do Cartera. „Mnoho štěstí, Juliane. Ráda bych ti pomohla, ale právě teď musím manžela odvléct na líbánky.“

„Páni,“ řekl Julian s předstíraným údivem, „copak nechcete zůstat a podívat se na nás ve zprávách?“

Zavrtěli hlavou. „Máme namířeno opravdu hodně daleko.“ Carter se s úsměvem podíval na svou ženu.

„Radím ti, abyste udělali totéž.“ Nikki se zachichotala, načež se oba novomanželé odporoučeli.

Julian je slyšel, jak s kýmsi hovoří v hale, a o pár vteřin později strčila do dveří hlavu Dee Ann. „Vrátný si žádá Cartera. Týká se to nějaké donášky od Margauxů.“

„To bude večeře. Pojď dál, Dee Ann.“ Julian zvedl telefon, spojil se s vrátnicí a požádal je, aby poslíčka s jídlem poslali nahoru.

„Dovolil jsem si pro nás objednat pořádnou večeři,“ řekl a uvědomil si, že mluví až příliš rychle a příliš srdečně.

„U Margauxů?“ Vypadala potěšené. „To je moje oblíbená restaurace.“

„Moje taky.“ Julian upřeně pozoroval Dee Ann, jak plaše vchází do kanceláře.

Na sobě měla jeho pyžamo.

Vypadala… neuvěřitelně. Byla bosa a vlasy jí ještě docela neuschly. Ohrnula si rukávy i nohavice, ale stále ještě se celá ztrácela ve spoustě hedvábí s kašmírovým vzorem, které při každém pohybu šustilo. Byla rozkošná a vypadala úchvatně.

„To byl skvělý nápad, tahle večeře,“ pochvaloval si Saunders a začal uklízet konferenční stolek před pohovkou. „Mám hlad jako vlk.“

„Ty nejsi pozvaný,“ prohlásil Julian. Na Saunderse úplně zapomněl.

Právník se narovnal. „Ale měl bych být,“ řekl a vrhl významný pohled na Dee Ann.

„Už tak jsi s námi ztratil spoustu drahocenného času.“ Julian poplácal přítele po rameni a snažil se ho nasměrovat ke dveřím.

Saunders se vzepřel. „To jsem ztratil,“ potvrdil. „A přitom jsme ani nestačili probrat všechny aspekty tyhle kauzy.“

„Neříkej, že bys je s námi chtěl zrovna teď probírat,“ řekl Julian a strkal ho ke dveřím.

„Přesně tak,“ prohlásil Saunders a chytil se stolu, aby měl nějakou oporu. „Ještě jsem neskončil.“

„Juliane,“ přerušila je Dee Ann, když se ozvalo zaklepání na dveře, „porce u Margauxů jsou tak obrovské, že se se Saundersem snadno podělíme. Připadá mi to jedině správné, potom, co jsme mu zkazili nedělní odpoledne.“

„Ale nezkazili,“ usmál se Saunders. „Tohle bych si nenechal ujít za nic na – auvajs!“

„Juliane, prosím,“ řekla Dee Ann a šla otevřít poslíčkovi.

Zatímco dohlížela na prostírání, Julian střídavě hleděl na vítězoslavně se tvářícího Saunderse a na poslíčka, který obdivné zíral na Dee Ann. „Dokončíme to sami,“ řekl Julian a sáhl po svazku bankovek.

„Ale ne, pane, já mám –“

„Pokud jde o nás, vaše služby si žádají ocenění.“ Julian našel dvacetidolarovku a vsunul ji chlapci do kapsy. Podepsal doručenku a vyšoupl zářícího poslíčka ze dveří.

Kéž by se mohl stejně snadno zbavit i Saunderse!

Jenomže Saunders měl zjevně obavy, že Julian by se mohl po právní stránce k něčemu zavázat či slíbit něco, čeho by později mohl litovat. Přes to všechno se Julian domníval, že jeho zodpovědnost za Dee Annino možné těhotenství je záležitost, kterou je nutno s ní projednat v soukromí.

Sledoval, jak ona a Saunders dokončili přeměnu koutu jeho kanceláře, kde měl sedací soupravu, v improvizovanou jídelnu.

„Proboha, Juliane, to vypadá, žes objednal rovnou celou krávu!“ Saunders pohlédl na dva vrchovaté talíře šťavnatých žebírek.

„Asi jsem jim po telefonu připadal, že umírám hlady,“ řekl Julian. Jen nerad se smířil s faktem, že Saunders jim při večeři bude dělat společnost.

„Podívej se, můžu si vzít tenhle talíř, na kterém je chleba a máslo,“ řekla Dee Ann právníkovi. „A co se týče příboru, vezmu si desertní vidličku, a nůž si budeme půjčovat.“

Julian měl dojem, že večeře, která měla přispět ke zlepšení jeho vztahů s Dee Ann a kterou zamýšlel projevit svou dobrou vůli, byla díky Saundersovi zcela zkažena. A nejen to. Tím, že Dee Ann Saundersovi nabídla, že se s ním o jídlo rozdělí, se s právníkem sblížila, a Julian se ocitl v pozici sobeckého a netaktního hostitele.

Takhle to nezamýšlel. Měl v úmyslu navodit příjemnou atmosféru a decentním způsobem Dee Ann sdělit, jak se věci mají. Doufal, že když nic jiného, alespoň se s Dee Ann rozejdou jako přátelé.

Julian mrzutě pozoroval, jak se Dee Ann s úsměvem dělí o svou večeři se Saundersem. Ani se nenamáhal, aby otevřel láhev burgundského, kterou měl v baru.

„Juliane, ty nemáš hlad?“ zeptala se Dee Ann.

„Hlady přímo šilhám.“ Nucené se usmál. „Právě jsem si říkal, jak jsme k sobě všichni úžasně zdvořilí.“

Dee Ann pokrčila rameny. „To, co se stalo, už změnit nemůžu.

Mám na tom stejnou vinu jako ty a ráda bych na to zapomněla.“

„Výborně,“ řekl Saunders. „Blahopřeju vám oběma, že se ani jeden z vás nezříká svého dílu odpovědnosti.“

Julian ho kopl pod stolem. Věděl, že Saunders to říká proto, aby Juliana kryl pro případnou pozdější soudní při. Ale stejně, jak může být tak nešetrný?

Dee Ann zjevně neměla o skrytých motivech Saundersových poznámek ani tušení a vesele povídala, jako kdyby byla na jedné z mnoha obchodních schůzek, kterých se oba během roku účastnili.

Bylo už po desáté hodině večer a Dee Ann nejevila žádné známky, že by se chtěla vrátit domů. Nesháněla se po oblečení ani se nezajímala, jak se dopraví domů, přestože jak Julian věděl žádné peníze u sebe neměla. Byl připraven jí pomoci, ale bylo zvláštní, že Dee Ann podobné otázky zřejmě vůbec nepřišly na mysl.

Dee Ann se se Saundersem právě rozdělila o moučník, když zazvonil telefon.

Právník vyskočil a šel ho zvednout. Chvilku poslouchal, načež položil sluchátko a vyběhl z kanceláře.

„Saundersi?“ volal za ním Julian. Ale odpovědi se nedočkal.

Dee Ann a Julian na sebe pohlédli, pak se zvedli a spěchali za právníkem.

Našli ho v jednací místnosti, jak zírá na obrazovku. S fotografií Beldenových v pozadí seznamoval vážně se tvářící reportér televizní diváky s celou událostí.

„Ach ne!“ Dee Ann si zakryla ústa rukama.

„Pst! Dávám pozor, co vykládá za pomluvy,“ řekl Saunders, který si dělal poznámky.

Na obrazovce se objevil Julian a Dee Ann, jak běží ke Carterovu autu, zatímco reportérův hlas líčil událost v nejhorším možném světle. Značnou část záznamu zabíral Saunders, který opakovaně odpovídal „Bez komentáře“ a tvářil se ztrápeně. Dee Ann si vytáhla tričko, aby si zakryla tvář, čímž si odkryla nohy. Julian vypadal jako nějaký pobuda, ale pobuda se slušivým sestřihem.

„A čerství novomanželé Beldenovi nejsou k zastižení,“ uzavřel reportér.

Zpráva pokračovala snímky ze zásnub Dee Ann s Carterem a líčením historie její nezdařené svatby. Dokonce ukázali fotografie Juliana, když mu byly dva roky, které zřejmě získali ze společenské rubriky v novinách.

Když začali vykládat další pikantnosti, Dee Ann sklesla na kolena před televizní obrazovkou. „Neřekli, že obvinění bylo staženo, viď, Saundersi?“

Právník rychle přelétl své poznámky. „Vlastně ano, ale takovým způsobem, že to znělo, jako kdyby to byla chyba.“ Zavrtěl hlavou.

„Nic z toho nebude, lidičky. Dávali si pozor na jazyk.“ Zazvonil telefon.

„Nezvedej to,“ nakázal Saunders Julianovi.

„Musím zavolat rodičům,“ zamumlala Dee Ann a vstala. Bylo vidět, jak se jí třesou kolena.

Julian se cítil stejně bídně. I když něco takového čekal, když to pak viděl a uvědomil si, že se tím baví celý Galveston a že tuhle historku nepochybně převezmou i houstonské televizní stanice, jeho obvyklá sebejistota byla značně otřesena.

„Počkejte.“ Saunders vytáhl zpod konferenčního stolu židli.

„Sedněte si.“ Usadil Dee Ann a Julianovi ukázal na vedlejší židli.

Julian se posadil a povzbudivě se na Dee Ann usmál. „Saunders se nám teď předvede jako právník. Dělej všechno, co ti řekne.“

„Co se toho týče,“ začal Saunders, když se posadil ke stolu naproti nim, „chci se tě, Dee Ann, zeptat, jestli si přeješ, abych tě v této záležitosti zastupoval.“

Přikývla.

„Pak jako tvůj právní zástupce tě žádám, abys s nikým nemluvila, dokud nevydáme oficiální prohlášení.“

„Ale moje matka –“

„Zvláště nic neříkej své matce,“ přerušil ji Julian.

Dee Ann vypadala, že chce něco namítnout, ale Saunders zvedl ruku. „Spojím se s ní a řeknu jí, že jsi v pořádku.“

„Řekni jí… řekni jí, že jsem odjela do Rocky Falls navštívit babičku,“ řekla Dee Ann.

„Máš v úmyslu vzít roha?“ otázal se Julian.

Dee Ann se k němu otočila a vzdorně řekla: „Nedávno jsem v Rocky Falls koupila nemovitost. Teď je ta nejvhodnější doba se na ni jet podívat.“

Znovu zazvonil telefon. Julian si náhle představil vyzvánějící telefony a faxy, zlomyslné poznámky a reportéry, strkající mu mikrofony rovnou pod nos. „To je báječný nápad, Dee Ann. Jedu s tebou.“

ŠESTÁ KAPITOLA

„To nebude nutné, Juliane.“ Dee Ann chtěla mít ode všech pokoj a zvlášť od Juliana. I zdvořilost má své meze. Vstala. Měla v úmyslu odejít z jednací místnosti, zamknout se v Carterově kanceláři a rozcupovat několik polštářů na kusy. Pak hodlala anonymně zatelefonovat místním sdělovacím prostředkům a poskytnout jim vzrušující, avšak zcela zavádějící tip.

„Ale já na tom trvám.“ Julian vyskočil. „Během mého krátkého pobytu v Rocky Falls si mě to kouzelné městečko úplně podmanilo.“

„Jistě.“ Dee Ann upřela pochybovačný pohled na Juliana, kterého tím však nevyvedla z rovnováhy. „Myslela bych, že Rocky Falls ti budou připadat moc venkovské.“

„Život na venkově má pro mě právě teď jisté kouzlo:“

„Pojedu taky,“ vložil se do hovoru Saunders.

„Ne!“ vykřikli Dee Ann a Julian unisono. Saunders se usmál pod vousy.

„Nejlíp bude, když každý půjdeme svou cestou.“ Dee Ann si přitáhla klopy kabátku od pyžama. „Co takhle kdybyste si vy dva vyrazili do nějaké malé evropské země?“

„Srpen je hrozný měsíc na cestování po Evropě.“ Julian si odkašlal. „Kromě toho, neměl bych z toho zrovna dobrý pocit opustit tě právě v téhle… osudové chvíli.“ Během kratičkého zaváhání pohlédl na Saunderse, jako kdyby chtěl, aby mu jeho slova potvrdil.

„V jaké osudové chvíli?“ otázala se Dee Ann. Julian zvedl obočí.

„Za prvé zrovna teď představujeme hlavní chod na banketu médií.“

„A za druhé?“

Ačkoliv se zeptala Juliana, odpověděl Saunders: „Důsledky událostí posledních čtyřiadvaceti hodin nebyly dosud plně vyjasněny.“

Cože? Dee Ann se snažila vyčíst z jejich tváří, o co tu jde. Myslí si snad, že chce podat trestní oznámení? Že jí nestačí pozornost tisku a televize a touží to všechno propírat ještě před soudem?

A kromě toho, koho by měla zažalovat? Policii? Pobřežní hlídku? Dělali jen svou práci. Beldenovy? Mysleli, že jejich loď někdo ukradl. A svým způsobem to byla pravda. Ukradla ji ona s Julianem.

Mohla by žalovat Juliana? To by si však nejdřív musela vzpomenout, co všechno se minulou noc dělo. Nemluvě o tom, že existovalo víc než dost důkazů toho, že se jejich společných radovánek zúčastnila docela ochotně.

Všimla si, že Julian otočil hlavu k Saundersovi. Připadala si hloupě, jak jí poskočilo srdce, když z profilu viděla jeho dokonalý nos. Kdyby jen…

Kdyby jen mohli začít úplně od začátku. Ale nemohli, a proto čím dřív zmizí, tím lip. „Co se mě týče,“ oznámila, „ten incident je za mnou. Považujme ho za jednu z životních zkušeností, která člověku tříbí charakter, a nechrne to tak.“

„Ale co tisk,“ začal Saunders.

„Brzy si najde nové oběti,“ prohlásila. „Oba jste byli velice laskaví, a já nechci zneužívat vaší pohostinnosti, víc než je nutné.“ Dee Ann pronesla ještě několik dalších zdvořilostních frází a přitom se šinula ke dveřím.

„To je v pořádku,“ protestoval Julian až příliš horlivě. „V žádném případě si nemysli, že musíš spěchat pryč. Na druhé straně, Saundersi, opravdu se už poněkud připozdívá.“

„Přesně tak,“ řekla Dee Ann. „Takže dobrou noc.“ Pozdrav adresovala oběma mužům a vzala za kliku.

„Ne, počkej.“ Julian si stoupl před ni. „Nedala by sis šálek kávy – nebo trochu čaje? Dáváš přednost čaji, viď?“

Julian ji nechce nechat odejít. Večeře, kterou ji uctil, považovala Dee Ann za příjemné zakončení celého debaklu. Proto teď nevěřila vlastním uším. Tohle se Julianovi, jak ho znala, vůbec nepodobalo.

Jelikož se ona, Julian a Beldenovi pohybovali ve stejných obchodních i společenských kruzích, bylo nevyhnutelné, že na sebe v budoucnu narazí. Po vší publicitě, způsobené fiaskem s Včelkou, budou jejich veřejné styky sledovány se zvýšenou pozorností a pak rozpitvávány, zda v nich nejsou známky zloby a napětí. Zrovna teď, navzdory uplynulým čtyřiadvaceti hodinám, Dee Ann cítila, že se jim

všem může bez uzardění podívat do očí. Chtěla, aby to tak zůstalo i nadále. A od Juliana by se měla držet co nejdál.

Ozval se telefon a Saunders zvedl sluchátko. „Bezpečnostní služba říká, že neustále volají novináři a blokují linky,“ oznámil.

„Od čeho tu máme hlasovou poštu!“ odsekl Julian. Pak k němu omluvně vztáhl ruku a dodal: „Promiň.“ Zřejmě ho nedávné události zasáhly víc, než byl ochoten si přiznat. Obrátil se k Dee Ann a polohlasitě řekl: „Potřebuju si s tebou soukromě promluvit.“

To stačí. Už bylo dost omluv, dost vysvětlování. „Juliane, neměj obavy. Nemám v úmyslu ještě někdy znovu přetřásat události posledních čtyřiadvaceti hodin. Choval ses naprosto diskrétně a já to oceňuju.“ Mrkla na Saunderse, který si zuřivě dělal poznámky.

„Mám to opakovat, nebo se ti to podařilo všechno zapsat?“

„Ne, bylo to skvělé, snad jen kdybys ještě mohla přidat větu o –“

„Saundersi!“ Julian vypadal, že každou chvíli vybuchne.

Dee Ann mu položila ruku na paži, aby ho uklidnila, a cítila, jak napjal svaly. „Já ho chápu, Juliane. Žijeme v sudičské společnosti. Saunders se tě jen snaží ochránit před možnými nepříjemnostmi.“

„Když se nedokázal ochránit sám v klíčovém momentu minulé noci…,“ zamumlal Saunders.

„Saundersi, prosím“ zašeptal Julian.

„Co je s minulou nocí?“ Dee Ann se pokoušela složit fragmenty vzpomínek do souvislého obrazu. „To mluví o té svatební smlouvě?“

„Ne tak docela.“ Julian ji vyvedl ven z jednací místnosti.

„Můžeme si to všechno probrat, až zítra pojedeme do Rocky Falls. Až budeme sami“ podíval se přes rameno na Saunderse. „Ale teď si myslím, že nám všem prospěje trocha spánku.“ S rukou na jejích zádech ji vedl po chodbě. „Pohovka v Carterově kanceláři se dá rozložit na pohodlnou postel. Prostěradla a polštáře by měly být v prádelníku v koupelně –“

„O čem to Saunders mluvil?“ Ve dveřích Carterovy kanceláře se Dee Ann otočila a pohlédla Julianovi do očí.

Dalo se mu připsat k dobru, že se přestal pokoušet odvést její pozornost. Chvíli zíral do prázdna, načež řekl: „Když se Saunders zmínil o tom, že jsem se nedokázal ochránit, nemluvil jen symbolicky.“ Julian jí pohlédl zblízka do očí. „Musíme si pohovořit

o jisté možnosti… totiž… nelze úplně vyloučit…“ Ztišil hlas. „Je docela možné, že jsi otěhotněla.“

Otěhotněla? Prudce se nadechla. Tak tohle mysleli. Obávají se, že mohla otěhotnět. Dee Ann se rozbušilo srdce. Tohle ji vůbec nenapadlo… Těhotná! Tě-hot-ná. Tě-hot-ná. Srdce jí začalo bít v rytmu toho slova. Přiložila si dlaň na spánek. „Ty nevylučuješ, že bych mohla být těhotná?“ zeptala se a připadalo jí, že hlas jí zní nějak slabě a zadýchaně.

„Co se mě týče, tak ano.“

Dee Ann zavřela oči. „Já si vlastně na nic nepamatuju…“

„Jak pokořující,“ podotkl suše.

Rychle otevřela oči a spěchala ho ujistit: „Ale ne, Juliane, jsem si jista, žes byl… žes byl dobrý.“

Vydechl. „Ne však natolik, aby sis to pamatovala.“

„To není tvoje vina. Zjevně jsem nebyla právě v nejlepší kondici.“

„Ach ne,“ řekl tiše. „Přímo jsi se vznášela.“

„Snad nechceš říct, že jsem byla úplně mimo?“

Dušené se zasmál. „Přirozeně, že poprvé jsi se trochu styděla –“

„Poprvé?“

„– ale podruhé…“ Julian nasadil důvěrný úsměv a vzdychl:

„Hotová extáze!“

„Extáze?“ Kéž by si aspoň něco z toho pamatovala!

„Hmm.“ Zavrtěl hlavou a znovu se na ni podíval. „Nemyslím, že bychom měli počítat i to třetí…“

„Tre –“ Cítila, jak ji polilo horko. „A proč ne?“ Zvedl obočí.

„Tím způsobem bys otěhotnět nemohla.“

Oči se jí rozšířily. Neměla v úmyslu vyzvídat. Stejně si to všechno nejspíš vymyslel, nebo alespoň z velké části. Třikrát. Jen v jeho snech. „Takže, když nepočítáme třetí kolo, mohla jsem otěhotnět.“ Cítila se jako ochromená, ale nikoliv zdeptaná. Pravděpodobně proto, že si pořád nemohla na nic z toho vzpomenout.

„Pokud nepoužíváš nějaký druh antikoncepce, rozhodně to možné je.“ Všimla si, že ani Julian nedával najevo nějaké zděšení.

„Ne, nic takového nepoužívám.“

„Chápu.“ Julian jí hleděl do očí, pak si ji přitáhl k sobě. „To bude v pořádku, Dee Ann,“ zašeptal jí konejšivě do ucha. „Já tě v tom nenechám. Zůstanu s tebou, dokud nebudeme vědět, jak to s tebou vypadá.“

Dee Ann toho té noci moc nenaspala. Ležela na rozkládací pohovce v kanceláři muže, s nímž byla kdysi zasnoubená, na sobě pyžamo jiného muže, jehož dítě možná nosí pod srdcem a svářely se v ní nejrůznější pocity. Jediný závěr, k němuž došla, byl ten, že nechce, aby jí Julian nabídl sňatek. Věděla, že by to udělal, protože nabídka manželství znamenala pro něho jediné čestné východisko z této situace.

Ale Dee Ann má pořád ještě svou hrdost. Jeho nabídku odmítne, protože byla vynucená okolnostmi.

Samozřejmě, jestli smlouva, kterou roztrhala, něco naznačuje, tak to, že nejenže Julianovu nabídku k sňatku přijala, ale fakticky se za něho provdala. A zdá se, že si užila i líbánek. Kdyby bylo třeba aby uspokojili zvědavce počítající měsíce od svatby k narození dítěte mohli by s Julianem včerejší ceremoniál prostě uznat. Stačilo by diskrétní oznámení v novinách s datem sňatku… Co ji to proboha napadá?

Minulá noc bylo nedopatření. Několik nedopatření… Zjevně nejmíň tři.

A kdyby Julianovu nabídku přijala, jakkoliv pevně by trval na tom, že to sám chce, byla by to další chyba. To nemůže udělat. To neudělá.

Už svítalo, když Dee Ann vzdala všechny pokusy usnout a vydala se na průzkum Carterovy skříně. Objevila melírované triko a šortky, které měly v pase gumu. Bez váhání si vypůjčila i Carterovy tenisky.

Jak takž si svázala vlasy do ohonu a vykradla se na chodbu.

Dveře Julianovy kanceláře byly zavřené. Dee Ann položila na práh balíček s úhledně složeným pyžamem.

Noční hlídač právě končil směnu a svezl ji k hotelu, na jehož parkovišti nechala auto.

Naneštěstí, až když hlídač odjel, Dee Ann zjistila, že nemá klíčky. A neměla ani řidičský průkaz, ani peněženku či klíče od domu. A samozřejmě ani žádné peníze.

Na východě růžověla obloha a Dee Ann hodnotila situaci. Neměla na vybranou. Bude muset zajít do recepce a požádat o pomoc. Rozpačitě zamířila ke vchodu s palmami jednoho z nejluxusnějších galvestonských hotelů.

Do tenisek se jí dostal písek. Neměla ponožky. A neměla žádné spodní prádlo.

Málem to vzdala, nebýt mladé dvojice vycházející z hotelu, oblečené podobně jako ona. Když ji míjeli, kývli na ni, zjevně ji považujíce za spřízněnou duši, která si ráno také ráda zaběhá.

Dee Ann zrychlila krok, jak jen jí to velké tenisky dovolovaly, vyběhla po schodech k hotelovému vchodu a zamířila rovnou k recepčnímu, který na ní netečně zíral zpoza pultu z tmavého dřeva.

Snažila se vypadat zadýchaně, aby budila zdání, že se vrací z ranního běhu. „Jsem Dee Ann Karrenbrocková –“

„Moment.“ Muž vstal a zamířil k řadě mosazných přihrádek na dopisy na zadní stěně. Zřejmě si myslí, že je hotelový host, a šel se podívat, zda nemá nějaký vzkaz. Anebo chce zalarmovat sdělovací prostředky. Dee Ann už už chtěla věc uvést na pravou míru, když muž vytáhl z jedné přihrádky list papíru a zmizel za rohem.

Dee Ann se nervózně ohlédla, ale nikdo o ni neprojevoval sebemenší zájem. A co bylo důležitější, nikdo ji zřejmě nespojoval s tou polonahou ženou se splihlými vlasy ve včerejších večerních zprávách.

O pár minut později se recepční znovu objevil a nesl cosi bleděmodrého, co bylo plné písku a mokrých skvrn.

„Moje taška!“ Zázrak. Osud se nad ní musel slitovat.

„Ano, madam. Našli to, když uklízeli pláž.“

Dee Ann nevycházela z údivu. Pokusila se otevřít již rezavějící přezku.

„Obávám se, že slaná voda tu kůži poničila, ale obsah vypadá neporušený,“ řekl recepční.

Uvnitř, vlhká a plná písku, byla její peněženka a všechny klíče. Netroufajíc si uvěřit svému štěstí, Dee Ann peněženku vyndala a na dokonale hladkou plochu leštěné desky se vysypala spousta písku.

Všechno v peněžence bylo na svém místě. Peníze, kreditní karty,

řidičský průkaz. Byla volná!

Nechala recepčnímu štědré, i když poněkud vlhké spropitné a informovala ho, že si bere svůj vůz a že Julian si nejspíš brzy přijede pro svůj. Pak vyběhla z hotelu.

Domů. Jede domů.

Dee Ann byla už skoro na místě, když si vzpomněla na reportéry. Co když tam pořád ještě jsou? Třeba se na její tip nenachytali, anebo dostali hlášku od recepčního z hotelu…

Celá rozechvělá zahnula do své ulice a dupla na brzdy.

Před jejich domem parkovala dodávka se satelitem na střeše.

Slunce už vyšlo, a i když bylo stále ještě časné ráno, už brzy začne pondělní dopravní ruch. Musí se dostat dovnitř teď, protože později už nebude mít příležitost.

Bylo to riskantní, ale Dee Ann neměla na vybranou. Musí se co nejrychleji sbalit a vyrazit do Rocky Falls. Říkala si, že i kdyby ji reportéři objevili a jeli za ní, stále ještě tu zůstává otázka, na jak dlouho si může televizní společnost dovolit vyčlenit přenosový vůz. Přece ji nebudou pronásledovat přes celý Texas!

Jako obchodnice a manažerka Dee Ann věděla, že něco takového by se jim nevyplatilo. Usoudila, že vedoucí vozu dojde ke stejnému závěru, a pomalu jela ulicí k domu.

A znovu stálo štěstí při ní. Zajela na příjezdovou cestu, aniž se v dodávce cokoliv pohnulo. Všichni zpravodajové nejspíš usnuli.

Garáž byla prázdná, což znamenalo, že rodiče nejsou doma a nejspíš nebyli celou noc. To vysvětlovalo, proč se jim nemohla dovolat. Jaká úleva, že se právě teď vyhne vysvětlování a rozčilování, pomyslela si, když klusala z garáže do domu.

Roztřesenými prsty odemkla zadní dveře a vklouzla dovnitř. Byla v bezpečí.

Pro teď.

„Co ti dává jistotu, že nejela rovnou do Rocky Falls?“ otázal se Saunders, napůl vnořený do Julianovy skříně.

Julian vzhlédl od kufru. „Jestli odjela, pak mě tam můžeš odvézt ty.“

Saunders stiskl tlačítko, kterým se ve skříni přesouvaly tyče s Julianovými obleky. Udělal to už počtvrté. „Tedy, Juliane, nevadí

mi vyběhat ti nový řidičák ani zařídit výměnu kreditních karet, ale nepřeháněj to, kamaráde – v kanceláři na mě čeká spousta práce!“

Julian se ušklíbl. „Carter dal personálu dva týdny volna.“

„Jo, přesně tolik, abych stačil zlikvidovat všechny resty.“

Julian zatáhl zip koženého vaku. „Ty se restů stejně nikdy nezbavíš, Saundersi.“

„Protože tě každou chvíli musím vysekávat z nějakého průšvihu. A když o tom mluvím, neměl bych sepsat jakési prohlášení pro případ, že –“

„Ona mě žalovat nebude.“

„Teď možná ne, ale –“

„Nebude to mít zapotřebí,“ prohlásil Julian. Měl v úmyslu se s matkou svého dítěte oženit a bašta.

„Dobře, dobře.“ Saunders zavřel skříň a zamyšleně zamířil ke sportovnímu náčiní v rohu místnosti. Málem přitom vrazil do boxovacího pytle visícího ze stropu. Bouchnul do pytle a řekl: „Jak se chceš zabavit v takovém hnízdě, jako je Rocky Falls v Texasu?“

Julian pomyslel na Dee Ann, jak ji poznal v uplynulých dvou dnech, a usmál se. „Nějak si už poradím,“ ujistil ho a přehodil si cestovní vak přes rameno.

Zabrána do horečného balení Dee Ann zpočátku bouchání na zadní dveře neslyšela. Později měla zato, že to jsou reportéři, a klepání ignorovala.

„Dee Ann?“ Hlas zněl tlumeně, nicméně jí byl povědomý. Snad to není Julian!

A samozřejmě, byl to on.

„Jdi pryč!“ vykřikla z vrcholu schodiště.

„Dee Ann, pusť mě dovnitř. Chci si s tebou promluvit.“ Jak ji tak rychle dohonil? „Ale já nechci mluvit s tebou.“

„Dříve či později se mnou stejně budeš muset mluvit.“

„Tak raději později.“

„Otevři ty dveře,“ poručil jí. Náhle jako by to nebyl ten vždy diplomatický Julian, kterého znala, ale Julian ke všemu odhodlaný.

Její jedinou nadějí teď bylo, že se na něho vrhnou zpravodajové a on bude muset uprchnout.

„Dee Ann, otevři ty dveře!“

„Juliane, doufám, že si uvědomuješ, že tě můžou slyšet reportéři.“ Zadržela dech.

„To je mi fuk!“ vykřikl Julian a svá slova doprovodil dalším boucháním. „Neodejdu, dokud si to spolu nevyříkáme.“

Vypadal, že je schopen snad i vylomit dveře.

Dee Ann to vzdala, seběhla dolů a rázným trhnutím otevřela dveře. „Tak co chceš?“

Julian se kolem ní vecpal dovnitř. „Vědělas, že jsem chtěl s tebou mluvit, a přesto ses ráno vykradla z kanceláře a zmizela jako duch.“

Dee Ann vzdorně zvedla bradu. „Spal jsi jako dřevo.“

„To sotva.“ Prohrábl si vlasy.

Chtěla mu oponovat, ale viděla v jeho očích únavu. Dovedla si představit, jaké myšlenky mu nedaly spát. Něco na ten způsob, že obětuje svůj bezstarostný mládenecký život na oltář cti.

No, ona nic takového po něm nechce. Raději bude bez manžela, než aby měla ženicha z donucení. Otočila se a vydala se po schodech nahoru. „Jestli chceš mluvit, tak do toho. Hned jak si sbalím kufry, odjíždím do Rocky Falls.“

Sel těsně za ní. „Řekl jsem, že jedu s tebou.“

„Na to zapomeň.“

„Ani náhodou.“

Dee Ann se ohlédla. Když se setkala s rozhodným pohledem jeho šedých očí, pokrčila rameny a pokračovala dál po schodech. Teď se s ním nebude hádat. „Kde je Saunders? Překvapuje mě, že na tebe nedohlíží, jestli se nekompromituješ.“

„Vysadil mě tady a šel se podívat po mém autě.“

„Viděla jsem ho dnes ráno. Vypadalo v pořádku.“

„Dee Ann, nepřišel jsem se s tebou bavit o svém autě. Chci s tebou probrat tvoje plány.“

„Mám v plánu jedinou věc: dostat se odtud, aniž bych skončila ve večerních zprávách.“

Stáli přede dveřmi její ložnice. Byl to její pokoj, už když byla malá, s postelí s nebesy z bílých krajek a s tapetami s maličkými nachovými fialkami, jimiž byl vytapetován i strop. Jako dítě tenhle pokoj milovala, ale později měla pocit, že z něho už vyrostla. Nicméně v týdnech, které následovaly po její nezdařené svatbě na

začátku loňského léta, se na čas vrátila do rodného domu a shledala, že v tom důvěrně známém pokoji nachází útěchu.

A teď do tohoto pokoje vstoupil muž. Na pozadí bílých nebes se tu vyjímal jako cizorodý prvek. Viděla, jak jeho pohled klouže po místnosti, a přemítala, co si asi myslí. Zajímalo by ji, jestli se cítí stejně nesvůj jako náhle ona.

Za celá ta léta, co v tomto domě vyrůstala, neměla Dee Ann ve své ložnici nikdy žádného chlapce, natož muže. To bylo nemyslitelné. Přijímala pánské návštěvy když se osamostatnila a pořídila si vlastní byt – ale tohle bylo něco jiného. Tohle byl dům jejích rodičů. Jako by ji tady cosi svazovalo nepřestávala si uvědomovat, že rodiče by s tím nesouhlasili, aby Julian prodléval v její ložnici.

Snažila se setřást rozpaky, a tak se vrátila k balení.

„Uvažovalas –“

„Nech toho!“ Dee Ann nacpala do kufru prádlo a zabouchla víko.

„Vždyť zatím ani nevím, jestli jsem opravdu v jiném stavu.“ Kvapně kolem něho prošla do koupelny a začala cpát do příruční kabely kosmetiku.

Stoupl si do dveří. „Nabízím ti svou podporu, ať už se rozhodneš jakkoliv.“

Dee Ann se střetla s jeho pohledem v zrcadle. Tvářil se klidně a povzbudivě se usmíval. Vyzařovalo z něho bezpečí. Síla a spolehlivost. A byl neuvěřitelně hezký.

Dee Ann neměla daleko k slzám. Proč jen je tak slušný? Nechtěla, aby byl slušný. Chtěla mít důvod zuřit. „Děkuju ti,“ bylo všechno, na co se zmohla.

„Což zahrnuje i manželství, Dee Ann.“

Slovo manželství ji bodlo u srdce. „Proč jsi tohle řekl?“ Prudce se otočila a spatřila v jeho očích naprostý zmatek. „Neodpovídej.“ Popadla kabelu a fén a protáhla se kolem něho zpátky do pokoje.

„Ale Dee Ann –“

„Mlč. Prostě nic neříkej.“ Zatáhla zip na tašce s kosmetikou a pokoušela se ji nacpat do kufru. Přirozeně, že víko kufru na první pokus nešlo zavřít, a tak musela obsah přerovnat a zkusit to znovu.

Tentokrát uspěla, nicméně podařilo se jí zaklapnout zámek jen na jedné straně.

To bude úplně stačit.

Chtěla kufr postavit na zem, ale Julian ji v půli cesty zastavil.

Vzal zavazadlo, dal ho zpátky na postel a znovu je otevřel.

„Juliane, nech to být. Mám naspěch.“ Dee Ann zvedla menší kufřík neobsahující nic než boty a spisy.

Julian nedbal jejích slov, klidně všechno znovu srovnal a zavřel víko kufru, až zámky hlasitě cvakly. Pak jej postavil na zem a obkročmo se na něj posadil. „Chceš si promluvit?“

„Ne.“

Ani nemrkl.

Dee Ann z toho měla nedobrý pocit. „Slibuju, že jakmile budu něco vědět, řeknu ti to.“

Její prohlášení neučinilo na Juliana žádný dojem.

„Ty mi nedáš ten kufr, dokud nebude po tvém, co?“

„Přesně tak.“

„To sis vymyslel dobře,“ podotkla a proti své vůli se cítila polichocena jeho neodbytností. Usmál se. Dokonce i jeho zuby byly dokonalé. Dee Ann to nemohla vydržet. Ano, možná je padlá žena, ale klopýtla s tím nejlepším mužem, na kterého mohla narazit. „No tak, nech toho. Prosím,“ pokusila se ho přemluvit. „Nechci, aby mě tu chytli reportéři.“ Jako kdyby touhle dobou nebyli už všichni vzhůru. Pak si vzpomněla na rodiče. „A jestli si myslíš, že tisk je pohroma, tos ještě nepotkal mou máti.“

„Tak si promluvíme v autě.“

„V autě? Chceš říct, že pořád ještě toužíš jet se mnou do Rocky Falls?“

„Přesně tak,“ prohlásil rozhodně. „A omlouvám se, ale budeš muset řídit. Moje taška s doklady se nenašla.“

Seděl tam a nebylo možno s ním pohnout. Drahocenné minuty ubíhaly, zatímco Dee Ann ho provrtávala pohledem a zvažovala, co je horší – čelit tisku, televizi a matce, nebo mít Juliana tři hodiny v autě.

Julian to vyhrál. Kromě toho, za pár dní bude mít Julian venkova plné zuby a bude hledět, aby už byl zpátky ve městě.

Samozřejmě, za pár dní bude mít venkova plné zuby možná i ona.

„Okej, Juliane. Tak pojď.“

SEDMÁ KAPITOLA

Dee Ann si nikdy neuvědomila, jak může být obtížné se s někým jen tak nezávazně bavit.

Ani jak to může být zábavné.

Dokonce ani Julianovo mírné flirtování ji nerozčilovalo tou měrou, jak by čekala. Všechno to určitě jen předstíral, ale uměl být docela přesvědčivý, takže Dee Ann často zapomínala, že vlastně nechtěla, aby jel s ní.

Tri hodiny jízdy utekly nečekaně rychle. Julian byl okouzlující společník. Ne že by to Dee Ann překvapovalo, ale co ji skutečně udivovalo bylo to, že mu vtípky a žertovné poznámky vydržely tak dlouho. A přitom ona toho moc nenamluvila – než si uvědomila, jak je to od ní dětinské. Škarohlídství neměla v povaze, a tak ji vylekalo, když zjistila, že přesně tak se teď chová. Co se to s ní děje?

Potom, co si takhle rozebrala své chování, jejich konverzace probíhala více méně normálně. Ani jeden z nich se však neodvážil začít hovořit o důvodech jejich nucené soudržnosti a místo toho se utkávali v slovních šarvátkách.

Jízda ven z Galvestonu proběhla bez problémů, ale jakmile dorazili do Houstonu, natrefili na tu nejhorší možnou ranní dopravní zácpu.

Když se konečně prodrali k dálničnímu nadjezdu za městem, Dee Ann zahlédla jasně žlutý billboard, na němž bylo napsáno: Jste těhotná? Potřebujete pomoc? a následovalo telefonní číslo.

Předstírala, že si billboardu nevšimla, což nebylo snadné, protože musela zastavit na červené hned vedle něho.

„To mi něco připomnělo,“ řekl Julian a začal prohledávat přihrádku na panelu před sebou. „Můžu psát na tuhle mapu?“

„Cože?“

„Nemáš můj telefon domů,“ ukázal na plakát. „Nejsem v seznamu.“

Dee Ann ztuhla. To se povedlo. Možná nosí jeho dítě, ale nemá ani jeho telefon.

Zatímco Julian psal na okraj mapy své telefonní číslo, pronesl pár nezávazných poznámek o houstonských restauracích, které právě

minuli, po nichž následovala debata o tom, jak nejrychleji spálit všechny kalorie. Tak nenápadně docílil toho, že Dee Ann na tu trapnou chvíli rychle zapomněla.

Jediný další trapný moment nastal, když Dee Ann nedaleko Rocky Falls upozornila Juliana na vinný sklípek Texas Hill Country Winery. Začali plánovat, že si sem o víkendu vyrazí, když vtom si oba současně uvědomili, co to dělají.

Dee Ann se zarazila a Julian s povzdechem změnil předmět hovoru. Brzy poté dorazili k cíli své cesty.

„Tak tady to je, to nádherné městečko kypící obchodním ruchem a společenským životem Rocky Falls,“ oznámila Dee Ann. „Dobře se dívej.“ Obě strany jediné hlavní ulice s pouhými čtyřmi bloky lemovala řada obchodů, které by se perfektně vyjímaly v černobílém filmu zobrazujícím padesátá léta. Dee Ann mrkla na Juliana, když zajela do Otto’s Garage and Snack Bar, což byl obzvláště nevábný komplex na okraji města.

„Proč jsi zastavila tady?“ zeptal se Julian. „Jak si vzpomínám, kavárna tvé babičky není daleko odtud.“

„Zastavili jsme tady právě proto, že KK’s není odtud daleko. Chci se s tebou domluvit, co babičce řekneme. Babička se určitě bude divit, proč jsem tě sem přivezla.“

„Proč jí prostě neříct pravdu?“ navrhl Julian a přetočil se na sedadle tak, aby na ni dobře viděl.

Pravda by si vyžádala obšírné vysvětlování. Kromě toho Dee Ann už sama nevěděla, co vlastně ta pravda je. „Doufala jsem, že ji toho ušetřím.“

Chápavě se usmál. „Nevěř tomu, že už neslyšela každý nechutný detail. Bylo to ve všech zprávách.“

„V galvestonských zprávách.“ Julian se na ni pobaveně zadíval.

„No dobře, tak v houstonských zprávách taky,“ ustoupila Dee Ann. „Ale lidi tady moc nezajímá, co se děje v Galvestonu.“ Koneckonců ani ona se dvakrát nezajímá o události v Rocky Falls, pokud se to netýká babičky.

Julian vrhl krátký pohled na průčelí Ottových. „Vidělas dnešní noviny?“

„Ne… ještě ne…“

Julian se znovu podíval na mladou ženu vedle sebe. Teď, když neměla blonďaté vlasy upravené od kadeřníka a nechala je v mírných vlnách volně spadat k ramenům, vypadala dětsky a nevinně. Vůbec se nepodobala té dlouhonohé zmáčené krásce, která zaplnila stránky všech ranních novin v celé oblasti.

A nepřipomínala ani tu chladnou, překvapivě chytrou podnikatelku sedící za obrovským konferenčním stolem proti němu, se kterou se střetl, když se pokoušela převzít řízení Carterovy společnosti.

Všichni si tehdy mysleli, že budou mít co dělat s přestárlou začátečnicí. Jenomže tahle přestárlá začátečnice byla absolventkou Vysoké školy ekonomické a měla vynikající obchodní talent.

A taky že by uspěla, kdyby její neskrupulózní tatík neměl jeden ze svých záchvatů sentimentality.

Každopádně, postupem doby si Viktor Karrenbrock a jeho dcera zřejmě nadělali dost nepřátel, a ti teď použili svého vlivu, aby přesvědčili sdělovací prostředky, že se tu rýsuje pěkný skandál.

Nehledě na to, že on a Carter Belden si nadělali pár nepřátel taky. Celý tenhle incident je prezentován tak, že dekadentní boháči se dostali do maléru, který si zasluhují. Ke všemu je právě okurková sezona. Zrovna když by to člověk potřeboval, žádný hurikán není

v dohledu.

„Počkej tady.“ Vyskočil z auta a zamířil k novinovému stánku. Vybral si Houstonský deník. Dee Ann by měla přesně zjistit, co všechno se tu o ní píše. Co všechno se o ní babička nepochybně dočetla.

Když se vrátil do auta a rozevřel noviny, spatřil jejich fotografii. Byla na ní Dee Ann, zakrývající si povytaženým trikem obličej, což mělo za následek, že si odhalila nohy. Jeho vypůjčené trenýrky se ocitly mimo záběr a na snímku zůstala jen jeho nahá horní polovina těla.

„Říkal jsem to už předtím a říkám to znovu máš senzační nohy.“ Podal jí noviny, aniž přesně věděl, jak bude reagovat na jeho poznámku.

„Díkybohu,“ zamumlala, když si prohlížela fotku. Tvář měla přitom zcela bez výrazu. „Ty taky nevypadáš špatně.“

Překvapilo ho to tak, že na ni vrhl polekaný pohled.

Zachytila ho a klidně řekla: „Myslela jsem, že to není žádné tajemství, že se mi líbíš.“

Juliana jen tak něco nevyvedlo z míry, ale teď na ni zůstal koukat. Tohle nebyla reakce, kterou by byl čekal, a nemohl hned přijít na to, co ji k tomu přimělo. „Vidím, že to bereš překvapivě sportovně,“ řekl nakonec.

Dee Ann pohodila hlavou a rozesmála se. To byla další věc, kterou u ní Julian nikdy nezažil. Starostlivě ji pozoroval.

Když viděla jeho výraz, Dee Ann se začala smát znovu, podle Juliana až příliš dlouho. „Nevíš, co si máš myslet, co?“ zeptala se.

„Právě že ano. Myslím si, že to je hysterie.“

Vystřízlivěla a ukázala na noviny. „Vlastně jsem se něčeho podobného děsila. Ale víš, co mě napadlo?“

Julian zavrtěl hlavou.

„Co o nás můžou ještě napsat? My oba jsme tady, Beldenovi jsou na svatební cestě, obvinění z krádeže lodi bylo staženo… nezbývá už nic, o čem by se dalo psát.“ Vzdychla a sevřela volant. „Ale co řeknu babičce?“

„Řekni jí, že jsem tvůj snoubenec.“

„Ne, to ne.“

„Proč ne?“

Zkoumavě se na něho zadívala, jako kdyby byl nějaká akvizice, kterou by mohla přidat ke svému portfoliu. „Nebudu babičce lhát.“

„Vždyť to nemusí být lež,“ namítl Julian a sám se podivil, co to říká. Co ho to napadlo? Jak ta slova doznívala v tichu panujícím uvnitř vozu, Julian nevěděl, kdo je tím návrhem překvapen víc.

Nebo v kom vzbudil víc obav.

Dee Ann chvíli pečlivě skládala noviny. „Ne,“ řekla konečně a vyhnula se jeho pohledu.

„Proč ne?“

Dee Ann si opřela hlavu o opěrku. „V Galvestonu o tobě všichni vědí, že se do manželství vůbec nehrneš.“

„Lidi se můžou změnit.“

„Ale ty ne.“ Otočila hlavu, dokud se nesetkala s jeho pohledem.

„Myslela jsem, že jo, když jsi mě minulou zimu pozval na rande. Ale dal jsi jasně najevo, že se nechceš vázat.“

Přikývl. „A ty jsi dala stejně jasně najevo, že chceš.“

„Tak proč jsi mě pak pozval ještě na další schůzku?“

Přece kvůli sexu, ale to jí nemohl říct. „A proč ty jsi souhlasila, že půjdeš?“

Blýsklo jí v očích. „Kvůli tvému nosu.“

„Cože?“

Zasmála se. „Znáš moji babičku. A znáš mého tátu. S takovýmhle nosem v rodině nemůže být děvče dost opatrné, když si vybírá otce svých dětí.“

Julian se na ni ohromeně podíval. „Tvůj nos přece vypadá dobře.“

„Teď už jo.“ Předvedla mu svůj profil. „Hned jak jsem se narodila, máti mi pro všechny případy založila fond na opravu nosu.“

„Kecáš.“ Julian studoval Dee Annin nos. Nikdy by nehádal, že její nos není výhradně dílem přírody.

Ukázala si na stranu nosu. „Jak babička, tak otec tady měli hrbol a vevnitř pak tvrdý výstupek. Způsobovalo jim to spoustu zdravotních problémů. Oba si to museli nechat operativně odstranit. Nevyhnula jsem se tomu ani já. Nechtěla jsem, aby se tou operací nějak výrazně změnil můj vzhled. Chtěla jsem jen mít souměrný nos. Přesto jsem kvůli tomu ještě na gymplu přišla o celé jedny prázdniny.“ Přehnaně vzdychla. „Když jsem souhlasila, že s tebou půjdu na tu schůzku, bylo to jen proto, že jsem chtěla svoje děti podobných věcí uchránit.“

Julian sklopil sluneční clonu a studoval svůj odraz v zrcátku na druhé straně. Nikdy si svůj nos vlastně pořádně neprohlížel. „Takže minulou zimu jsi byla ochotná připojit mě do genofondu vaší rodiny a dokonce jsi o to stála ještě před pár dny ale teď najednou už ne?“

„Protože nebýt toho, že si myslíš, žes mě přivedl do jiného stavu, nikdy bys o manželství neuvažoval.“

„A kdy jindy by měl chlap pomýšlet na ženění?“ pokusil se Julian o bezstarostný tón. Ale i jemu to znělo poněkud nepatřičně. „Dee

Ann,“ řekl, když neodpovídala, „nikdy se nedozvíme, jak by naše známost tehdy pokračovala.“

Napřímila se. „Nikam by to nevedlo! Dobře si pamatuju na náš rozhovor. Ptal ses mě, proč už pro otce nepracuju, a já ti řekla, že mám načase se usadit a založit rodinu, že se těším, až budu mít děti a že dokud budou malé, chci s nimi zůstat doma. Stačilo říct jen slovo děti a ty ses otřásl, Juliane. Otřásl.“

„To byla jen taková bezděčná reakce.“

„Ale velice výmluvná.“ Zavrtěla hlavou. „Hned jsem věděla, že je to beznadějné, a skončila jsem to.“

„Ocenil bych, kdybys s tím počkala až po schůzce.“

„Pro boha živýho! To přece byla obchodní schůzka, ne rande. A už jsem se ti omluvila.“ Nastartovala a podrážděně šlápla na plyn.

„Prostě babičce řekneme, že celý ten incident bylo nedorozumění, které reportéři nafoukli.“

„Já jen myslel, že pokud jsi opravdu v jiném stavu, že by to pak pro babičku nebyl takový šok, kdybychom se teď představili jako snoubenci.“

Dee Ann se po něm koukla. „A jestli nejsem v jiném stavu? Co potom? Další zrušené zasnoubení na mém kontě?“

Julian hleděl do jejích ledových modrých očí a zamrazilo ho. Až na ten neuvážený návrh před chvílí považoval za samozřejmé, že pokud Dee Ann není těhotná, nebude nutno si dělat hlavu se svatbou. Vůbec ho nenapadlo, že by se na to mohla dívat jinak.

Dee Ann se urazila. A oprávněně, konstatoval Julian. Všechno zpackal. Dokonale.

Ale možná, možná ne nenapravitelně.

Snoubenka. Julian Wainright si o sobě myslí, že je takové terno, že bude ráda, ne, že bude vděčná, když ji prohlásí za svoji snoubenku. Že je politováníhodná chudinka, kterou by si nikdo jiný za této situace nevzal.

Nemá v úmyslu podstrčit svému dítěti zdráhajícího se otce. Nebo sobě zdráhajícího se manžela.

Julian jí neodpověděl na otázku což je taky odpověď, pomyslela si Dee Ann, když zahýbala na Hlavní třídu.

KK’s Koffee Shoppe byl na pravé straně ulice mezi prádelnou Louise’s Laundry, a lékárnou a drogerií zároveň s názvem Main Street Drugs. Lidé si do KK’s zašli na kávu, zatímco se jim pralo prádlo anebo aby tu počkali, než jim podle předpisu připraví léky. Zákusky ke kávě, které bylo možno dostat u Katriny Karrenbrockové, byly vyhlášené po celých Rocky Falls.

Všechna auta, co jich tohle město má, zřejmě právě teď parkují na Hlavní třídě, usoudila Dee Ann, když marně hledala místo u chodníku.

„Je čas oběda,“ poznamenal Julian.

„Ano.“ Dee Ann dupla na brzdy, když zahlédla ženu s balíkem prádla, jak míří ke svému vozu. Hned potom žena odjela a Dee Ann zabrala její místo. „Nech mluvit mě, ano?“ Aniž čekala na odpověď, vystoupila z auta a zabouchla dvířka.

Tohle nebude jednoduché. Má dělat, jako že se nic neděje, nebo by raději neměla nic předstírat? Co když ji hosté kavárny poznají? Stála vedle parkovacího automatu a hleděla na vybledlý hnědý kávový šálek se stříbřitě šedým proužkem páry trčící z průčelí. Kolem šálku se obtáčel nápis vyvedený starobylým písmem: KK’s Koffee Shoppe. V noci vývěsní štít ozařovaly různobarevné neonové trubky, jež však zřídkakdy fungovaly všechny najednou. Někdy se světlo nervózně chvělo, že lidé uvnitř si připadali jako v nějaké videoherně.

Bylo to příšerné. A patřilo to jí.

Tahle kavárna a prádelna a drogerie.

Julian ji vzal za loket. „No tak. Jednou budeš muset jít dovnitř.“ Kývl k oknům kavárny. „Lidé tě pozorují.“

Julian otevřel dveře a zvonek, ten hloupý kravský zvonec, který babička za žádnou cenu nechtěla dát pryč, se rozklinkal.

Hosté přestali jíst a pít a zvědavě na ně civěli; dokonce se to ani nesnažili skrývat. Dee Ann byla v očích obyvatel Rocky Falls zjevně výstřednice prvního řádu.

Za sebou uslyšela tiché mumlání.

„Usmívej se.“ Julian ji postrčil dovnitř.

Má pravdu. Dee Ann nasadila zářivý úsměv a zamávala na hosty:

„Zdravíčko! Jak se všichni máte?“ načež zamířila do kuchyně s Julianem v patách.

„Dee Ann!“ Její podsaditá německá babička měla pusu jako den stará kobliha.

Dvě postarší ženy, které byly v kuchyni s Katrinou, jen zíraly, načež daly hlavy k sobě a začaly si cosi špitat.

Dobrý bože. „Ahoj! Jo, jsem to já.“ Dee Ann došla až k babičce a překvapenou ženu objala.

„Dee Ann, co to má všechno znamenat?“ zvolala babička.

Vzápětí si zřejmě poprvé všimla Juliana a přešla do němčiny.

Dee Ann byla schopna přeložit svému společníkovi jen každé třetí či čtvrté slovo, ale vlastně to ani nebylo třeba. Julian byl ihned identifikován jako její soudruh v hanbě. „Babi, to je Julian Wainright.“

„Já vím. Koupil můj obchod, dřív než jsi to udělala ty.“ Aspoň že znovu mluví anglicky. „Dobrý den, pane Wainrighte.“

Julian se dvorně uklonil a příjemně se na ni usmál. „Jsem velice potěšen, že vás znovu vidím, paní Karrenbrocková. A doufám, že budu moci okusit vaše vynikající zákusky.“

Přinejmenším tohle byla podstata jeho proslovu. Jelikož mluvil slušnou němčinou, Dee Ann si nebyla tak úplně jista.

„Pšá.“ Katrina se na něho mile usmála a dala si ruce v bok. „Vy dva jste… eh…?“ Ukázala prstem z jednoho na druhého.

„Ne!“ vybuchla Dee Ann.

„Ano,“ řekl Julian současně s ní.

Podívali se na sebe, zatímco Katrina mlaskla jazykem. „Tak jak?“

„Ne,“ opakovala Dee Ann a chtěla začít s vysvětlováním, ale nebylo to jednoduché, protože Julian ji vzal kolem pasu a nasadil zamilovaný úsměv.

Katrina spráskla buclaté ruce a zářivě se usmála na obě ženy, které s živým zájmem sledovaly jejich rozhovor.

„Za to mi zaplatíš,“ procedila Dee Ann mezi zuby.

„Rád,“ zašeptal Julian a políbil ji na ucho.

„Dee Ann…“ Celá rozzářená, rozpřáhla stará žena náruč a Dee Ann znovu objala. „No tak, posaďte se přece.“ Pokynem ruky je

pozvala k obrovskému dubovému stolu v zadní části kuchyně, na němž v zimě dělávala štrůdly. „Musím dovařit oběd, ale pak chci slyšet všechno, o čem psaly noviny.“

Aniž se jich ptala, Katrina před ně postavila talíře se sendviči, nakládanými cibulkami a hranolky tak promptně, že to v Dee Ann vzbudilo podezření, jestli nebyly určeny někomu z hostů.

Pak kývla na druhé dvě ženy a ponechala Dee Ann a Juliana o samotě.

„Tys v ní vzbudil přesvědčení, že spolu chodíme!“ vybuchla Dee Ann.

„Ale neřekl jsem jí, že jsme zasnoubeni.“

„Juliane, tohle je maloměsto. Teď už vymýšlejí jména pro naše děcka.“

„Kdo ví, třeba s tím budeme potřebovat pomoct,“ řekl a zakousl se do sendviče. „Mňam. Nakládané hovězí. Zajímalo by mě, jaké by se k tomu mělo pít víno. Zřejmě německé a asi bílé, i když –“

„Pivo.“

„Prosím?“

„Pivo. Ještě jsi neochutnal kyselé zelí.“

„No jo.“ Julian zkoumal svůj sendvič.

„Nemysli, že když změníš předmět hovoru, zapomenu, jak sis zahrál na mého nápadníka. Až se babička vrátí, chci, abys jí řekl, jak to s námi doopravdy je.“

Julian odložil sendvič na talíř. „Tvoje babička chce věřit tomu, že jsme do sebe zamilovaní, a kromě toho budeme moct snadněji uvést na pravou míru i všechny ty žvásty, co se o nás píšou v novinách.“ A usnadní to i vysvětlení možného pravnoučete. Ale co se stane,

když si Juliana nevezme? Bude vypadat jako blázen, že ho odmítla.

„Zahráls na její slabou stránku, když jsi na ni mluvil německy. To není poctivá hra.“

Pokrčil rameny. „A jak myslíš, že jsem ji tenkrát přesvědčil, aby mi tuhle nemovitost prodala?“

Dee Ann si uvědomila, že nemá šanci tenhle spor vyhrát.

Zakabonila se a zůstala tak, dokud se babička nevrátila.

„Najedly jste se, děti?“ Katrina si sedla vedle Juliana a položila si nohy na jednu z dalších židlí.

„Bylo to vynikající,“ složil jí Julian poklonu. Dee Ann se mračila.

„A teď mi povězte, jak se stalo, že jste se ocitli v novinách a proč mi tu neustále vyzvání telefon. A toho nářku!“ Zalomila rukama.

„Moje snacha,“ vysvětlila Julianovi a obrátila oči v sloup.

„Co-co přesně matka říkala?“ zeptala se Dee Ann a děsila se odpovědi.

„Nic, co by dávalo nějaký smysl. Ale Viktor mi řekl, žes jim vůbec nezavolala, Dee Ann.“

„Vždyť nebyli doma!“

„Opravdu jsme se snažili Dee Anniny rodiče kontaktovat, paní Karrenbrocková,“ vložil se hladce do jejich hovoru Julian. „Celá tahle věc je jedno velké nedorozumění.“

Dee Ann si všimla, že se vyhnul slovu aféra.

„Ale, Dee Ann, kdes nechala svoje šaty?“

„Měla jsem plavky. Byli jsme přece na lodi.“

„V novinách se píše, že jste tu loď ukradli.“

„Ti novináři.“ Julian se přidušeně zasmál, čímž Dee Ann přerušil.

„Byli jsme na Beldenově svatbě –“

„To je ten muž, co nechal moji vnučku?“ Katrina sepjala ruce.

„Ano, babi. Jsme teď přátelé.“ Katrina se zatvářila pochybovačně.

„Beldenovi se měli vydat na svatební cestu ve své jachtě, a já jsem chtěl Dee Ann loď ukázat dříve, než vyplují,“ řekl Julian.

„Naneštěstí tam byly růže.“

„Dee Ann je na růže alergická,“ přikývla Katrina.

To se mu tedy musí přiznat, že si nepočíná špatně. Dee Ann se opřela o opěradlo a nechala Juliana, aby převzal iniciativu.

„Z těch prášků, co si vzala, šla na ni ospalost. Když usnula, řekl jsem si, že ji nebudu rušit. Naneštěstí jsem usnul taky a loď, která vůbec nebyla ukotvená, začal proud unášet na moře.“

Spoustu toho přeskočil, jako například to, jak se stalo, že se jachta dostala z kotviště, ale Katrině jeho chatrné vysvětlení stačilo.

„A tak,“ usmál se Julian, „si Carter myslel, že loď byla ukradena a my nevěděli, kde jsme, dokud nás nezachránila pobřežní hlídka.

Přirozeně měli zato, že tu loď jsme odcizili my. V době, kdy Carter a Nikki naši výpověď potvrdili, byli už novináři na nohou.“

„Tos ale zažila dobrodružství, co, Dee Ann?“ otočila se Katrina na vnučku se zřejmými sympatiemi.

Nezná dobrou polovinu všech událostí, a to je dobře. „Reportéři se usídlili před naším domem, babi. A před Julianovým taky, a tak jsme přijeli sem. Nevadí ti to?“

„Kdepak, drahoušku, to víš, že ne. Říkala jsem si, kdy asi přijedeš převzít obchod, a tohle je právě vhodná doba.“

„Ano, ale… Nechci převzít tvůj obchod. Nechci ho vůbec.“

Katrina zvedla obočí. „Tak proč jsi ho teda od tohohle pána koupila zpátky?“

„Já jsem ale tuhle nemovitost kupoval pro Cartera a Nikki Beldenovy,“ upřesnil Julian. „Nikdy jsem nebyl skutečným majitelem.“

„Měli v úmyslu nechat to tady všechno strhnout,“ dodala Dee Ann.

„Tak?“

Jak to, že tahle zpráva babičku nerozčilila? Nerozzuřila? Copak se necítí podvedená? Copak to nechápe? „Ale – ale tenhle obchod přece vedeš už padesát let!“

„A padesát let se těším na den, kdy budu moct jít na odpočinek. Louise a Brigitte zrovna tak. Rády bychom navštívily rodnou zemi, ještě než zemřeme. Pak se jednoho dne objeví pan Wainright a jeho zásluhou se náš sen vyplní. Koupí kavárnu dohromady s prádelnou a drogerií za dostatečně velkou sumu, abychom mohly cestovat a ještě nám zbylo na pohodlné živobytí.“

„To byla maličkost,“ zamumlal Julian skromně. Ten padouch!

Katrina mu poklepala po ruce a znovu se obrátila k vnučce: „Ale pak jsi to ty a tvůj otec koupili zpátky. Proč?“ zeptala se jí.

„Abychom to zachránili pro tebe.“

Katrina cosi německy zamumlala. Julian zvedl obočí.

„Ať tak či onak, myslela jsem, že to teď budeš chtít koupit zpátky.“ Dee Ann na to ve skutečnosti spoléhala. Většina jejího volného kapitálu byla vázána v téhle koupi.

Otec jí sice slíbil ty peníze refundovat, ale jako správný obchodník stále smlouval o hodnotě investic, které od ní požadoval jako protihodnotu.

Zjištění, že Katrina je vůči svému obchodu prosta všech sentimentálních pocitů, všechno ještě zhoršilo.

Kdyby jen Viktor poslechl svou dceru, nemuseli se zbavit Beldenových akcií a uchovali by si kontrolu nad Beldenovou společností.

„Já ten obchod zpátky nechci. Celé roky to tvému otci říkám a on mě celá ta léta odmítá poslouchat.“ Katrina rozhodila ruce. „Prodej to někomu jinému, jestli chceš. Ale ne mně. Ostatně už jsem ty peníze utratila za něco jiného.“

„Za co?“

Katrině zablýsklo v očích. „Louise, Brigitte a já se vydáváme na plavbu kolem světa!“

„Na plavbu? Tys ty peníze utratila za plavbu kolem světa?“ Babička se rozzářila a přikývla.

„Ví o tom otec?“

„Pche.“ Katrina mávla odmítavě rukou. „Vždyť ti říkám, že mě neposlouchá.“

„To ho naučí,“ zamumlal Julian.

Dee Ann ho zpražila pohledem a otočila se k babičce. „Kdy odplouváte?“ Možná by jim peníze za jízdenky ještě vrátili.

„Ne dřív než na jaře, ale teď se chystáme jen na krátkou plavbu, abychom si to vyzkoušely. Víte –“ naklonila se k Julianovi „– chceme zjistit, jestli nedostaneme jednak mořskou nemoc, a jednak ponorkovou nemoc.“

„Báječný nápad!“ řekl Julian uznale.

Ne, to není. Dee Ann se mu to nenápadně snažila naznačit, ale on si jí nevšímal. „Kdy odplouváte?“

„Pozítří. Řekla jsem Viktorovi, aby sem poslal někoho, kdo by se ujal vedení kavárny, jinak že ji budu muset zavřít. Může si vybrat.“ Plácla se do kolen. „To už není můj problém. Ale je lepší, že jsi tu, Dee Ann. Můžu ti dát menší instruktáž, než odjedu.“

„Ale já –“

Julian ji přerušil. „Dee Ann a mně bude potěšením postarat se o hladký chod vašeho podniku, zatímco budete na cestách.“

Copak ztratil rozum? Babička odjíždí a nemá v úmyslu se o kavárnu ještě někdy starat. Tudíž jakou to má cenu, snažit se ji dál provozovat?

Dee Ann otevřela ústa právě ve chvíli, kdy zachytila jeho varovný pohled. Dobrá, nechá to být, ale Julian udělá dobře, když si připraví nějaké rozumné vysvětlení.

Uvědomila si, že babička na ni vyčkávavě hledí. „Jistě, o kavárnu se ti postaráme,“ vypravila ze sebe.

„To je báječné.“ Katrina radostně tleskla. „Takže všechno zůstane v rodině?“

Julian se natáhl přes stůl a položil dlaň na Dee Anninu ruku.

„Ano, přesně tak.“

OSMÁ KAPITOLA

„Takhle by to těsto vypadat nemělo,“ prohlásila Dee Ann. Právě vložila tři plechy se skořicovými rohlíčky do jedné ze dvou trub a chňapky připlácla na suchý zip oficiální KK’s zástěry, kterou měla na sobě. Samozřejmě, Dee Ann ty skořicové rohlíčky nedělala. Katrina je připravila minulou noc a dala je do lednice, aby ráno stačilo jen je strčit do trouby. Nicméně Dee Ann přesto vypadala, jako kdyby věděla, co dělá, a Julian jí v duchu připsal čárku.

Kouknul se na bytnějící bílou hmotu v kádi z nerezavějící oceli, v níž Katrina odjakživa míchala těsto na svůj vyhlášený kávový dezert KK’s Koffee Kake. „Přesně takhle to vypadalo i včera,“ namítl.

Dee Ann zavrtěla hlavou. „Sledovala jsem babičku velice pozorně a vím, že to její těsto takhle nakynuté nebylo.“

„No tak dneska tedy je.“ Julian svraštil obočí.

Dee Ann popadla recept, který jí babička včera narychlo napsala.

„Ty dávky jsou tak nezvykle velké, žes klidně mohl udělat chybu.“

Nebo se taky mohla splést Katrina. Nikdy se nenamáhala cokoliv odměřovat. Prostě pytlík toho a hrst tamtoho, trochu víc mouky, jestliže to vypadá, že to je potřeba, a tak podobně. „Dělal jsem to přesně podle předpisu,“ namítl Julian.

„Já věděla, že jsem to měla navážit sama!“

Julian se nadechl. Nebude se s ní hádat. Nebude se na ni utrhovat. Ani ji nevezme po hlavě válečkem na nudle, ačkoliv ho má po ruce.

Dee Ann se netajila tím, že když mu dovolila, aby se ujal přípravy vyhlášeného zákusku, byl to z její strany značný ústupek. S otevřením podniku bylo totiž spojeno tolik nejrůznějšího zařizování, které zjevně mohla bezchybně vykonat jen ona sama, že se obávala, že na kávový dezert jí už nezbyde čas. A tak se Julianovi dostalo té cti, že se směl přípravy těsta na KK’s Koffee Kake ujmout sám. Měl to odmítnout.

„Dals tam pytel mouky a pytel cukru?“

„Ano.“

„A kolik mléka?“

Julian ukázal na pětilitrový džbán. „Dva a půl litru.“

„Devatenáct vajec?“

Ano, devatenáct. Byl to divný počet a vzbudil jeho pozornost.

„Chceš si spočítat skořápky?“

Dee Ann opravdu zamířila k nádobě na odpadky, což Juliana rozzuřilo. Je úplně nemožná od chvíle, co se nabídl, že se ujmou vedení kavárny. Upozornil ji, že takhle budou mít perfektní záminku, aby mohli v Rocky Falls zůstat. Jestliže je někdo z novinářů vysleduje až do tohoto malého městečka, Dee Ann může předstírat, že jejich cesta sem byla naplánována dávno předtím.

Byla to perfektní kamufláž, ale copak to Dee Ann ocení?

Neocení.

Dnes to bylo podruhé, co v pět hodin ráno nastoupili do KK’s. To první ráno jim Katrina ještě pomáhala. Jinými slovy, napekla a navařila. Dnes už byla s oběma přítelkyněmi na cestě na houstonské letiště, aby chytily ranní spoj do Miami.

On a Dee Ann zůstali na všechno sami.

Dee Ann potřebovala trochu rozveselit a vedení maloměstské kavárny může být docela zábavné. Ale rozhodně to je změna.

„Juliane…“ Vylovila z koše plechovku. „Myslela jsem, že tenhle prášek do pečiva byl ještě včera skoro netknutý.“

„Celý jsem ho spotřeboval.“

Dee Ann přešla ke kádi a zírala na její obsah. „Kolik přesně jsi ho tam dal?“

„Přesně tolik, kolik se uvádí v tom předpisu.“ Už ho začínala štvát. Co se týče kuchařského umění, nebyl žádný začátečník; bylo o něm známo, že sám, bez pomoci dokáže vytvořit přímo labužnické večeře. Zeny jeho úsilí obvykle ocenily. Umíchat těsto na nějaký moučník nemůže být zas tak velká věda.

„Má se tam toho dát tři čtvrtě hrnku.“

„Podívej se znovu.“

„Tó taky dělám.“ Strčila mu papír pod nos a Julian se musel trochu odtáhnout, aby jej mohl přečíst. „Tady,“ ukázal. „Tři hrnky.“

„Tři hrnky?“ zaječela.

„Dee Ann, no tak. Nechápu, proč se tak rozčiluješ.“

„V receptu je napsáno tři čtvrtky hrnku!“ Zatřásla mu papírem před obličejem. „Tys tam toho dal čtyřikrát tolik!“

Možná že dal. „Tak promiň. Zřejmě jsem se spletl.“

Oba mlčky hleděli na obrovskou nerezovou mísu. Těsto již dosáhlo okraje a s bubláním začalo přetékat ven. Julian popadl další mísu a jal se kypící hmotu z kádě vybírat. Jakmile mísu naplnil, bylo zřejmé, že bude potřebovat další. „Pěkně to kyne, opravdu pěkně!“ Celá ta věc mu připadala docela zábavná.

Nikoliv však Dee Ann. „Rychleji!“ naléhala, oči rozšířené napětím.

„Klidně mi můžeš pomoct,“ opáčil Julian.

Strčila mu do ruky další mísu, a pak ještě jednu, jak těsto nepřestávalo nabývat na objemu.

„Co kdybychom to vylili do výlevky.“ Julian zvedl káď do výše.

„Ne!“ Dee Ann ho prudce popadla za paži, až trochu těsta vyplesklo Julianovi na mokasíny z italské kůže. Podíval se na své boty, pak zpátky na ni, ale neřekl ani slovo. Měl by dostat metál za tolerantnost.

„Tys všechen prášek do pečiva vypotřeboval,“ řekla nešťastně.

„Tak kup další.“ Počínala si, jako kdyby měl nastat konec světa. Prostě udělá to těsto znovu. Nikdo není neomylný, i když je smůla, že ten omyl se stal právě jemu.

„To nemůžu, protože je ještě zavřeno. A až otevřou, bude už příliš pozdě. Budeme tu mít frontu rozčilených lidí, žádajících svůj obligátní kávový dezert.“

Protože se bál, aby neřekl něco, čeho by později litoval, Julian položil káď zpátky a sklonil se, aby si setřel s bot nakynulou hmotu. Kousek od jeho hlavy pleskl na podlahu bochánek těsta to přetekla další mísa. „Takže co navrhuješ, Dee Ann?“

Spotřebovali už všechny mísy, a tak Dee Ann popadla velký pekáč a nalila část těsta do něho. „Budeme muset tohle těsto nastavit. Prostě ztrojnásobíme všechny ingredience, aby nám vyšel správný poměr vzhledem ke kypřícímu prášku.“

„A v čem to budeme míchat?“

„Asi v tomhle velikém hrnci na polévku a tady v těch pekáčích.“ Rozhlédla se po přeplněné kuchyni.

Julian přes záclonky v oknech pohlédl na růžovějící oblohu. Měli by mít tuhle várku už v troubě. Musí se to půl hodiny péct a KKs by mělo otevřít kolem půl sedmé. „Tak to abychom si raději pospíšili.“

Když přidali odpovídající množství všech přísad, těsto se uklidnilo. Problém byl v tom, jak to všechno smíchat dohromady. Potřebovali by menší bazén, aby to všechno pojmul.

„Juliane, nalej mi toho trochu sem,“ nařídila Dee Ann. „To moje je moc husté.“

Julian zvedl jeden z hrnců a přelil část jeho obsahu do polévkového hrnce. „Jak to vypadá?“

Zavrtěla hlavou a ustaraně nakrčila čelo. „Pořád to ještě není ono.“

„Uvidíš, že to bude chutnat docela dobře.“

Dee Ann se k němu otočila. „Nestačí, aby to chutnalo docela dobřel Rozumíš? KK’s Koffee Kake je proslavený široko daleko. Lidi si toho rozdílu všimnou.“

Julian spolkl ironickou poznámku a řekl pouze: „Pak tě nechám, abys dodělala ten dezert sama, a půjdu rozsekat ořechy, které přijdou navrch. Myslíš, že bych to mohl zvládnout?“

„Snad ano,“ řekla a vypadala, že o tom vážně uvažuje.

To je ono. Udělá si přestávku. Měl v úmyslu si dát další hrnek kávy.

Julian prošel lítacími dveřmi do jídelny, vklouzl za pult a nalil si z konvice kávu. S tímhle budu muset něco udělat, pomyslel si, když srkal vřelý nápoj. Tohle není káva, to je slabá, nechutná břečka. Stěží vhodný doplněk kávového dezertu.

Recept paní Karrenbrockové je opravdu něco, dumal. Je jednoduchý, a výsledek je vynikající dokonce i pro Julianovu znaleckou chuť. Chtělo by to správný marketing a mohlo by se to prodávat jako dezertní směs.

Přirozeně že lidé by přijížděli do Rocky Falls, aby ochutnali původní „kakeu v jejich kavárně kterou by neškodilo zmodernizovat. A čím víc aktivit se bude turistům v Rocky Falls nabízet, tím víc se jich sem začne hrnout.

Faktem je, že Rocky Falls mají obrovské a zatím nevyužité možnosti. Julian si toho všiml ihned, jakmile sem před dvěma měsíci přijel jako zástupce Beldenovy společnosti.

Julian pracoval pro Cartera Beldena dlouhá léta ve funkci, kterou sám vytvořil: uváděl v život nové projekty, spekuloval s firemními

cennými papíry, vyjednával kontrakty jinými slovy, práce mu skýtala dobrou zábavu bez jakékoliv odpovědnosti. Což bylo přesně to, co chtěl.

Ale aktivity Beldenovy společnosti nezahrnovaly turistické atrakce a Julian zjistil, že ho náročnost podobného úkolu neobyčejně láká. Rocky Falls měly všechny předpoklady stát se vyhledávanou turistickou lokalitou.

Julian soudil, že si o tom bude muset promluvit s Dee Ann, ale neměl důvod nezačít s některými změnami hned teď, aby ukázal, čeho všeho se dá docílit.

Změna číslo jedna: čerstvě umletá a uvařená káva. Opravdové mléko a smetana. Julian se ušklíbl při pohledu na nádobky se smetanou v prášku. To je přímo rouhání.

Vzal ořechy a nůž a s hrnkem nedopité kávy zamířil do kuchyně. Dee Ann měla stále ještě plné ruce práce s těstem. Díval se na ni,

jak se otáčí v kuchyni, a ten pohled se mu jistým způsobem zamlouval. Na hlavě měla krajkovy čepeček, aby jí vlasy nepadaly do obličeje, a nebyla ani moc jestli vůbec nalíčená. Nikdy předtím ho tyhle domácké typy žen kyprých tvarů nepřitahovaly, a tak byl docela překvapen i vzhledem k tomu, jakou projevovala po ránu rozmrzelost, že teď mu právě tohle připadá okouzlující.

„Jseš s tím už tak daleko, že můžu začít zdobit?“ zeptal se, zatímco míchal posekané ořechy s cukrem a skořicí. Tentokrát si přečetl údaje o požadovaném množství s větší pozorností.

„Ne, to nejsem,“ odsekla. „Plechy ještě nejsou vymazané.“

„Já to udělám,“ nabídl se Julian. Byla rozčilená, že jí přidělal práci, a navíc chtěla, aby všechno bylo, jak se patří. Dovedl to pochopit: po padesáti letech převzala KK’s Katrinina vnučka, a teď musí ukázat, co dovede. Není pochyb, že místní lidé se tu zastaví, aby ochutnali a srovnávali. Jestli se něco dozvěděl o Dee Ann, tak to, že nerada prohrává.

Co to s ní je? Je snad neschopnost virus, který člověka může napadnout?

Za poslední měsíce Dee Ann neuspěla v ničem, ať zkoušela co zkoušela. A teď nezvládne ani něco tak jednoduchého jako moučník ke kávě.

A co ty zákusky a vdolečky, které bude muset péct, až dojdou ty, co Katrina napekla včera?

Dee Ann vařit uměla, ale ne v takovýchhle množstvích. Julian zjevně neví, co to znamená, provozovat takovýhle podnik. Vlastně mě to ani nepřekvapuje, pomyslela si zlostně. Muži odjakživa podceňují domácí práce. Co svět světem stojí.

Vařit pro celé město? Žádný problém.

Jak jen to babička mohla vydržet den co den, celých padesát let?

Celé roky to říkám tvému otci…

A on ji nikdy neposlouchal. Typický mužský. Nechat ho, aby tenhle podnik vedl! Nevydržel by ani den.

Dee Ann zkontrolovala mísy s těstem. Doufala, že teď už obsahují stejné množství přísad. Jenomže všechno to míchání určitě ovlivní strukturu moučníku bude hutnější a tužší. Vzdychla, vědoma si toho, že se nevyhne srovnávání a řečem, které kolem toho vzniknou. A výsledek bude ten, že zákazníci už znovu nepřijdou.

Nezáleželo na tom, že chybu ve skutečnosti udělal Julian Dee Ann stejně obviňovala sebe. Příprava KK’s Koffee Kake bylo něco, co měla dělat Katrinina vnučka sama.

„Jsou plechy připravené?“ zavolala přes rameno. Juliana nebylo skoro slyšet.

„Jsou hned za tebou. A poleva je hotová taky.“

„Díky.“ Dee Ann začala zvedat mísu.

„Počkej já to vezmu. Musí to být hrozně těžké,“ spěchal jí Julian na pomoc.

Mlčky zvedla mísu a nesla ji k pultu ve středu kuchyně.

„Pozor!“ vykřikl Julian právě v okamžiku, kdy jí uklouzla noha po kousku těsta.

Stalo se to tak rychle: cítila, jak se jí noha smekává a snažila se udržet rovnováhu, i když tušila, že je to předem ztracený boj. Po zástěře jí hustým proudem stékalo těsto a pleskalo na zem. V poslední chvíli pustila mísu a zachytila se police na nádobí, aby zmírnila pád.

Nakonec přistála na černobíle vykachlíčkované podlaze v moři těsta, víc vzteklá než zraněná. Přes bílé šortky jí pronikala studená lepkavá vlhkost až na kůži.

„Jsi v pořádku?“ Julian si sedl na paty vedle ní a starostlivě si ji prohlížel.

„Ne,“ odpověděla a podívala se na sebe, pak na Juliana. Učiněné neviňátko, jako vždy. To není spravedlivé.

„Bolí tě něco? Nemáš něco zlomeného?“ natáhl k ní ruku. A to byla jeho druhá chyba toho rána.

Dee Ann ho popadla za ruku a prudce škubla tak prudce, že strhla Juliana k sobě na podlahu a do hromady těsta.

Přistál vedle ní s uspokojujícím žblunkutím a Dee Ann se usmála.

„Ted už jsem v pořádku.“

„Ty –“ Chvíli na ni užasle zíral, pak otočil hlavu a trhl sebou, když zjistil, že kolem dokola je samé těsto. „Jaký to… zajímavý pocit. To si budu muset zapamatovat.“

Dee Ann si stírala těsto z obličeje, halenky a zástěry. „Jestli si opravdu myslíš, že to je zajímavé –“ nabrala plnou hrst těsta, odtáhla mu košili od krku a nacpala mu těsto pod košili a dolů na prsa „ tak jak se ti líbí tohle?“

Sama nevěděla, co ji přimělo to udělat, ale zdálo se jí, že to zapadá do bláznivého obratu, jenž v poslední době vzal její život.

„Hmm.“ Julian si stáhl vršek zástěry a sledoval rychlost, s jakou těsto stékalo dolů. Vzal trochu hmoty mezi palec a ukazovák a znovu cosi zabručel, načež se zamyšleně podíval na Dee Ann.

Dee Ann neměla zdání, na co myslí. Nejspíš přemýšlí o pomstě. Připravila se na nejhorší. Byla na něho celé ráno opravdu zlá.

Jeho omyl se dal pochopit, když se vezmou v úvahu obrovská množství a nečitelné, starodávné babiččino písmo.

Náhle ji přepadla lítost. Julian je slušný, čestný muž, a přitom žádná padavka. Zůstal při ní a nabídl jí podporu a ona mu to otloukala o hlavu, kdykoliv se naskytla příležitost. Nemusel v Rocky Falls zůstávat. Určitě měl jinou představu, jak strávit ty dva týdny, co byla Beldenova společnost uzavřena.

Nejspíš teď šílí vzteky. I když rozzlobeně nevypadá. Oči mu svítily čímsi, co nebyla schopna definovat, a dokonce se usmál.

Ted to přijde. Zvedl ruku a Dee Ann strnula v očekávání nejhoršího.

Julian se k ní pomalu natáhl a prsty pokrytými těstem jí přejel po tváři a pak přes rty.

Dee Ann automaticky olízla sladké těsto a přitom se dotkla jeho prstu.

Jejich oči se setkaly.

Ted už věděla, co si myslí. Viděla ten pohled už dříve, když spolu byli na Včelce. Ale to bylo tenkrát, a teď je teď od té doby se toho mezi nimi hodně událo.

„Juliane?“

„Hmm?“ Nabral další těsto a nechal je, aby jí stékalo po straně krku dolů na rameno.

Po tom, co mu provedla, může sotva něco namítat, ale pěkně ji to lechtalo.

Beze spěchu sledoval konečky prstů stopu kapajícího těsta níž a níž. Dee Ann se rozbušilo srdce. „Poslyš, Juliane, tohle tě nepřivádí do extáze nebo tak něco, že ne?“

„Kdo ví.“ Přejel jí dlaní po nohou pokrytých lepkavou, sladkou hmotou. „Máš husí kůži. To těsto zvyšuje citlivost pokožky.“

Dee Ann se snažila odsunout nohy dál od něho, ale Julian zvedl druhou ruku a začal jí masírovat lýtko, jako kdyby těsto na KK’s Koffee Kake byl nějaký druh exotického masážního oleje.

Fascinovaně sledovala pomalé, vzrušující pohyby jeho rukou. Má krásné ruce s dlouhými prsty, pomyslela si.

Nasadil nevyzpytatelný úsměv, sklonil hlavu a políbil jí koleno, přičemž z něho slízl těsto. Pak se na ni podíval, co tomu říká.

Dee Ann polkla. Neměla potuchy, že koleno patří mezi erotogenní zóny.

Nabídla mu druhé koleno.

Zasmál se a olízl jí koleno kolem dokola, jako kdyby to byl veliký, roztékající se kornout zmrzliny.

A Dee Ann unitř opravdu tála.

Na stehnech jí usychalo těsto. Julian přidal další vrstvu a přitom jí hnětl svaly a postupoval stále výš.

Podíval se na ni. „Nechceš dělat tohle mně?“

„Já…“ Kam to všechno povede? Snad si nemyslí…? Nemůžou přece… Ne tady.

Pomalu klouzal rukama po celé délce jejích nohou zase zpátky, načež ruce odtáhl. Myslí si o ní, že je příliš prudérní, než aby sebrala odvahu. Viděla mu to na očích.

„Máš na sobě kalhoty.“ Možná to nebyla nejlepší námitka, kterou se mohla ohánět, ale Julian to vzal vážně.

„Rozepni mi košili.“

„J-Juliane.“

„Udělej to,“ zašeptal. Vzal ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě blíž. Dee Ann jen zalapala po dechu a jeho rty se zvlnily v úsměvu.

Cosi hluboko v Dee Ann na ten úsměv zareagovalo. Aniž myslela na to, co dělá, opřela se mu rukama o prsa a začala mu rozepínat první knoflíček. Když dospěla až na konec, vzhlédla k němu. Julian vzal její ruku, otočil ji dlaní vzhůru a nabral do ní roztékající se těsto. Dee Ann je chvíli držela, tu těžkou, hedvábnou hmotu prokapávající jí skrz prsty, a pak se tiše zasmála a rozmázla mu těsto

po hrudi.

Při prvním doteku se přestala smát. Těsto opravdu zvyšovalo citlivost kůže. A také jí umožnilo prsty a dlaněmi nahmatat obrys jeho prsních svalů.

Stáhla mu košili až k loktům, namočila si ruce do těsta a začala mu hníst ramena. Třením se těsto zahřálo a kuchyň naplnila sladká vůně.

„Vidíš?“ zeptal se Julian.

„Tohle je…“

„Nesnesitelně vzrušující?“ navrhl.

„…tak trochu perverzní.“

„Ne.“ Vzal její ruce a položil si je na hruď. Cítila, jak mu buší srdce.

Cítila, jak jí buší srdce.

Pomalu mu přejížděla rukama po prsou, sledovala obrys svalů a žeber; viděla, jak Julianovy oči jihnou.

Z vlasů jí na tvář sklaplo trochu těsta. Julian zvedl ruku a prstem sledoval jeho cestičku.

Dee Ann se zachvěla.

„Dala se do tebe zima?“ zamumlal Julian a začal jí třít holé paže.

„Ne.“ Bylo jí naopak horko.

Zavřela oči a prozkoumávala každou linií, každou prohlubeň Julianova těla, jako kdyby to dělala poprvé v životě: dráždila ji jakási nezřetelná obeznámenost s jeho tvarem.

Na vteřinu pocítila zvláštní napětí a to bylo veškeré varování, kterého se jí dostalo, než se jeho ústa dotkla jejích. Sladkost toho polibku mělo na svědomí těsto babiččina kávového dezertu jen částečně.

Na Julianovy polibky si pamatovala a spokojeně vzdychla. Ale i když tu byla určitá podobnost s tím, jak ji líbal v kajutě Včelky, všimla si, že tenhle polibek je jiný, jaksi naléhavější.

Byl to vášnivý polibek, palčivý polibek. Jako by jí tím polibkem sliboval, že zdaleka nebude poslední.

A ona, dříve než si uvědomila, co dělá, se k němu přitiskla a jeho polibek opětovala.

A když to udělala, Dee Ann Karrenbrocková, obvykle opatrná a uvážlivá, hodila všechnu opatrnost za hlavu.

Zabořil jí ruce do vlasů. „Jsi tak sladká…“

Dee Ann pohodila hlavou a nevázaně se rozesmála. Julian ji políbil na krk a rty sledoval stopu těsta. Cítila, jak jí rozvazuje zástěru za krkem, stahuje její vrchní cíp dolů a líbá ji na právě odhalenou kůži na hrdle.

Pak jí začal rozepínat knoflíčky blůzy.

„Pospěš si,“ zašeptala a odměnou jí byl záblesk v jeho očích.

Vzduch byl prosycen těžkou sladkou vůní skořice. Pokaždé, když zdolal další knoflík, ji políbil.

Za poslední dva knoflíčky Dee Ann škubla sama a vytrhla je i s látkou.

„Ty jsi vždycky tak netrpělivá,“ zamumlal.

„Opravdu?“

„Když jsi se mnou, tak vždycky,“ ujistil ji a stáhl jí halenkus ramen.

Dee Ann si sáhla za záda, aby si rozepnula podprsenku, když vtom se ozvalo přerušované pípání, které se rychle změnilo v hlasité řinčení.

Strnula, a chvíli nevěděla, co se děje. Pak vykřikla: „Skořicové rohlíčky jsou hotové!“

„To slyším.“

„Rohlíčky jsou hotové! Kolik je hodin?“ Její hodinky byly zalepené těstem.

Stejně tak Julianovy, ale když setřel vrstvu těsta ze sklíčka, oznámil: „Čtvrt na sedm.“

„Kristepane, za čtvrt hodiny otvíráme!“

Poháněna neodbytným vřískotem bzučáku trouby, Dee Ann popadla halenku, kterou Julian pověsil na špachtli.

„Počkej,“ zarazil ji.

„Co blázníš? Lidi tu budou každou chvíli.“

„Dveře jsou zamčené.“

„Já vím, musíme je –“

Umlčel ji polibkem, tak náhlým a divokým, že nestačila dokončit větu. Sáhl po míse, která přistála pod centrálním pultem. Namočil prst do trochy těsta, které zbylo na dně, a nakreslil jí na kůži čáru od hrdla až k okraji podprsenky. Tam se zastavil a vyčkávavě se na ni zahleděl.

„Já nemůžu,“ zašeptala, ale věděla, že přes vřískání bzučáku ji nemůže slyšet.

„Nechceš vědět, jaké by to bylo?“

Zírala na něho, rty mírně rozevřené, dech zrychlený.

„Už nikdy nebudeš mít druhou šanci.“ Sklonil se k ní a jazykem sledoval sladkou cestičku z těsta, kterou právě vytvořil. „Vidíš? Slížu ti z těla každou jednotlivou kapku.“ Nabral hrst těsta a sevřel dlaň v pěst.

Asi jsem se úplně pomátla, pomyslela si Dee Ann, která se od chvíle, co se rty dotkl jejího hrdla, snažila rozepnout háčky na zádech.

Věděla, že až zákazníci uslyší bzučák, budou chtít zjistit, co se děje.

Budou volat, ale ona je nebude poslouchat.

A pak obejdou dům a přes škvíry v záclonkách budou nakukovat okny dovnitř.

A uvidí podprsenku vnučky Katriny Karrenbrockové pohozenou v cedníku a její záda prohnutá do nestoudného oblouku, zatímco jí

Julian Wainright bude roztírat těsto slavného Koffee Kake po

ňadrech.

Uslyší její sténání, které přehluší i bzučák, jak jí pak bude Julian rty a jazykem slíbávat každičký kousek té sladké hmoty s těla.

Významně zvednou obočí, až se přitiskne k jeho štíhlému tělu.

A klesnou jim brady, až se k němu bude vzpínat vlnivými pohyby.

Naštěstí pro ty, co toužili po snídani, byl pan Wainright schopen její nestydaté pozvání odmítnout. S pohledem, jenž by nebylo možno popsat jinak než lítostivý, podal té drzé žábě ručník a vysvobodil skořicové rohlíčky z trouby právě v okamžiku, kdy začaly vydávat zřetelný pach spáleniny.

Nicméně vešlo ve známost, že v první den nepřítomnosti Katriny Karrenbrockové otvíral KK’s Koffee Shoppe pozdě.

A skořicové rohlíčky byly poněkud připálené.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Jak má asi péct proslulý KK’s kávový dezert a nemyslet přitom na včerejší ráno? Na příliš zhnědlé skořicové rohlíčky, na to, jak se musela bleskurychle vysprchovat a převléct, na šílený nápor zákazníků, zvědavých, jak si vede Katrinina nevázaná vnučka a… a Julian?

To prostě nešlo, a proto Dee Ann přijela do podniku o hodinu dříve, připravila denní dávku těsta na kávový dezert a strčila ji do trouby, než se objevil Julian.

Tak a je to. Dnes žádné masáže těstem na moučník ke kávě. Uklidila špinavé nádobí do dřezu. Ještě než pustila vodu, přejela prstem po stěně mísící kádě a zírala na těsto na své ruce. Zavřela oči a mnula těsto mezi prsty. To, že se vystavila Julianovým rukám pokrytým těstem, byla ta nejvýstřednější erotická záležitost, které se kdy dopustila. Kdyby tomu Julian neučinil přítrž, kdo ví, kam až by byla schopna zajít?

Dala si prst do pusy a těsto olízla. Byla by zašla hodně daleko.

Opravdu hodně.

V pět hodin uslyšela ťukání na dveře a uviděla Juliana s vlasy ještě vlhkými od sprchy. Zvedla zamoučené ruce a vykřikla: „Je otevřeno!“

„Jsi tu nějak moc brzy,“ poznamenal a vklouzl do kuchyně.

„Nemohlas spát?“

Po tom včerejším těstovém dobrodružství? Samozřejmě, že toho moc nenaspala. Teď jí přišlo vhod, že má plné ruce práce se skořicovými rohlíčky a nemusí se mu podívat do očí. „Chtěla jsem začít brzo, abychom tentokrát otevřeli včas,“ řekla a měla radost, že jí z hlasu zaznívá ležérnost a současně obchodní zdatnost. Nesmí ji podezřívat, že se mu chtěla vyhnout.

Julian vzal z věšáku na dveřích zástěru a přetáhl si ji přes hlavu.

„Výčitky svědomí kvůli včerejšku, co?“

Rozhořčeně se na něho podívala. „Jaké výčitky svědomí? Nebuď směšný!“ Mávla rukou. Proč jen si připadá tak trapně?

„Přes den jsi měla moc práce, než abys měla čas o tom přemýšlet. Zato v noci sis to určitě vynahradila.“ Julian začal z myčky vyndávat talíře. „Doufám, že sis své pocity ujasnila. I to, jestli by sis to nechtěla zopakovat.“

Vyrazil jí dech. Vystihl to naprosto přesně. Musela na to včerejší ráno neustále myslet. A navíc si všimla, jak je její pokožka teď jemná. Vzpomněla si na jeho ruce, když ji hladil. Na výraz jeho tváře jeho očí. Na všudypřítomnou vůni skořice a vanilky. A jak ji kouzlo té chvíle zcela ovládlo.

Kdo by nechtěl prožít něco takového znovu? A víckrát? Hrozně ji přitahoval, a to bylo špatně.

Dee Ann toužila po vážném vztahu, Julian nikoliv.

Má cenu snažit se mu vysvětlit, že začít si s ním poměr jí nestačí? Že až by pak ztratil zájem a šel o dům dál, úplně by ji to zničilo? Že by tak ohrozila svou šanci najít manžela a založit rodinu?

Nejlíp bude, když ji nechá na pokoji.

„Jsi hrozně tichá.“ Julian přešel k místu, kde stála a zírala na skořicové rohlíčky. „Nějak to nekyne,“ poznamenal.

„Ne,“ souhlasila, vděčná, že ji vytrhl z chmurných úvah.

„Kvasnice jsou ošemetná věc. Jestli byla ta voda, ve které jsem je rozpouštěla, moc horká, tak to všechny kvasinky zabilo. A kdyby zas byla moc studená, těsto nevzejde.“

„Byly ty rohlíčky venku z lednice dost dlouho?“ Julian se dotkl plechu.

„Dostatečně dlouho. Víc už nenakynou.“ Vzdychla. „Nemůžu si zvyknout na pečení v těchhle obrovských kvantech.“

„V tom případě bych je dal do trouby a přejmenoval je na skořicové křupky.“ Usmál se. „Specialita dne.“

„Ty jsme servírovali už včera,“ řekla Dee Ann a vzápětí litovala, že znovu začala mluvit o včerejšku. Kousla se do rtu a doufala, že Julian to nechá tak.

Ale nenechal.

„Když už mluvíš o včerejšku…“ Zvedl jí bradu, dokud se mu nepodívala do očí. „Neboj se. Žádný nátlak. Žádné závazky. Jen vzpomínky.“

Dee Ann věděla, že ji chtěl upokojit, ale zároveň potvrdil to, co si v duchu říkala sama. „Já vím,“ špitla. „Každý z nás dvou míří někam jinam. Tech pár posledních dnů znamenalo jen to, že se naše cesty překřížily.“ A znovu se budou vzdalovat.

Podíval se na ni, v očích nevyzpytatelný výraz. „Já nevím, Dee Ann. Naše cesty jsou možná různé, ale mohly by skončit na tom samém místě.“

Dee Ann připravovala sendviče pro polední nápor, když Julian, následován Saundersem, prošel kuchyní, v náručí obrovskou, lesknoucí se změť mo« sazného plechu a trubek. „Není tohle přístroj na překapávanou kávu?“ zeptala se.

„Přesně tak,“ odpověděl Julian a zatvářil se potě* seně. „Přivezl ho Saunders.“

„Co ho to napadlo?“

„Požádal jsem ho o to.“

„A proč?“

Julian obrátil oči v sloup a zády se opřel o lítací dveře vedoucí do jídelny. „Protože mezi kávou, která se tu servíruje, a vodou z nádobí není nijak velký rozdíl.“

Dee Ann otevřela pusu, otřela si ruce a následovala je do kavárny. Julian ze zásuvky na stěně za barovým pultem vytáhl šňůru od starého kávovaru. „Jakmile Rocky Falls jednou ochutnají čerstvě

umletou a uvařenou kávu, už nikdy nebudou chtít nic jiného.“

„Kolik ta věc stála?“

„Spoustu peněz.“ Julian odstraňoval polyuretanové polstrování, zatímco Saunders začal z tašek, které přinesl, vytahovat hrnce a plechovky. „Ale tenhle přístroj není úplně nový. Dostal jsem ho od jedné firmy, co zásobuje restaurace.“

„Jdu sehnat nějakou kávu,“ zamumlal Saunders a prosmýkl se kolem Dee Ann, aniž na ni pohlédl. Zbabělec.

Toho pozdního rána stálí zákazníci KK’s se zájmem sledovali, jak Julian dává dohromady kávovar na cappuccino. Dee Ann by s ním byla ráda polemizovala o tom, zda takový drahý a složitý přístroj je vůbec vhodným doplňkem její domácké kavárny, ale Julian moudře setrvával v jídelně, protože dobře věděl, že tady mu neudělá žádnou scénu.

„Zdejší lidé na cappuccino prostě nejsou zvyklí,“ bylo nejvíc, co se jí podařilo na jeho počínání namítnout.

„Prozatím,“ odpověděl Julian s důvěrou. „A vůbec, nezaškodí, když to zkusíme.“

K tomu ovšem nebylo co dodat. Jestli se Julian chce bavit novou hračkou, fajn. Dee Ann měla na práci jiné věci například dodělat sendviče.

„Budeme to muset vyzkoušet, až se vrátím,“ řekl, když se otočila, že se vrátí do kuchyně.

„Ty někam jedeš?“

„Jo, Saunders mě vezme do Galvestonu. Sice mi přivezl nové kreditkarty, ale kvůli řidičáku se tam musím ukázat osobně. Měl bych být zpátky ještě dnes večer, to už tu budeš mít zavřeno.“

„Chceš říct, že to tu všechno necháš na mně?“ Chtěla se mu přece vyhýbat, tak proč mu prostě nepopřeje šťastnou cestu?

Ušklíbl se, když se snažil rozluštit, kam přijdou všechny ty černé knoflíky, náležející k přístroji. „To vypadá, jako že mě budeš postrádat.“

„Nemůžu zvládnout polední nával úplně sama!“

Julian zvedl jeden z knoflíků a nakoukl dozadu za přístroj.

„Neřekla ti Katrina, že můžeš zavolat na pomoc Brigittinu dceru?“

„Adelaidu? To jo, ale ta má plné ruce práce s koláčky. Co Brigitte odjela s babičkou, Adelaida vstává stejně brzy jako my.“

Julianovi se nepodařilo knoflík nasadit, a tak zkusil další. „Řeknu ti, jak to uděláme. Jestli Adelaida nebude mít čas, aby ti pomohla s obědy, zůstanu přes poledne tady. Ale v kanceláři, kde vydávají řidičáky, jsou jen do pěti.“ Cosi zamručel a odhodil druhý knoflík.

Dee Ann si všimla návodu v plastikovém obalu. Vytáhla ho, ale když mu ho podávala, Julian jen odmítavě mávl rukou. „Přijdu na to sám během minuty.“

Typické. Dee Ann hidila návod na pult a přešla k telefonu, aby zavolala Adelaidu. Vešel Saunders a v ruce držel měřicí tyčku.

Dee Ann rychle položila sluchátko a popadla ho za paži. „Ta mašina nejde složit dohromady, že máni pravdu?“

„To je nesmysl.“

„Tak na co je teda tohle?“ ukázala.

Saunders se podíval na měřicí tyčku, jako kdyby si teprve teď všiml, že ji drží v ruce. „To je, ehm, ukazatel množství kávy a…“

Dříve než se Dee Ann zmohla na další otázku, Saunders na ni vychrlil: „Málem jsem zapomněl! Mám dobré zprávy, vlastně v tomhle případě by se dalo říct žádné zprávy dobré zprávy.“

„Cože?“

„Včera večer už v televizních zprávách nebyla o tobě a Julianovi ani zmínka, a stejně tak v dnešních novinách.“

Dee Ann si oddechla. „Zaplať pánbůh!“

„Jo, vypadá to, že ani televizi, ani tisk už nezajímáte. Mluvila jsi už s rodiči?“

Dee Ann zavrtěla hlavou. „Vlastně ne. Jsou v New Yorku.“

„No, teď se už budou moct vrátit.“

Dee Ann pokrčila rameny. „Nemyslím, že by chtěli.“ A přesně věděla, jak se rodiče teď asi cítí.

Julian se neobjevil, ani když se Dee Ann vydala v šest večer k babiččinu viktoriánskému domu.

Díkybohu, že KK’s není otevřený i večer. Většina místních večeřela buď doma, nebo v Rocky Falls Diner. Kdyby někdo zatoužil po rychlém občerstvení, musel by jet dvanáct kilometrů po dálnici, kde bylo možno najít snad všechny typy jídelen. Naneštěstí po všem tom ježdění pak rychlé občerstvení není opravdu rychlé.

Ale poslední věc, kterou by Dee Ann chtěla dělat, bylo vaření. Měla vaření i pečení až nad hlavu. Naštěstí Katrina kupovala koláčky a další sladkosti od Brigitty a Adelaidy. Dee Ann věděla, že sama by nebyla schopna kavárnu zásobovat.

I tak to byla vyčerpávající práce, a na co? Léta platil otec za tuhle nemovitost daně. Kdysi možná plynul pro Karrenbrockovy z KK’s nějaký zisk, ale ty časy skončily, když byl vybudován dálniční nájezd a veškerý dopravní ruch byl odkloněn.

Julian se zmínil o jistých možnostech, a jak Dee Ann kráčela podél zavřených obchodů, pokoušela se pochopit, co vzbudilo jeho zájem. Kdyby na to přišla, možná by toho mohla využít jako vnadidla pro investory pokud babička tu kavárnu opravdu nebude chtít zpátky.

Dee Ann původně doufala, že Katrinu cestování unaví a bude jim vděčná, že podnik provozovali dál, takže se bude moci vrátit k životu, který vedla předtím. Ale po posledních dvou dnech začala mít pochybnosti. Která příčetná osoba by vyměnila pohodlí výletního parníku za celodenní honičku kolem plotny?

Dee Ann měla též své pochybnosti, zda se Julian vůbec vrátí. Očekávala, že jí zavolá a řekne jí, že mu do toho něco přišlo, a že musí zůstat v Galvestonu. Pak se jí občas ozve, dokud nebude jasné, zda je či není těhotná.

Kdyby Julian zůstal v Galvestonu, bylo by to nakonec nejlepší řešení. Budu se muset pokusit na něho zapomenout, říkala si, když stoupala po dřevěných schodech vedoucích na verandu. A to bude snazší, když ho vedle sebe neuvidí den co den při práci. Julian prostě nemá na manželství buňky.

Zápolila s pocitem beznaděje, který ji celou prostoupil, když zaslechla vrčení motoru a na konci ulice zahlédla bílý sportovní vůz.

Kdo jiný by to mohl být než Julian?

Cítila, jak se jí vrací dobrá nálada, a neschopna potlačit rozzářený úsměv si uvědomila, že je ztracená. Jak by kdy mohla zapomenout na Juliana Wainrighta?

Julian zabočil na příjezdovou cestu tak prudce, až pneumatiky zaskřípěly. Musel něco udělat, aby přehlušil pocit, že se vrací domů. Domov je přece jeho perfektně zařízený půdní byt v Galvestonu. Domov není tohle obrovské viktoriánské stavení plné haraburdí.

Saunders nemohl pochopit, co se mu na tomhle městečku tak zamlouvá. Nevěděl to ani Julian, ale když spatřil Dee Ann stojící na zápraží, začala se mu na mysl vtírat myšlenka, že to ona je tou vábničkou.

Drž se zpátky, říkal si. Nacházel se na nebezpečném rozhraní mezi dvěma možnostmi. Nabídl jí, že si ji vezme, jestli to bude nutné, ale v opačném případě by měl být schopen od ní odejít.

Měl raději zůstat v Galvestonu, kam patří.

Lítostivě vzdychl. Vzpomněl si na všechny ty nádherné okamžiky, které s Dee Ann strávil na Včelce. Kdo by si kdy pomyslel, že Dee Ann jako milenka nemá žádné zábrany? Rozhodně

ne sama Dee Ann. S radostí by jí pomohl, aby si onu noc vybavila, i kdyby jen proto, aby si je sám znovu oživil.

Když na to přijde, vůbec by nebyl proti, zažít znovu to, co včera. Nicméně byl odhodlán za všech okolností zachovávat odstup. Žádné hlouposti, dokud nebudou vědět, zda Dee Ann je či není v jiném stavu. Potom to bude na ní.

Vrhl na ni letmý pohled, jak se opírala o zábradlí verandy, rychle odvrátil zrak od jejího výstřihu a ještě víc se ve svém rozhodnutí utvrdil.

Vypnul motor a vystoupil z auta. „Tak jak to dneska šlo?“ To je ten správný tón nenucený a přátelský.

„No, přežila jsem to, ale jsem děsně utahaná.“ Aby to předvedla názorně, sklesla na houpací křeslo na verandě.

„Hádej, co mám!“ Otevřel malý kufr auta a vytáhl košík.

„Večeři o čtyřech chodech od Margauxů,“ odpověděla Dee Ann promptně.

Odkdy je tak průhledný? „Uhodlas,“ řekl lehce a nedal najevo, jak ho její reakce podráždila.

„Děláš si legraci!“ Zavrtěl hlavou.

Posadila se zpříma a jemu se ulevilo. „Plácla jsem tu nejmíň pravděpodobnou možnost, kterou jsem mohla vymyslet. Bože, Juliane, ty jsi učiněný anděl!“ Seběhla po schodech a pomohla mu vyložit jídlo z kufru.

Jeho odhodlání nabylo povážlivých trhlin. „Dee Ann?“

Otočila se k němu, náruč plnou balíčků, a tázavě se na něho zadívala.

Přímo před babiččiným domem, před očima všech, které by to zajímalo, se Julian prudce sklonil a políbil ji na ústa a nepustil ji, dokud mu polibek nevrátila.

„Co-co to mělo znamenat?“ zeptala se.

„To byla jen malá připomínka.“ Zabouchl kufr vozu. „Já žádný anděl nejsem.“

Ať byl kdokoliv, toužila po něm. V okamžiku, kdy se ráno probudila, začala vážně uvažovat, že se vplíží přes halu do jeho pokoje a do jeho postele.

Proč se má pořád přemáhat, když ji to k němu tak neodolatelně táhne? Věděla, že ve svém předsevzetí ochabuje a velice se obávala, že podlehne a přijme jeho podmínky. Včera během večeře se několikrát přistihla, jak si představuje tucty podobných večerů, večerů strávených s Julianem, kdy si povídají o všem možném. A potom, na rozdíl od minulé noci, spolu ulehnou do postele a prožijí noc plnou milování. A ráno se probudí vedle sebe a celé si to zopakují.

Mohla by to udělat? Za předpokladu, že není v jiném stavu, mohla by si s ním začít a přitom se vyvarovat toho, že se do Juliana, toho zarytého starého mládence, bláznivě zamiluje?

Asi ne. A nic v Julianově chování nenasvědčovalo, že jeho city by se postupem času mohly změnit v cosi hlubšího.

Takže Dee Ann si předsevzala, že po citové stránce bude zachovávat jistý odstup. Je to nutné. Již žádné intimní večeře. A rozhodně žádné laškování. A taky se musí přestat obírat myšlenkami na něco, co nemůže mít.

Právě do myčky skládala nádobí po ranním náporu snídajících hostů, když kolem proplul Julian nesoucí plochý balíček, podle obalu od celonoční dodávkové služby.

Popadl řeznický nůž a balíček otevřel. Vyňal krabici, otevřel ji a spokojeně si oddechl. „Co si myslíš o tomhle novém jídelním lístku?“ zeptal se jí, když jí podal tenké desky.

Dee Ann zírala na umělohmotný, tmavě zelený a smetanově bílý jídelní lístek. Nahoře byla v hnědé barvě vyvedená stylizovaná verze vývěsního štítu KK’s Koffee Shoppe s kouřícím šálkem kávy. „Taky ses mě mohl nejdřív zeptat!“

„A co bys mi bývala řekla?“ Julian zmačkal balicí papír a hodil ho do koše.

„Řekla bych ne.“

„Vidíš, a proto jsem se tě radši neptal.“

Dee Ann se na něho podívala. „Ale babička je za týden zpátky! Jak si to představuješ, měnit jídelní lístek? Co když se jí to nebude líbit?“

Julian otráveně vzdychl, vzal jí jídelní lístek z ruky, rozevřel jej a znovu jí ho podal. „Doplnil jsem menu o různé druhy kávy a cukroví.“

„Ale my žádné cukroví nevedeme.“

„Teď už ano. Našel jsem dodavatele.“

Dee Ann se na něho udiveně podívala a pak očima přejela jídelní lístek. Obvyklou nabídku KK’s doplňoval výběr nejrůznějších druhů kávy, čaje a cukrovinek.

„Až dosud tu byla k dispozici káva v konvici. Lidi si tu sedli, vypili tři i čtyři šálky a zaplatili paušální cenu padesát centů, která sotva pokryla náklady. Když ale budou pít cappuccino, budou platit za každý šálek zvlášť. I když nasadíme nižší cenu, než by bylo záhodno, pořád ještě z toho budeš mít slušný zisk.“

Dee Ann vzdychla. Lidé se jí už vyptávali na tu změť trubek, která před několika dny nahradila obvyklé konvice s kávou. Julian nebyl schopen uvést přístroj do chodu, a tak Dee Ann tu věc víceméně ignorovala.

„Proč tohle všechno děláš?“ zeptala se ho.

Zaváhal a Dee Ann měla pocit, že jí nakonec řekl něco jiného, než původně chtěl. „Vidím možnosti,“ usmál se. „Jsem už takový. Tímhle se živím. Nejspíš jsem myslel, že kdybychom tenhle podnik trochu zvelebili, měla bys pak snadnější práci s hledáním kupce.“

Jak by se na něho mohla zlobit? Má pravdu. „Já spíš spoléhám na to, že babička tohle všechno začne postrádat a bude chtít svou kavárnu zpátky.“

Julian zavrtěl hlavou a vložil do myčky poslední hrnek. „Kdybys viděla, jakou měla radost, když před dvěma měsíci KK’s prodala, určitě by sis to nemyslela. Byla tak nadšená, že se tohohle majetku zbaví, že by se možná byla spokojila i s nižší cenou.“

Nenucené hovořil o době, kdy on a Beldenovi získali nad ní vrch. Dnes však už necítila ani hněv, ani lítost. Byla to pro ni minulost, se kterou se již smířila. „Ale tenkrát babička ještě nezakusila, co to s ní udělá, když bude z kavárny nějakou dobu pryč.“

„O to jí právě šlo aby odsud mohla konečně vypadnout.“

Dee Ann pokrčila rameny a znovu si prohlížela jídelní lístek. Vypadal ohromně a přitom nebyl tak náročný, aby si s rozšířeným

sortimentem neporadila. „Jedna věc by se tomu dala vytknout: tyhle barvy se tlučou s modrou a žlutou.“

„Jo,“ zvedl Julian prst. „Právě tím bych chtěl začít.“

„Cože?“

„Dovolil jsem si –“

„Poslední dobou si dovoluješ nějak moc.“

„Ne tak moc, jak bych rád.“ Julian se upjatě usmál a Dee Ann zmlkla. „Když jsem navštívil dodavatelskou firmu, která zásobuje restaurace, objevil jsem tam množství židlí a stolků, které odkoupili od jedné zbankrotované pizzerie. Nábytek je z přírodního dřeva – židle jsou vyčalouněné touhle zelenou barvou,“ poklepal na jídelní lístek, „a stolky mají uprostřed desky stejnou zelenou výplň. Vybral jsem ty nejzachovalejší a koupil je.“

Dee Ann zalapala po dechu. „Tys je koupil?“ Julian přikývl. „Přesně tak.“

„Tahle kavárna si ale nový nábytek nemůže dovolit, Juliane! Vlastně si nejsem jistá, jestli jsme alespoň jediný den v tomhle týdnu měli nějaký zisk.“

„Já vím, že neměli,“ ujistil ji Julian a vzal do ruky jeden ze starých jídelních lístků. „Tyhle ceny se za celých pětadvacet let nezměnily. Ale když jsem běžel koupit do obchodu kypřící prášek, určitě jsem za něj zaplatil mnohem víc, než co stál tenkrát. Není divu, že je tu každé ráno narváno. Lidi se tu najedí levněji než doma.“

„To není pravda.“ Ale její protest postrádal na přesvědčivosti.

„Tak to má k pravdě hodně blízko.“ Pohodil jídelní lístek zpátky na stůl. „Upozorňuju tě, že jsem ceny upravil, i když ne na tu výši, na které by měly být.“

„Ty jsi zvedl ceny, aniž jsi mi to předem řekl?“ Dee Ann znovu popadla nový lístek. „Měls to se mnou nejdřív projednat.“ Střetla se s jeho pohledem. „Tohle rozhodnutí ti nepřísluší.“

„Chtěl jsem, aby to bylo překvapení,“ začal a nasadil úsměv, který ji měl oblomit.

„Laskavě nech rozhodování na mně!“

Při ledovém tónu jejího hlasu mu úsměv zamrzl na rtech. „Dobrá. Ber to jako experiment. Chtěl jsem zjistit, jestli by si tahle kavárna byla schopna na sebe vydělat. Kdybys nebyla tak tvrdohlavá –“

Coze?“

„Tohle je můj experiment. Já ho financuju.“

„Tady nejde o peníze. Jde o to, že provádíš změny, aniž bys je se mnou konzultoval.“

„Beru na vědomí,“ řekl Julian. „Jestli mi dovolíš tenhle experiment, schovám starý nábytek a závěsy –“

„Závěsy?“

„Volal jsem návrháři. S tím si nedělej starosti,“ mávl rukou.

„Řeknu ti, jak to uděláme. Jestli se ti nebudou líbit moje změny, vrátím všechno do původního stavu, až budu odjíždět.“

Dee Ann rychle uvážila jeho nabídku. „Tak dobře. Souhlasím.“ Podala mu ruku a Julian jí potřásl, jako kdyby mezi sebou uzavřeli velký obchod.

Držel jí ruku i nadále. „Taky jsem to tu chtěl vymalovat na bílo, ale předpokládám, že to nepřichází v úvahu, co?“

Dee Ann se podívala na bledě žluté stěny poseté léta starými skvrnami. Žlutou přímo nenáviděla. „Jak tě znám, tak jsi už objednal barvu, co?“

Julian přikývl. „Jelikož zítra je neděle, řekl jsem si, že bychom dneska mohli zavřít dřív, dělat na tom celý zítřek a v pondělí to tu otevřít už v nové podobě.“

Dee Ann uvažovala o jeho slovech. Znělo to lákavě. Velice lákavě. Místnost nebyla až tak velká, a když se na to vrhnou oba, musí s tím být hotovi raz dva. Bude to docela vzrušující – zjistit, jestli se jim podaří vnést do tohohle kouta Rocky Falls trochu života; nehledě nato, že až bude podnik prodávat, dostane za KK’s i víc peněz.

Julian byl zticha; nechal ji přemýšlet. Nakonec přikývla a usmála se. „Dobrá, platí.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Julian zíral na vystavenou sadu pomůcek pro těhotenský test, pak mrknul na hodinky. Vklouzl do drogerie v sousedním domě těsně před zavřením s úmyslem koupit jednu z těchhle šikovných souprav Dee Ann. Od jejich společné noci na Včelce uplynul už týden. Týden, během něhož se na svůj minulý život začal dívat jinýma očima. Týden, v němž se obeznámil se stránkami Dee Anniny povahy, o nichž nikdy netušil, že existují.

S Beldenovými a Saundersem sice udržoval přátelské i pracovní styky, ale o Dee Ann toho teď věděl víc než o komkoliv jiném. A čím víc ji poznával, tím víc si uvědomoval, jak málo toho ví i o lidech, které považoval za své nejbližší přátele.

Například nevěděl zhola nic o Carterově a Nikkiině rodině. Na jejich svatbě se sice s několika jejich příbuznými povrchně seznámil, ale to bylo všechno. A co se týká Saunderse, neměl ponětí, co právník dělá mimo stěny své kanceláře.

Julian si o sobě myslel, že vede pestrý a zajímavý život.

Ale nebyla to pravda. Žil sice naplno, ale jeho životu přece jen cosi chybělo.

Julian si rovněž myslel, že je se způsobem svého života naprosto spokojený.

A byl… až doteď, napadlo ho, ale když o tom déle přemýšlel, uvědomil si, že se cítil trochu osamělý od chvíle, kdy Dee Ann tenkrát odešla z té party s Carterem.

Na chvíli si představil, že vede život, jaký by se líbil Dee Ann. Vybavil si svůj útulný byt a dokonale uspořádaný byt: architektem navržený nábytek odsunutý stranou, aby udělal místo dětské ohrádce, umělohmotné hračky jasných barev poházené po bílém koberci a vysokou dětskou židli přistrčenou k jídelnímu kompletu Daniela Strattena.

Ne. Děsuplná vize zmizela a on znovu stál v drogerii Main Street Drugs a zíral na krabice s těhotenskými testy.

Přejel si dlaní čelo a vytáhl jedno balení z police před sebou. Jak dlouho vlastně musí žena čekat, než si může udělat test?

Dee Ann se s ním odmítala bavit o všem, co se týkalo její možné gravidity, a Julianovi to čekání připadalo téměř nesnesitelné. Bylo načase tuhle záležitost trochu urychlit. Julianův další život nepřestane být jedna velká neznámá, dokud si Dee Ann neudělá tenhle test. On v tom mohl hrát jen pasivní roli, a ta nečinnost ho frustrovala.

Jistě, pro Dee Ann musí být tohle čekání stokrát horší. Jasně vyjádřil svůj úmysl zachovat se jako čestný muž, ale ona se s ním o svatbě nebude bavit, dokud to nebude nezbytně nutné. Není proto načase, aby zjistili, jak se věci mají?

Ucítil na sobě prodavačův pohled a vzhlédl.

„Čím vám posloužím?“ zeptal se muž.

„No…“ Julian ukázal na soupravu. „Co z toho funguje nejrychleji?“

„Každý z těchhle testů ukáže výsledek už za pár minut,“ řekl lékárník a vyšel zpoza pultu. Vzal do ruky jednu krabici, obrátil ji a vzdychl: „Je to prošlé.

To jsem si mohl myslet. Tohohle zboží se tu moc neprodá.“

„Mám dojem, že populační exploze tu zrovna nehrozí, co?“ Přesně jak si myslel: Rocky Falls volá po omlazení.

Lékárník zavrtěl hlavou a probíral se zbylými krabicemi, přičemž prošlou značku vyřazoval. „Lidi v našem věku musí odtud odejít, když chtějí sehnat práci. Tady, zkuste tuhle sadu.“ Podal Julianovi krabici jiné značky.

„Díky.“ Julian šel za ním k pokladně a všiml si, že tu mají starodávnou kasu s blyštivými, půvabně tvarovanými klapkami.

„Nádherný kus. Krásná práce z mosazi.“

Lékárník se usmál. „To je jen pro dekoraci. Vzadu mám počítač.“ Zásuvka vyskočila. „Tahle kasa tu byla, už když to tady dědeček otvíral.“

Julian zaplatil a s krabicí v podpaží kráčel kolem ztemnělé kavárny a dál po Hlavní třídě.

Jak míjel obchod za obchodem, představoval si znovu oživlé Rocky Falls. Se stálým přílivem turistů, které by sem lákaly nejrůznější atrakce a kterým by se tu nabízelo dostatečné množství

ubytovacích možností, by počet obyvatel vzrostl, anebo se alespoň stabilizoval.

Městečko je nádherné, zasazené mezi mírně zvlněné kopce a dostatečně blízko hlavních městských center Texasu, aby se mohlo podílet na jejich výhodách a přitom netrpělo jejich nevýhodami jako je zločinnost, hustý provoz a znečištěné ovzduší.

Celkem vzato, mohlo by to být báječné místo pro založení rodiny. A možná už zítra ráno bude vědět, zda to udělá či ne.

Zaklepání na dveře vytrhlo Dee Ann z hlubokého spánku. Zašilhala na budík na nočním stolku, sklesla zpátky do polštářů a zaúpěla. „Juliane?“ To nemůže být Julian. Ten by nebyl tak krutý.

Dveře se prudce otevřely a Julian vcouval dovnitř.

„Proč jsi mě vzbudil?“ naříkala Dee Ann. „Tohle je jediný den, kdy si můžu přispat.“

„Přinesl jsem ti snídani do postele.“ Julian byl už oblečen a vypadal jako obvykle báječně.

Bylo ještě příliš brzy na to, aby člověk vypadal báječně. Dee Ann si přetáhla jeden z polštářů přes hlavu. „Jdi pryč. Nemám hlad.“

Bylo ticho.

Opatrně vykoukla zpod polštáře. Julian se na ni díval, na tváři nejistý výraz. „Ty se… necítíš dobře?“

„Chci spát.“

„Jsi snad unavenější než obvykle?“

Dee Ann odhodila polštář a posadila se. „Samozřejmě že jsem! Celý tenhle týden jsem den co den od rána na nohou. Ty snad nejsi unavenější než obvykle?“

„Trochu. Proto jsem ti vlastně přinesl snídani do postele.“

Měla by mu být vděčná, ale místo toho se na něho jen utrhuje. Ale vždyť se na něho utrhuje pořád, nebo ne? Musím být na něho milejší, umiňovala si. Rychle se uklidnila a narovnala si pokrývku.

A pak uviděla podnos.

Julian jej položil na postel a trochu ustoupil, zřejmě v očekávání její reakce.

„Jé, to vypadá krásně, Juliane. Jeden karafiát, toasty, čaj –“

„Bez teinu.“

„– banány a jahody… a domácí těhotenský test.“ Nucené se usmála. „Jak milé.“

„A všimni si, že karafiát ladí s barvou krabice.“

„To jo.“ Ignorovala růžovou krabici a usrkla trochu čaje v naději, že Julian odejde.

Ale Julian stál u její postele jako přikovaný. „Vím, že to, ehm,

čekání je pro tebe stejně nesnadné jako pro mě.“ Zarazil se.

„Samozřejmě jsem chtěl říct, že pro tebe je to mnohem těžší než pro mě.“ Zamrkal. „Ne že bych tím snad chtěl naznačit, že když to pro mě není tak těžké, že se tím neznepokojuju. Já jen, že jako muž dost dobře nemůžu –“

„Juliane!“ Dee Ann ho zarazila dřív, než mohl zabřednout do ještě většího trapasu. „Radši toho nech. Jako by se stalo.“

„Tak fajn.“ S rukama v kapsách zíral na podnos – ale pak mu to nedalo a přece jen pokračoval: „A tak jsem si myslel, že to nejmenší, co můžu udělat, bude, když tě zbavím jedné malé povinnosti. Ne že bych to pokládal za nějakou povinnost“ dodal rychle. „Udělal jsem to s potěšením.“

„S potěšením?“ Dee Ann pohlédla na krabici a pak na něho.

„Potěšení snad není to správné slovo. Na tomhle nic potěšujícího není a kromě toho jsem v podobné situaci nikdy nebyl – tím nechci naznačovat, že snad tys už něco podobného zažila –“

„Juliane!“ přerušila ho znovu. Tohle se Julianovi vůbec nepodobalo. „Plácáš nesmysly.“

Úlevně vydechl. „Á, díkybohu, žes mě zarazila.“

Ticho, které následovalo, bylo skoro horší než Julianovo blábolení.

Dee Ann s námahou polkla jahodu a měla velké obavy, že jí na tvářích naskočí skvrny téhož odstínu.

„Mám ten tác podržet, až budeš vstávat?“ zeptal se nakonec.

„Ještě jsem nedojedla,“ zamumlala. Co chce udělat, jít za ní do koupelny?

Vynutil na tváři úsměv. „Samozřejmě. Sněz si ten toast, než vystydne.“

„Nevidím tu ranní noviny.“ Jdi pryč, jdi pryč.

„Jestli chceš něco ke čtení… co takhle návod k tomuhle?“ Rádoby ledabylým gestem zvedl Julian krabici s testem a nabídl jí ji.

S rozpálenými tvářemi mu Dee Ann vytrhla krabici z ruky a mrštila jí do nohou postele. „Na těhotenský test je ještě příliš brzy.“

„Ale lékárník říkal, že výsledek se ukáže už za pár minut.“

„Ale ne dnes. Měla bych počkat alespoň do konce týdne,“ řekla, když vtom ji napadla strašná myšlenka. „Jaký lékárník?“

„Ten chlapík v drogerii hned vedle KK’s.“

„Tys tenhle těhotenský test koupil u Tonyho juniora?“ zakvílela Dee Ann.

„Byl to takový mladší chlápek s knírkem.“

„Ne. To není možné.“ Zavřela oči, představujíc si celou scénu.

Bylo jí jasné, co si Tony musel myslet.

„Proč ne?“ Julian zvedl krabici a opatrně ji položil na příborník.

„Byl párkrát v kavárně, a tak jsem mu chtěl nechat taky utržit.“

Z téhle postele ji už nikdy nikdo nedostane. Ne, vyplíží se odtud uprostřed noci a odebere se do kláštera. Nebo do cizinecké legie, pokud ji jeptišky odmítnou přijmout kvůli volným mravům.

„Co se děje?“

„Co se děje?“ zaúpěla Dee Ann. „Nepomátl ses náhodou?“

„Já ti nerozumím.“

„Páni, Juliane, proč prostě nedáš do okna kavárny velkou ceduli, aby ji vidělo celé město?“ Zamávala rukama. „Dee Ann Karrenbrocková je možná těhotná. Sledujte tuto výlohu – další podrobnosti budou následovat.“

„Uklidni se. Ten člověk je profesionál, Dee Ann.“

„To jistě je, ale taky je Adelaidin syn.“ Prakticky to slovo vyplivla. „Tony a já jsme si jako děti spolu hráli, když jsem u babičky trávila prázdniny. A později jsme si spolu dokonce i párkrát vyšli.“ Znovu zaúpěla a zakryla si obličej rukama. „Než skončí bohoslužba, bude to vědět celé město.“

Julian si těžce vzdychl, jako vzdychá muž, když je konfrontován s iracionální ženou, kterou by rád uklidnil. „Lidi tady mají jistě zajímavější náměty k hovoru.“

„Juliane, tohle je maloměsto. A když svobodný muž koupí těhotenský test, tak to je zajímavý námět k hovoru.“

„No tak jsem koupil těhotenský test.“ Pokrčil rameny. „Nikdo přece neví, že to je pro tebe.“

„Rozhodně vědí, že pro tebe to není!“

„Dobrá, tak tedy nevědí, že je to určeno nám.“ Ukázal na ni a na sebe.

„A co tím jako chceš říct?“ zeptala se ho, zřetelně vyslovujíc každé jednotlivé slovo.

Julian, ve vzácném okamžiku selhání úsudku, vysvětlil: „Já nemusím být nutně otcem.“ Zachytil výraz její tváře a chvatně dodal:

„Nebo ty nemusíš být tou matkou.“

„A kdo jiný?“ Dee Ann rozhodila ruce, až rozlila čaj. „Přijedu do města, provázena okázalou publicitou, načež se s tebou ukvartýruju v babiččině domě. Lidi v Rocky Falls nejsou hloupí ani naivní. Dovedou si dát dvě a dvě dohromady.“

Julian nestačil potlačit úsměv, což Dee Ann rozzuřilo. „Jaks mi to mohl udělat?“

„Protože mě ani ve snu nenapadlo, že moje nákupy v lékárně bude přetřásat celé město!“ odsekl.

„Nákupy?“ Chytila se toho množného čísla. „Co ještě jsi tam koupil? Prezervativy?“ Hlas jí přeskočil.

„Bylo by ti to milejší? Mám si začít pořizovat zásoby?“

„Ne!“ Sevřela mu paži. „Slib mi, že v Rocky Falls žádné prezervativy kupovat nebudeš!“

Podíval se na ni. „Navrhuješ mi, abych je koupil někde jinde, miláčku?“

„Navrhuju ti, abys je nekupoval vůbec!“ Lítostivě vzdychl. „Myslel jsem si to.“

„Ne, počkej.“ Dee Ann zvedla ruku. „Možná bys měl,“ řekla vážně. „Ano! Za dva tři dny běž a kup je. Pak si nikdo nebude myslet, že jsem v jiném stavu.“

Julian se rozesmál. „Ale co když se ukáže, že jsi v jiném stavu?“

Ano, to je problém. Dee Ann si připadala jako v pasti. Jak jen se jí něco takového mohlo stát? Připadala si, jako by žila nějaký cizí život.

Postel se prohnula, když Julian usedl na pelest vedle ní. Vzal ji za ruku a omlouval se. „Je mi to líto, že jsem ti způsobil další stres. My… mohli bychom nenápadně utrousit, že jsme tajně oddáni.“

„Ale to je lež,“ řekla malomyslně.

„Opravdu?“

„No a není?“

„Ne nutně.“ Ošil se. „Uvažuj. Měli jsme svatbu. Měli jsme svědky.“

„To byl jen žert.“

„Ale Roy Peabody je soudce.“

„Kdo je Roy Peabody?“

„Byl hostem na svatbě a podepsal tu smlouvu.“

„Děláš si legraci.“

„Bohužel ne,“ zavrtěl Julian hlavou.

„Asi se mi brzy udělá špatně.“ Dee Ann se pokusila dostat zpod podnosu, ale Julian se ani nehnul.

„Počkej. Jestli si vzpomínáš, neexistuje žádný právní záznam naší svatby. A stejně nevíme, jestli ta smlouva byla ještě platná.“

„A nikdy se to nedozvíme, protože jsem ji roztrhala.“ Dee Ann nevěděla přesně, jestli má být ráda nebo ne.

„Buď bychom si mohli podat další žádost tak, aby se o tom nikdo nedozvěděl,“ navrhl, „anebo bychom mohli uspořádat velký mejdan na oslavu obnovení našeho manželského slibu.“

Zamyšleně Juliana pozorovala. „Saunders by z toho asi nebyl dvakrát nadšený, že mi tohle říkáš.“

„Já vím.“

„S dobrým advokátem by ti žena v mé situaci mohla pěkně zavařit.“

„Tak mě zažaluj.“ Usmál se a Dee Ann cítila, jak se jí zrychlil tep.

„To by se Saundersovi líbilo, co?“

„Vlastně asi ano, ale já bych si ho nenajal. Vydal bych se ti na milost a nemilost.“ Sebral karafiát a jemně jím přejel přes její rty.

Ten rošťák. Umí to s ní a jí to ani nevadí. „Promiň, že jsem na tebe tak vyjela.“

„Mělas na to plné právo.“

„Ne.“ Poddala se náhlému implusu a pohladila ho po tváři.

„Zachoval ses skvěle.“

Otočil hlavu a políbil ji do dlaně; celým tělem jí proběhlo zachvění. Kdyby mě tak miloval. Jak jí ta myšlenka proběhla hlavou, její oči se střetly s jeho a srdce se jí rozbušilo. Copak opravdu ví, co si myslím? Měla pocit, že jí může číst z tváře. Rozhodně na ni hleděl dosti dlouho, tak dlouho, až se mu do očí vkradla obezřetnost. Pomalu stáhla ruku.

Vypadá to, že je na nejlepší cestě se do něj zamilovat a tomu musí stůj co stůj zabránit. Tohle není muž, kterému by měla dát své srdce. On je nechce. Což je velká škoda. Všechno by bylo mnohem snazší, kdyby ji miloval. Pak by ho mohla milovat taky Julian odvrátil zrak první. „Jestli máme všechno stihnout, měli bychom začít co nejdřív.“ Opatrně vstal, aby nepřevrhl šálek čaje na tácu.

„Půjdu do kavárny a všechno připravím na malování.“ Krátce se usmál a byl pryč.

Nemiluje ji. Bylo jí to jasné, jako kdyby to řekl nahlas. Protože kdyby ji miloval, chtěl by se s ní oženit, aniž by znal výsledek toho stupidního těhotenského testu. A nejen to. On ji nechtěl milovat. Nechtěl se jakkoliv citově vázat.

Do očí jí vhrkly slzy. Na příborníku trůnila krabice s těhotenským testem. Připadalo jí to jako výsměch. Skrývala odpověď na to, jaká ji čeká budoucnost, ale bude to budoucnost bez Juliana, pokud se v několika následujících dnech nestane něco, co by jeho city k ní drasticky změnilo.

Dee Ann zamyšleně míchala barvu. Co by měla udělat, aby se do ní zamiloval? Mohla by dokázat, aby se do ní zamiloval? Má pět dní, než si bude moci udělat ten test.

Pět dní. Usmála se. Stihla udělat už obtížnější věci a v kratším

čase.

Po zbytek dne byla tak příjemná, až z toho dostala křeč obličejových svalů. Chválila Juliana, jaký má vynikající vkus, pracovala jako ďábel a dokonce byla zdvořilá i ke Glorii, návrhářce z Galvestonu.

Dodavatelská firma přivezla Julianem vybraný nábytek a odvezla staré stoly a židle s popraskanými umělohmotnými sedátky. Pak

přišly na řadu nové tmavě zelené závěsy, které upevnili na blýskavé mosazné tyče. Dee Ann pomohla Glorii vyndat z její dodávky vzrostlé pokojové květiny ve velkých mosazných žardiniérách a dovléci je dovnitř, načež si udělala přestávku. Julian však pracoval dál rozmisťoval nábytek a dělal poslední úpravy.

Dee Ann ho pochválila, že věnuje pozornost každému detailu.

Nicméně na konci dne číslo jedna si byla nucena přiznat, že lichocením se nedostala ani o krok dál.

Den druhý, pondělí, začal slavnostním otevřením „nového“ KK’s Koffee Shoppe. Ta novina se rychle rozkřikla a v kavárně bylo celý den nabito.

K Dee Anninu překvapení se rozšíření nabídky setkalo s velice příznivým ohlasem. Pár hostů sice reptalo kvůli zvýšení cen, což očekávala, ale celkem vzato Julianova akce měla úspěch.

Dee Ann uznala jeho obchodnický bystrozrak a navrhla, že to oslaví výborným šampaňským.

Julian odmítl s tím, že ženy, u kterých lze předpokládat, že jsou těhotné, by se měly vyvarovat alkoholu, ale že je ochoten abstinovat s ní. Kromě toho se jistě potřebuje vyspat a on má ještě nějaké papírování.

Načež se věnoval účtům a výkazům.

„Kdybys mohl změnit tohle město, co bys udělal?“ zeptala se Dee Ann Juliana během dopoledního zklidnění dne třetího, v úterý.

„Pojď se mnou a já ti to ukážu,“ odpověděl Julian a tvář se mu rozjasnila.

Dobrý tah, gratulovala si.

Otočil ceduli na dveřích na Zavřeno a táhl ji ven.

„Máme na sobě zástěry,“ protestovala Dee Ann.

„Nepůjdeme nikam daleko.“ Usmál se na ni a Dee Ann vzdychla, když pomyslela na to, že by ho následovala kamkoliv, jen kdyby ji o to požádal.

Julian ji vedl kolem drogerie na konec bloku a zastavil se před starou budovou, která měla kolem sebe nezastavěný prostor. Co Dee Ann pamatovala, byl dům prázdný.

„Dívej se,“ ukázal na zašlá průčelí domů před nimi. „A teď si představ tuhle ulici plnou obchodů ve stylu padesátých let.“

„Vypadá to tady jako v padesátých letech už teď!“

„Představ si, kdyby se to celé zrestaurovalo. Nové pouliční lampy. Drogerie ve stylu tehdejší doby. Konzum, kde dostaneš úplně všechno, včetně kdysi tak oblíbených cukrovinek jako byly pendreky. Limonádová fontánka. Tony má z téhle nádherné doby dokonce kasu.“

Snažila se přemýšlet o padesátých letech místo o tom, jak Julian objevil dobovou pokladnu v drogerii.

„A teď, tamhle ty domy –“ ukázal přes ulici „– by se přestavěly na obchody prodávající místní řemeslné výrobky –“

„To snad ne, vždyť těchhle věcí je všude fůra.“

„Dobrá, tak by to mohly být obchody zaměřené na nejrůznější speciality.“ Ukázal na starý dům. „Tenhle barák bych nechal strhnout a na jeho místě bych vybudoval velké parkoviště.“

Jeho nadšení přešlo na ni. „Jo a ten vedlejší pozemek bychom proměnili na park s vyhlídkovou terasou.“

„Máš pravdu. Protože jakmile ten dům bude pryč, získáme ničím nerušený výhled na vodopády,“ řekl a oči mu zářily. „Ty vodopády by mohly být opravdovým trhákem. Celé jsem to tu obhlédl a myslím, že by to bylo fantastické místo pro divadlo v přírodě a restauraci.“

„Jinými slovy, divadlo, kde se dá povečeřet.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, měl jsem na mysli klasickou restauraci s vynikajícím vinným sklepem. K tomu by patřilo kruhové divadlo, ve kterém by se pořádaly jen prvotřídní akce.“

„Ty ses do toho ale dal.“ Dee Ann to překvapilo. Vlastně ohromilo. A taky ji to inspirovalo k několika vlastním nápadům.

„Přirozeně že po takovém příjemném večeru se nikomu nebude chtít sednout do auta a jet domů.“

„Přesně tak.“ Julian jen zářil. „Dům tvé babičky, o kterém předpokládám, že ti taky patří, poslouží jako perfektní penzion. Má šest ložnic.“

„Ano,“ přisvědčila Dee Ann a v duchu už viděla babiččin dům přestavěný na elegantní penzion.

Ve středu, dne čtvrtého, rozebírala tuhle možnost s Julianem znovu. Přecházeli z pokoje do pokoje a Dee Ann mu předváděla, že co se týče zařizování interiérů, mají shodný vkus.

Julianovo nadšení bylo nakažlivé a kdykoliv jí schválil nějaký její návrh, její naděje vzrůstaly. Tolikrát použil slůvko my, když mluvil o budoucnosti. Tolikrát se dotkl její paže či vzal ji za ruku.

A přesto na konci tohoto dne místo aby jí dělal milostné návrhy zavřel se v salonku a zabýval se svým plánem na oživení města.

Pátého dne se Dee Ann rozhodla vytáhnout do boje s těžkou artilerií. Dnes má poslední šanci.

Věděla, že Juliana fyzicky přitahuje. Dobrá, vsadí tedy na tohle.

Z její strany to rozhodně nebude velká oběť.

„Je tady strašné horko,“ řekla a ovívala se rukou. V kuchyni bylo vedro, protože se postarala, aby všechny trouby běžely od rána naplno – a to byl srpen. Zároveň dočasně vypnula klimatizaci. Vyklouzla ze zástěry a odhalila ty nejkratší možné šortky. Ujistila se, že Julian její exhibici nepřehlédne, načež si vytáhla košili z kalhot a z jejích cípů si vpředu udělala uzel. Pak si dala ruce za hlavu a půvabně se protáhla.

Další její počin, při němž si připadala jako svůdnice ze čtyřicátých let, spočíval v tom, že se sehnula nad plechem s čokoládovými cukrovinkami, aby si prohlédla nový druh zákusků ke kávě, které jim poslala dodavatelská firma.

Julian propásl nebo ignoroval její představení, a tak Dee Ann upustila na zem špachtli. „Hopla!“ zašveholila.

Když se otočil, aby viděl, co jí to upadlo, Dee Ann se sklonila a košile se jí shrnula dopředu. Když zvedla hlavu, aby ho obdařila vášnivým pohledem, zjistila, že Julian není nikde nablízku.

O další plech si spálila prst. „Au,“ vykřikla a strčila si prst do pusy.

„Co se ti stalo?“ zeptal se ztrápeně vyhlížející Julian, ruce plné talířů se sendviči, cibulkami a hranolky.

Dee Ann pomalu vytáhla prst z pusy. „Hubičku mýmu prstíčku a přestane to bolet.“

Julian překvapeně zamrkal, chvilku nerozhodně hleděl na talíře, načež je položil na pult. Vzal ji za zápěstí a vrazil jí ruku pod proud studené vody.

A tak to pokračovalo až do večera, kdy Dee Ann, zabalená do osušky, mokrá a třesoucí se zimou, přešlapovala na chodbě v horním patře, přichystána Juliana odchytit. Konečně uslyšela na schodech jeho kroky a vyrazila kupředu.

„Ach!“ Zalapala po dechu a předstírala, že si upevňuje osušku. Polkl. „Promiň. Myslel jsem, že jsi šla už spát.“

Dee Ann ze sebe vydala hrdelní smích a nechala osušku trochu sklouznout. Však si to pečlivě nacvičovala. „To je nesmysl. Došlo mi mýdlo, a tak jsem se šla podívat, jestli u tebe v koupelně nenajdu rezervní.“

Beze slova jí ustoupil z cesty, aby mohla projít.

Dee Ann se prosmýkla kolem něho. „Dala jsem si bublinkovou koupel,“ informovala ho. „Dávají si muži taky někdy bublinkovou koupel?“

„Nemůžu mluvit za všechny muže.“

„Dáváš si ty bublinkové koupele?“

„Ne.“

„Ale ty bublinky jsou tak příjemné.“ Dee Ann doprovodila svá slova nepatrným zachvěním.

Julianova hruď se zvedla a zase klesla.

„Nechtěl bys okusit na vlastní kůži, jak to krásně lechtá?“

„Ne.“ Hlas měl zdrsnělý.

Dee Ann pokrčila rameny a Julian sklopil oči. Prima. Osuška jí sklouzla ještě trochu níž. „No, myslím, že o moc přicházíš.“ Jak se otočila, upustila mýdlo, které odskočilo a letělo přes dřevěnou podlahu.

Dee Ann nepočítala s tím, že mýdlo bude po podlaze cestovat. Chtěla mít záminku, aby se mohla sehnout a Juliana poškádlit, ale tohle bylo ještě lepší. Oba se shýbli současně a narazili do sebe.

Dee Ann se zachytila Juliana, aby se neskácela na zem, a přitom ucítila, jak osuška sklouzla mezi ně. Oba znehybněli.

I když neměla v úmyslu zajít až tak daleko, rychle se smířila s nastalou situací. Co se stalo, nedá se odestát.

„Je mi to moc líto,“ omlouval se Julian. Měl chraptivý hlas a ruce, kterými ji držel za paže, byly horké.

„Mně ne.“

Nepohnul se. A to by zatraceně měl! Stála proti němu, nahá až do pasu. Stačilo, kdyby jen o krok ustoupil, a osuška by jí padla k nohám.

Proč to neudělal?

Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst a ona už začala ztrácet nervy.

Pak ucítila jeho ruce na svém pase. Usmála se a chtěla se k němu přitisknout než jí došlo, že ji chce přikrýt.

Ne! Stále ještě svírala látku jeho košile a teď ji s jakýmsi hrdelním, primárním výkřikem roztrhla.

Oba zalapali po dechu, když se na podlahu snesla sprška knoflíčků.

Osuška jí padla k nohám, ale Dee Ann to nevnímala, protože Julian, oči rozšířené, zuby zaťaté, ucouvl, otočil se na podpatku a nechal ji stát uprostřed chodby.

Slyšela dusot jeho kroků dolů po schodech, přes halu a ven, slyšela prásknutí dveří.

O chvíli později slyšela zarachocení startéru a vzápětí zvuk rozjíždějícího se auta. Pak hluk motoru postupně slábl, jak Julian odjížděl pryč z jejího života.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

LOUIE’S MOTEL – TIRÁCI VÍTÁNI.

Báječné místo, kde si můžu zrekapitulovat celou situaci, pomyslel si Julian sedící u okna v šeřícím se pokoji. Nechal závěsy roztažené, takže svítící neonový nápis TIRÁCI VÍTÁNI periodicky zaplavoval místnost růžovou září.

Kéž by i život byl takhle růžový. Je jasné, že Dee Ann je těhotná a pod vlivem hormonů. Logika přírody mu unikala. Co sleduje příroda tím, že těhotným ženám zvyšuje sexuální žádostivost? Dee Ann je nažhavená na nejvyšší možnou míru. To se jí přece vůbec nepodobá.

Všiml si té změny teprve v několika posledních dnech. Zřejmě nastala doba, kdy těhotenské hormony začaly působit. Ať říkal cokoliv, Dee Ann mu přímo visela na rtech, jako kdyby byl svatý Antoníček, a pak včera to se u ní asi začal projevovat hnízdící pud. To je jediný možný způsob, jak popsat ty její řeči o zařizování a renovování domu. Mohla si mluvit, jak chtěla, že má na mysli penzion, Julian věděl své. Takhle mluví žena, která se touží usadit.

A pak dnes… přejel si zapínání košile, zbavené knoflíčků. Stala se z ní úplná divoška.

Kdykoliv jindy kdykoliv jindy by byl polichocen. Nadšen. Dokonce povzbuzen. Ale využil situace jednou či dvakrát, když počítá i ty hrátky v těstě, a nehodlá to udělat znovu.

Tak. Stane se spořádaným manželem. Julian dal v duchu sbohem životu, jaký vedl až dosud, a přísahal si, že Dee Ann se nikdy nedozví, že je všechno jiné, jen ne spokojen se svým životním údělem.

A má to i jisté výhody. Zažije víc takových nocí, jako byla ta na

Včelce, zvlášť jestli ta scéna nahoře na chodbě byla symptomatická.

Usmál se a pocítil jistou míru uspokojení. Když se chce, dá se i na manželství najít mnoho pozitivního…

Šestého dne ráno si Dee Ann, oči opuchlé, udělala těhotenský test.

Julian se v noci nevrátil. Postel byla netknutá a jeho auto nikde.

Bylo jasné, že její pětidenní snažení naprosto selhalo. Pokud k ní vůbec něco cítil, bylo to pryč. Nebýt jejího možného těhotenství, šel by o dům dál, tak jako to dělal vždycky.

Už mu nepřipadá přitažlivá. Už ji nechce. A rozhodně ji nemiluje.

Ale ona ho miluje. Teď už to ví. Byla do něho napůl zamilovaná už tehdy, když ho opustila kvůli Carterovi. Věděla, že by na svůj cit doplatila, a snažila se tomu předejít, ale nakonec se do Juliana Wainrighta, toho zarytého starého mládence, přece jen hluboce a zoufale zamilovala.

Ale když jestli vůbec ji požádá o ruku, odmítne ho.

Dee Ann odložila testovací tyčinku na noční stolek, lehla si znovu na postel a zírala do stropu. Jaká ironie. Klidně by si vzala Cartera, i když ho nemilovala, ale Juliana, kterého miluje, si vzít nechce.

S Carterem měla mnoho společného a jejich manželství by stálo na solidních základech, protože měli podobné cíle. To je klíč k úspěšnému partnerství. Láska s tím nemá co dělat.

Naproti tomu Julian a ona mají cíle zcela odlišné, zato mezi nimi panuje silná fyzická přitažlivost. Nebo alespoň do minulé noci panovala.

Kde se co zvrtlo? Dee Ann zavřela oči, když si nechtíc vybavila to ponížení. Vrhla se mu do náruče. A on ji jasně odmítl. Jeho jednání se žádným způsobem nedá vyložit jinak. Ne, když žena stojí před mužem nahá, roztrhne mu košili a on odkráčí pryč. Je to nad slunce jasnější signál.

Už ho nikdy nechce vidět. Nikdy.

Dee Ann si složila ruce na stále ještě plochém břiše. Kolikrát si už představovala, jak pod srdcem nosí dítě?

A teď to všechno dokonale zpackala.

Nu, je čas zjistit, jak až je to špatné. Čas zjistit, jestli Julian zmizí z jejího života úplně, nebo jestli bude muset snášet dlouholetý hořkosladký kontakt s jeho osobou.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a pomalu otočila hlavu k nočnímu stolku, aby se podívala na výsledek testu.

Pak propukla v pláč.

Julian uslyšel její pláč, jakmile vstoupil do domu.

A je to tady, řekl si. Je těhotná. Křečovitě se chytil dřevěného leštěného zábradlí a chvíli zíral do prázdna. Pak se napřímil a vyběhl po schodech nahoru.

Když vstoupil do Dee Anniny ložnice, uviděl ji ležet schoulenou na posteli, ruce sevřené v pěst, tvář zabořenou do polštářů.

Poznal ji už z mnoha stránek, jako zdatnou podnikatelku i jako kuchařku; viděl ji zářit ve společnosti a zažil ji i ve vězení. Viděl ji šťastnou, triumfující, vyděšenou, vzrušenou a rozzuřenou. Viděl ji zahanbenou a poníženou.

Ale nikdy ji neviděl zoufalou. A protože věděl, že původcem jejího zoufalství je on sám, nejradši by si nafackoval.

Teprve teď si uvědomil, jak byl neuvěřitelně sobecký, a to poznání jím otřáslo. Vždyť on nemyslel na nic jiného než na to, jak to zasáhne do jeho života a dotkne se to jeho svobody. A protože ona děti chtěla, nenapadlo ho, že by ji těhotenství mohlo nějak moc vyvést z míry. Teď si uvědomil, že ačkoliv Dee Ann děti chtěla, zjevně je nechtěla mít s ním.

Považuje ho za ničemu.

Dee Ann je výjimečná žena a on má štěstí, že se stane jeho ženou. Čeká je báječný život. S dětmi. Ano, plurál. Přesně tak, jak to chtěla. A teď jí to všechno řekne.

Opatrně se přiblížil k její posteli a tiše, aby ji nepolekal, řekl:

„Dee Ann…“

Ale zřejmě ho neslyšela.

„Dee Ann?“ Vztáhl k ní ruku a dotkl se jejího ramene. Prudce ho odstrčila. „Jdi pryč!“

„Ne. Dee Ann,“ začal a posadil se na pelest. „My –“ Zarazil se, když se stáhla na opačný konec postele.

Ona ho odmítá, otce svého dítěte! S tímhle Julian nepočítal. Stále jí říkal, že jestliže se ukáže, že je v jiném stavu, ožení se s ní. Nikdy ho nenapadlo, že by na to mohla mít jiný názor.

Nemůže ji nechat, aby tím vším prošla sama, bez jeho pomoci.

Chtěl ji k sobě přitáhnout.

„Nech mě na pokoji!“

„No tak, Dee Ann.“ Přesedl si blíž k ní a objal ji, zatímco Dee Ann se pokoušela z jeho náruče vyprostit. „Všechno bude zase dobré. Chci tu s tebou zůstat.“

„Nestojím o tvůj soucit. Nepotřebuju ho!“

Její slova se ho hluboce dotkla, ale držel ji pevně, dokud se nepřestala zmítat a jen tiše vzlykala.

„Všechno bude dobré,“ sliboval a hladil ji po vlasech. On se o to postará.

„Ty-ty tomu nerozumíš,“ zajíkla se.

Ale rozumí. „Chci, abychom se vzali. Hned teď.“

To vyvolalo další záchvat pláče. Nemusel jí vidět do obličeje, aby věděl, že jí po tvářích netečou slzy radosti. „Budeme mít malou, ale pěknou svatbu –“ Dee Ann se rozvzlykala ještě víc. „Tak dobrá, uspořádáme obrovskou svatbu a všechny drbny ať jdou k čertu.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ty mě nechceš.“ Vzdychl. „To mluvíš o té včerejší noci, viď?“ Přikývla.

„Odešel jsem právě proto, že jsem z tebe šílel. Nechtěl jsem zneužít situace.“

„A co chceš teď?“

„Teď ti nedám pokoj, dokud tě nepřesvědčím, aby sis mě vzala.“

Dee Ann vytáhla kapesníček a vysmrkala se. „Nefungovalo by to.“

„Nám se to podaří.“

„Ty se nechceš ženit, viď, Juliane?“

To byla záludná otázka. „Původně jsem nechtěl, ale teď chci.“ Doufal, že to zní upřímně. On to myslí upřímně. Nikdy manželství jako takové nezatracoval, jen je jaksi odsouval na neurčito.

„Ale ne,“ zavrtěla hlavou. „Chceš si mě vzít jen proto, že –“

„Psst.“ Oba věděli, proč si ji chce vzít, a Dee Ann to ani v nejmenším nelichotilo. „Připouštím, že jsem to považoval za správné, ale moje důvody správné nebyly.“

Dee Ann byla jako pěna. Povzbuzen její pozorností, Julian pokračoval: „Co jsme přišli do Rocky Falls, jsem hodně přemýšlel. Zjevně jsem o manželství uvažoval, už když jsem tenkrát na pobřeží souhlasil s obřadem nebo co to bylo.“

„Spíš jsi byl opilý.“

Ne zas tolik, ale nechtěl se o to přít. „Tak jsem s tím souhlasil podvědomě, a tím pádem se dá říct, že moje podvědomí bylo na manželství připraveno.“

„A pak tvoje podvědomí svedlo moje podvědomí.

Usmál se. „Jo, naše podvědomí se mají navzájem ráda. Takže kdo jsme my, abychom jim stáli v cestě?“

Zdušené se zasmála a Julian kul železo, dokud bylo žhavé. „Víš, od té doby, co se Carter a Nikki dali zase dohromady, se všechno změnilo. Začínám si připadat jako páté kolo u vozu.“

„Řekls jim to?“ zeptala se. „Jestli se ti zdálo, že tě opomíjejí, určitě to nedělali úmyslně.“

„To si taky nemyslím… ale možná, že je načase, abych zvedl kotvy. Je tu jedna oblast, která mě neobyčejně zajímá, ale nepatří mezi aktivity, které sleduje Carter.“

„A to je?“

Julian zaváhal. Náhle zjistil, že mu na jejím názoru záleží.

„Restaurace. Vždycky jsem chtěl mít vlastní restauraci.“

„Jaká náhoda.“ Odfrkla si. „Jednu zrovna prodávám. Lacino.“

Zasmál se. „Ne, chci ji od základů nově vybudovat. Vzpomínáš si na ten pozemek, jak jsem ti říkal, že by z toho mohl být pěkný park?“

„S vyhlídkou na vodopády?“

Přikývl a v duchu ten dům už viděl. „Chtěl bych to postavit právě tam.“

Chvíli bylo ticho a pak: „To tvoje divadlo, kde se dá večeřet?“

„No tak,“ napomenul ji a Dee Ann se tiše zasmála. „Představuju si evropskou restauraci s prvotřídním šéfkuchařem. Oddělené divadlo by sloužilo pro malé soubory a hry. Možná i pro přednášky. A uvítal bych, kdyby si ho lidi zamlouvali i pro soukromé oslavy.“

„Ale tvoje restaurace bude uprostřed zapadákova.“

„To je otázka. Chci, aby se celá tahle oblast stala cílem víkendových výletů. A chci to dokázat s tebou.“

„Opravdu?“

Nedůvěra v jejím hlase ho popudila. „Copak jsem to právě neřekl?“

Nejprve si Julian myslel, že Dee Ann se chce znovu vyprostit z jeho sevření, ale ona se jen otočila, aby na něho viděla.

„Chceš se usadit tady, v Rocky Falls?“ zeptala se a pátravě se mu zadívala do tváře.

Julian jí pohlédl do očí. Opravdu se tu chtěl usadit, jenom to až do tohoto okamžiku nevěděl. Co uviděl ten kus země, zabýval se plány na restauraci. Ale možná, že Dee Ann nechce odejít z Galvestonu. „Myslím, že to tady je báječné místo pro děti.“

„Děti?“ Oči se jí zamžily. „Ach, Juliane…“ Znovu měla slzy na krajíčku.

To nemohl dopustit. „Pořád ještě nejsi přesvědčená, že nám to spolu bude klapat?“ Přejel jí rukou po stehně. Měla na sobě obrovské triko coby noční košili a nos měla celý červený. Vypadala úchvatně.

„To prostě –“

Julian se odvážil zajet rukou ještě výš. Dee Ann zvedla obočí. „Co to děláš?“

„Přesvědčuju tě, aby sis mě vzala.“ Dlaní jí přejel přes bok. Pod trikem měla kalhotky.

„A jak mě tohle má přesvědčit?“ Odendala mu ruku, když Julian zatahal za krajkový lem jejích kalhotek.

Políbil ji. Její tělo hřálo a bylo poddajné a její pokožka byla sametově hebká. Nepřestával ji líbat a cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení.

Odtrhla se od něho. „Juliane, opravdu to chceš?“ řekla zadýchaně a vypadala přitom křehce a zranitelně.

„Ano, chci,“ odpověděl Julian.

„Ale… včera v noci jsi nechtěl –“

„Včera… Včera v noci jsem byl blázen. Nemůžeš na tu včerejší noc zapomenout?“

Přejela mu prsty po košili zbavené knoflíčků. „Pochybuju, že se mi to podaří.“

„Dovol, ať tě té vzpomínky zbavím.“ Náhlým pohybem si Julian setřásl košili s ramen, aby v temže momentu zjistil, že má na nohou pořád ještě boty. To se povedlo. Skopl je s nohou a překvapeně zamrkal, když jedna bota přelétla přes celý pokoj.

Dee Ann propukla v smích, což na jedné straně překlenulo napětí mezi nimi, ale na druhé straně pokazilo navozenou náladu.

Ačkoliv Julian ještě nikdy žádnou ženu nepřesvědčoval, aby si ho vzala, instinktivně pochopil, že tudy cesta nevede. Posadil se na posteli a zadíval se na druhý konec ložnice. „Mám takový pocit, že jsem právě u svého publika propadl.“

Dee Ann se přestala smát a vydechla: „A co to bylo za kus?

Komedie nebo tragédie?“

„Hrál jsem v něm roli tvého manžela. Měl jsem tě ohromit neskutečným sexem a během doznívání toho fantastického zážitku tě znovu požádat o ruku.“

Uslyšel nezřetelný zvuk. „Takže fraška.“

Julian vzdychl. Když na tom nejvíc záleží, musí to dopadnout zrovna takhle.

„Juliane?“

„Hmm?“ Julian přemítal, jakou strategii zvolit, aby Dee Ann byla ochotna mu dál naslouchat. Přece musí existovat nějaký způsob, jak tohle napravit.

Cítil, že ho něco šťouchá. Byly to Dee Anniny nohy.

Vsunula je za jeho záda a chodidly mu tlačila na obzvlášť lechtivou oblast poblíž pasu. „Myslím, že bych tě mohla obsadit do role, kterou sis už jednou zahrál na Včelce. Akorát si, ehm, nedokážu vybavit všechny detaily.“

Pomalu otočil hlavu a podíval se na ni. „Žádáš mě, abych ti oživil paměť?“ Chytil ji za nohu a dlaní jí přejel lýtko, stejně jako to dělal, když dováděli v hromadě těsta.

„Chtěl bys?“ V modrých očích četl pozvání. Má druhou šanci. Jaká to žena.

„Hrozně moc.“ Jak mluvil, uvědomoval si, že se ho zmocňuje neznámý pocit. Milování je něco, co by mělo oběma partnerům přinášet potěšení a radost, aby oba prožili příjemné chvíle a zůstaly jim hezké vzpomínky, až jejich poměr skončí.

Ale to, co je mezi ním a Dee Ann, není vztah dvou milenců. V neposlední řadě i proto, že Dee Ann si dodnes nepamatuje téměř na nic z oné noci na Včelce. Nemá žádné vzpomínky ani příjemné, ani nepříjemné.

Ale on ano. Pustil její nohu a pohladil ji po tváři, přičemž jí setřel stopy slz.

„Budeš mě muset vést.“ Usmála se a Julian si oddychl. Tohle bude báječné.

Pro ně pro oba.

„Asi bych měl připravit scénu, abys věděla, co tě tenkrát motivovalo,“ začal.

„Myslím, že už to vím.“ Přejela mu prstem po klíční kosti. Chytil její prst a zvedl jej ke rtům. „Je toho víc.“ Vzhlédla.

Natáhl se vedle ní, opřel si hlavu o loket a vzpomínal: „Naneštěstí jsi vyslechla poznámku jednoho ze svatebních hostů, který tě srovnával s Nikki.“

„A ta poznámka byla…?“

„Nanejvýš nepřesná.“ Chtěl ji políbit, ale otočila hlavu a jeho rty skončily na jejím uchu. To není špatné… jemně ji hryzl do lalůčku.

„A ta poznámka byla…?“ opakovala.

Udělá nejlíp, když jí to řekne, aby mohli přikročit k zajímavějším činnostem. „Bylo řečeno, že jsi prudérní. Jsem rád, že můžu potvrdit, že to není pravda.“

„A já jsem to potvrdila tím, že jsem hodila naše šaty přes palubu, je to tak?“

„Mimo jiné,“ zamumlal Julian. Vybavil si její striptýz za měsíčního svitu. Na ten striptýz nikdy nezapomene.

„Pak tedy bude asi nejlíp, když začneme právě tam,“ oznámila, a dřív než pochopil, co má v úmyslu, přesunula se na kraj postele.

K jeho naprostému překvapení a vzrůstajícímu potěšení se postavila vedle postele, svlékla si noční košili a hodila ji na zem.

Neměla na sobě nic než krajkové kalhotky, které objevil už dříve.

Byly dokonale průhledné, takže to bylo, jako by je neměla vůbec. A brzy je neměla opravdu.

„Tak co?“ Podívala se na něho a usmála se. „Měl by ses vidět, jak se tváříš.“

Julian se snažil, aby nezapomněl dýchat, stejně jako to dělal oné noci na Včelce.

„Jsi nádherná,“ vydechl. Naprosto nevýstižná slova tehdy i nyní. Oné noci jí měsíční světlo zaplavilo stříbrným svitem. Toto ráno ji

naopak pozlatily sluneční paprsky, pronikající broskvově růžovými závěsy.

Nezmohl se na nic jiného, než že ji hltal pohledem jako to dělal i oné noci.

A ona k němu stejně jako tehdy popošla blíž. „A potom,“ vklouzla k němu do postele, „jsem udělala tohle?“ Začala mu rozepínat pásek u kalhot.

„Ano,“ řekl chraptivě. Odkašlal si. „Až na to, že jsme se víc líbali.“

„Pak to samozřejmě musíme napravit,“ zašeptala a přitiskla se k němu.

Julian jí sevřel obličej do dlaní a políbil ji postupně na obě oči, na nos a na ústa.

Když ucítil, že ho objala kolem pasu, usmál se.

„Tohle jsem udělala i tehdy, je to tak?“ zeptala se.

„Ano. Jak myslíš, že jsem ztratil peněženku?“

Tiše se smála a stáhla mu kalhoty dohromady se slipy, zatímco ho nepřestávala líbat.

„Co bylo pak?“ zeptala se.

Julian vstal z postele a zvedl ji. „Pak jsem tě takhle vzal do náruče a odnesl.“

„Tys mě nesl celou cestu z paluby až dolů do kajuty?“ zeptala se nedůvěřivě. „Ale tam vedou takové úzké schůdky.“

Kroužil s ní tenkrát kolem dokola, až oba, vysíleni smíchem, padli na lůžko v kajutě.

Nyní ji znovu něžně položil na postel, jako kdyby se bál, že by se mohla rozbít. „Bude se ti to líbit,“ zašeptal a ulehl vedle ní.

Vychutnával dotek jejího těla, vůni její pokožky a chuť jejích úst.

Vzrušovaly ho její dotyky a tiché vzdechy, kterými reagovala na jeho laskání.

„Juliane, a-ach, Julia-ane!“

Zbožňoval způsob, jakým vyslovovala jeho jméno. „Líbí se ti to, když tě tady líbám?“ zamumlal a znovu ji začal líbat.

„Líbí se mně, když mě líbáš úplně všude.“

„Ano, já vím.“

Trochu se od něho odtáhla, aby mu viděla do obličeje. „To máš z první ruky?“

„Dee Ann, miláčku,“ řekl s lenivým úsměvem. „Na to jsem ruce nepotřeboval.“

Usmála se taky. „A co ty, líbí se ti tohle?“

Prudce vtáhl vzduch, když ho jednou rukou začala laskat a druhou si přitáhla jeho hlavu ke svým ňadrům. Políbil jí bradavku a usmál se. „Chutnáš dobře i bez těsta.“

„Tenkrát jsme museli přestat,“ zamumlala, oči zavřené, rty zvlněné. „Teď ne.“

Julian ji nepřestával líbat a laskat. „Na lodi jsme měli dlouhou milostnou předehru.“

„Možná jsme měli předehru, ale teď je čas na finále,“ řekla rozhodně. Byla připravená.

Hrozně se mu líbilo, když ho takhle komandovala, líbilo se mu, jak ho k sobě přitáhla a obtočila kolem něho nohy.

Ale nic se nevyrovnalo chvíli, kdy oba vykřikli a splynuli v objetí. Julian si vzal její rty a připadalo mu, že jeho duše se spojila s její. Vždycky se v těchhle chvílích držel zpátky, ale teď, s Dee Ann, nemohl.

Měl pověst dokonalého milence a věděl, že je to proto, že nad sebou nikdy neztratil kontrolu tak, že by si neuvědomoval svou partnerku a její potřeby. Ano, těšil se z milování, ale dosud se nikdy žádné ženě úplně nevzdal.

A teď věděl, že kdyby se držel zpátky, přišel by o něco zázračného, něco podstatného.

Z hrdla se mu vydral výkřik její jméno a pak už zapomněl, kde je a dokonce i kdo je…

O mnoho okamžiků později, kdy se mu všechny svaly v těle ještě chvěly, se zhluboka nadechl. „Tohle jsem ještě nikdy nezažil,“ řekl v údivu.

„Jak jen jsem mohla na tohle zapomenout?“ zamumlala Dee Ann s ústy na jeho krku.

Julian si položil tvář na její vlasy. Jak by se mohl ještě kdy spokojit s něčím méně úchvatným, méně dokonalým než s tím, co teď sdílel s ní?

„Dee Ann?“ zašeptal a jemně ji pohladil po tváři.

„Ano?“ hlesla.

„Přesvědčil jsem tě, aby sis mě vzala?“

„Jestli řeknu ne, budeš mě ještě znovu přesvědčovat?“

„A co takhle říct ano, ať začneme s oslavami?“

„Přesvědčils mě,“ řekla rychle. „Takže oslavujme.“

Políbil ji na čelo a pomyslel si, že je ten nejšťastnější muž na světě.

„To není velká sláva,“ poznamenala Dee Ann.

Zasmál se, odkulil se na svou stranu a přitáhl si ji k sobě.

„Musíme počkat, než se rozptýlí kouř, abychom mohli spustit další ohňostroj.“

Usmála se. „Pospěš si. Já jsem připravená k odpálení.“

Tyhle těhotenské hormony to je ale něco. „Doufám, že ti to zůstane i potom, co se narodí to mrně. Slyšel jsem pár velice smutných příběhů.“

„Já taky. Ale s tím si teď nebudeme dělat starosti.“ Vzdychla.

„Co bys řekl svatbě na podzim, řekněme v listopadu? Anebo počkáme až po svátcích? V lednu?“

„To chceš čekat tak dlouho?“ Doba od svatby do narození dítěte bude už tak dost krátká na to, aby řadu lidí pohoršila.

„Vím, že to vypadá hloupě, ale po tom, jak jsem dopadla s Carterem, jistá část mé bytosti touží kráčet prostředkem kostela a přinutit všechny, aby na minulé jaro dočista zapomněli. A prosím tě, nežárli, ale chci, aby mi Carter šel za svědka a aby tentokrát stál tam, kde má.“

„S tím souhlasím, ale proč bychom se nemohli vzít dřív?“

„Juliane, taková svatba si vyžádá spoustu příprav. Já bych to měla vědět. A když teď o tom přemýšlím, listopad je hrozně moc brzo. Budeme to muset přesunout na leden.“

Prohrábl si vlasy. „Nevím, jak to říct, když tebe to zřejmě a překvapivě nevzrušuje, ale připadá mi to jaksi zahanbující, brát si viditelně těhotnou nevěstu.“

Překvapeně zamrkala.

A pak ji slyšel, jak říká: „Ale Juliane… Já nejsem těhotná…“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Dee Ann cítila, jak Julian ztuhl. „Co tím chceš říct, že nejsi těhotná?“ zeptal se. Jeho slova jí připadala jako tmavý mrak hrozící zakrýt jejich prosluněnou budoucnost.

„Test byl negativní.“ Kývla hlavou k nočnímu stolku. Bylo to přece jasné na první pohled. Jak to mohl přehlédnout?

„Negativní? Jseš si jistá?“ Přikývla.

Posadil se, aby si mohl prohlédnout testovací tyčinku.

„Negativní,“ opakoval hluše.

Zdálo se jí, že je zklamaný. Opravdu byl zklamaný. Dee Ann si nemyslela, že by mohla být ještě šťastnější, než už byla. To znamenalo, že Julian si ji skutečně chtěl vzít a mít rodinu. Přitulila se k němu.

„Ale tys plakala,“ řekl.

„Samozřejmě, že jsem brečela. Myslela jsem, že tě už nikdy neuvidím.“

„Takže žádné dítě mít nebudeš.“ Stále jako by se musel vracet k tomuto faktu.

Dee Ann se domnívala, že je to proto, že poté, co tak dlouho odolával radostem a strastem manželství a otcovství, nejen že si nyní na tu myšlenku zvykl, ale přímo se na to těšil. „Tedy, ne tak brzy, jak jsme mysleli, ale na druhé straně –“ objala ho kolem pasu „– po dnešním ránu – kdo ví?“

Julian na ni chvíli jen zíral. „Ach Bože.“

„Co je?“ Posadila se. „Tys nebyla těhotná.“

„Nebuď zklamaný. Pomysli, jak si spolu pěkně užijeme –“

Přerušil ji. „Nechalas mě, abych se s tebou miloval bez jakékoliv ochrany.“

„Tu jsi neměl ani minule,“ řekla podrážděně.

„A to jsme se kvůli tomu dva týdny nervovali!“

Kde je ten muž, který se s ní právě tak nádherně pomiloval? Dee Ann si přitáhla pokrývku k tělu. „Teď je to přece jiné. Máme před svatbou.“

„Svatba,“ řekl mrazivě. „Samozřejmě.“ Zavřel oči a zaťal zuby.

„Juliane?“

Když oči zase otevřel, Dee Ann se zajíkla. Jeho oči byly tvrdé a studené jako ocel.

„Tak o to ti celou tu dobu šlo, co?“

„Tos přece věděl.“ A Dee Ann poznala, že něco je špatně. Hrozně špatně.

„Já ta věděl a přece jsem se nechal chytit do pasti.“ Zíral před sebe.

„To nebyla žádná past, Juliane.“

„Nechalas mě, abych si myslel, že jsi těhotná.“

„Tak to není. To sis vydedukoval sám.“

Ale Julian neměl v úmyslu ji dál poslouchat. „Jak jen jsem mohl zapomenout, že jsi ženská, která naplánovala převzetí Beldenovy společnosti na dobu, kdy bude trávit líbánky s jejich majitelem!“

Tváře se jí rozhořely. Ano, to je pravda. Zní to vypočítavě, ale okolnosti byly úplné jiné. Carter ji nemiloval a ona nemilovala jeho. Potřebovala se zabezpečit a vědět, že s ní zůstane.

„Manipuluješ lidmi dnes stejně jako předtím.“ Julian odhodil pokrývku a vydal se přes celý pokoj ke svým svrškům.

„To ty jsi okamžitě trval na sňatku. Já bych se s tebou o tom vůbec nebavila, dokud bych si neudělala ten test.“

„Protože mě znáš a víš, jaký jsem. Vědělas, že bych si tě vzal.“

„Dokonce jsem tě odmítla!“

Zatáhl zip na kalhotách. „Nepočínala sis špatně.“

Otevřela pusu. „Co to s tebou je? Ještě před pár minutami jsi básnil o restauraci a divadle. Co se stalo se všemi tvými plány na obnovu Rocky Falls?“ Zvýšila hlas. „Řekl jsi, že je to báječné místo pro naše děti.“

„To jsem si ještě myslel, že budeme mít dítě.“ Usedl na proutěné houpací křeslo a začal si natahovat ponožky.

„Ale vždyť pořád ještě můžeme mít děti.“

„Tobě to ještě nedošlo, že ne?“ Vstal a vklouzl do bot. „Chci dělat věci, když já –“ udeřil se do prsou „ je chci dělat. Ne když to diktují okolnosti.“

„Tak s dítětem nějakou dobu počkáme.“

Popadl svou poničenou košili a přistoupil k posteli. „Ale tohle mi teď už zaručit nemůžeš, co?“

Jeho obličej jako by patřil nějakému úplně cizímu člověku. Dee Ann odvrátila zrak.

„Dostali jsme milost,“ pokračoval nelítostně. „Měli jsme šanci vrátit věci tam, kde byly předtím.“

„Ale já myslela…“ Myslela jsem, že chceš mít děti. Myslela jsem, že si mě chceš vzít. Myslela jsem, že se mnou chceš prožít celý život.

Myslela jsem, že mě miluješ.

Ale o lásce se nezmínil ani jeden z nich

„Co sis myslela?“ zeptal se. „Myslela sis, že budu celý pryč z toho, že se mi život obrátí vzhůru nohama, aby se tobě splnily ty tvoje fantasmagorické představy o rodinné idylce?“

„Vypadni.“ Ukázala na dveře. „Vypadni odtud a z mého domu. Vrať se zpátky do Galvestonu a k tomu svému milovanému životu ve svém báječném bytě se svou sbírkou vín.“

„Přesně to udělám.“ Otočil se na podpatku. „Ale vrátím se s dalším testem.“

„Nemusíš se namáhat. Ten na tom už nic nezmění.“

Ve dveřích se zastavil. „Ale jo, změní. Jestli se ukáže, že jsem tě přivedl do jiného stavu, pak se vezmeme.“

Nemohla dopustit, aby tam stál a diktoval jí své podmínky. „Ani ve snu by mě nenapadlo připisovat ti otcovství jakéhokoliv dítěte.“

Střelil po ní pohledem. „To by nebylo jakékoliv dítě,“ řekl. „Bylo by to moje dítě.“

Bylo už poledne, když si Dee Ann vzpomněla na kavárnu, a dokonce i pak to bylo jen proto, že se u ní zastavila Adelaida, která měla obavy, jestli se jí něco nestalo.

Dee Ann mechanicky připravila sendviče a Adelaidě řekla, že se necítí ve své kůži.

„Zlatíčko, vezmi si tyhle sušenky, to ti udělá dobře na žaludek.“ Adelaida se natáhla pro krabici na polici ve spíži.

„Díky, ale nemám hlad,“ řekla Dee Ann a snažila se vyloudit na tváři úsměv.

„Samozřejmě, že nemáš hlad, to přejde.“ Adelaida jí podala krabici. „Musíš dobře jíst. Mysli na to dítě.“

Dítě. Do očí jí vstoupily slzy. Adelaida si myslí, že je těhotná.

„Ale, zlatíčko.“ Adelaida ji k sobě přivinula a její objetí bylo prostoupeno vůní skořice. „Co tomu říká ten tvůj mládenec?“

Dee Ann jí chtěla říct, že žádné dítě mít nebude, ale nezmohla se na nic, protože se rozplakala. Její „mládenec“ byl fuč.

Adelaida ji soucitně konejšila, zatímco Dee Ann vzlykala. Plakala, ještě když do kuchyně vešly Katrina, Louise a Brigitte.

„Co se to tu děje?“ zvolala Katrina. „Vypadá to, že jsem se vrátila právě včas.“

„Ach, babičko!“ Dee Ann se vrhla z jedné kypré náruče do druhé.

„Co se ti stalo, děvenko?“ zeptala se Katrina.

„Náš Tony prodal jejímu mládenci sadu na těhotenský test,“ oznámila Adelaida, dříve než Dee Ann mohla cokoliv říct.

Společné „ah!“ napovědělo Dee Ann, že udělá nejlíp, když půjde s pravdou ven. Ale jak jim vysvětlí, že přestože test byl negativní, bude si muset udělat další?

„Nechala jsem tě doma samotnou,“ řekla Katrina. „To si nikdy neodpustím.“

„Ale ne.“ Dee Ann se od ní odtáhla. Bolela ji záda, jak byla skloněná ke své maličké buclaté babičce. „Ty to nechápeš.“

„Stačí mi, že vidím, že si div oči nevypláčeš, a že nevidím pana Wainrighta. Kde je?“

Dee Ann se nadechla. „Žádné dítě mít nebudu,“ alespoň v to doufala, „a pan Wainright se vrátil do Galvestonu.“

Úspěšně zvládla celou větu až ke slovu Galveston, načež znovu propukla v pláč.

Dee Ann a všechny ženy se přesunuly ke stolu.

Adelaida, zjevně nedůvěřující jak moderní vědě, tak hysterickým prohlášením, přinesla sušenky.

Dee Ann jim přerývaně vypověděla celou historii; vynechala jen fakt, že si pravděpodobně půjde koupit další balení domácího těhotenského testu.

„A teď si tě nechce vzít?“ zeptala se Katrina, když Dee Ann skončila. „Ale on tě miluje!“

Dee Ann zavrtěla hlavou a vzala si papírový kapesníček, který jí jedna z žen nabídla. Julian ji nemiluje.

„Viděla jsem, jak po tobě kouká.“ Katrina poklepala Dee Ann po ruce. „Jenom je z takového důležitého kroku trochu vyděšený.“

Ostatní ženy horlivě přikyvovaly.

„A podívej se, co udělal s kavárnou,“ řekla Adelaida. „To je čin muže, který je zamilovaný.“

„On se vrátí,“ uzavřela debatu Katrina.

„Tak kdypak se tam zase rozjedeš?“ otázal se Saunders, když mu Julian vylíčil příběh zrádné Dee Ann Karrenbrockové.

Julian se probíral došlou poštou. „Asi za dva týdny, pokud mi nezavolá, že to není třeba.“ Nečekal, že mu zavolá. Chtěl ji najít, ať už se vrátila zpět do Galvestonu či zůstala v Rocky Falls, a vyříkat si to s ní z očí do očí.

Nacpal polovinu pošty do koše na papír a odstrčil Saunderse z okraje svého psacího stolu.

Právník hrábl do krabice na Julianově stole přetékající poštou k vyřízení a vytáhl jedny desky. „Tohle jsou doklady na ten pozemek v Rocky Falls. Co s tím chceš udělat?“

Julian chvíli hleděl na desky v Saundersově ruce, než je od něho vzal. Chtěl koupit pozemek na svou vysněnou restauraci. Ale to bylo tenkrát, když očekával, že tam bude žít.

„Vlastník má zájem to prodat. Můžeš to dostat za opravdu slušnou cenu.“

S pohledem na Saunderse hodil Julian desky zpátky do krabice. Saunders si dal ruce do kapes.

„Jestli mě chceš poučovat, tak ať už to mám za sebou,“ zabručel Julian.

„Je to opravdu teprve týden, co jsem celé hodiny musel poslouchat tvoje nadšené plány na vytvoření nejnovější pahorkatinové Mekky turistů?“

„Saundersi, opravdový přítel by mi takovouhle věc nepřipomínal.“ Julian by byl nejraději, kdyby Saunders zmizel.

„Takže všechny svoje nápady necháš plavat? Konec všech plánů?

Co se to s tebou děje?“

„Odmítám se nechat chytit do pasti nějakou intrikánkou, to je celé!“ Julian vstal. „Už jsi dokončil to pátrání po –“

„Ale pořád ještě můžeš ten pozemek koupit, i když se s Dee Ann neoženíš,“ pokračoval Saunders, jako kdyby Julian nic neřekl.

Julian rozhořčeně odfrkl. „Ale zrovna tak je možné, že se s ní ožením.“

„A v tom případě se ujmeš zvelebení Rocky Falls?“

„Já-já…“ Julian se sesul do koženého křesla a mnul si spánky.

Saunders položil ruce na stůl a nahnul se k němu. „Něco ti povím: já mám Dee Ann rád. A myslím, že ty k ní cítíš mnohem víc.“

„Co takhle nenávist?“

„Co takhle lásku?“

To slovo viselo mezi nimi. Saunders se ušklíbl. „Miluješ ji a jsi z toho vyděšený. Přiznej si to.“

„Jsi blázen.“

„Opravdu?“ Saunders nasadil samolibý úsměv. „Pak mi teda vysvětli, jak to, že dneska je ve stejné situaci, jako byla před čtrnácti dny, hmm?“

„Protože jsem myslel, že je v jiném stavu!“ vyštěkl Julian. Ne že by Saundersovi do toho něco bylo.

„To ti řekla?“

„Ne.“ Julian uhnul očima.

„Ty jsi chtěl, aby byla těhotná, protože pak bys byl jakoby

‚nucen‘ –“ zdůraznil Saunders „– si ji vzít.“

„To je směšné.“

„Ne, vidím ti až na dno tvé černé duše. Ty ses do ní zamiloval, a teď jsi z toho vyděšený,“ stál na svém Saunders.

„Nejsem!“

„Julian se nám zamiloval.“ Saunders se vítězoslavně zasmál.

„Páni, náš zarytý starý mládenec upadl do osidel lásky!“

„Co kdyby sis našel někoho jiného, na kom by sis mohl brousit svůj detektivní důvtip!“

„To je dobrý nápad.“ Saunders, celý rozzářený, zamířil ke dveřím. „Zavolám Dee Ann a zkusím zjistit, jestli si náhodou nežádá mých služeb.“

„To je střet zájmů!“ zavolal za ním Julian.

„Tak mě zažaluj!“ ozval se Saunders už z chodby.

„V kavárně je nějaký host,“ řekla Katrina vnučce. „A chce kávu.“ Dee Ann přikývla. Babička se odmítala naučit, jak se přístroj na překapávanou kávu obsluhuje. A proč by se to měla učit? Prohlásila zcela jednoznačně, že s kavárnou končí, a Dee Ann neměla důvod jí nevěřit. Proč by Katrina měla tuhle kavárnu dál provozovat? Ani sama Dee Ann vlastně nevěděla, proč babiččin podnik ještě nezavřela. Proč ho nenabídla k prodeji realitní kanceláři. Místo toho vstávala každý den v pět hodin ráno a pracovala, dokud večer

nepadla. Tak to šlo den po dni.

Občas se tu objevila babička a radila jí, ať s tím sekne, ale Dee Ann nevěděla, jak jinak naložit se svým životem.

Nechtěla se vrátit do otcova podniku. Dokonce se ani nechtěla vrátit do Galvestonu.

Možná že prostě zůstane tady a bude vést KK’s Koffee Shoppe

navěky věků.

Otřela si ruce do ručníku, otevřela lítací dveře do jídelny a zarazila se.

U pultu seděl Julian. Jejich pohledy se střetly.

„Udělej si cappuccino sám,“ řekla Dee Ann místo pozdravu.

Načež se otočila a odešla zpátky do kuchyně.

Pokračovala by ještě dál, až k zadnímu východu, ale babička ji zastavila.

„Dee Ann, promluv si s ním.“

„Není o čem.“

„Ale ty ho máš ráda.“

„To on ví a nic to na věci nemění.“

„Tys mu řekla, že ho miluješ? Tomu nemůžu uvěřit.“

Dee Ann mu to výslovně neřekla, ale Julian si to mohl domyslet. Kromě toho, neměla v úmyslu ho milovat navěky. Přechodí to jako každou jinou nemoc.

A teď se původce té choroby zvané láska ocitl tady a postavil se do dveří.

„Teď si vy dva můžete promluvit,“ řekla babička.

„Není nic, o čem bych s tímhle člověkem mohla mluvit,“ prohlásila Dee Ann a pohlédla Julianovi přímo do očí.

Katrina se usmála. „Ale je. Nechám vás tu o samotě, ale než půjdu, můžu si pana Wainrighta na chvíli půjčit?“

„Třeba navždy.“

„Co pro vás můžu udělat?“ úslužně se zeptal Julian svým sametovým hlasem, takže Dee Ann vedle něho vypadala jako nevychovanec.

Katrina otevřela dveře na chodbu. „Potřebovala bych ze sklepa přinést brambory.“

„Babi, už jsem ti přece řekla, že ti pro ně dojdu,“ protestovala Dee Ann.

„Ale ten pytel je pro tebe moc těžký.“ Na babiččině čele se objevily starostlivé vrásky.

„Rád ho přinesu,“ řekl Julian, což Dee Ann vůbec nepřekvapilo.

Katrina odsunula petlici na dveřích do sklepa a otevřela je dokořán. Objevily se úzké, příkré schody.

Dee Ann do sklepa chodila nerada a nerada si musela přiznat, že docela vítá, že tam teď nebude muset. Aspoň k něčemu je Julianova návštěva dobrá.

Julian vešel dovnitř a nahmatal zábradlí. „Je tu někde vypínač?“

„Napravo na zdi,“ instruovala ho Katrina.

Slyšely, jak cvaká vypínačem. „Vypadá to, že žárovka dosloužila. Ale kdybyste ustoupily od vchodu, možná by stačilo světlo z chodby.“

Dee Ann s povděkem ustoupila, zatímco Katrina zašla do kuchyně.

„Jak velký pytel jste myslela?“ Julianův hlas zněl tlumeně. Dee Ann se zachvěla.

„Pětadvacetikilový,“ zavolala Katrina, která znovu vyšla na chodbu. Strčila Dee Ann do ruky baterku a řekla: „Běž a dej mu to.“

„To mám jít za ním dolů?“ trhla sebou Dee Ann.

„Ano.“ Katrina ji postrčila ke dveřím. „Dee Ann jde za vámi s baterkou, pane Wainrighte!“

Dee Ann překročila práh. „Přejdi k patě schodiště a já ti ji hodím,“ řekla do tmy.

„Nic nevidím. Stojíš mi ve světle,“ reptal Julian.

„Běž,“ naléhala babička. „Dej mu ji do ruky. Když ji hodíš, určitě ji rozbiješ.“

Dee Ann sestoupila ne víc než pět schodů, když se dveře za ní s bouchnutím zavřely. Vykřikla a baterka jí vypadla z ruky.

O vteřinu později uslyšela děsivé žuchnutí a Julianovo tlumené klení následované ještě hlasitější ránou.

„Juliane!“

„Jsem naživu,“ slyšela, ale moc přesvědčivě to neznělo.

„Jsi v pořádku?“ Držíc se zábradlí, Dee Ann poslepu začala sestupovat až k patě schodiště. „Kde jsi?“

„Přímo ta auu!“ řekl ve stejném okamžiku, kdy Dee Ann o něho zakopla.

Roztáhla ruce, aby zmírnila pád, ale místo aby přistála na špinavé tvrdé podlaze, složila se na pevné, teplé Julianovo tělo.

„Juliane!“ zaječela, když kolem ní ovinul ruce.

„Jo, a to je moje ucho.“

„Kam tě ta baterka praštila?“ ztišila hlas a chtěla se zvednout.

„Do nohy. Nehýbej se.“

„Ale vždyť ležím přímo na tobě.“

„Jak jsem řekl: nehýbej se, pokud se mi ovšem nechceš v náručí svíjet. To se mi docela líbí.“

Co si babička myslí, zamknout ji tady dole s tímhle šílencem? Dee Ann zůstala neoblomná. „Chci, abys věděl, že s tímhle nemám vůbec nic společného.“

Slyšela povzdech. „Já vím. To jsem spískal já.“

„Tys navedl babičku, aby nás zamkla ve sklepě?“

„Vlastně to byl její nápad, když jsem se jí zmínil, že se mnou nebudeš chtít mluvit.“

„Nemám, co bych ti řekla.“

„Fajn, ale já mám pár věcí, které bych ti rád řekl.“

„Nehodlám tě poslouchat.“ Vzepřela se a snažila se vyprostit.

Julian ji sevřel ještě pevněji.

Přímo hmatatelně cítila, jak se usmívá. A cítila ještě něco. „To v tvé kapse je krabice s těhotenským testem, anebo jsi jen rád, že mě zase vidíš?“

„Jsem rád, že tě vidím.“ Přejel jí oběma rukama přes boky a přitiskl ji k sobě. „Opravdu rád.“

Dee Ann zalapala po dechu. „Nech toho!“

„Nepřestávej mluvit, abych mohl najít tvoje ústa.“

„Pusť mě.“

„Díky, to bude stačit.“

Měla vědět, že to takhle skončí. Líbal tak krásně. Všechno dělal krásně. Ale Dee Ann na to nechtěla myslet.

Julian vzal její obličej do dlaní a trochu se od ní odtáhl. „Musíme si promluvit.“

„Mluvení není k ničemu. Jen si vzpomeň, jaké to bylo, když jsme spolu mluvili naposled.“

„Já vím. Můžeš mi odpustit, že jsem ti říkal všechny ty neodpustitelné věci?“

„Ne.“ Dee Ann se nadzvedla na jedné ruce a druhou šátrala po baterce. Něco se jí otřelo o prsty. Vyjekla, stáhla ruku zpět a přitiskla se k jeho prsům.

„Zvoní mi v uších.“

„Tak dělej a vyklop to, cos mi chtěl říct, ať odtud můžeme vypadnout.“

„Vezmeš si mě?“

To nečekala. „Děláš chybu. Zapomněls mé požádat, abych si nejdřív udělala těhotenský test.“

„To nemám v úmyslu. Vezmeš si mě?“

„Ne. To je všechno?“

„Uvědomuju si, že tohle není zrovna nejromantičtější místo pro nabídku k sňatku –“

„Romantika s tím nemá co dělat.“

„Ale já to myslím vážně.“

„Já taky. Odpověď zní ne. A teď vyšli signál babičce, aby nás pustila ven.“ Snažila se vyprostit, aby mohla vstát.

„Ještě ne, Dee Ann. Koupil jsem ten pozemek vedle vodopádů.

Chci tam postavit restauraci.“

Chtěla mu říct něco ošklivého, něco, co by ho zasáhlo, ale nemohla. „Blahopřeju, ale na to, aby sis mohl postavit restauraci, se

brát nemusíme. A jestli se někdy potkáme, budu se chovat zdvořile. Možná se tam příležitostně půjdu i najíst.“

„Já se s tebou chci oženit.“

Dee Ann zavřela oči, i když byla okolo ní tma. Proč ji osud takhle pronásleduje? „Juliane, já nejsem těhotná.“ Tím by měly všechny diskuse o manželství skončit.

„No… mohli bychom na tom pracovat.“ Pohrával si s lemem její sukně.

„Ne tady.“

„Můžeš zůstat nahoře.“

Vzdychla. „Je mi jasné, že si děláš legraci, ale od jisté doby nemám ráda, když se o těchhle věcech žertuje.“

„Promiň.“ Pohladil ji po zádech. „Vím, že toužíš po dětech.“

„Ano,“ řekla Dee Ann tiše. Položila si mu hlavu na prsa a poslouchala tlukot jeho srdce, vychutnávajíc posledních pár minut vzájemné blízkosti. „Ale chci je vychovávat s mužem, který po nich touží stejně moc jako já.“

„Mluvíme teď o deseti dětech nebo o celém tuctu?“ otázal se Julian.

Zasmála se. „Ne, jenom o dvou.“

Byl zticha, i když ji dál hladil po zádech. „Dvě bych zvládl.“

„Podívej, Juliane, nejsem si jista, že Jsi ten pravý, kdo by naplnil mé – jaks to nazval? – fantasmagorické představy o rodinné idylce.“

Znechuceně zachrčel. „Řekl jsem ti několik hrozných věcí. Ale jednu věc jsem ti neřekl.“

„Jakou?“

„Že tě miluju.“

Cítila, jak ta slova rezonují z jeho těla do jejího, a v duchu se tázala, jestli je myslí vážně. „Ublížils mi. Jestliže jsi mě miloval, proč jsi mi tak ublížil?“

Vzdychl. „Myslím, že jsem se bál přiznat si, co k tobě cítím,“ řekl tiše. „Když jsem se s tebou to ráno miloval, v jedné chvíli jsem nad sebou úplně ztratil kontrolu. Vyděsilo mě, že někdo může mít nade mnou takovou moc, a tak jsem hledal výmluvu, abych se mohl ztratit.“

Snažila se očima proniknout tmu, aby mu viděla do obličeje. „A kdys tedy přišel na to, že mě miluješ?“

„Když jsem se vrátil do Galvestonu. Musel mně to říct Saunders.“

Ta slova Dee Ann proti její vůli rozesmála. „Copak jsi na to nemohl přijít sám?“

„Určitě bych na to časem přišel. On to jen urychlil.“

Dee Ann se usmála. „Začínám mít Saunderse docela ráda.“

„Má své kladné stránky, ale teď o něm nemluvme.“

„Nesmíš ho zapomenout pozvat na svatbu.“

„Doufám, že to znamená, že svatba bude. Já tě tak miluju, Dee Ann.“ Stáhl ji k sobě, aby jí dal jeden ze svých dech beroucích polibků.

„Já tě taky miluju.“ Vzdychla. „A-ach Juliane?“

„Ano?“

„To je tvoje ruka, co mi přejíždí po noze?“

„Ne. Ale jestli je to tvé přání –“

„Dostaň mě z toho sklepa ven!“

EPILOG

O pět let později

„Tys na Alexandřiny narozeniny najal cirkus?“ Dee Ann zírala na sloní mládě, které se svým cvičitelem pobíhalo po zahradě rozprostírající se kolem restaurace Wainright Inn.

„Jen takový malý.“ Julian se otočil k chlapečkovi, kterého držel v náručí. „Chceš se projet na slonu, Johne Henry?“

Batole si strčilo prstík do pusy.

„Já se chci svézt, tati!“

Blonďatá holčička ho vytrvale tahala za nohavici kalhot.

Sklonil se k ní, až byly jejich oči na stejné úrovni. „Nejen že se svezeš, ale budeš první na řadě, protože to jsou tvoje narozeniny.“

„Jéé!“ Alexandra vyskočila a radostně zatleskala. „Chci se projet hned teď.“

„Tak tedy pojďme.“

Dee Ann se tlumeně zasmála a zavrtěla hlavou. „Rozmazluješ ji, Juliane.“

Sklonil se, aby políbil Dee Ann a spící miminko v její náruči.

„Když mně se tak líbí ji rozmazlovat. Líbí se mi rozmazlovat vás všechny.“

A Dee Ann si musela přiznat, že jí se to líbí taky.

Pozorovala Juliana, jak vede jejich dcerku a synka přes zahradu k restauraci a divadlu.

Ano, z Juliana Wainrighta, dříve starého mládence, se stal skrz naskrz domestikovaný manžel. A pak pomyslela na minulou noc. Domestikovaný, ale ne zkrocený. To je vůbec ta nejlepší kombinace.