Sandra Marton

Šejkové - magnáti 01. Vzdorovitá nevěsta

Tárik, korunní princ Dubaacu, si musí najít nevěstu a pořídit si potomka-dědice. Je bohatý, krásný a s ženami to umí, i když s žádnou nikdy nenavázal vážnější vztah. Zdá se, že Madison Whitneyová, úspěšná viceprezidentka velké společnosti, je pro něj tou pravou. To by se ale nesměla rozhodnout mít dítě a pořídit si ho bez muže! Tárik se jen tak nevzdává a k tomu, aby Madison získal, využije všech prostředků – sladké svádění, divokou vášeň a dokonce i únos!

PROLOG

Dubaacké království, začátek léta

Slunce zlatě zářilo na světle modré obloze.

Ostré paprsky dopadaly na skupinu mužů na koních, kteří nehnutě stáli obklopeni tichem pouště.

Oči všech byly upřeny na jezdce, jehož hřebec stál stranou od ostatních a na předloktí měl ke kožené rukavici připoutaného jestřába zahaleného do kapuce.

Konečně jemně pobídl svého koně další z jezdců a popojel vedle něj.

„Je čas, Táriku,“ řekl tiše.

Muž jménem Tárik přikývl. „Já vím.“

Opravdu to věděl. Nastal čas, v tom měl otec pravdu, jenže pomyšlení na poslední poctu zemřelému bratru ho mučilo stejně jako vzpomínky na Šarífův pohřeb.

Koho by napadlo, že tenhle dávný zvyk mu bude tolik rvát srdce? Tárik sice vyrostl v Dubaacu, ale léta žil i mimo něj. Byl to moderní, vzdělaný, městský člověk a tohle mělo být jen symbolické gesto…

„Táriku?“

Přikývl a zvedl ruku. Jestřáb se nespokojeně zavrtěl, protože očekával, že mu bude sundávat kapuci.

Tárik mu místo toho ale uvolnil řemínky, jimiž k němu byl dravec připoutaný. Malé zvonečky, které měl jestřáb kolem pařátků, zacinkaly a spadly do písku. Následovalo další zaváhání a potom Tárik rozvázal kapuci. Odhodil ji stranou.

Poprvé od svého odchycení a následujícího výcviku byl jestřáb zcela volný.

Tárik pozvedl tvář k nebi a z profilu byl stejně elegantní jako jestřáb.

„Šarífe, můj bratře,“ promluvil tiše. „Posílám Bašášara za tebou. Ať navždy oba létáte v oblacích nad naší zemí.“

Další zaváhání. Pak natáhl ruku kupředu a jestřáb rozevřel svá mohutná křídla. Odlepil se z kožené rukavice a neomylně zamířil ke slunci.

Chvíli se nikdo nepohnul, ani nepromluvil. Potom si sultán odkašlal.

„A je to,“ řekl ponuře.

Tárik přikývl. Stále se díval k nebi, ale jestřáb mu už zmizel z dohledu. „Ano, otče.“

„Tvůj bratr odpočívá v míru.“

Skutečně? Tárik by tomu rád věřil, jenže bolest ze Šarífovy náhlé smrti byla stále příliš čerstvá. Bratr se chtěl chvíli proletět, jako to dělával často, a letadlo se s ním zřítilo. Trvalo několik dní, než našli to, co ze Šarífa a letadla po pádu a následném požáru zbylo…

„Byl to dobrý syn,“ řekl sultán tiše.

Tárik přikývl.

„Jednou by byl našemu lidu dobrým vládcem. Bohužel tu už není a my musíme plány do budoucnosti trochu pozměnit.“

Tárik zaťal čelist. Věděl, že tohle přijde, jen nečekal, že tak rychle. Ovšem proč by se mělo odkládat něco, co stejně musí udělat?

„Chápu, otče.“

Sultán si povzdechl. „Nemůžeme marnit čas, synu.“

Tárik se polekaně zadíval na otce. „Jsi nemocný?“

„Pokud se dá stáří brát jako nemoc…“ odvětil sultán. „Ale Šarífova smrt je jen důkazem toho, že naše životy řídí Kismet. Nyní jsi mým dědicem ty, Táriku. Celý se třesu při pomyšlení, že by se něco mohlo přihodit i tobě.“

Nemělo smysl říkat víc.

Tárik pochopil. Bylo na něm, aby se oženil a zplodil syna. To pravidlo existovalo už celá staletí.

Škoda, že se Šaríf neoženil a neměl syny…

Škoda, že Šaríf není na živu, pomyslel si Tárik a pocítil nezvyklé pálení slz ve světle šedých očích.

„Jen si vzpomeň, co se dělo v okolních zemích, když nedodrželi pravidla,“ řekl sultán, který si Tárikovo mlčení vyložil po svém. „Snad by sis nepřál, aby se to samé dělo i u nás?“

Tárik si odkašlal.

„Nemusíš mě přesvědčovat, otče,“ řekl chraplavě. „Udělám, co musím.“

Sultán se mírně pousmál. „To je dobře. A už pojeďme. Musíme se vrátit do paláce.“

„Jeď s ostatními. Chtěl bych být chvíli sám.“

Sultán zaváhal. Pak otočil koně a pokynul svým mužům. Odjížděli tak, jak přijeli. Jeden za druhým v uctivém tichu.

Tárik sesedl. Pohladil koně po krku a znovu se zadíval na oblohu.

„Manželka, Šarífe,“ řekl tiše. „Musím si kvůli tobě nějakou najít.“ Usmál se. Představil si, jak by se bratr tvářil, kdyby ho slyšel. Věděl, že by ho chápal. „A jak to mám asi udělat, co?“

Odpovědí mu bylo zašumění větru.

„Mám nechat otce a radu, aby mi nějakou vybrali? Dobře víš, kdo by to byl. Abra, která by mě umluvila k smrti. Nebo Lilah, která by za chvíli vážila víc než já.“

Vítr opět zaševelil.

„Muž snad má právo vybrat si manželku sám.“

Hřebec vedle něj souhlasně zaržál a zadupal do písku.

„Ale kde ji mám hledat, Šarífe? Tady u nás? V Americe? Co myslíš?“

Šaríf tu nebyl, aby mu poradil, ale Tárik věděl, co by mu na tohle řekl.

Američanka by nikdy nemohla být dobrou manželkou. Existovaly dva druhy amerických žen: buď byly přelétavé a povrchní, nebo nezávislé posedlé rovnoprávností.

Nic z toho nebylo to pravé.

Jistě, chtěl mít ženu, která by byla přitažlivá, ale musel brát v potaz i další okolnosti. Měla by být milá, příjemná a schopná vést zdvořilý hovor při večeři v kruzích, ve kterých se pohyboval.

Takže stručně řečeno, dokonalá manželka by mu měla být dobrou přítelkyní, ale neměla by se mu chtít vyrovnat.

Přesně takovou ženu potřebuje muž, který jednou usedne na trůn. A vlastně takovou manželku by doma chtěl mít každý muž. Takže bylo jasné, že ji musí hledat tady mezi svými lidmi.

Vítr zašveholil a rozvířil písek před ním.

Vystudoval ve Státech; žil tam a pracoval až do teď, ale nyní se bude muset přizpůsobit zvyklostem v Dubaacu, kde muž řídí svůj domov i svou ženu.

Pouští se ozval ostrý křik. Tárik si zastínil oči a viděl, že vysoko nad ním letí Bašášar.

Někoho by mohlo napadnout, že je to znamení. Jenže on na nic takového nevěřil. Čím víc o tom přemýšlel, tím spíš se přikláněl k tomu, aby svou nevěstu hledal v Dubaacu, případně v některé z okolních zemí.

Hřebec se mu otřel nozdrami o rameno. Tárik vzal otěže do rukou a nasedl.

Problém měl vyřešený. Zdrží se v Dubaacu týden, možná i dva, ale déle rozhodně ne.

Vždyť to snad nemůže být těžké najít si vhodnou manželku?

PRVNÍ KAPITOLA

New York, o dva měsíce později

Nestávalo se často, že by se Jeho Excelence, šejk Tárik al Sajf, korunní princ a dědic dubaackého trůnu, ve svém úsudku mýlil.

V zaměstnání se mu to nepřihodilo nikdy. Dokonce i jeho nepřátelé, kteří před čtyřmi lety tvrdili, že si v tak mladém věku ukousl velké sousto, když převzal v New Yorku vedení Dubaacké královské banky, museli uznat, že banka pod jeho rukama vzkvétala.

Málo chyboval i v osobním životě. Je pravda, že jeho bývalá příležitostná milenka plakala, když jejich vztah ukončil, a nazvala ho bastardem s ledovým srdcem. Za to on ale nemohl.

Vždycky se snažil jednat čestně, i když to někdy mohlo být bolestivé.

Nehodlal se k žádné ženě vázat a snažil se to dát všem rovnou najevo. Navždy pro něj existovala pouze manželka, sňatek a děti – věci, o kterých věděl, že by v budoucnu chtěl mít.

Ovšem ukázalo se, že budoucnost nastala právě teď.

A tak stál pod sluncem v horké poušti u nich doma a říkal si, že si ženu najde do týdne. Možná do dvou. Na tom přece nemohlo být nic těžkého?

Tárik stál u prosklené stěny ve své kanceláři a díval se na řeku Hudson a dolní Manhattan.

Nebylo to vůbec těžké, bylo to totiž nemožné.

„Hlupáku,“ procedil mezi zuby.

Místo dvou týdnů se doma zdržel tři a pak ještě i čtvrtý. Otec uspořádal velkolepou státní večeři a pozval na ni několik vysoce postavených rodin v království s dcerou na vdávání.

Tárik pochopil, jak moc se mýlil.

Otec potom uspořádal další podobnou večeři, na kterou sezval vysoce postavené rodiny s dcerami ze všech okolních zemí. Tárik se při té vzpomínce stále chvěl. Všechny ty mladé ženy, které mu byly představeny, si byly dobře vědomy, proč tam jsou…

Pozdravil je, políbil jim ruku a vedl s nimi nenucený hovor. Při tom pozoroval, jak byly všechny rudé a žádná z nich se mu neopovážila pohlédnout do očí. Protože něco tak opovážlivého by dívka s dobrou pověstí nikdy neudělala.

Připadal si, jako kdyby si kupoval koně. Při tom pomyšlení se zarazil. Vlastně přesně tak na ty ženy pohlížel. Jako na klisny, které čekají, jestli budou vyhovovat výběru hřebce.

„Tak co?“ zeptal se ho otec netrpělivě, když druhá večeře skončila. „Která se ti líbí?“

Žádná.

Byly příliš vysoké. Příliš malé. Příliš hubené. Příliš oblé. Hodně mluvily. Moc toho neřekly. Byly zakřiknuté, otevřené… Měl na sebe vztek, že nedokázal udělat, co měl. A tak se před měsícem vrátil do New Yorku.

Možná se mýlil, když zavrhl najít si ženu mezi Američankami. Co když právě tady najde nějakou, která by odpovídala jeho požadavkům? Když o tom uvažoval, došlo mu, že zapomněl vzít v potaz některé důležité věci.

Tak za prvé, Američanky byly přitažlivé. Všechny nosily v dětství rovnátka, dopřávaly si slunce, měly dostatek vitamínů i vápníku…

Byly společensky zdatné, chodily na večírky a s úsměvem dokázaly vést příjemný hovor.

A byly zamilované do titulů. Za ty roky jich poznal několik, které prohlašovaly, že by udělaly všechno, jen aby ulovily manžela s královskou krví.

Pochopitelně, že čím dřív mu to daly najevo, tím rychleji je opustil… jenže to bylo před tím.

Nyní by podobnou horlivost provdat se za příslušníka královského rodu považoval za výhodu.

Usoudil, že nemůže být na škodu, když se porozhlédne i po New Yorku a uvidí, co objeví.

Bohužel zjistil, že nic.

Tárik přijal bezpočet pozvání na projížďky jachtou, na charitativní večírky i na letní party v Connecticutu. Spoustu žen pozval i do divadla a na večeři, na koncerty v Central Parku, které se všem líbily navzdory špatné akustice a vlhkému vzduchu.

Setkával se s tolika ženami, že se mu začala plést jejich křestní jména. Kam až to dopracoval?

„Nikam,“ odpověděl si nahlas ponuře.

Za dva měsíce neudělal žádný pokrok v hledání vhodné manželky.

Jak doma, tak i tady byly všechny ženy stejné.

Ano, Vaše Výsosti. Samozřejmě, Vaše Výsosti. Naprosto s vámi souhlasím, Vaše Výsosti.

Zatraceně, jako by mu kolem krku visela cedulka, že hledá manželku!

Ne, že by nechtěl poslušnou manželku, to pochopitelně ano. Vždyť jednou bude vládnout svému lidu a nebylo by dobré, aby ho nerespektovala vlastní žena.

Tárik přivřel oči.

Navíc žádná z kandidátek nevypadala podle jeho představ. I když byly ty ženy pohledné, nebylo to ono. Navíc si pro ně vymyslel zkoušku.

Buď řekl hloupý vtip, nebo se mylně vyjádřil o současných událostech ve světě. A pokaždé se mu dostalo stejné reakce. Dotyčná se buď vesele zasmála, nebo přikývla načesanou hlavou jako panenka, přičemž se podíval na hodinky a řekl: „Páni, to je hodin, neuvědomil jsem si, že je tak pozdě…“

Nejhorší na tom bylo, že všechny byly příliš sexuálně chtivé. Nebyl prudérní, ale mužům se líbily ženy, které sice měly rády sex, ovšem dokázaly se chovat také zdrženlivě.

Byl na dně a asi by se měl zahrabat hluboko pod zem.

Proto se před pár týdny sešel se svými dvěma přáteli. Popili, povečeřeli a on jim pověděl o svém těžkém úkolu.

Chalíl a Salim ho vyslechli a pak se podívali jeden na druhého.

„Snaží se najít si manželku,“ pronesl Salim vážně.

„Ale nedaří se mu to,“ odvětil Chalíl stejně vážným hlasem.

Salimovi se zvlnila ústa a Chalílovi rovněž. Pak oba vybuchli v hlasitý smích.

„Saharský hřebec,“ vykuckal ze sebe Chalíl. „Pamatujete, jak ho tak nazvala jedna holka na Harvardu?“

„A on si nemůže najít manželku,“ dodal Salim a opět propukli v smích.

Tárik vyskočil.

„Vám to připadá k smíchu?“ vykřikl rozčíleně. „Počkejte, až se budete muset také oženit!“

Smích rázem ustal.

„Ale to potrvá ještě léta,“ promluvil Chalíl. „Ovšem, až ta doba nastane, budu se chovat staromódně. Nechám otce, aby to zařídil a domluvil za mě. Manželství prince nemá nic společného s romantikou. To je prostě povinnost.“

Tárik si povzdechl a nepřítomně se díval z okna. To je pravda. Tak proč mu to trvá tak dlouho?

Bratr mu zemřel. A otec už nebyl nejmladší. Co kdyby se něco stalo? Otci nebo jemu samotnému? Možné bylo všechno a bez dědice trůnu by byl Dubaac ztracený. To nesmí dopustit…

Ozvalo se klepání na dveře. Tárik se otočil a uviděl svou osobní asistentku.

„Na CNN právě běží Finanční zprávy v pět hodin, pane. Chtěl jste se dívat.“

Nepřítomně na ni pohlédl.

„Abyste viděl, jestli MicroTech oznámí další zisk…“

Teď žádná manželka, pomyslel si Tárik rychle a s díky přikývl.

„Jistě, děkuju vám, Eleanoro. Hezký večer a uvidíme se ráno.“

Dveře se zavřely. Tárik se posadil na stůl, zvedl dálkové ovládání a pustil plochou obrazovku na zdi. Za chvíli se už díval na místnost s dlouhým stolem, kde seděl muž středního věku v tmavě modrém obleku a proti němu další tři zhruba stejně staří muži v tmavě modrých oblecích…

A žena.

I ona měla na sobě tmavě modrý kostým, ovšem tím její podobnost s muži končila. Tárik přivřel oči.

Světlé vlasy měla stažené do strohého ohonu, na nose měla brýle a bylo tedy těžké odhadnout její věk.

Seděla vzpřímeně na židli, ruce složené v klíně a nohy měla elegantně překřížené.

Měla nádherné nohy. Dlouhé, krásně tvarované, opálené…

Břicho se mu sevřelo touhou.

Úplně se viděl, jak ji zvedá ze židle, rozpouští jí vlasy, sundává brýle a může se na vlastní oči přesvědčit, jestli je opravdu tak přitažlivá…

Zatraceně.

Nebyl zvyklý takhle fantazírovat o ženách. Zejména o těch, se kterými se nikdy nesetkal. Kam ho to jeho lov na manželku zavedl? K touze po ženě z televize? K ženě, jejíž jméno ani neznal?

Tárik zaúpěl.

Tohle byl jen výsledek jeho celibátu.

Nebyl s ženou už dva měsíce. Nechtěl se nechat ovlivnit při výběru své budoucí manželky.

Připadalo mu to jako dobrý nápad.

Takže by měl přestat snít jako nějaký školák.

Odtrhl oči od ženy na obrazovce a zadíval se na moderátora, který právě mluvil.

„Takže je skutečně pravda, že se MicroTech zajímá o FutureBorn?“

Nejrazantnější z mužů v oblecích přikývl.

„Je to tak. Věříme, že budoucnost se skrývá ve FutureBorn,“ pronesl s mírným úsměvem. Muži po jeho straně se rovněž usmáli, žena nezareagovala nijak. „Chápete, Jayi, vzhledem k tomu, že muži a ženy odkládají rodičovství, je zřejmé, že postupy FutureBorn budou čím dál tím důležitější.“

„Ale v téhle oblasti je už dost plno, nemyslíte?“

Následoval další úsměv.

„To se jen zdá. Umělé oplodnění se provádí léta, ale FutureBorn má k dispozici novou techniku… Možná by vám to nejlépe vysvětlila naše marketingová viceprezidentka.“

Hlavy všech se otočily k té ženě. Tárik udiveně zdvihl obočí. Má vysoký titul. Jestlipak se k němu dopracovala sama? Nebo se k němu musela s někým vyspat? Pohyboval se v obchodu dlouho, aby věděl, jak to někdy chodí.

Zadívala se do kamery. Přímo na mě, pomyslel si Tárik, i když věděl, že je to nesmysl.

„Pokusím se o to.“

Měla hluboký hlas a Tárik se snažil soustředit na to, co říkala. Jenže více ho zaneprázdňoval její vzhled…

„… jinými slovy dokonalý pro skladování spermatu.“

Tárik zamrkal. Co to říkala?

„Můžete nám to vysvětlit podrobněji, slečno Whitneyová?“

Tárik moderátorovi v duchu poděkoval, že položil otázku znovu. Přece ta žena nemohla říkat –

„S radostí,“ odvětila žena klidně. „Měl jste pravdu, když jste říkal, že umělé oplodnění není žádná novinka, ale metoda FutureBorn ohledně zmražení sperma je přímo revoluční.“

Tárik hleděl na obrazovku. O čem to ta žena mluví?

„A jaký je z toho užitek?“

„Takže…“ Žena si olízla rty špičkou jazyka a Tárikovi vyschlo v ústech. „Pokud muž nechce zatím plodit děti, může vzorek svého spermatu nechat u nás jako pojistku do budoucna.“

Pojistku, pomyslel si Tárik. Zajímavá volba slov. „A pokud ho nebude chtít použít on sám, bude s ním naloženo podle jeho přání.“

„Jak?“ zeptal se moderátor.

„Tak například nám musí sdělit, jak máme s jeho vzorkem naložit v případě jeho smrti.“ Zdvořile se usmála. „Zmražené sperma spolu s nezbytnou dokumentací je způsob, jak ve dvacátém prvním století zajistit bohatému muži dědice…“

Anebo korunnímu princi jeho nástupce.

Tárik se zamračil.

Co kdyby tedy zanechal – jak to nazývala? Pojistku. Co kdyby dal stranou zkumavku se svým spermatem pro případ, že by se mu něco stalo a osud zasáhl dříve, než si stihne najít vhodnou manželku?

Zatraceně. Byl už z toho blázen?

Tárik namířil ovladač na televizi a vypnul ji. Obrazovka potemněla a on se zadíval na zem.

Žádný pořádný muž by si nepořídil pojistku v podobě zkumavky se spermatem. Každý by si raději našel skutečnou ženu.

Zřejmě zatím málo hledal, to byl celý problém. Vždyť v takovém několikamiliónovém městě musí být vhodná kandidátka, která čeká jen a jen na něho.

Dnes večer je pozvaný na večírek. Jeho právník si koupil dům ve východní čtvrti a pořádal oslavu.

Tárik si už představoval, kolik dlouhonohých krásek tam bude, a považoval to za skvělou příležitost se s někým dalším seznámit.

Oblékl si sako a zamířil ke dveřím. Opakoval si, že hledal málo. A to hodlal právě teď změnit.

***

„Výborně, už nejsme ve vysílání.“

Madison Whitneyová vstala, sundala si ze saka malý černý mikrofon a podala ho čekajícímu technikovi.

„Madison,“ ozval se její šéf. „Vedla jste si skvěle.“

„Děkuju.“

„Byla jste vynikající,“ rozesmál se a Madison si pomyslela, že vypadá jako špatný Santa Claus. „Nezajdeme na skleničku a trochu si popovídat?“

A o čem? chtělo se jí zeptat. Jak byste mě mohl dostat do postele? Jenže paní Whitneyová nevychovala z dcery žádnou hlupačku. Madison se zářivě usmála tak, jak se usmívala od chvíle, kdy MicroTech začal přebírat FutureBorn, a odvětila, že by to bylo sice hezké, ale už má domluveného něco jiného.

Natěšený úsměv ve tváři ženatého zaměstnavatele pohasl.

„Ale Madison, není moudré pořád odmítat.“

A stejně tak není moudré mít na někoho pořád sexuální narážky, pomyslela si Madison.

Přinutila se ještě jednou usmát.

„Snad to vyjde jindy, pane Shieldsi. Dnes už mám schůzku.“

Odcházela a cítila na sobě jeho oči.

O dvacet minut později se svezla na stoličku v klidném baru na Lexington Avenue. Čekaly tam na ni dvě věci; jednak sklenička studeného koktejlu a také její bývalá spolubydlící z koleje, Barbara Dawsonová.

Madison si povzdychla, zvedla sklenici a dlouho pomalu upíjela.

„Díky, že jsi mi objednala, potřebovala jsem to.“

„Jsem tu, abych ti sloužila,“ odvětila Barb lehce. Usmála se a mírně pokynula bradou k televizní obrazovce nad barem. „Viděla jsem tě. Pořád se schováváš za těmi želvovinovými obroučkami, co?“

Madison se zašklebila.

„Vypadám v nich jako intelektuálka.“

„Spíš v nich vypadáš nedostupně.“

„Kéž by,“ řekla Madison a znovu se napila.

„No to mi pověz, ten otrava tě stále uhání?“

„Mhmm. Víš, že to s tebou mám dneska rande?“

„Páni, Maddie,“ zapředla Barb a zamrkala. „Nikdy mě nenapadlo, že bys ke mně cítila něco víc.“

„Vidíš, to je nápad. Na to bych se mohla vymluvit příště.“ Madison potřásla hlavou. „Je nesnesitelný, ale co se divím, vždyť je to chlap.“

„Už tě někdy napadlo, že ne každý tě ale chce vodit za nos a podvést jako tvůj bývalý snoubenec?“

„Ne,“ odvětila Madison pevně. „Protože oni takoví jsou. A to včetně mého otce, který ublížil matce aspoň tím, že zemřel. Všichni muži jsou stejní. Tak to prostě v životě je.“

„Mýlíš se.“

„Hodní muži zkrátka neexistují, Barb. Ovšem kromě tvého Hanka, který je zřejmě poslední na Zemi.“

„Maddie…“

„Četla jsi poslední výroční zprávu?“

Barb vypadala zničeně. Věděla, kam to povede. „Ne.“

„Pamatuješ si na Sue Huttonovou? Promovala rok po nás. Je rozvedená. Sally Weinbergovou? Rozvedená. Beverly Giovanniovou? Je také rozvedená. Beryl Edmundsovou? Roz –“

„Já vím, četla jsem to, ale to neznamená –“

„Znamená.“ Madison dopila svůj drink a ohlédla se po číšníkovi. „Já se nehodlám vdávat, Barb. Nikdy!“

„Ty nechceš manžela? Rodinu? Děti?“

Madison zaváhala.

„Že nebudu mít manžela, neznamená, že nebudu mít ani děti. Já děti chci.“ Na chvíli se odmlčela. „Ale nechci manžela, abych skončila jako ty spolužačky.“

Barb zdvihla obočí. „A jak to hodláš tedy zařídit?“

Madison si pomyslela, že nastala vhodná doba.

„Umělým oplodněním,“ řekla, a kdyby jí srdce při svém prvním hlasitém přiznání se k tomu, co plánuje, tolik netlouklo, musela by se Barbinu zkoprněnému výrazu v obličeji hlasitě smát. „Překvapila jsem tě, co?“

„To máš pravdu.“

„Vím toho o umělém oplodnění hodně. Je to bezpečné, spolehlivé – a ženě stačí ke štěstí jen trocha mužova semene – nikoli muž, který ho poskytl.“

Něco upadlo na zem. Madison se rozhlédla a spatřila mladého, sotva dvacetiletého číšníka, který stál vedle jejich stolu se spadlou čelistí. Objednací bloček mu právě vypadl z rukou na zem.

Přesně to Madison potřebovala, aby trochu uvolnila vzrůstající napětí.

„Dám si ještě jeden cosmopolitan,“ řekla sladce. „A další sklenku chablis pro mou přítelkyni. A pokud jsem se dotkla vašeho ega, tak se omlouvám.“

Barb zasténala a chytila se za hlavu. „Moc hezké,“ řekla, jakmile byl číšník pryč.

Madison se rychle usmála. „Pravda někdy bolí.“

„Tak tedy… Budu upřímná.“

„Jsme přítelkyně, klidně mluv.“

„Promyslela sis to pořádně? Skutečně jsi uvážila, jestli chceš dítě? Nebo si chceš jen oživit vlastní dětství a napravit chyby tvé matky? Zatraceně,“ zaklela Barb, když viděla, jak se Madison vytratil úsměv z tváře. „Maddie, nechtěla jsem se tě dotknout –“

„V pořádku, říkala jsi, že budeš upřímná. A já také.“ Madison se naklonila dopředu. „Matka ve všem spoléhala na muže, za které se provdala. Já taková nikdy nebudu. Chci si život zařídit po svém. A ne se spoléhat na někoho jiného. Proto jsem chtěla mít ve škole ty nejlepší výsledky. Získala jsem diplom a titul M.B.A., a pak už stoupala po žebříčku vzhůru.“

„Nemusíš mi to vysvětlovat.“

Madison vzala Barb za ruku. „Byla jsem přesvědčená, že se nikdy nebudu chtít vdát a mít děti.“ Odmlčela se a pak pokračovala zjihlým hlasem. „Jenže jednoho dne jsem se rozhlédla kolem sebe a zjistila, že mám všechno. Diplom, titul, skvělou práci, byt na Manhattanu… Ale něco mi chybí. Něco, co jsem neuměla přesně popsat.“

„Vidíš? Mám pravdu, Maddie. Muž, kterého bys milovala a…“

„Dítě,“ dodala Madison rychle a zvlhly jí oči. „Vedle stolu mám na zdi reprodukci Picassa za tisíc dolarů. Má asistentka má na stejném místě fotku své malé dcerky. A tak mi jednoho rána došlo, že ten její obrázek je mnohem cennější než ten můj Picasso.“

„Jistě, neměla jsem se zmiňovat –“

„A navíc, před časem se u mě zastavila dívka, co u nás dříve pracovala. Měla břicho jako balón, bolela ji záda a každou chvíli běhala na záchod. Ale i přesto bylo poznat, že nikdy v životě nebyla šťastnější.“

Madison pustila Barbařinu ruku a opřela se, protože jim číšník přinášel pití. Když odešel, zvedla svou sklenici.

„Dobře si uvědomuju, že mi brzy bude třicet, takže je logické, že mé biologické hodiny bijí na poplach.“

„Třicítka nic neznamená.“

„Mýlíš se. Moje matka přišla předčasně do menopauzy a ví se, že to je dědičné.“

„A já ti pořád tvrdím, že někde musí existovat muž přesně pro tebe.“

„Pokud je dědičný i špatný vkus, jaký měla matka, když šlo o muže, tak těžko. Sama víš, že matka byla vdaná třikrát. Pokaždé za bohaté, oslnivé a světácké bastardy. Kdyby neměla tu nehodu, zřejmě by teď žila s manželem s pořadovým číslem čtyři.“

„Ale dítě potřebuje oba rodiče,“ trvala na svém tvrdohlavě Barb.

„Ty jsi je měla?“

„To ne, ale –“

„Jeden milující rodič je lepší, než když to dvěma nefunguje. Vím, že umělé oplodnění není pro každého, ale můj problém rozhodně může vyřešit.“

„Takže to myslíš opravdu vážně,“ prohlásila Barb.

„Ano.“ Madison se rozechvěle usmála. „Tolik po dítěti toužím… Úplně mě to bolí, když na to pomyslím. Malé stvoření, které bude kopat uvnitř mého těla. Miminko v mém náručí. Plenky a noční krmení, první den ve školce, návštěvy zoubkové víly a za pár let dohady o zbytečnostech…“

„Tak dobře, přesvědčila jsi mě. Nejspíš to zvládneš.“

Madison zadržela dech. „Dokážu to,“ řekla tiše. „Už jsem podnikla první kroky.“

Barb vykulila oči.

„Cože?“

„Navštívila jsem svého gynekologa, sleduju si cyklus a prošla jsem i karty dárců ve FutureBorn. Už jsem si vybrala muže, který vypadá jako skvělý dárce.“

„A to?“

„Je mu přes třicet, má titul Ph.D., těší se výbornému zdraví, má rád operu a poezii a –“

„Jak vypadá?“

„Průměrného vzrůstu, má světle hnědé vlasy, oříškové oči.“

„Jak se ti líbí?“

„Není možné vidět fotografie, je to přísně anonymní. Pokud si dárce nepřeje své sperma uchovat pro případné použití v budoucnu, může si ho žena koupit a –“

„Koupit?“ zvolala Barb a nazdvihla obočí.

Madison pokrčila rameny. Tohle už pro ni byla ta snazší část rozhovoru.

„Není to žádná romantika,“ podotkla suše. „Cílem je mít dítě a ne vztah.“

„A kdy to hodláš podstoupit?“

„V pondělí. Pokud všechno dobře dopadne.“

„V pondělí? Už tak brzy?“

„Není důvod čekat. Ano, v pondělí ve dvě hodiny. Když to dobře dopadne, za devět měsíců se stanu matkou.“ Madison zaváhala. „Nepopřeješ mi štěstí?“

„Samozřejmě. Přeju ti všechno štěstí světa, to dobře víš. Jen doufám –“

„Neměj strach, budu v pořádku.“

Přiťukly si. Usmály se na sebe a Barb si odkašlala.

„Vzhledem k tomu, že v pondělí bude tvůj velký den, co kdybychom si dnes večer ještě trochu užily?“ zeptala se rychle.

„Ty nemáš schůzku s Hankem?“

„Napadlo mě, že bychom se s ním mohly setkat obě dvě. Jeho šéf si koupil dům a dnes pořádá uvítací večírek. Pojď a neodmítej, bude to zábava.“

„Možná. Třeba tam potkám svého prince z pohádky, viď, Barb?“ usmála se Madison na přítelkyni, která zčervenala. „Jsi tak průhledná, Barbaro!“

„Vždyť je teprve pátek. Rande se zkumavkou máš až pondělí.“

„Vtipné.“

„No tak, Maddie. Jestli ses už ohledně té zkumavky rozhodla –“

„Neříká se tomu zkumavka, ale –“

„Já vím.“

Madison si povzdechla. „Mám za sebou dlouhý den. A nejsem oblečená na –“

„Ten večírek se koná jen pár bloků od tvého bytu. Můžeme se u tebe zastavit a převlékneš se. Prosím.“

„Občas zapomínám, jak umíš být dotěrná, když si něco vezmeš do hlavy.“

Barb se zasmála.

„Je to tvá poslední možnost objevit prince z pohádky. A rozhodně ti to nemůže uškodit.“

„Žádní princové stejně neexistují, jsou jen samí bídáci.“

„Jsi tvrdohlavá. Půjdeš tedy?“

Madison přikývla. Půjde, ale jen kvůli Barb. V pondělí si na to už ani nevzpomene.

Bude těhotná.

Bude mít dítě, vychová ho sama a dá mu veškerou lásku ve svém srdci.

DRUHÁ KAPITOLA

Zatímco Tárikovo taxi zastavovalo u přepychového domu, on byl pohroužený do svých myšlenek.

Co ho sem, kčertu, přimělo přijít? Hledal manželku a šance, že by ji objevil právě na letním večírku na Manhattanu, byla mizivá.

Taxikář se na něj zadíval.

„Pane? Budete vystupovat?“

Ani ne, pomyslel si Tárik, ale už tady byl, tak tedy půjde dál.

Taxi odjelo a Tárik se rozhlédl. Ulice byla lemovaná stromy a panoval v ní klid, jak bylo pro tuto čtvrť typické. Jenže sotva přistoupil ke dveřím, uslyšel hudbu.

Zvedl prst ke zvonku a zaváhal.

Ještě nebylo pozdě změnit rozhodnutí a odejít. Raději se vrátí domů, převlékne se do běžeckého a uběhne několik mil po Central Parku. Třeba mu to pomůže vyčistit si hlavu a zapomene na svůj závazek a povinnosti.

Dveře se otevřely.

Ohlušil ho zvuk kytary a spatřil před sebou brunetku s cigaretou v jedné a se zapalovačem v druhé ruce. Vyslala k němu potěšený úsměv.

„Páni,“ řekla, „našla jsem za dveřmi moc pěkný balíček!“

I ona byla hezký kousek zejména díky průsvitným šatům, které by v jeho rodné zemi oblékla žena jedině jako spodní košili, ale tady to byl poslední výstřelek módy.

„Není to štěstí, že jsem se zrovna vydala ven na cigaretu?“

Ten úsměv, ten hlas… Tohle byl začátek hry, jaké se účastnil už nespočetněkrát. Dali by si několik skleniček, trochu si popovídali a pak by ji odvezl domů. Do její postele. A až by ho po pár týdnech přestala zajímat, nemusel by jí nic vysvětlovat.

Žena k němu přistoupila blíž.

„Ty nejdeš dál?“

Položila mu ruku na předloktí. Zadíval se na její rudé nehty a pak do obličeje. Byla krásná, ovšem dobře věděl, že takových bude další tucet uvnitř. Ženy se na něj vrhaly, protože se jim líbil, a vůbec je nezajímalo, jaký je uvnitř.

Jakmile pak zjistily, kým ve skutečnosti je, že má titul a peněz víc, než stihne v životě utratit…

Ne, dnes na tohle neměl náladu.

„Omlouvám se,“ řekl, „zřejmě jsem si spletl adresu.“

„Hlupáčku,“ odvětila, naklonila se k němu blíž a otřela se prsy o jeho ruku. „Jsi na té nejsprávnější adrese – ale pokud chceš, můžeme jít někam, kde bude větší klid.“

Najednou mu to celé přišlo nechutné. Výraz v obličeji mu ztvrdl, potřásl hlavou a odtáhl se.

„Nemám zájem,“ řekl chladně. Obličej ženy zčervenal a Tárik očekával nadávky, jenže –

„Vaše Výsosti!“

Trhl hlavou a uviděl, jak k němu spěchá jeden z mladších partnerů jeho právníka. Zatraceně, je v pasti.

Hnědovláska se rychle oklepala. „Vaše Výsosti?“ zeptala se se zadrženým dechem. „Ty jsi král?“

„To je jen takový starý vtip,“ odpověděl Tárik rychle. „A ne zrovna povedený, že, Edwarde?“

Právník vypadal zmateně. Pak se konečně usmál a Tárikovi se ulevilo.

„Ano, přesně tak, je to vtip.“ Pokynul Tárikovi rukou. „Pojďte dál, pane. Donesu vám něco k pití.“

„Počkej,“ ozvala se hnědovláska.

Tárik si jí nevšímal a vydal se za právníkem dovnitř, kde bylo tak plno, že bylo těžké najít si kousek místa.

„Vaše Výsosti –“

„Ne, říkejte mi křestním jménem. Oslovil jsem vás správně, jste Edward?“

„Ano, pane.“

„Takže Edwarde, mám za sebou náročný týden a poslední věc, co chci, je, aby se ke mně někdo choval takhle formálně.“

„Jistě, pane.“ Mladý právník si odkašlal. „Pan Strickland bude mít radost, že jste přišel. Zkusím ho najít.“

„To není nutné. Zatím se trochu porozhlédnu sám.“

„Samozřejmě, jak si přejete, Vaše Výsosti.“

Tárik ho chtěl znovu opravit, ale k čemu by to bylo? Ještě pět minut a zmizí odsud. V pondělí požádá asistentku, aby poslala Johnovi Stricklandovi a jeho ženě květiny s kartičkou, kde jim poděkuje za pozvání a popřeje jim, aby se jim v novém domě líbilo.

Usmál se, potřásl si rukou s Edwardem a díval se, jak mizí mezi hosty.

Přistoupil k němu číšník s podnosem plným jednohubek. Tárik zavrtěl hlavou. Za chvíli přišel i druhý a třetí, tak si raději vzal něco s červeným párátkem a chvíli to jen držel v ruce.

„Jste sám?“ ozval se za ním tichý příjemný hlas. Tárik se otočil a spatřil blondýnku. A je to tady zase.

Ta brunetka ve dveřích byla krásná, jenže tahle žena – kčertu, ta byla úchvatná.

Vlasy barvy pšenice jí v jemných vlnách lemovaly oválný obličej. Měla vystouplé lícní kosti a plná, pěkně tvarovaná ústa. Oči měla hnědé a zračila se jí v nich inteligence. Byla vysoká, štíhlá a její křivky se skrývaly pod jednoduchými černými šaty z hedvábí. Ty jí těsně obepínaly prsa, útlý pás a mírně zaoblené boky.

„Ptala jsem se, jestli jste tady sám?“

Stejná hra, ale jiná taktika. Možná by si měl nudu posledních týdnů přece jen zpestřit.

Možná ten večer bude přece jen stát za to.

Usmál se a přistoupil k ní.

„A co se stane, když odpovím ano?“

„Když odpovíte ano, zachráníte mi život.“

„To na mě udělalo dojem. Že by se na dnešním večírku dělo něco dramatického?“

Koutky jí zacukaly.

„Dobrá, tak mi nezachráníte život, ale uchráníte mě před tím, abych byla nepříjemná na jednu ropuchu. Mohl byste to pro mě udělat?“

„Ropuchu?“

„Je to muž, ale vypadá jako ropucha.“

„Aha.“ Tárik se uculil.

„Podívejte, jedná se jen o pár minut. Prostě si se mnou chvíli povídejte. Usmívejte se. Jak se to na večírcích většinou dělá. Prosím!“

„Takže,“ řekl Tárik s vážným výrazem, „pokud vám to pomůže před dravou zvěří…“

„Skvělé, děkuju vám.“ Zadívala se mu přes rameno.

„Támhle je,“ řekla tiše. Než se stačil Tárik ohlédnout, vykřikla: „A už je zase pryč!“

„To ropuchy většinou dělají. Jsou tady, hop, a zase jinde,“ poznamenal Tárik.

Mile se zasmála a pohlédla na něj. Neměla obyčejné hnědé oči, jak se původně domníval, měla oči barvy hořké čokolády.

„Děkuju vám.“

„Není zač.“ Usmál se, natáhl ruku a prstem jí přejel po elegantní lícní kosti. „Jak se jmenuješ?“

„Cože?“

„Jak se jmenuješ? Kde bydlíš, jaké máš číslo?“ téměř šeptal. „Tady bychom mohli začít, habíba.“

„Chceš říct – myslíš…“ Zrudla. „Nechápu, nechtěla jsem se vnucovat, vážně, já…“ Zadívala se dozadu. „Bože,“ vyjekla. „Ano, díky, moc ráda!“

Tárik zdvihl obočí.

„Ropucha je zpátky?“

„Ano.“

„Jestli udělal něco, čím by se tě dotkl, habíba…“

„Ne, nic takového, nemohu ho ale vystát. A nedokážu k němu přijít a do očí mu říct, že zbytečně marní čas.“

„Žena, co má srdce,“ zamumlal Tárik. „A co já, habíba. Také marním čas?“

Proboha, pomyslela si Madison. Dostala se z rozpálené pánve rovnou do ohně. A hrozilo, že ten ji sežehne.

Jí se přece něco takového nemůže stát. Nehodlala na tuhle hloupou hru přistoupit, ale kdyby byla ženou, která dá na pěkný vzhled, smysl pro humor a podle oblečení pozná, že dotyčný muž má dostatek peněz, mohla by mít potíže.

A navíc byl velmi přitažlivý, to nemohla popřít. Byl to zatraceně svůdný muž.

Ne jako ta ropucha.

Ten jí zastoupil cestu asi před hodinou a podařilo se mu ji odloučit od Barb. Madison najednou stála v koutě a poslouchala jeho řeči. O sobě, o svých úspěších, o penězích, o svém postavení ve výzkumu.

„To je zajímavé,“ řekla, jakmile se odmlčel, aby se nadechl. „Já také pracuju ve výzkumu –“

Nemusela se ale namáhat, opět se pustil do řeči a okamžitě ji umlčel. Začal vykládat o svém drahém autě a bytě v Miami.

„Támhle je někdo, s kým bych se ráda pozdravila,“ skočila mu Madison do řeči a zaostřila na muže, který tu byl, jak se zdálo, jako jediný sám bez doprovodu.

Potřebovala zachránce.

Jenže místo toho objevila muže, který by ženu nikdy nezachránil. Spíš by ji dovedl k hříchu.

Byl úžasný, jinak se ani nedal popsat. Byl vysoký a i přesto, že měla podpatky, ji převyšoval. Měl tmavé vlasy, šedé oči, široká ramena, útlý pás a dlouhé nohy. Navíc mluvil s mírným přízvukem, který mu dodával na přitažlivosti.

Vypadal jako dravec a ji napadlo, že by nebylo špatné oslavit s ním poslední večer, než se jí život navždy změní. Nepochybovala, že i on ji chce vzít domů, do postele a ona – Zhluboka se nadechla a o krok ustoupila.

„Poslouchej,“ řekla rychle, „to, co jsem říkala před chvílí, je pravda. Nemám ti za zlé, že sis to špatně vyložil, byla to moje chyba, ale –“

„Nesetkali jsme se už někdy?“

Zdvihla obočí. „Ne. A právě jsem ti říkala –“

„To není možné, jsem si jistý, že ano. Někde na večírku?“

„Bohužel, mám zkrátka jen běžný obličej.“

Pomalu si ji prohlížel, pohledem spočinul na jejích ústech a jí se rozbušilo srdce.

„To nemáš, věř mi,“ odvětil jemně.

Lidé kolem je přitlačili k sobě tak těsně, až se dotkla ňadry jeho hrudníku. Tělem se jí rozlilo horko.

Jeho reakce byla ještě prudší.

Celé tělo mu ztuhlo.

A ona to cítila. Poznala jeho rychlé vzrušení… a šokovaně zjistila, že ji dole v podbřišku zašimralo touhou. Zvedla ruce a snažila se ho od sebe odstrčit. „Děkuju za pomoc,“ pronesla lehce.

„Chystáš se odejít, habíba?“

Mluvil tiše a v hlase mu zazníval jasný příslib. Ne, pomyslela si divoce. Ne, tohle nemůžu udělat. Vždyť už mám dokonale naplánovaný zbytek života.

„Ano,“ odpověděla a snažila se, aby i teď vyzněla její slova nenuceně. „Ropuchu už nevidím.“

Pomalu a svůdně se na ni usmál. „Ale jistě se zase vrátí.“

„Určitě ne.“

„Ano, pokud mu v žilách koluje lidská krev. Žádný muž by tě od sebe nenechal odejít.“

„Podívej, já nechci –“ Madison se zadívala neznámému muži přes rameno. „Zatraceně,“ vyjekla nešťastně. „Támhle jde.“

„Tak pojď.“

Vzal její ruku do své.

„Kam?“

„Vidíš ty dveře? Vedou na terasu… nebo chceš, aby tě ta ropucha chytila?“

Blondýnka zaváhala, ale jen na zlomek vteřiny.

„Tak dobře,“ řekla a Tárik se s ní začal rychle proplétat davem k francouzským dveřím a ven.

Věděl, že by se toho otravy dokázal zbavit jediným pohledem, ale nebylo lepší vzít tu ženu sem, kde bylo ticho a příjemně?

Původně neměl v úmyslu tady vyhledávat noční dobrodružství, ale říkal jí pravdu. Po ní totiž musel toužit každý muž. A on si ji hodlal na dnešní noc nechat pro sebe. Co na noc, na celý víkend, a nic ho nemůže zastavit.

Francouzské dveře se otevřely a ropucha vyšla ven.

Zadíval se na ně a rozzářil se mu obličej.

„Tady jsi,“ řekl. „Všude jsem tě hledal. Ještě jsem ti nevyprávěl o tom bytě, co jsem koupil v Miami.“

Tárik pohlédl na blondýnku. Kousla se do rtu a on litoval, že to nemohl udělat sám.

„Sakra,“ zašeptala.

V Tárikovi se začala vařit krev.

Vzápětí ji popadl do náruče a ona se na něj zadívala vykulenýma očima.

„Co to –“

„Dávám mu jasně najevo, komu dnes večer patříš,“ odvětil tlumeně, sklonil hlavu a políbil ji.

Zalapala po dechu.

Tárik tiše zaúpěl a přitáhl si ji blíž.

„Polib mě také,“ zašeptal.

A ona to udělala.

Pootevřela rty a on skrz ně vklouzl špičkou jazyka. Najednou přestal vnímat okolí i ropuchu a neexistovalo nic jiného, než žena v jeho náručí…

„Ach,“ vydechla a on pochopil, že to vnímá stejně.

Zvedla ruce, položila mu je na hrudník a pomalu jimi pohybovala, dokud mu nerozhalila košili a nezabořila prsty do hebkých chloupků, kterými měl hrudník porostlý.

Tárik zasténal.

Sebeovládání posledních dvou měsíců bylo rázem pryč. Mužství mu ztvrdlo a cítil, jak se k němu ona tiskne. Přitáhl si ji blíž, a jakmile vydechla, prohloubil svůj polibek. Ochutnávali jeden druhého a on jí při tom přejížděl dlaněmi podél páteře. Chytil ji za zadeček, zdvihl ji k sobě výš a pevně ji přitiskl, aby mohla cítit jeho erekci.

Najednou se začali pohybovat. Pryč z terasy. Dál do zahrady. Obestírala je temnota noci a sladká vůně květin.

Zvuky z domu se pomalu ztrácely v dálce. Tárik ucítil něco za zády. Byla to zeď letního altánku.

Vzal tu ženu dovnitř a ona se k němu opět přitiskla horkými ústy. Přerývaně dýchala stejně jako on a dlaněmi mu přejížděla po tvářích.

„Chci tě,“ řekl prostě.

„Ano,“ zašeptala. „Ano…“

Měla dojem, že má jeho ústa až v krku. Hladil jí prsa a prsty přejížděl po ztuhlých bradavkách, které se jasně rýsovaly pod jejími hedvábnými šaty.

„Jsi nádherná,“ zamumlal. „Nádherná…“

Rukou mu vklouzla pod košili a jeho ten dotyk nemírně vzrušil. Znovu zasténal, popadl ji za lem šatů, vyhrnul je a roztáhl jí stehna.

A pohladil ji mezi nimi.

Cítil její kůži. Hedvábně hladkou. Dotkl se kousku krajky a vnímal její teplo. A zvlhlé kadeře…

Zatraceně, neovládne se. On, který si vždy dokázal od každé ženy udržet odstup a nadhled.

Nevydrží to.

Ale takhle ne. Ne takhle. Chtěl být v ní. Cítit ji kolem sebe. Vidět, jak ho objímá nohama kolem pasu…

„Ne!“

Její výkřik proťal ticho panující kolem. Tárik zvedl hlavu a pohlédl na ni nepřítomnýma očima.

„Jdi ode mě, sakra!“

Zasáhla ho pěstí do ramene. To stačilo, aby se rychle vrátil do skutečnosti.

„Co je?“ zeptal se. „Co se děje?“

„Ty bastarde!“

Madison ho mocně odstrčila. Věděla, že zpanikařila, ale vylekalo ji to, co málem udělala.

„Jdi ode mě,“ řekla. „Slyšíš!“

„Slyšel jsem, cos říkala,“ odvětil ledovým hlasem. „Jsem si jistý, že spolu se mnou to slyšel i celý Manhattan.“

Pustil ji. Odstoupil, ale i přesto stále slyšela jeho zrychlený dech a vnímala jeho mužnost. Ano, byl to dravec a to v tom nejhorším slova smyslu. Byl pohledný. Povýšený. Bohatý. A pohyboval se v nejlepších kruzích.

Zosobňoval všechno, čím ona pohrdala. A málem si s ním něco začala. Jak to mohla dopustit?

Dostala vztek. „Málem jsi mě zneužil!“

„Já že jsem zneužil tebe?“ řekl a rozesmál se.

Chtěla ho znovu udeřit, ale ovládla se. „Tobě to připadá zábavné?“

„Myslím si, že bych ti měl asi poděkovat,“ prohlásil. „Víš, něco hledám a teď jsem si uvědomil, že to bude zřejmě trvat déle, než jsem čekal.“

„Nechápu, co se mi snažíš naznačit.“

„A díky tobě jsem pochopil, jak málo by mohlo stačit ženě mě připravit o něco, co nesmím dát nikomu jinému než té pravé.“

„Mluvíš nesmysly,“ odvětila Madison a založila si ruce na prsou. „Ale mě to nezajímá. Klidně si říkej, co chceš.“

„Jistě, ale pro mě to znamená hodně…“ Zarazil se, zamračil a potřásl hlavou. „No ovšem,“ řekl tiše.

„Co?“

„Právě jsem pochopil, proč jsi mi připadala povědomá. Ty jsi ta ledová princezna z – jak se to jmenuje? FutureTense?“

„FutureBorn,“ opravila ho Madison. „Co ty o tom víš?“

Chladný úsměv mu vyprchal z tváře. „Zatím toho není příliš.“

„Znáš se s mým šéfem? Jestli si myslíš, že zařídíš, aby mě vyhodil –“

Zasmál se a odvrátil se.

„To nemůžeš,“ vyjekla Madison.

Tárik se neotočil. Bylo mu jedno, co si říkala.

Ropucha stále stála na terase. Tárikovi se objevil na rtech prohnaný úsměv. „Ta dáma je celá vaše,“ zvolal na něho a zamířil do domu. Prošel jídelnou až do obývacího pokoje, kde vyhledal svého právníka.

Strickland stál ve skupince lidí a zdálo se, že se dobře baví.

Tárik se postavil kousek za něj a zavolal na něj. Právník se ohlédl, a když spatřil Tárika, ztichl uprostřed věty.

„Vaše Výsosti.“

Lidé se začali otáčet. Tárik ty pohledy dobře znal. Značila se v nich úcta, úžas a částečně i závist.

Většinou tyhle pohledy nenáviděl, ale nyní je vítal.

Ta blondýnka z něj dnes večer udělala blázna, jenže to už se nikomu jinému nepovede.

Strickland k němu přešel. „Edward říkal, že jste tady, Vaše Výsosti. Hledal jsem vás, ale –“

„Potřebuju vaši radu.“

Právník zamrkal. „Teď?“

„Právě teď.“ Tárik vyndal mobilní telefon a vytočil číslo svého osobního lékaře. „Doktore Millere,“ začal tónem, který jasně patřil muži, jenž nebyl zvyklý o něco žádat, ale pouze dávat rozkazy. „Jsem v domě svého právníka. Prosím, mohli bychom se tady za půl hodiny setkat?“

„Vy jste nemocný?“ zamumlal tiše Strickland, když Tárik nadiktoval doktorovi adresu a ukončil hovor.

„Nemohli bychom si promluvit někde v soukromí?“

„Jistě, pojďte.“

A právník ho vedl do druhého patra do vkusně zařízené pracovny.

„Ne,“ odpověděl mu Tárik. „Nejsem nemocný.“

„Tak co tedy…“

„Rád bych se postaral o to, aby dubaacký trůn nezůstal bez dědice,“ řekl Tárik rychle. „Pro případ, že by se mi přihodilo něco před tím, než najdu vhodnou manželku. Rád bych si se svým lékařem promluvil o podrobnostech a nechal si co nejdříve zmrazit sperma. Není v tom, doufám, nic protizákonného?“

Právník se usmál. „Není, Vaše Výsosti. Už jsem se s něčím takovým dříve setkal.“

„To je dobře,“ řekl Tárik a měl pocit, že poprvé od bratrovy smrti zase může volně dýchat.

TŘETÍ KAPITOLA

V pondělí ráno sjel Tárik výtahem dolů ze svého půdního bytu na Páté Avenue, odmítl nabídku vrátného vzít si taxi a rychlou chůzí zamířil jižním směrem.

Bylo krásné letní ráno, ale on si to rázoval, jako by v městě řádila lednová vichřice.

Většinu noci strávil na terase díváním se do korun stromů v Central Parku. Opakoval si, že to, co se chystal dnes ráno udělat, je prostě jen moderní přizpůsobení se osudu.

Jenže ať na to pohlížel ze všech stran, pořád mu vycházelo jen to, že bude mít sex se zkumavkou.

Byl přesvědčený, že se rozhodl správně, ale stále pochyboval. Byl bohatý úspěšný muž v nejlepších letech, přesto se mu nedařilo najít ženu, která by se na něj mile usmála a nedala mu okamžitě najevo, že má zájem o něco víc než pouhý rozhovor.

Sobotu strávil pročítáním nezbytných listin ohledně své „pojistky“. Jak budou jeho sperma uchovávat, jak ho případně použijí. Večer mu z toho šla hlava kolem a v neděli to bylo stejné.

Možná proto se mu zdály ty sny. O blondýnce. O Madison Whitneyové. Byly plné vzrušení a erotiky. Zatraceně, je přece dospělý muž a ne puberťák.

Z té pohromy, co se přihodila v pátek večer, mu jasně vyplývalo ponaučení, že je princ, který má před sebou důležitý závazek. Najít si vhodnou manželku a ne hledat potěšení na jednu noc.

Jakmile se ocitl před doktorovou ordinací, ještě jednou zaváhal.

Kčertu, nebuď zbabělec, napomenul se. Vysunul bradu, zaťal čelist a zazvonil.

Celé to trvalo jen pár minut.

Tárik podepsal několik papírů, vstoupil do malé místnosti se skleněnou nádobkou v ruce a sebejistě odmítl nabídku vzít si s sebou erotický časopis. Věřil si…

Jenže jeho přesvědčení ho zklamalo. Nedělo se nic, dokud nezavřel oči a nevybavil si tu ženu. Její chuť, její vůni a hedvábnou pleť…

Pak udělal, co musel.

Konečně bude moci hodit za hlavu ponížení dnešního rána.

Madison většinou začínala každý den v klidu.

Automatický kávovar se zapínal v šest hodin a její budík začínal zvonit pět minut po šesté. Do čtvrt na sedm byla v kuchyni vysprchovaná, oblečená a natěšená na první dávku kofeinu. O deset minut později se šla učesat, nalíčit a mohla vyrazit do světa.

Dnes ráno se nic z toho nedařilo.

Káva se neuvařila, fén na vlasy nefungoval. V šuplíku nenašla žádné čisté kalhotky a zradila ji i řasenka, která se začala na očích drobit.

Může si za to sama.

Věděla, že nevyprala, že fén zlobí i že řasenka dochází. A navíc zaspala, protože zapomněla – poprvé v životě zapomněla! – nařídit večer budík.

Měla v úmyslu o víkendu všechno zařídit, nakoupit novou kávu, zajít k Macymu pro nový fén, pořídit si řasenku a vyprat…

Místo toho oba dny zbytečně promarnila děláním věcí, které nebyly potřeba.

Umyla kuchyňskou linku a skříňky. Vytřela podlahy, vyleštila nábytek, jako by očekávala návštěvu z hygienické stanice. Večer se dívala už asi po sté na Sex ve městě a cpala se při tom nízkotučným popcornem, přestože neměla vůbec hlad.

„Proč?“ zeptala se sama sebe v pondělí ráno před zrcadlem.

Protože nemohla vyhnat z hlavy toho cizince, který ji málem svedl. Protože vzpomínka na to, co se stalo, byla tak ponižující.

Věděla, že pokud by ze všeho obviňovala jeho, lhala by sama sobě.

On ji nevzal do náručí a neodnesl do altánku.

Jen ji líbal a ona cítila, jak se v ní probouzí ženskost. Nepoznávala samu sebe a ještě teď se musela při těch vzpomínkách červenat.

Zatraceně.

Nemá cenu na to myslet, ona to uťala a je po všem.

Zhluboka se nadechla a znovu pohlédla do zrcadla.

„Přestaň,“ napomenula se rychle.

Co záleží na páteční noci? Dnes je pondělí, to pondělí s velkým P. První den jejího nového života s dítětem.

Výraz v obličeji jí zjihl.

Miminko. Dítě, které bude milovat. Na ničem jiném nezáleželo. Důležitá byla schůzka, kterou má dnes odpoledne, a sladký příslib těhotenství.

Zamířila do šatny a rychle a pohodlně se oblékla. Vzala si bílou halenku, světle růžovou sukni a obula si bílé pantofle na středně vysokém podpatku. Rty nalíčila světlým leskem a vlasy uhladila gelem.

Pondělí možná nezačalo nejlépe, o to lépe však skončí. A až bude po všem, poví Barb o tom dobrodružství z pátečního večera. Protože pokud by měla volit mezi mužem a umělým oplodněním, zkumavka by nepochybně vyhrála.

Nikdo ve FutureBorn netušil, že dnešek bude neobyčejný den.

Jediná Madison byla výjimkou.

Nedokázala se soustředit na práci, když věděla, co ji čeká ve dvě odpoledne.

Neustále sledovala ručičky na hodinkách. V poledne si otevřela jogurt, zavřela dveře od své kanceláře a ze zamčené přihrádky vytáhla desky s údaji o dárci, kterého si vybrala.

Jedla a zároveň četla.

Ano, vybrala si správného muže.

Vzdělaného, zdravého, pohledného. Zdvořilého a klidného.

Měl skvělé předpoklady k otcovství.

Na rozdíl od toho cizince. Ten byl jen zahleděný do sebe, povýšený a prchlivý.

Jinými slovy, byl zatraceně sexy.

Madison přivřela oči, vyhodila kelímek od jogurtu a zavřela desky.

„Nejsi blázen?“ zeptala se sama sebe.

Musela být.

Protože nikdy nezažila tak slastný pocit, jako když byla v jeho náručí.

Jeho dotyky a polibky. Jeho hlad… Ten ji rozpaloval. Toužila po něm. Potřebovala ho. Stačilo málo a byla by se mu v zahradě oddala.

Dovolila by mu roztrhat její kalhotky. Tanga. Co ji vlastně přimělo vzít si ten večer tanga? Tanga a ne kalhotky. Udělala vlastně dobře, protože kalhotky by mu překážely, když vsunul ruku mezi její stehna…

Madison vstala.

Už byla skoro jedna hodina. Gynekologickou ordinaci měla od kanceláře jen pár minut taxíkem, ale nebude na škodu dostavit se tam o něco dřív. Byla nervózní a nebylo tedy divu, že se jí hlavou honily všemožné myšlenky.

„Jdeme na to,“ řekla.

Bylo zvláštní, jak něco, po čem muž toužil, dokázalo narušit jeho vnitřní rovnováhu.

V sedm večer vstoupil Tárik do haly ve svém podkrovním bytě, odložil klíče na stolek a svlékl si sako.

Celý den se mu protivilo to, co udělal, a zapomínal na hlavní důvod, proč se k tomu odhodlal.

Ano, musí si pořád hledat manželku, ale nyní si může dát načas a nemusí spěchat. Vybrat si správnou ženu nebylo totéž, jako vybrat třeba datum večírku.

Tárik si rozvázal kravatu a vydal se po schodech nahoru do ložnice.

Umínil si, že si udělá seznam toho, jakými klady by měla správná manželka oplývat a snadno se dobere k cíli. Takhle přece řešil obchodní záležitosti, tak proč by to nemohlo fungovat i v tomhle?

Usmál se a svlékl se.

Dnes večer si ale dopřeje od hledání manželky přestávku. Dá si jídlo, něco k pití.

A třeba i ženu.

Vstoupil do proskleného sprchového koutu a nastavil obličej proudu vody.

Ano, ženu.

Projde seznam jmen ve svém mobilu a některé zavolá.

Madison Whitneyovou v seznamu ovšem neměl.

Zamračil se a namydlil si vlasy.

Díkybohu, že ji tam neměl. Který soudný muž by si chtěl začínat něco s ženou, která měnila své nálady během vteřiny?

Působila chladným dojmem, jenže on dobře věděl, jak umí hořet vášní. Přesně to zažíval, když ji objímal a líbal. Plála vášní, i když si dnes ráno představoval, jak se jí zmocňuje, jak slyší její sténání, když ji dovedl k orgasmu…

„Sakra!“

Tárik vypnul teplou vodu a roztřásl se pod studenými jehličkami. Raději vodu vypnul a vylezl ven.

Co se to s ním děje, že se pořád vrací vzpomínkami k té, která ho sváděla a pak odmítla?

Byl nejspíš jen frustrovaný. Byl v nejlepších letech a už dlouho byl bez sexu. Dnešní ráno totiž se sexem nemělo vůbec nic společného.

Dobře, pokusí se to tedy hned napravit.

Ještě si ani nestačil obléknout kalhoty a zazvonil telefon.

Zaklel a zvedl ho.

„Haló,“ vyštěkl.

„Vaše Výsosti!“

Právník. Tárik si povzdechl.

„Co se děje, Stricklande? Mám podepsat dalších padesát stránek?“

„Ne, o to nejde… já jsem se dozvěděl… před dvaceti minutami… a –“

„Stricklande, ztrácíte se mi.“

„Ano, jsem v tunelu… mluvil jsem… a nikdo mi to nedokázal vysvětlit –“

„Zatraceně, Johne, neslyším vás. Zavolejte mi, až budete doma. Nebo s tím klidně počkejte do zítřka a zavolejte mi do –“

Spojení bylo najednou čisté.

„Něco se stalo s vaší ‚pojistkou,“ pronesl Strickland.

Tárik si sedl na postel.

„Nesnažte se mi naznačit, že tím vším budu muset projít znovu.“

„Ne, pane. Nic takového. Potíže nenastaly při dárcovství.“

„A kde tedy?“

Nastalo ticho. Že by se zase ztrácelo spojení? Ne, slyšel totiž Stricklanda dýchat.

„Sakra, tak mluvte!“

„Odvezli vaši zkumavku do FutureBorn kurýrní službou. Přesně podle plánu, pane.“

„A?“

„A tam ji měli uložit. Jenže místo toho ji poslali pryč.“

Poslali pryč? Tárik měl rázem po myšlenkách na dnešní divoký večer. To je směšné, pomyslel si, ale vzápětí ho zamrazilo.

„A kam ji poslali?“ zeptal se tiše.

„Do ordinace. Ke gynekologovi.“

„Tak ji dostaňte zpátky!“

„Obávám se, že to je nemožné, Vaše Výsosti. Už ji použili.“

„Použili?“

„Ano, pane. Dali její obsah – příjemkyni.“

„Chcete mi říct,“ začal Tárik opatrně, „že tu ženu oplodnili mým spermatem?“

„Ano, pane.“

„Jak se, zatraceně, mohlo něco takového stát?“

„To já nevím, Vaše Výsosti.“

Tárikovi třeštila hlava. Někde v tomhle obrovském městě se dostalo kus jeho já do těla cizí ženy. A jestli otěhotní a porodí dítě…

„Kdo je to?“

„Pane, při vší úctě –“

„Kdo je to, Stricklande?“

„Vaše Výsosti, tohle je nesmírně soukromá věc.“

„Soukromá?“ zařval Tárik a vyskočil z postele. „Nějaká žena, na kterou jsem se ani nepodíval, má v sobě moje semeno a vy si budete dělat starosti o její soukromí? Povězte mi, kdo to je, nebo mi alespoň pomozte.“

Bylo ticho. Strickland si odkašlal.

„Jmenuje se,“ začal, „Madison Whitneyová.“

Tárik zrudl zlostí.

To je lež.

To musí být omyl, Strickland nejspíš popletl jméno. Nebo byla v New Yorku ještě jiná Madison Whitneyová.

Jenže Strickland jeho pochyby vzápětí vyvrátil.

„To je prezidentka FutureBorn,“ vyhrkl Tárik ostře.

„Ano.“

„Třeba to udělala záměrně.“

„Vaše Výsosti –“

„Jestliže věděla, co mám v úmyslu –“

„Pane, to není příliš pravděpodobné –“

„Musela vědět, kdo jsem. Že jsem bohatý a –“

„A jaké další výhody by v tom viděla, pane? Pokud by procedura, kterou podstoupila, byla úspěšná – a to není zaručené – myslíte, že by využila své dítě k tomu, aby se dostala k vašim penězům? Promiňte, že jsem tak upřímný, ale příliš se mi to nezdá.“

Tárik si přejel rukou po čele. V hlavě mu hučelo.

„A navíc, Vaše Výsosti, vypadá to, že ta žena to už nějakou dobu plánovala. Dokonce už měla vybraného dárce.“

„Někoho, koho znala?“ zeptal se Tárik, i když mu to mohlo být jedno.

„Zvolila si anonymního dárce, pane.“

Tárik zavřel oči a Strickland hovořil dál.

„Snažím se zjistit, jestli by nebylo dobré podat na ně co nejdříve žalobu –“

„Lepší radu než podat žalobu nemáte? Vždyť se mi celý svět vysměje.“

„Jenže když nepodáte žalobu vy, může to udělat ta žena.“

Horší to už snad být nemohlo.

„Ona zatím o tom omylu neví. A ujišťuju vás, že ji to určitě nepotěší o nic víc než vás.“

„Jsem princ,“ řekl Tárik povýšeně, ale později svých slov litoval a nejraději by je vzal zpět.

„Vaše Výsosti, v téhle chvíli by bylo nejlepší počkat a nedělat nic.“

„Ale co když ta Whitneyová otěhotní? Chcete mi naznačit, že mám dovolit, aby dubaacký princ vyrůstal jako dítě ulice?“

„To těžko,“ odvětil Strickland suše. „Ona je velmi vzdělaná a zastává vysokou pozici ve firmě. Je –“

„Nezajímá mě to, ani kdyby byla Matka Tereza,“ vydechl Tárik. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. „Tak dobrá, nebudeme zatím dělat nic. Hlavně dohlédněte, aby se o tom nikdo nedozvěděl, je to jasné?“ Tárik se znovu posadil na postel. „Za jak dlouho budeme vědět, jestli je těhotná?“

„Za měsíc, pane.“

„A jak se to dozvíme?“

Strickland si odkašlal. „To nechte na mně a buďte klidný. Dozvíme se to jen o pár minut později než ona.“

Měsíc. Čtyři týdny. Čtyři nekonečné týdny…

„Tak počkáme měsíc,“ řekl Tárik tiše. „A nechte ji po tu dobu sledovat.“

„Pane?“

„Něco o té ženě vím,“ prohlásil Tárik chladně.

„Netušil jsem, že –“

„Nevíme nic o jejím sexuálním životě. Pokud bude během toho měsíce spát s nějakým mužem…“

„Jistě, mělo mě to napadnout.“

„Ale nenapadlo,“ odsekl Tárik. „Mě ano.“ Odmlčel se a snažil se ovládnout. „Počkáme měsíc a pak budeme případně jednat…“ V obličeji se mu objevil rozzuřený výraz. „Potom ji vyhledáte,“ pokračoval Tárik ledovým hlasem. „A vysvětlíte jí, že mé dítě donosí, porodí… a nakonec mi ho předá.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Třicet dní je celá věčnost, zvlášť když muž čeká, jestli stvořil nový život, který vyrůstá v cizí ženě.

Tárik se ponořil do práce. Pokud šlo o schůzky s ženami… Střídal jednu za druhou, každou ale doprovodil vždy jen ke dveřím a tam je nechal v úžasu stát.

Vymlouval se na to, že musí brzy ráno vstávat nebo letět do Dubaacu nebo pročíst důležité dokumenty…

Jednou se dokonce vymluvil na bolest hlavy!

Pravdou bylo to, že mu sex poprvé v životě nepřipadal důležitý.

A za všechno mohla ona, pomyslel si pozdě v noci, když nemohl spát. Madison Whitneyová. Nejprve ten nepříjemný zážitek v zahradě a teď to neuvěřitelné zjištění, že má v sobě jeho semeno.

Každého muže by odradila. Jenže i tak se stále nedokázal zbavit představ, které se k dospělému muži příliš nehodily. A ve všech se objevovala vždy ta samá blondýnka.

Třicet dní uteklo. Pak třicátý první. Třicátý druhý den se mu už dýchalo volněji. Možná se z té ‚záměny‘ nic nevyvinulo.

Ten večer mu kurýr přivezl dopis s razítkem ‚Důvěrné‘. Tárik se dlouze nadechl a otevřel obálku… a rázem mu vzduch vyprchal z plic.

Madison Whitneyová byla těhotná.

Jeho nejhorší sny se naplnily. Ta cizí žena, kterou mohl z několika důvodů pohrdat, nosila v sobě jeho dítě.

Zavolejte mi, až budete moci, Vaše Výsosti, stálo dole připsáno Stricklandovou rukou. A domluvíme se, jakým způsobem jímám sdělit zprávu ohledně vašeho otcovství.

Jeho otcovství. Byla to katastrofa.

Poprvé za celou tu dobu ho napadlo, jak asi bude ta Whitneyová reagovat, až se dozví, že to dítě je jeho. Po porodu mu ho odevzdá, o tom nemůže být pochyb. Byl, kým byl.

A to měnilo spoustu věcí.

Tárik se zamračil.

Proč chtěla Madison Whitneyová dítě? Neměla manžela, měla nastartovanou slibnou kariéru a místo toho se rozhodla pro dítě. A když už to udělala, proč si k tomu, proboha, vybrala umělé oplodnění?

Jistě si mohla mezi milenci vybírat, i když detektiv, kterého na ni najal Strickland, zjistil, že v jejím životě žádný muž není. Ale pokud chtěla otěhotnět…

Tárik se znovu zadíval na Stricklandův vzkaz. Zavolejte mi, až budete moci.

Byl připravený už teď, ale nehodlal telefonovat právníkovi. Měl jisté otázky a Whitneyová na ně znala odpovědi. A on je chtěl slyšet přímo od ní a ne od někoho dalšího.

Zavolal do vrátnice, a než se objevil dole v hale, jeho porsche už na něj čekalo před vchodem.

Adresa Madison Whitneyové byla součástí té zprávy.

Bydlela v mrakodrapu ve východní části Manhattanu. Neměli v domě vrátného, ale vchod byl zamčený.

Tárik pohlédl na zvonky a za chvíli našel M. Whitneyová, byt 609.

A co dál? Ve filmu by zazvonil a prohlásil se za pošťáka, což bylo ovšem v půl deváté večer nemožné.

Sakra, co tady vůbec dělá?

Měl to nechat na právníkovi.

Odstoupil a v tom se otevřely dveře. Vyšla ven starší žena s maltézským psíkem v náručí. Usmála se, pes štěkl a zdvořile mu podržela dveře.

Usmál se také a poděkoval. Prošel halou a výtahem vyjel do šestého patra.

Byt 609 byl na konci chodby. Natahoval ruku ke zvonku a zaváhal. Tohle byla skutečně záležitost pro právníka.

Ale možná by měl přestat brát ohledy, pomyslel si ponuře a zazvonil.

Proč se vždycky musí všechno semlít najednou, říkala si Madison, když se ozval zvonek a ona právě vycházela ze sprchy.

Že by jí donesli tu pizzu, kterou si objednala a pak zase zrušila? Při pomyšlení na sýr se jí totiž udělalo zle.

Zvonek se ozval znovu.

„Vteřinku,“ zakřičela.

Dobrá, tak si tu pizzu dá, nebo ji vyhodí. Rychle se utírala a říkala si, že se nebude rozčilovat, když dnes byl tak úžasný den.

Crrrr!

Madison zavřela oči, zavázala si župan, odhodila mokré vlasy z obličeje a bosá běžela ke dveřím.

„Já slyším,“ volala, když odemykala.

„Dobrý večer, slečno Whitneyová.“

Byl to ten hlas, který si pamatovala. Hluboký, jemný. S tím nepatrným přízvukem. A stejně tak i vysoká, štíhlá, vypracovaná postava.

A ten obličej. Obličej padlého anděla. Krutého. Nebezpečného.

Neuvěřitelně nádherného.

Madison mu chtěla dveře přibouchnout před nosem, ale byl rychlejší. Strčil dovnitř ruku a otevřel si.

„Takhle vítáte hosty?“

Díval se na ni chladným pohledem.

Madison cítila srdce v krku. Byla pod županem nahá a ve společnosti muže, kterému z očí koukal led. Co chtěl? Jak ji našel?

Musí se ho rychle zbavit.

„Stůjte, nebo začnu křičet,“ řekla a v duchu si blahopřála, že dokáže mluvit klidným hlasem.

„Proč? Vždyť jsem váš starý známý, který se zastavil vás pozdravit, a vy byste křičela?“ Tiše se zasmál. „To není zrovna pohostinné, habíba.“

„Jestli si myslíte, že mě vyděsíte –“

„Děsit vás? Slečno Whitneyová, ušetřete nás těch dramatických slov.“

Měl pravdu, měla by přejít přímo k věci.

„Co chcete?“

Pobavený výraz v jeho očích rázem zmizel. „Promluvit si.“

„My nemáme o čem mluvit.“

„Bohužel máme.“

Protáhl se kolem ní a dal jí najevo, že s ní bude mluvit, ať se jí to líbí nebo ne.

„Nepozvala jsem vás dál!“

„Ne, ale to, co vám musím říct, vyžaduje soukromí.“

Přejel po ní pohledem. Věděla, že se červená. Zachvěla se a založila si ruce na prsou.

„Jestli si myslíte – jestli vás napadlo –“

„Myslím, habíba.“ Hlas mu zhrubl „To, co se stalo ten večer, nosím stále v hlavě.“

Ne. Nedovolí, aby mluvily o té noci. Nehodlá se obhajovat, když se obhajovat vlastně nemusí.

„Nevím, jak jste mě našel, ani proč jste přišel. Ale –“

„Už jsem vám řekl, že si musíme promluvit.“ Znovu si ji prohlédl. „Ačkoliv musím přiznat, že dokončit to, co jsme ten večer začali, by bylo lákavé.“

Srdce jí tlouklo tak hlasitě, až dostala strach, aby to neslyšel.

„Běžte pryč.“

„Věřte mi, habíba, že bych šel, kdybych mohl.“

„Poslouchejte, pane –“

„Vaše Výsosti.“

„Prosím?“

„Lidé mě oslovují ‚Vaše Výsosti‘ a ne ‚pane‘.“

Dívala se na něj, jako by se pomátl na rozumu. Možná ano. Copak záleželo na jeho titulu?

Prostě jen čekal jinou reakci. Překvapení, to ano. A třeba i strach. I když ten měla, protože byla bledá v obličeji, třásla se a zorničky měla rozšířené hrůzou.

Ale byla vzdorovitá.

Vzdorovitá a krásná.

Bylo jasné, že právě vyšla ze sprchy. Měla na sobě starý župan, na kterém nebylo nic svůdného – kromě toho, že obepínal její vlhké tělo. Ztuhlé bradavky. Štíhlý pás. Oblé boky a dlouhé nohy.

Začala se v něm vařit krev. V duchu se proklínal, protože tady nebyl kvůli svým touhám. A rozčilovalo ho, jak na něj ta žena působila.

„Počkejte…“

V hlase se jí něco změnilo. Najednou se na něj podezíravě zadívala. „Vy jste princ?“

Tak to bylo tady. Byla krásná a vzdorovitá, ale jakmile se dozvěděla, že je z královského rodu, reagovala jinak. Jako všechny ostatní ženy, které poznal.

„Ano. Jsem Jeho Výsost, korunní princ Tárik al Sajf z Dubaacu.“

„Princ,“ vydechla a se smíchem zopakovala. „Proboha, princ!“

„Co je na tom tak zábavného?“ zeptal se chladně.

„Už jsem na to přišla. Poslala vás Barb.“

„Kdo?“

„Ona neví, že my dva jsme se už setkali. A zřejmě si myslí, že musíte být pro každou ženu dar od Boha. Možná i jste, ale –“

Přiskočil k ní a chytil ji za loket.

„To nesmíte!“ procedil mezi zuby. „Posmívat se mi.“

Jenže už se smála a nedokázala přestat.

„Nechte toho,“ přikázal jí a zatřásl s ní. „Slyšíte mě, ženská. Okamžitě toho nechte!“

„Nemůžu,“ vysoukala ze sebe. „Ale kdyby Barb věděla, co se mezi námi stalo –“

„Pravda je taková,“ vyhrkl Tárik a zmocnil se jejích rtů.

Ve chvíli, kdy ji ochutnal, pochopil, co ho v posledních čtyřech týdnech vždy zadrželo jít do postele s jinou ženou.

To, po čem toužil, bylo totiž tady.

Tahle žena v jeho náručí. Její plná ňadra, která se dotýkala jeho hrudníku, její bříško, které se tisklo k jeho erekci.

Vzpouzela se mu. Chtěl si vzít, co mu dlužila. Brát a brát si ji, dokud…

Dokud tiše nezavzlykala. Neobjala ho kolem krku, neotevřela ústa…

Přesně tak, jako to dělala, když si s ním tenkrát pohrávala. Když ho ponížila.

A to se nesmělo opakovat.

Popadl ji za zápěstí a stáhl jí ruce podél těla. Držel ji od sebe v dostatečné vzdálenosti. Jednou ho už doběhla a muž, který by udělal stejnou chybu podruhé, by byl blázen.

Dívala se na něho tmavýma široce otevřenýma očima. „Ty si myslíš, že si se mnou budeš zase zahrávat?“ zeptal se nebezpečným hlasem.

„Zahrávat si?“ Zalapala po dechu, když jí stiskl zápěstí pevněji.

„Nic takového nezkoušej, habíba, nebo budeš litovat.“

Tváře jí zalila červeň a Tárik si nepřál nic jiného, než ji k sobě znovu strhnout a sladce líbat.

V obličeji mu zaškubal sval.

„Pusť mě!“ vykřikla.

Pomalu se od ní odtáhl. „S radostí.“

„Jestli tady bude někdo litovat, budeš to ty, princi bůhví odkud. Pokud ihned neodejdeš z mého bytu.“

„Nevyhrožuj mi,“ ohradil se chladně.

„A ty mě nepodceňuj. Přišel jsi sem bez pozvání a já tě požádala, abys odešel. Jestli to neuděláš, zavolám policii. To není hrozba, to je slib.“

„Nezavoláš policii.“

Začala znovu nalézat pevnou půdu pod nohama. Poznal to z její vysunuté brady a ledového úsměvu.

„Ty si myslíš, že díky svému titulu nade mnou máš nějakou moc? Jsme v Americe. A jsou zákony –“

„Hodláš mít proslov?“ Tárik si založil ruce na prsou. „Nebo chceš vědět, proč jsem přišel?“

Madison se pousmála. „Věřte mi, Vaše Výsosti, že vím přesně, proč jste tady.“

„Ty myslíš, že jsem přišel kvůli sexu?“ Mírně se usmál. „Kdyby tomu tak bylo, už bys ležela pode mnou na zádech. A já bych byl hluboko v tobě.“

Udělala k němu krok s rukou zdviženou.

Chytil ji za ni. „Minule jsme byli na veřejném místě. Dnes jsme v soukromí. Kdybych chtěl tu hru dohrát, už bych to udělal, rozumíš?“

„Ubližuješ mi!“

Dlouze se na ni zadíval, pak ji pustil, strčil si ruce do kapes a ustoupil. Tahle žena mu způsobovala jen samé těžkosti.

Přišel sem ale kvůli jedné věci a byl čas si o ní promluvit. Zhluboka se nadechl a podíval se na ni.

„Myslím, že je čas, abys mě vyslechla.“

Přešla ke dveřím a sáhla po klice. „Sbohem, Vaše Výsosti.“

„Madison, kčertu, řekl jsem –“

„Slyšela jsem tě. A teď poslouchej ty!“ Otevřela dveře a v obličeji měla chladný výraz. „Jestli se ke mně ještě někdy přiblížíš –“

„Jsi těhotná.“

Otevřela pusu. Konečně, pomyslel si. Konečně ho bude poslouchat.

„Co jsi říkal?“

„Dozvěděla ses to dneska, když jsi byla u doktora.“

„Jak – jak to můžeš vědět?“

„Zavři a já ti to povím. Tedy pokud si ovšem nepřeješ, aby si to poslechli i sousedé.“

Uběhla vteřina, pak další, až konečně zabouchla dveře a založila si ruce na prsou. Tvářila se sice bojovně, ale oči měla plné překvapení.

„Jak víš, že jsem těhotná?“

Pokrčil rameny.

„Není těžké leccos zjistit, pokud znáš lidi na správných místech.“

„Zatraceně, co je ti do toho? Strkáš nos do mého soukromí!“

„Ano.“ Ve tváři mu zacukal sval „Do tvého soukromí – a také do mého.“

„Nechápu, o co ti jde!“

„Otěhotněla jsi díky umělému oplodnění.“

„Co to má znamenat?“ Přivřela oči. „Snad mě nechceš takovýmhle způsobem dostat do postele?!“

Zasmál se. V duchu obdivoval její odvahu.

„Okamžitě mi odpověz!“ vykřikla a zapíchla mu prst do hrudníku. „Jak tohle víš? Proč mi lezeš do soukromí?“

Tárik ji opět chytil za ruku a pevně sevřel ve své.

Přestal se smát a řekl: „Pochopila jsi mě špatně. To ty ses dostala do mého soukromí.“

„Cože? Vždyť jsem ještě před pěti minutami neznala ani tvé jméno a titul!“

„Ne,“ řekl tiše a vyčkával. „Jenže tě oplodnili mým spermatem.“

Dívala se na něj, jako by přišel o rozum. Dokonce se zasmála. Čekal všelijakou reakci, ale nic takového.

„Moc vtipné.“

„Kčertu, ženská!“ vybuchl Tárik. „Tohle není legrace. Říkám ti pravdu. Cestou to nějak zaměnili. Já – já jsem si chtěl dát zamrazit sperma…“ Sakra, nebyl čas jí všechno vysvětlovat. „Můj doktor ho posílal uskladnit do vaší společnosti, jenže skončilo v ordinaci tvého gynekologa.“

Z obličeje jí vyprchala barva.

„Tomu nevěřím.“

Chvěl se jí hlas. Aspoň nejsem šokovaný jenom já, pomyslel si chladně.

„Nemohla se stát chyba! FutureBorn nikdy –“

„Prostě se to stalo.“

„A já ti tvrdím, že to není možné!“

„Říkal jsem totéž, ale zdá se, že se oba dva mýlíme. Oplodnili tě mým semenem. To dítě, které nosíš v sobě –“

Nedokázal to vyslovit nahlas.

„To dítě – dítě ve mně je – je tvoje?“ zašeptala.

Tárik přikývl. „Ano.“

Otevřela ústa a zase je zavřela. Poprvé spatřil, že nebyla schopná slov.

„Ovšem vzhledem k tomu,“ spustil Tárik rychle, když měl to nejhorší za sebou, „že nejsi žena, kterou bych si vybral jako matku svého syna – nebo dcery – nám celou situaci ulehčuje.“

Dívala se na něj bez výrazu. Věděl, že je zdatná obchodnice a tudíž zřejmě klidně přijme i návrh řešení.

Byl rád, že jí to přišel oznámit sám.

„Tvoje dítě,“ řekla. „Tvoje dítě…“

Rozesmála se, což nečekal. Ale pak poznal, že to není vlastně ani smích, že spíš lapá po dechu.

„Madison?“

„Jsem v pořádku,“ odvětila.

Protočila oči a Tárik neměl čas na víc, než ji pohotově zachytit, když se mu svezla v mdlobách do náručí. Zaklel a položil ji bezvládnou na podlahu.

PÁTÁ KAPITOLA

Kdyby to byl film, Madison věděla, že by se vznešeně probrala s rukou přitisknutou na čelo a zamrkala řasami na tmavovlasého muže, který ji držel v náručí.

Jenže to film nebyl. Byla to skutečnost a ona se probrala v náručí muže, o němž doufala, že ho už nikdy neuvidí.

„Co,“ řekla roztřeseným hlasem, „co se stalo?“

„Omdlela jsi, habíba.“

„Já jsem nikdy –“

„Stalo se.“

Mluvil stroze, přesto by přísahala, že v jeho očích zahlédla zájem. Na okamžik ji to zmátlo, pak si ale uvědomila, že by si snad každý muž dělal starost o ženu, která omdlela.

Omdlela, protože jí oznámil, že čeká jeho dítě.

To si vybavila v následující vteřině. Místnost se kolem ní zatočila a ona zasténala. Tárik zaklel, ale jemně jí přitáhl hlavu na jeho rameno.

„Klid. Zhluboka dýchej. To je ono. A znovu.“

Vstaň, nabádala se. Zatraceně, odstrč ho a zvedni se…

Jenže svět se s ní stále točil a u něj si připadala v bezpečí.

Pevné rameno bylo pohodlnější než měkoučký polštář a dokonce ji uklidňovala i čistá mužná vůně.

Pod uchem slyšela tlukot jeho srdce. Byl pravidelný a – a –

„Habíba?“ Vzal její obličej do dlaně a pohlédl jí do očí. „Konečně,“ zabručel. „Vrátila se ti barva.“

Přikývla.

„Jak se cítíš?“

„Lépe.“

„Určitě?“

„Ano. Děkuju. Jsem – jsem –“

Děkuju? Nezbláznila se? Za co mu děkovala?

Vždyť jí jen sdělil tu největší lež na světě.

To, co tvrdil, bylo nemožné. FutureBorn byl pyšný na to, že pracoval vždy bez chyby. Nikdy by neposlali k lékaři nesprávné sperma a navíc, tenhle sebejistý panovačný muž by se jim v žádném případě nenabídl jako dárce.

Ona v té společnosti pracovala a věděla, jak vypadají jejich typičtí klienti. Mladí studenti medicíny, kteří si chtěli přivydělat na studiích. Vědci a umělci, kteří doufali, že jejich DNA musí být zachována pro budoucnost. A také obyčejní muži, kteří chápali, že některé ženy prostě touží otěhotnět a přirozenou cestou nemohou.

Tárik Al Sajf, nebo jak se to jmenoval, nebyl chudý student. Nebyl ani vědec, ani umělec, natož muž s dobrými lidskými úmysly.

Byl to bohatý, do sebe zahleděný princ ze země s hlubokou tradicí.

Pokud tedy vůbec princem byl.

New York byl totiž plný lidí, kteří se pyšnili falešnými tituly. Takže mu nemusela věřit, co jí napovídal. Určitě lhal, i když nevěděla, proč by to dělal.

Proč mu pořád leží v náručí a nemá na sobě nic jiného než župan tenký jako kapesník?

Začala se zvedat.

„Děkuju za pomoc,“ řekla prkenně, „ale už jsem v pořádku.“

„Nevypadáš příliš dobře,“ odvětil. „Jsi bledá.“

„Řekla jsem –“

Pustil ji. „Slyšel jsem, co jsi říkala. Tak se postav, když myslíš.“

Dokázala se o sebe postarat sama. Už od dětství. Teď bylo důležité se od něho dozvědět, proč jí lhal a pak ho hned vystrnadit pryč z bytu i ze života.

„Jaké číslo má tvůj lékař?“

„Prosím?“

„Chci, aby se na tebe přišel podívat.“

„To není nutné.“

Vstal. Byl vysoký a tyčil se nad ní. Nelíbilo se jí to, měla pocit, že jí dává najevo, jakou moc nad ní má.

„Omdlela jsi,“ řekl ostře. „Jsi těhotná a měl by tě prohlédnout lékař.“

„Omdlela jsem proto, že jsi mi sdělil něco naprosto nemožného.“

„Nemožného,“ zopakoval klidně. „Ale zcela pravdivého.“

„To tvrdíš ty.“

Tvář mu potemněla. „Osočuješ mě, že lžu?“

„Prostě nechápu, proč bys něco takového říkal o mně a o dítěti.“

„Protože to je pravda. A protože se musíme dohodnout, jak tu situaci vyřešíme.“

Situaci. Její těhotenství. Její dítě. A jeho umanuté přesvědčení, že za to může on…

„Už jsi večeřela?“

„Od doktorů k jídlu?“ procedila mezi zuby. „Jdeš přímo k věci, že?“

„Je to prostá otázka. Jedla jsi dnes večer něco?“

„Vrazil jsi sem, ještě než jsem měla možnost si něco dát – ovšem do toho ti vůbec nic není.“

„Možná právě proto jsi omdlela.“

Pomalu si ji prohlédl od hlavy k patě. „Děláš to často? Že vynecháš jídlo? Jsi nesmírně hubená…“

Proboha! „Poslouchej, hm –“

„Už jsem ti říkal, že mě lidé oslovují Vaše Výsosti.“ Ústa se mu zvlnila. „Ale vzhledem k okolnostem mi můžeš říkat Táriku.“

„Nejsem hubená. Nemám hlad. A nejsou mezi námi žádné okolnosti, Vaše Výsosti.“

Tárik se zamračil. Poslední dvě slova pronesla s takovým opovržením, až mu připadalo, že bere jeho titul jako urážku. Normálně by se na ni nezlobil, tituly byly zastaralé a ani on je nepoužíval, pokud nebyl ve své zemi, kde na nich lidé trvali.

Jenže při jejím opovržlivém tónu se mu v hlavě rozezněl varovný zvonek.

Američané si přece na tituly potrpěli a ženy obzvlášť. Kolikrát na něho mrkaly řasami a s velkým potěšením vyslovovaly jeho titul?

Mračil se čím dál víc.

Madison Whitneyová byla jiná, než původně čekal.

Možná s ní nebude snadné vyjít tak, jak doufal.

A z několika miliónů žen v celé zemi s ním musí být těhotná právě ona. Připadalo mu to jako špatný vtip.

„Dam ti dvě minuty na vysvětlenou,“ ozvala se. „A pak zmizíš.“

Bojovně vysunula bradu. Nebyla nalíčená, stála před ním s mokrými vlasy, bosá a v županu a přesto vypadala úchvatně.

Nebyla jen krásná, byla i statečná a pyšná a on cítil v kostech, že s ní budou ještě potíže.

„Už jsi ztratil minutu.“

„Víš, proč jsem tady, habíba. Jen to odmítáš připustit.“

„Ten nesmysl?“ Zafrkala. „Zkus to znovu, princi!“

Klesla mu čelist. Taková drzost!

Nejraději by ji popadl a zatřásl s ní – nebo by ji popadl a začal líbat. Umlčel by ji tak, jako tehdy v zahradě. A až by začala sténat vzrušením, odnesl by ji do ložnice a ukázal by jí, jakým způsobem se do ní mělo dostat jeho semeno…

Tárik zamumlal nadávku, otočil se a zamířil do kuchyně.

„Počkej, co si to dovoluješ?“

„Udělám ti aspoň čaj a topinku. A až se najíš, promluvíme si.“

„Nechci čaj ani topinku. Nechci se s tebou bavit. A nechci, abys mi lezl do kuchyně,“ osopila se na něj, ale jako by mluvila do zdi. Tárik úplně klidně otevřel skříňku.

„Kde máš čaj?“ zeptal se. „Ovocný, protože těhotné ženy by neměly kofein.“

Co ten mohl vědět o těhotných ženách? Že by měl manželku? Podle toho, co se jí doneslo, měl kolem sebe úplný harém.

„To je krásné,“ utrousila. „Vidím, že máš s těhotenstvím zkušenosti.“

„Ptáš se, jestli jsem ženatý?“

Zrudla. „Proč by mě to mělo zajímat?“

„Abys věděla, nemám žádnou manželku. Ani děti. Mám ale několik sestřenic a kamarádek, takže o těhotenství už něco přece jen vím. Tak kde máš ten čaj?“

Ten nafoukanec! Nemělo cenu se s ním hádat, tak by se ho nezbavila. Nejlepší bude nechat ho hrát si na ošetřovatele a pak ho i s jeho královským titulem vyhodit.

„V dolní poličce nad dřezem,“ odvětila Madison chladně. „A topinku mám ráda s máslem.“

K jejímu překvapení se zasmál. „Ano, madam.“

Posadila se na stoličku a sledovala ho, jak se pohybuje v její kuchyni. Vyndává chleba, vybírá čaj z plechovky – a ani se jí nezeptá, jestli chce raději pomerančový nebo jablečný. Ale proč by to dělal, když on znal přece odpovědi na všechno?

Bože, lezl jí na nervy! Proč ze všech mužů ve FutureBorn musel zrovna on být otcem jejího dítěte…

Vlastně spíš zploditelem než otcem. To byl velký rozdíl.

Proč jí ale přišel oznámit, že to dítě je jeho?

„Proč?“ vyhrkla, i když se snažila své napětí ovládnout. „Proč jsi sem přišel? Jaký důvod máš, abys mi –“

Postavil před ní talíř s topinkou s máslem a jahodovou marmeládou.

„Jez.“

Pohlédla na něj a uviděla zaťatou čelist, ledové oči a usoudila, že má opravdu hlad, točí se jí hlava a od dvou hodin nic nesnědla.

Namazala si chleba marmeládou a zakousla se do něj. Princ před ní postavil ještě šálek s kouřícím čajem.

„Nenašel jsem med,“ pronesl vyčítavě. „Jen bílý cukr a ten není dobrý ani pro tebe ani pro dítě.“

Zamrkala. „To je nádhera,“ řekla sladce. „Princ. Kuchař. A navíc ještě odborník přes medicínu. Měla jsem štěstí, že ses zastavil.“

Přišlo jí nepravděpodobné, že by zrovna on chtěl darovat sperma – ale pokud to myslel vážně, šťastná žena, která jeho sperma dostane. Sice jí byl protivný, ale nebyla slepá.

Ženy jistě padaly dubaackému princi k nohám. Vždyť to málem udělala i ona sama.

„Na co myslíš, habíba?“

Zadívala se do jeho stříbrných očí a napadlo ji, jestli neumí číst myšlenky.

Vzduch mezi nimi zhoustl. Chtěla odvrátit pohled, ale nemohla.

„Máš na puse marmeládu,“ poznamenal drsným hlasem.

„Kde?“ zašeptala.

„Tady,“ odvětil a naklonil se k ní. Ucítila jeho dech a dotyk jazyka. Zavřela oči a zasténala. Rychle se odtáhla. A on také. Otočil se, ale stačila ještě zahlédnout, jak je pod vybledlými džínsy vzrušený. Nebyl sám.

I ona cítila horko mezi stehny a ztuhlé bradavky ji pod županem úplně bolely.

Všiml si toho? Chtěla si zkřížit ruce na prsou, to by ovšem jeho pozornost spíš připoutalo.

Jak na ni mohl mít takový vliv pouhý polibek?

Vzala si ubrousek a otřela si rty. Čekala, až se jí zklidní tlukot srdce. Když se na Tárika znovu podívala, stál u dřezu a umýval nádobí, jako by takovou věc dělal běžně každý den.

„Takže,“ spustila, „úkol ošetřovatele jsi splnil a já se cítím mnohem lépe. Děkuju ti a teď už můžeš jít.“

Zavřel vodu, utřel si ruce a zadíval se na ni chladným pohledem cizince. Jako by se před chvílí nic nestalo.

„Asi si už chceš promluvit.“

„Dobře.“ Madison se opřela o stůl. „Povídej, proč jsi sem dnes večer přišel.“

„To už jsem ti řekl.“

Povzdychla si. Byla vyčerpaná. Měla za sebou dlouhý den.

„Ano, řekl. Ale já trvám na svém, že něco takového je ve FutureBorn nemožné. Pokud jsi tedy opravdu jejich dárce.“

„Tak bych to úplně nenazval.“

„Jenže já si dárce pečlivě vybírala v kartotéce. A ty nejsi ten muž.“

Ústa se mu zkřivila v náznaku úsměvu. „To jsem ani neměl v úmyslu.“

„Já si vybrala muže, který odpovídal mým požadavkům.“ Jejím požadavkům, pomyslel si Tárik. Zajímavé, ona o otci pro své dítě smýšlela stejně jako on o své budoucí manželce.

„Vybrala jsem si jemného pohodového muže. Intelektuála s uměleckými sklony.“

Následoval další nebezpečný úsměv.

„A místo toho jsem se objevil já. Barbar ze země, o které jsi nikdy neslyšela. Krutý. Bezcitný. To se ti honí hlavou?“

Proč by měla lhát? Madison pokrčila rameny. „Tos řekl ty. A navíc nechápu, proč bys zrovna ty měl být dár –“ Zamračila se, když vytáhl ze zadní kapsy obálku a hodil ji na stůl. „Co to je?“

„Otevři to.“

Střídavě se dívala na obálku a na něj. Z výrazu jeho tváře nebylo možno nic vyčíst.

„Neukousnu tě, habíba. Je to dopis od mého právníka. Měla by sis ho přečíst, než budeme mluvit dál.“

Nechtěla se té obálky ani dotknout. Vytušila, že až ji otevře a přečte si dopis uvnitř, rozpoutá se kolem peklo.

„Přečti si to,“ pobídl ji Tárik. Musela poslechnout.

Zadívala se na hlavičku natištěnou na silném smetanovém papíře a srdce měla rázem v krku.

Strickland, Forbes, DiGennaro a Lustig, právní zástupci.

Ta jména znala. Znal je každý, kdo obchodoval v New Yorku. Existovaly dobré a špatné právní kanceláře, ovšem tato patřila mezi ty nejlepší a nejprestižnější. Byla založena dávno, měla tradici, nikdy neutrpěla skandál a vědělo se, že zastupuje vznešené klienty, často příslušníky šlechtických rodů.

Jistě by nezastupovali falešného prince, pomyslela si.

Madison nepřítomně hleděla na papír.

„Mám ti to přečíst sám?“ Princ ji sledoval pohledem kobry, která si prohlíží bezmocnou myš.

„Ne,“ řekla a odkašlala si. Pokusila se vyloudit na tváři bezstarostný úsměv. „Zvládnu to sama.“

Nejprve měla písmo rozmazané, ale podařilo se jí zaostřit.

Nejvyšší Excelence, princi Táriku al Sajfe, korunní princi Dubaacu, dědici trůnu Zlatého jestřába. Srdečný pozdrav.

Dobrá, takže měl skutečný titul.

… vzhledem k našemu rozhovoru…

Další odstavec byl plný právnických výrazů a Madison pomalu opouštělo napětí.

Bohužel vám musím sdělit, že naše podezření se potvrdilo. Stal se nevídaný omyl…

Písmo se jí opět rozmazalo. Nadechla se a čekala, až bude schopná číst dál.

FutureBorn přiznává, že semeno Vaší Výsosti, prince Tárika al Sajfa, mělo být uchováno pouze pro vaši potřebu, jak jste požadoval, jenže místo toho bylo nedopatřením doručeno k Jennifer Thomasové, ženské lékařce, a zavedeno do dělohy slečny Madison Jane Whitneyové, která bydlí v…

Dopis jí vypadl z ruky.

O Madison se pokoušel hysterický záchvat. Tak jeho sperma bylo zavedeno do její dělohy.

Vzhlédla k němu. Sledoval ji s chladným zájmem. Bezděčně si položila ruce na zatím ploché bříško.

„Říkal jsem pravdu, habíba. Nemám rád lži.“

Ten zatracený lump! Jemu šlo jen o to, aby mu uvěřila. Vůbec mu nezáleželo na tom, jak je jí. Vždyť i ona byla podvedena! On byl jen pouhý dárce, ale ona žena, která chtěla dítě…

Jenže v tom dopise bylo něco víc. Vzala ho znovu do ruky a pročítala odstavec o tom, že jeho sperma mělo být uchováno pouze pro jeho potřebu.

Zvedla hlavu.

„Co to má znamenat? Píše se tady, že jsi neměl v úmyslu své – své –“ Nedokázala to slovo vyslovit. „Že jsi nehodlal poskytnout anonymní dárcovství?“

Nepříjemně se zasmál. „Přispívám na malé skauty a na ochranu přírody. Ne do spermabank.“

„Tak proč…?“

Výraz v obličeji mu ztvrdl. „To je moje věc.“

„Tvoje věc?“ Vylétl z ní potlačovaný hysterický smích. „Tvoje věc je teď uvnitř mého těla, princi Táriku! A domnívám se, že v tom případě je to i moje věc.“

Tárik zaúpěl, přešel ke sporáku a začal si připravovat šálek čaje. Musel dělat něco, aby přišel na jiné myšlenky. Jí nezáleželo na budoucnosti, jí vadilo, že čeká dítě s jiným mužem, než kterého si vybrala.

Spousta žen by si s ní místo nadšeně vyměnila, jenže kdyby jí tohle řekl, věděl, že by se mu vysmála.

Ona se nebála ničeho.

Nebála se, byla krásná a chytrá. Proč se vůbec obrátila na spermabanku? Určitě si mohla najít muže podle svých představ. Proč nebyla vdaná? A proč prostě o sperma nepožádala svého milence?

Na to se jí ovšem mohl těžko zeptat.

„Já mám na tebe také otázky,“ řekl a otočil se k ní.

„Například?“

„Proč nejsi vdaná? Proč ses rozhodla pořídit si dítě ze spermatu od cizího muže?“

Tváře jí zalila červeň.

„Mohla bych ti odpovědět stejně – že je to moje věc, ale k čemu by to bylo? Nejsem vdaná právě z toho důvodu, proč jsem využila spermabanku. Já totiž nevěřím v manželství ani v žádný vztah.“ Vysunula bradu. „Je ti to dost jasné?“

Nebylo. Žena, která se muži vášnivě rozhoří v náručí, je určena k milování a ne k oplodnění ze zkumavky. Věděl, že jí to nesmí ani naznačit, protože bude potřebovat její spolupráci.

„Teď je řada na tobě. Proč ses obrátil na FutureBorn?“

Ve tváři mu zacukal sval. „Kvůli mému lidu.“

Zamrkala. „Nerozumím.“

„Jsem synem dubaackého sultána. Můj otec má – vlastně měl dva syny. Mého bratra Šarífa a mě.“ Odmlčel se, protože ho to stále bolelo. „Šaríf měl před pár měsíci nehodu a zemřel. Byl svobodný, neměl děti, zkrátka nezanechal žádného dědice. Což znamená, že teď jsem já dědicem trůnu Zlatého jestřába.“

„A?“

„A i když jsem se snažil, nenašel jsem ženu, která by mi byla vhodnou manželkou. Musel jsem to zvládnout rychle, víš. Můj otec se zatím těší dobrému zdraví, ale nikdo neví, co přinese budoucnost. A kdyby se něco stalo jemu i mně…“

Proč jí tohle vykládal? Ptala se ho jasně, tak jí měl dát i jasnou odpověď.

Tárik se narovnal.

„Proto mi přišlo jako dobrý nápad dát uchovat mé sperma.“ Ústa se mu sevřela do úzké linky. „Jenže ve FutureBorn udělali chybu.“

Madison se tiše zasmála. „Omyl století.“

„A proto jsem dnes večer tady. Abych to vyřešil.“

Se zájmem se na něj zadívala. „A jak to hodláš udělat?“ S ledovým výrazem dodala: „Jestli si myslíš, že uděláš něco, abys tohle těhotenství překazil…“

„O nic takového bych tě nikdy nepožádal!“

„Dobře, protože –“

Zarazila se, protože Tárik vytáhl další obálku. „Další dopis?“ zeptala se opatrně.

Tárik se usmál. „Řešení našeho problému.“ Vytáhl z obálky list papíru a rozložil ho před ní na stůl. „Zaplatím za tebe veškeré léčebné výdaje.“

„Proč? Nic takového nepotřebuju. A ani to nechci! To dítě je –“

„A všechny tvé účty. Během těhotenství nebudeš pracovat.“

Dívala se na něj. „Asi jsi to celé špatně pochopil! Ty nemáš nic společného s –“

„Jakmile se můj dědic narodí, musíš se o něj perfektně postarat.“ Rozhlédl se po jejím bytě. „Byt máš celkem přijatelný, ale stejně bych byl raději, kdyby ses přestěhovala do většího –“

„Nezbláznil ses?“

„Měla bys mít jeden pokoj pro chůvu, i když si přeju, aby ses o dítě starala především ty.“

Madison se zasmála a jemu zaplály tváře vztekem.

„Tobě to připadá zábavné?“ zeptal se.

„Zábavné? Jsi opravdu tak nechápavý?“ Sklouzla ze židle, přešla k němu s odhodlaným výrazem a zadívala se mu přímo do očí. „Poslouchej a poslouchej mě dobře, protože ti to víckrát nebudu opakovat. To dítě je moje. Ne tvoje. Nebudeš mi mluvit do toho, jak zvládnout těhotenství, kde mám bydlet, co mám dělat a co bude s dítětem, až se narodí. Rozumíš?“

„Podívej –“

„Vypadni! Vypadni z mého bytu a z mého života. Jsi nesnesitelný chlap a já tě už nechci nikdy vidět.“

„Jsem korunní princ Dubaacu,“ pronesl Tárik chladně. „A ty nosíš mého dědice.“

„Zatraceně nosím a co má být?!“

„Deset miliónů dolarů.“ Vzhlédla k němu s nechápavým výrazem. „Dobře, tak tedy dvacet miliónů,“ dodal.

„Za co?“

„Tolik ti zaplatím, až bude dítě slavit první narozeniny. To bude už dost velké na to, aby mohlo opustit matku. Samozřejmě ho budeš smět navštěvovat –“

Zahlédl její pěst, ale nestihl ustoupit stranou. Zasáhla ho přímo do oka, až se zhoupl na patách dozadu.

„Ty – odporný, sebejistý parchante!“

Zaútočila ještě jednou, to už ji ale stihl chytit za zápěstí, i když to nebylo snadné. Poraněné oko ho pálilo jako čert. Kde se v té drobné ženě bralo tolik síly?

Bojovala s ním a vykřikovala: „To je moje dítě, ty bastarde! Žádný tvůj dědic. A už vůbec ne věc, která se dá koupit! Jestli se pokusíš mi dítě sebrat, dohlédnu na to, abys strávil zbytek života ve vězení.“

„Jsi chytrá žena,“ pokusil se ještě jednou. „Přestaň a uvažuj. Jsi mladá a bez pochyby plodná. Můžeš si pořídit další dítě.“

„A co kdyby sis ty pořídil jiný mozek? Já chci tohle dítě. Já ho miluju. Rozumíš mi, ty hlupáku. Miluju – své – dítě!“

Tárik se zamračil.

Zvažoval různé možnosti, tuhle však přehlédl. On chtěl dítě, aby dostál tradici svého lidu, ona ho chtěla proto, že měla ženské instinkty. Mezi ně patřila i láska.

Jeho matka byla navoněná postava, která se objevovala sem tam v jeho i Šarífově životě, a zdálo se, že z nich má radost. Že by tam byla ale i láska…?

„Miluješ ho?“ zeptal se.

„Miluju,“ řekla Madison bojovně.

Tárik se mračil čím dál víc.

Kdyby byl v jeho zemi, prostě by vydal rozkaz a ona by musela poslechnout. Jenže tady jsou v Americe, ona je Američanka a má na spoustu věcí jiné názory.

Strickland ho už varoval, že neexistuje zákon, o který by se mohli v této záležitosti opřít.

Tak co dál?

Má se pustit do dlouhé vyčerpávající právní bitvy? Aby celý jeho příběh plnil články bulvárních novin? Média by z toho jistě žila několik měsíců.

Jeho pověst by byla v koncích. Otec i jeho lid by byli poníženi. A to dítě, jeho dědic, by navždy zůstalo terčem nechutných vtipů.

Madison se mu stále vzpouzela a bylo nemožné si toho nevšímat. Přestože měl vztek, zjistil, že jeho tělo na ni reaguje.

Začal tuhnout. A ona to poznala.

Najednou se uklidnila a zadívala se mu do obličeje.

V jejích očích postřehl kromě zlosti a strachu ještě něco jiného. Hlad.

Zasténal. Vzal ji za ruku a přitiskl ji na vzrušené místo, aby věděla, co mu způsobila. Tiše vykřikla a on přitiskl své rty na její. Začal ji bez milosti líbat, ale byla jako divoká kočka. Kousla do spodního rtu. To v něm probudilo jakési primitivní pocity, jazykem jí vklouzl do úst a začal ji ochutnávat. Najednou měla ruce propletené v jeho vlasech a polibky mu oplácela.

Rozhrnul jí župan a uchopil do dlaně jedno ňadro. Zadržel dech, přejel palcem přes bradavku, která okamžitě ztuhla. Madison se prohnula v zádech.

„Ano,“ zamumlal. „Ano…“

Pomalu sjížděl rukou po jejím těle přes bříško dolů. Znovu vykřikla.

Tárik rozvázal pásek u županu a začal jí ho sundávat z ramenou. Najednou ho ale od sebe odstrčila a bušila mu pěstmi do hrudníku.

„Ne,“ řekla rozechvělým hlasem. „Ne, ne, ne!“

Neposlouchal ji. Nemohl poslouchat. Chtěl ji, musel ji mít… A ona ho pak zase odmítla.

Zase si s ním zahrávala.

„Vypadni!“ zašeptala. Hlas se jí třásl. „Slyšíš? Vypadni!“

Díval se na ni a přemítal, jak by bylo snadné to dokončit. Vzal by ji do postele a ukázal jí, co se stane, když žena muže provokuje příliš.

Bylo tu ale něco, co ho zadrželo. Dítě, které spolu zplodili bez sexu a bez emocí. Dítě, které mu nechtěla dát a on jí ho nemohl nechat.

Odvrátil se od ní a prohrábl si vlasy. Snažil se uklidnit. Potom se k ní otočil.

„Nevezmu ti dítě,“ říkal drsným hlasem.

„Ne,“ odvětila s přesvědčením. „To nevezmeš!“

„Co ale udělám,“ pokračoval pomalu Tárik jako muž, který vyluštil těžkou hádanku, „je, že si tě vezmu za manželku.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Kolem řeky Hudson se tyčily skály a v této noční hodině byla silnice vedoucí podél nich téměř prázdná. I když to místo bylo vzdálené sotva hodinu jízdy od Manhattanu, Tárik si připadal, že řídí své porsche po útesu nad divokou řekou v Dubaacu.

Nohu na plynu měl téměř na podlaze, ale rychlosti nevěnoval pozornost. Jel na takové silnici nebezpečně, jenže přesně to odpovídalo jeho vnitřnímu rozpoložení.

Nabídl jí manželství a Madison Whitneyová se mu vysmála do obličeje.

Sevřel volant ještě pevněji.

Nejprve si myslel, že je po té nabídce jen šokovaná. To byl vlastně i on sám. Jenže jakou jinou možnost měl než manželství?

Očekával cokoliv, jen ne smích.

„Já?“ řekla. „Že bych si vzala tebe?“

Kdo si myslí, že je? Vždyť on byl šejk. Princ. A právě jí nabídl, aby se stala jeho ženou!

Tělem mu projel vztek. Popadl ji za lokty a mocně s ní zatřásl.

Pak ji odstrčil, zaklel a odešel z jejího bytu.

Teď byl na silnici a dával svému vzteku volný průchod.

A kdo za to mohl?

Vždyť on by si nikdy nevybral za ženu někoho takového, jako byla Madison Whitenyová. Byla sice krásná, ale svět byl plný krásných žen. Že ho nesmírně vzrušovala? Znal hodně žen, které dokázaly uspokojit jeho nároky.

Proč by měl chtít za ženu někoho, kdo si s ním jen pohrává? Kdo ho škádlí a mučí? Kdo se chvíli chová jako nevinné koťátko a potom zase jako divoká kočka při lovu?

Na silnici byla ostrá zatáčka. Projel ji, aniž by zpomalil. Těšilo ho, jak dokáže auto ovládat.

Kdyby tak mohl mít stejný vliv i na tu zatracenou ženskou.

Přesto se nehodlal zatím vzdát. Nesplňovala sice jeho představy o manželce, ale měl snad na výběr?

Chtěl své dítě.

A tu ženu může změnit.

Dokázal vycvičit psy, koně a divoké ptáky. Ne že by měl totéž v plánu i se ženami, přece jen byl moderní muž a byl si vědom ženských práv. Ale něco z toho by neškodilo použít.

Mohl by zavést pravidla. Odměny za dobré chování a tresty za špatné.

Bude jistě prskat, ale je vzdělaná a určitě brzy pochopí. Pak budou všichni spokojeni. Jeho lid bude mít dědice, dítě urozený původ a Madison manžela.

Přesně to totiž potřebovala. Manžela, který by ji zkrotil. To, že se rozhodla pořídit si dítě bez muže, jen dokazovalo, jak je tvrdohlavá a ke všemu odhodlaná.

Sundal nohu z plynu, zpomalil a zastavil. Stáhl okénka, vypnul motor a vychutnával si čerstvý vánek na tvářích.

Madison nosila jeho dítě. Jeho dítě a on se nenechá vytěsnit z jeho života.

Otázka byla, říkal si v duchu a klepal prsty na volant, jak to zařídit?

Nemělo smysl volat Stricklandovi, protože ten mu už jasně naznačil, že v jeho prospěch žádný zákon neexistuje. Navíc neměl v úmyslu mu vykládat, že požádal Madison, aby se za něho provdala a ona se mu vysmála.

S tímhle se nehodlá svěřovat nikomu.

Povzdechl si.

Byl moderní muž. Cestoval soukromým tryskáčem a neuměl si život představit bez počítačů a mobilních telefonů.

Přesto dokázal sem tam najít i něco dobrého ve starých zvycích.

Například když si před pár stoletími vybral v jeho zemi muž ženu, která ho odmítala, stačilo ji unést, vyspat se s ní a veřejně prohlásit, že z ní udělal svoji manželku.

Ta tradice se občas dodržovala i dnes, že o svatební noci unesl manžel svou manželku za mohutného povzbuzování hostů. Nevěsta se naoko bránila a bojovala s ním.

Tárika napadlo, že některým lidem, kteří stále hodně lpěli na tradicích, by něco takového stačilo i dnes. A manželství by bylo prohlášeno za uzavřené…

Ne, to je hloupost. Musel se zbláznit…

Jenže jinou možnost neměl.

Otočil klíčkem a rychle se rozjel do města. Vrátil se do svého bytu a okamžitě začal telefonovat. Bylo mu úplně jedno, že je jedna hodina v noci. Princ měl své výsady. Nikdy jich nevyužíval, i když si to o něm Madison asi myslela, až nyní se mu to hodilo.

O hodinu později bylo vše zařízeno.

Jeho pilot, osobní asistentka a květinářka, jejíchž služeb už v minulosti mockrát využil… Všichni mu slíbili, že zařídí to, o co je žádal. Květinářka navíc podotkla, že nikdy neslyšela o ničem romantičtějším.

Opravdu romantické, pomyslel si Tárik, když skončil poslední hovor.

Teď se mi může ta Whitneyová zkusit smát, říkal si v duchu. A sotva ulehl do postele, usnul spánkem muže, který ví, že to, co udělal, je správné.

Sice k tomu byl donucen, ale neměl pochyb, že jedná správně.

Madison nespala téměř vůbec.

Převalovala se v posteli a přemítala o tom povýšeném, nabubřelém, nesnesitelném princi.

On si snad myslel, že na ni udělá jeho titul dojem. Že se před ním pokloní, sklopí řasy a řekne: Jistě, Vaše Výsosti, samozřejmě, že vám odevzdám své dítě. A protože to udělat nechtěla, vyhrožoval jí, že si ji vezme za manželku.

Jako kdyby byla na prodej!

„Uvažuj,“ zašeptala v tmavé ložnici.

Byla rozčílená. On zase nechtěl, aby jeho sperma někomu darovali. Vybrala si ze seznamu dokonalého dárce, a jak to skončilo?

Čeká dítě s tím zatraceným princem!

Ano, on musel být také rozčílený, když zjistil, že čeká jeho dítě. Jenže to nebylo jeho dítě. To ona si zařídila umělé oplodnění a přála si dítě, které v ní bude následujících osm měsíců růst.

On na něj neměl žádné právo. Podle smluv FutureBorn měl dárce zůstat v anonymitě…

Ovšem to by se nesmělo stát to, co se přihodilo jim. Princ totiž nebyl obyčejný dárce, on si chtěl sperma uchovat do budoucna. Proč ale něco takového dělal tak krásný muž jako on, to jí bylo záhadou. Vždyť ten si mohl vybrat jakoukoliv ženu a ta by jistě ráda…

Kčertu!

Madison se posadila a rozsvítila lampičku. Dívala se do zdi.

Nikdy mu to dítě nedá.

Nikdy se za něho neprovdá.

Pokud by se ale začal chovat jako normální člověk a ne jako tyran, za jistých podmínek by mu byla ochotná umožnit s dítětem styk. Třeba čtyři návštěvy ročně. Možná šest, když se bude chovat slušně. A ji by směl při těch návštěvách pouze pozdravit.

Nelíbat.

Nedotýkat se jí. Na prsou. A mezi stehny…

Madison se zachvěla, zhasla a vklouzla pod peřinu. Možná mu návštěvy umožní, možná ne, rozhodne se ráno.

Den začal dobře.

Budík zazvonil včas, kávovar uvařil kávu a nový fén fungoval.

Zatímco se oblékala, uvažovala, co si počít dál s princem. Došla do práce, ale stále nebyla rozhodnutá. Vystoupila z výtahu a viděla, jak na ni lidé v kanceláři čekají s nadšenými výrazy v obličejích.

Nádhera, říkali. Úchvatné, přizvukovali jiní.

Madison zamrkala. Copak už celý svět věděl, že je těhotná?

Ale to nebylo ono.

Bylo to kvůli květinám.

Užasle se rozhlédla. Byly všude kolem. Byly jich plné vázy. Několik druhů růží. Ještě více barev tulipánů. Košíky plné fialek a drobných orchidejí. Květiny byly po celé kanceláři směrem ke stolu její osobní asistentky. A tam čekala zalepená obálka s ručně psaným vzkazem: Milá Madison,

doufám, že mi dokážeš odpustit za to, jak jsem se choval včera večer. Byl jsem hrubý a bezcitný a jako jedinou omluvu za své chování ti mohu nabídnout to, že jsem byl rozrušený z toho, jaká se stala chyba. Chyba, která se hluboce dotýká nás obou.

Byl bych ti vděčný, kdybys souhlasila a šla se mnou dnes na oběd, abychom si o naší situaci promluvili v klidu. Ujišťuji tě, že chápu tvou reakci na mé nepřiměřené požadavky, a proto se těším, že společně nalezneme rozumnější řešení, které by vyhovovalo jak tobě, tak mně, ale především našemu dítěti.

V poledne pro tebe pošlu mé auto. A ještě jednou prosím za odpuštění.

S pozdravem,

Tárik

Vzhlédla. Všichni se usmívali. Nejspíš si mysleli, že to je od jejího nového přítele.

Nechala je při tom.

A pokud šlo o princovu omluvu… přijme ji. Copak se sama nesnažila pohlížet na své těhotenství i jeho pohledem?

Snažil se uvažovat rozumně. Dají si oběd a popovídají si. Slíbí mu, že bude moci dítě navštěvovat a bude to. Až bude dítě větší, bude mu muset nějak opatrně vysvětlit, že jeho – nebo její – otec je princ. Ale to určitě nebude o moc těžší než vysvětlovat, jak bylo vlastně zplozeno.

Dokonce to bude možná i snazší.

Možné je všechno.

Přesně v jednu vklouzla Madison na zadní sedadlo velké černé limuzíny bentley. Řidič zavřel dveře a posadil se za volant.

„Pro madam,“ řekl a podával jí obálku.

Rozjeli se a Madison začala pročítat vzkaz.

Byl krátký a stručný. Tárik se omlouval, že musí obchodně narychlo odletět do Bostonu, ale doufal, že smluvený oběd stihnou. Záležitost v Bostonu ho totiž může zdržet mimo několik týdnů a on by se s ní rád domluvil hned.

Řidič ji vezl na letiště, kde měli poobědvat na palubě jeho letadla. Potom se mohla rozhodnout, jestli stráví odpoledne v Bostonu, nebo jestli bude chtít letět hned zpátky.

Ještě jednou se omlouval za změnu plánu.

Madison se mračila. Tolik omluv od muže, který se podle ní nikdy nikomu neomluvil…

Hlavou jí prolétlo podezření, ale říkala si, že je to zbytečné. Princové přece běžně obědvali v letadle, ne?

Proč by se bránila, když se snad konečně rozumně dohodnou.

Jeho letadlo čekalo na ploše v části Kennedyho letiště, kterou neznala.

Na trupu letadla byl namalovaný zlatý jestřáb, pod jehož křídly stálo Dubaacké království. Madison si uvědomila, že to je královský znak.

Není to zvláštní, jako by se najednou všechno změnilo. I když jí bylo lhostejné, jestli poletí běžnou linkou nebo královskou letkou. Stále váhala, jestli má nastoupit, ale to už jí řidič otevíral dvířka limuzíny.

„Madam.“

Natahoval k ní ruku, aby jí pomohl vystoupit. V obličeji měl nic neříkající výraz. Nechoď, uslyšela zašeptat hlásek v hlavě. Nevšímala si toho a v doprovodu řidiče došla k letadlu.

Dole pod schůdky čekal stevard.

„Slečno Whitneyová,“ vítal ji mile, „dobrý den.“

Druhý stevard se na ni usmál, jakmile vstoupila na palubu. „Vítejte, slečno Whitneyová.“

Takové přivítání. Tolik úsměvů a pocty, pomyslela si Madison v duchu a zadržela dech.

Už několikrát letěla obchodně první třídou, ale tohle – tohle byl úplně jiný svět. Na podlaze byl tmavě modrý koberec a na něm stály kožené sedačky a křesla smetanové barvy. Byl tam i stůl z kouřového skla a na něm prostřeno pro dva. Na něm květiny, bílé látkové ubrousky, nablýskaný porcelán a příbory…

„Madison.“

To už se k ní blížil Tárik v šedém obleku, bílé košili a kaštanově hnědé kravatě. Bože, vypadal nádherně.

„Vaše Výsosti.“

Usmál se a vzal ji za ruku. „Formality stranou, nemohla bys mě zase oslovovat Táriku?“

„Táriku,“ řekla a zrychlil se jí tep. Dnes vypadal jinak. Byl usměvavý, okouzlující, vznešený. Tenhle muž byl otcem jejího dítěte, to jeho sperma se ocitlo v jejím těle.

Tváře jí zalila červeň. Rychle mu svou ruku vytrhla a hledala vhodná slova.

„Děkuju za květiny. Byly překrásné.“

„Jsem rád, že se ti líbily. Je od tebe šlechetné, že jsi mou omluvu přijala.“

„Vlastně si myslím – že jsme byli oba včera vyvedeni z míry.“

„Souhlasím.“ Ozval se hluk motorů a Madison cítila, že se letadlo dalo do pohybu. Tárik ji vzal za loket. „Nepůjdeme si sednout?“

Vedl ji ke stolu a čekal, až se posadí.

„Je to tu moc krásné.“

„Požádal jsem Jusúfa, aby nám donesli jídlo, až vystoupáme do požadované letové hladiny, ale nechtěla bys něco k pití? Džus? Vodu? Čaj?“

„Ne, děkuju, zatím nic.“

Letadlo stále jelo a Madison vykoukla z okénka. Zatáčeli na ranvej a tělem jí znovu projel záchvěv nejistoty.

„Víš, Táriku, přemýšlela jsem o tom obědě –“

„A teď si říkáš, žes měla odmítnout?“

Madison se na něj podívala. Chvilku trvalo, než se na ni usmál. „Jsem rád, že jsi to neudělala,“ řekl jemně. „Takhle si můžeme nerušeně povídat a dozvědět se víc jeden o druhém.“

„Let do Bostonu ale netrvá ani hodinu,“ upozornila ho.

„Slibuju ti, Madison, že budeme mít dost času. A měli bychom se dát do jídla.“

Donesli jim vychlazené šampaňské v broušených sklenicích. Čistý vývar. Mušle plněné chřestem. Borůvky se šlehačkou. Mátový čaj pro ni a černou kávu pro něj.

Pro něj. Pro Tárika.

Byl okouzlující a pozorný. Takového muže poznala tehdy na večírku a byl na hony vzdálený tomu, který jí chladně vpadl včera večer do bytu.

Přesto měla dojem, že něco není v pořádku. Jako by se něco skrývalo pod naleštěným povrchem. Něco temného, nebezpečného a ano, také velice vzrušujícího. Proč jen měl tu potřebu dát si zmrazit sperma?

„Na co myslíš?“

Mluvil tiše a Madison zrudla. Zavrtěla hlavou a řekla: „Vlastně jsem nemyslela na nic určitého –“

„A nemyslela jsi náhodou na to, proč jsem si chtěl dát zmrazit sperma u FutureBorn?“

Už o tom mluvili, tak proč se pořád musí červenat?

I když ona se spíš červenala při té žhavé představě…

„Odpověď znáš, Madison. Je to, jak jsem ti říkal. Jsem zkrátka dědic trůnu. Kdyby žil můj bratr, stal by se po smrti otce jeho nástupcem on.“ Ve tváři mu zacukal sval. Zvedl ruku a Jusúf přispěchal, aby sklidil ze stolu. Po jeho odchodu pokračoval. „Jenže Šaríf měl nehodu a také nebyl ženatý… nezanechal po sobě žádného dědice.“

„A proč ses neoženil ty?“

„Nechtěl jsem,“ odvětil Tárik ponuře. „Ovšem Šarífova smrt hodně změnila. Začal jsem si hledat manželku.“ Zasmál se. „Věř mi, zkoušel jsem to, ale nevyšlo to. Asi jsem na to příliš tlačil. Zkrátka čas běží a já si stále ženu nevybral.“

„Ano, ale jsi pořád mladý.“

„Osud nehledí na věk,“ řekl tiše. „To, co se přihodilo Šarífovi, to jen dokazuje. Prostě mě napadlo, co kdyby něco podobného potkalo i mě?“ Zadíval se jí do očí. „A pak jsem uviděl ten pořad o FutureBorn.“

„Ten, ve kterém jsem byla i já?“

Přikývl.

„Nejprve jsem se soustředil jen na tvoji krásu. A pak jsem se s tebou setkal a –“

„Nechci se o tom večeru bavit. Byla to chyba.“

„Jediná chyba byla,“ zašeptal Tárik, „že jsem tě nechal odejít.“

„Ne, udělal jsi správně. Nechtěla jsem se zaplést. Chci mít vlastní život. Kariéru. A dítě.“

„Bez manžela.“

„Ano.“

„Jenže dítě potřebuje otce.“

„Táriku –“

„Budu přesnější. Moje dítě potřebuje mít otce.“

Madison zase pocítila to varovné chvění. „Podívej, přišla jsem za tebou v dobré víře, že si promluvíme –“

„Vždyť mluvíme.“ Vstal, vzal ji za ruku a pomohl jí vstát. „To dítě patří nám oběma.“

„Ne. Ano.“ Bože, úplně ji zmátl. Stál příliš blízko, takže aby se mu mohla podívat do očí, musela zvrátit hlavu a ta se jí zatočila. Možná to ale bylo jen jeho pouhou přítomností. „Stvořili jsme ten život, ale jen já jsem to chtěla.“

„To já rovněž,“ zamumlal. „Jediný rozdíl byl v tom, že jsem si chtěl vybrat pro své dítě vhodnou matku.“

„Chápu. Jenže nemohu změnit to, co se stalo. I tak ti chci ale zaručit jistá práva.“

Zdálo se jí, že se mírně usmál.

„Opravdu, habíba?“

„Můžeš dítě navštěvovat šestkrát za rok.“

„Jak laskavé.“

Madison chtěla ustoupit, ale stále ji držel za ruce, takže byla v pasti.

„Chápeš, že bych ti nemusela povolit tolik návštěv? Nemusela bych ti povolit ani jednu. Tak bys mi měl být vděčný, že –“

„Vděčný?“ zaúpěl tiše.

„No dobrá, asi jsem to řekla špatně, ale –“

„Ty jsi mi nerozuměla? To dítě, které nosíš, moje dítě, bude jednou dědic dubaackého trůnu.“

„To je směšné!“

„Už jsem unavený z toho, jak se pořád dohadujeme o něčem, co je zcela jasné, Madison. Včera večer jsem ti nabídl možnost, jak to vyřešit. Nyní ti ji nabízím znovu. Vezmu si tě za ženu.“

„A je to tady! Řekni pilotovi, ať otočí letadlo. Neletím s tebou do Bostonu. Neletím nikam. Nehodlám se bavit s bláznem!“

„To si o mně myslíš?“ Stiskl jí ruce pevněji a přinutil ji stoupnout si na špičky. „To si myslíš, když cítíš mé dlaně na tvých prsou a můj jazyk v tvých ústech?“

Zrudla.

„Jsi nesnesitelný! Okamžitě nech obrátit letadlo!“

„Na to je příliš pozdě.“

„V tom případě, jakmile přistaneme v Bostonu, nařiď pilotovi, aby mě hned vzal zase domů. Slyšíš mě, Táriku? Chci zpátky do New Yorku!“

„Nejsi v pozici, aby sis mohla poručit, na co si vzpomeneš.“

Byla blázen, že souhlasila s tím obědem! Pokusila se mu vykroutit, jenže Tárik se zasmál a přitiskl si ji blíž k svému pevnému vysokému tělu.

„Lámání chleba patří mezi nejstarší zvyky mého lidu, habíba. Často se tak z nepřátel stávají přátelé.“

„My dva nikdy nebudeme přáteli. Nesnáším tě! Když si představím, že – že jsem dostala sperma od tebe –“

„Chceš říct ze zkumavky.“ Vzal její obličej do dlaní a zvedl ho nahoru. Díval se na ni, až pohledem spočinul na jejích rtech. „Z chladného skla místo z tepla lidské kůže,“ zašeptal. „Na vyšetřovacím stole od doktorky místo v posteli, kde bych tě objímal já, ty měla nohy omotané kolem mého pasu a oplácela bys mi horké polibky…“

„Ne,“ vykřikla Madison, jenže to už ji líbal tak mocně, až musela zvrátit hlavu dozadu.

Zvedla ruce, aby ho odstrčila, ovšem místo toho propletla své prsty s jeho hustými kadeřemi.

Z krku jí uniklo tiché zasténání a pootevřela ústa, aby přivítala jeho jazyk.

Tárik ji popadl do náručí a nesl ke dveřím na konci letadla.

Madison se stihla natáhnout a zamknout za nimi.

„Táriku,“ zašeptala. „Táriku…“

Začal jí rozepínat knoflíčky na bílé hedvábné blůzce, došla mu ale trpělivost, a tak ji roztrhl. Neměla na sobě podprsenku, protože si říkala, že dnes bude teplo. Až teď, kdy Tárik uchopil do úst její bradavku a začal ji jemně sát, pochopila, že si ji nevzala právě kvůli tomu, že toužila zažít toto.

Nevzala si ji kvůli němu.

„Madison.“

Hlas měl plný touhy.

„Ano,“ zašeptala. „Ano, ano…“

Společně dopadli na postel. Nazdvihla boky a on jí sundal sukni. Natáhla ruku, aby mu rozepnula zip, ale Tárik byl rychlejší. A pak svlékl kalhoty a, bože, byl obrovský, až dostala na chvíli strach…

„Dotkni se mě,“ zamumlal.

Vzal ji za ruku a položil ji na svou erekci. Pod prsty cítila, jak v něm pulsuje život. A nemýlila se, byl skutečně tak veliký, že kolem něj nedokázala sevřít dlaň.

„Dívej se,“ poručil a přiblížil se k ní. Ruce jí vsunul pod zadeček. Zdvihl ji. Vstoupil do ní. Zmocnil se jí jediným dlouhým pohybem. Madison zavzlykala a vykřikla jeho jméno. Cítila, jak je ho plná…

Sklonil se k ní a hladově ji políbil. Objala ho a vnímala, jak se mu v těle napínají svaly.

Na okamžik se odtáhl, aby si na něj její tělo zvyklo, ale podle ní vyčkával příliš dlouho. Dala se do pohybu jako první.

„Habíba,“ zašeptal.

„Ano,“ vydechla a přidala se k němu v jeho rytmu.

Netrvalo dlouho a na vlně vášně došla sladkému cíli. Také Tárik zasténal, zaklonil hlavu a hluboko uvnitř jejího těla vybuchl.

Zanořil hlavu do jejího ramene a těžce dýchal. Líbilo se jí cítit na sobě váhu jeho těla, jeho vůni, pot a pevné mužství.

Poslední záchvěvy horké vášně pomalu vyprchávaly a vracela se chladná skutečnost.

Proboha, co to udělala?

Vzal si ji jen proto, aby ji oslabil. Aby dokázal, jak je před jeho mocí křehká. Byl to muž, který vždy dostával, co chtěl…

A nyní chtěl její dítě.

„Jdi ode mě!“ vykřikla tiše zlomeným hlasem. Když se nehýbal, uhodila ho pěstí do ramene. „Sakra, jdi ode mě!“

Tárik se zavrtěl. Zvedl hlavu, převrátil se na bok a rukou ji objal kolem nahých boků. Držel ji tam, kde ji chtěl mít.

„Tak jemná slova v posteli, habíba?“ Mluvil líným hlasem. „Vždycky jsi po sexu takhle příjemná?“

Neodpovídala a on si ji prohlížel. Byla krásnější než kdy před tím. Světlé vlasy měla divoce poházené po polštářích a rty a bradavky rudé od jeho polibků.

Jediná věc, která to kazila, byl její pohled. Oddala se mu a nyní se za to nenáviděla.

Ani on tohle neplánoval.

Unést ji? To ano. Zavézt ji do Dubaacu, do Zlatého paláce? Ano. A měl představu, že tam ji teprve začne chladně a záměrně svádět.

Jenže s tímhle nepočítal – s mocnou vášní, která ho málem sežehla, s potřebou ji mít a vlastnit…

Toužil ji znovu popadnout do náručí a dívat se, jak se jí mění nepřátelský výraz v očích na ten, který tam byl ještě před chvílí…

Tárik se překulil na kraj postele, vstal a zapnul si kalhoty.

„Co se stalo, habíba? Cožpak ty sis nikdy nezahrávala a nebyla poražená?“

Madison si přitáhla přikrývku až po bradu.

„Takhle to vnímáš ty? Jako hru?“

„A co jiného by to mělo být? Jistěže hra a tys ji hrála moc dobře, pokušitelko.“ Úsměv mu ztvrdl. „Ale máš pravdu, teď není vhodná doba na hry. Mě zajímá pouze moje dítě.“

Madison pálily slzy v očích. Urazil její pýchu. Zničil jí oblečení. Jakmile vyjde z této místnosti, všichni v letadle budou vědět, co tady s jejich pánem dělala.

„Odhadla jsem tě správně,“ řekla zlomeně. „Jsi zlý člověk! Tohle všechno – jen abys mě dostal do postele…“

„Podceňuješ mě, Madison.“

„Jak to myslíš?“

„Jak dlouho podle tebe trvá let do Bostonu?“

Změna tématu ji přiměla k ostražitosti. Zadívala se na něho. Bylo mu jasné, že zná správnou odpověď a zároveň počítá, jak dlouho už jsou ve vzduchu.

„Máš pravdu,“ řekl jemně. „Letíme už skoro tři hodiny.“

„A proč jsme tedy ještě nepřistáli?“

Přešel k ní a popadl ji za ramena.

„Víš něco o zvycích v mé zemi, habíba?“ Usmál se, když spatřil v její tváři nejistý výraz. „V mnoha věcech jsme velmi moderní, ale v něčem stále tíhneme k tradicím.“

„To je zajímavé,“ řekla a snažila se zakrýt, že se chvěje. „Ale –“

„Tak například muž, který si chce vzít za manželku ženu, jež ho odmítá. Stačí mu ji unést, vzít ji do postele a je navždy jeho.“

Viděl, jak jí vyprchala barva z tváře.

„To je směšné. Je to barbarské. To musí být vtip.“

„Žádný vtip, zlato. Existuje víc věcí, které v Americe neznáte.“

„Snažíš se mě vyděsit? To ale nebude fungovat, protože naštěstí pro mě, tohle je Amerika a ne Dubaac!“

Vzal její obličej do dlaní a tvrdě ji políbil. Líbal ji tak dlouho, dokud nepoznal, že povolila a pootevřela rty.

Vědomí, že po něm pořád přes to všechno zase touží, v něm probudilo nutkání hodit ji znovu do polštářů a milovat se s ní, dokud nebude šeptat jeho jméno.

Jenže nebyl blázen. Věděl, že se musí ovládnout.

Odtáhl se, přejel jí palcem po lícní kosti a usmál se.

„Jsme nad Atlantikem, habíba. A přestože ti můj titul připadá zastaralý a směšný, věř mi, má jistou váhu. Tak třeba paluba letadla je totéž, co dubaacké území.“

Rozšířily se jí oči. Usmál se.

„Ano, už jsi vlastně v Dubaacu, habíba. A díky tomu, co se stalo v mé posteli, jsi teď moje žena.“

Rychle ji pustil, až padla do polštářů.

„A já,“ řekl s kamennou tváří a s ledovým pohledem, „já jsem tvůj pán a vládce.“

SEDMÁ KAPITOLA

Madison se dívala na dveře, které se zavřely za Tárikem.

Jeho ledový klid ji děsil.

Vyskočila z postele a rychle dveře zamkla, i když věděla, že je to k ničemu. Zámek ji před ním v bezpečí neudrží. Tohle bylo jeho letadlo, navíc plné lidí, kteří byli k svému princi loajální. Jako by žila o několik století dříve.

Dostal ji na palubu, do své postele a využil ji…

Potlačila zasténání. Tárik ji nevyužil. Ona reagovala na každý jeho dotyk, na každý polibek a donutila ho, aby si ji vzal sám…

Ne. Nikam s ním neletí. Rázem bylo po slabosti. Měla s ním sice sex, ale to ještě neznamená konec světa. Bylo jí téměř třicet a nebyla panna; sex zažila už dříve.

I když nikdy nebyl takový.

Nikdy nedokázala přestat myslet na svět – jen v Tárikově náručí. Když ji objímal, líbal a pohyboval se hluboko v ní.

Odešla od dveří a přemýšlela o té báchorce, kterou jí vyprávěl. Že stačí unést ženu, vyspat se s ní a je z ní jeho manželka. To musí být lež.

Jistě se ji snažil postrašit a podařilo se mu to. Naštěstí teď uvažovala rozumně a usoudila, že by se měla obléknout a zajít za ním, aby si promluvili z očí do očí.

Nejprve se ale chtěla vysprchovat. Cítila na těle jeho vůni.

V místnosti byly ještě jedny dveře, nebyla za nimi koupelna? Ano. Skvěle vybavená se sprchovým koutem. Stoupla si pod sprchu, pustila vodu a natáhla se pro mýdlo…

Jeho mýdlo.

Tím samým se mydlil i on. Na pevných svalech, na hedvábně jemném místě, kterým ji vyplnil…

Zadržela dech.

Chvíli stála bez hnutí, pak se ale dala do mytí.

Utřela se, prsty si prohrábla vlasy a vrátila se do ložnice. Otevřela prádelník, kde našla samé košile a džíny. Bylo tam pochopitelně jen jeho oblečení a jí se příčilo si něco z toho vzít na sebe, jenže neměla jinou možnost.

Rychle se oblékla, ohrnula si nohavice na vybledlých džínech, v pase je stáhla páskem a vklouzla do jemné bavlněné košile. Bylo jí to velké, tak se šla podívat do zrcadla v koupelně.

Přitom do letadla nastoupila jako dokonalá viceprezidentka.

Žena, která se na ni teď dívala ze zrcadla, vypadala cize.

Nebyla vůbec nalíčená a vlasy se jí kroutily v neuspořádaných vlnách. V Tárikově oblečení vypadala legračně a došlo jí, že celá posádka pochopí, proč to má na sobě. Ale neříkala si před chvílí, že jí na tom nezáleží?

Jediné, na čem záleželo, bylo zjistit, kam letí, protože si byla jistá, že by ji neodvezl ze Států. Nebyl blázen. I když byl princ, musel vědět, že by ho obvinila z únosu.

Madison váhala s rukou na klice. Pomalu dýchala. Pak odemkla a vešla do kabiny.

Tam spatřila Tárika sedět na kožené pohovce. Na stolku před sebou měl vysokou sklenici s ledem a na klíně otevřený notebook.

Vypadal klidně a soustředěně. Byl dokonale upravený. Tak proč ji rozčiloval?

„Táriku.“

Vzhlédl a přejel po ní pohledem od shora dolů. Z výrazu v obličeji mu nedokázala nic vyčíst. Krev se v ní začala vařit.

„Vidím, že jsi našla něco na sebe.“

Madison vysunula bradu. „Není to sice poslední výstřelek módy, ale musí to postačit. Chci vysvětlení.“

„Vážně?“ Pomalu se usmál. „Rád ti vyhovím, habíba, ale měl jsem dojem, že to, co se stalo v mé posteli, bylo dost jasné.“

Snažil se ji uvést do rozpaků. A dařilo se mu to, jenže ona to nehodlala dát najevo.

Bože, to je ale příšerný chlap! „Kdy už budeme doma?“

„Posaď se, Madison.“

„Odpověz mi.“

Přivřel oči. „Zeptej se zdvořileji a možná ti odpovím.“

„Ráda bych věděla, jak dlouho potrvá, než –“

„Šest hodin.“ Zamrkala.

„Šest?“

„Letíme už čtyři hodiny. Ještě šest a budeme v Dubaacu.“

„Ptala jsem se, kdy budeme doma. V New Yorku. Jestli si myslíš, že mě vystrašíš tím, že mi budeš tvrdit –“

„Proč bych tě měl strašit, habíba? Můj domov je v Dubaacu a tam také letíme.“

„Chceš říct, že když jsi říkal –“

Tárik vstal.

Madison se opět vytratila všechna barva z obličeje, až dostal strach, aby neomdlela. Vždyť už to zažil.

A nechtěl, aby se to opakovalo.

Stačilo, že udělal chybu a miloval se s ní, aniž se zeptal, jestli je to pro dítě bezpečné. Když ona se tvářila tak svůdně, že nedokázal logicky uvažovat. Dováděla ho k šílenství.

„Sedni si!“ vyštěkl. Rychle ji zachytil za paži a posadil na pohovku vedle sebe. „Chceš zase omdlít?“

„Ne,“ zašeptala.

„Opři si hlavu.“

„Je mi dobře.“

„Ptal jsem se tě na tvůj názor, habíba? Opři se o mě.“

Chtěla se dohadovat, ale položil jí ruku za hlavu a jemně ji opřel o své rameno. Povzdechla si a nechala tam čelo opřené.

Nemohla popřít, že se jí hlava točila. Doktorka ji sice ujišťovala, že je v naprostém pořádku, jenže ženy se na počátku těhotenství mohou cítit všelijak.

Ucítila na krku ledovou kostku a vydechla.

„Vyhovuje ti to?“

Přikývla. Bylo to báječné, ovšem za nic by mu to nepřiznala.

„Je to – je to kvůli dítěti? Je ti –“

„Ne, jsem v pořádku.“

„Možná jsme neměli…“ Zaváhal a ztlumil hlas. „Možná jsme se neměli milovat.“

Madison k němu vzhlédla. „To, co jsme dělali,“ řekla pomalu, „nebylo milování, ale sex.“

„Opři si tu hlavu!“ okřikl ji. „Asi bys měla i něco sníst.“

„Vždyť jsme obědvali.“

„Před několika hodinami,“ odvětil přísně. „A ty teď jíš za dva, nezapomínej. Jusúfe!“

Jusúf přiběhl. „Ano, pane?“

„Dones nám něco k pití. Vodu. Džus. Něco studeného.“ Jusúf sklonil hlavu a chtěl odejít, jenže Tárik ho ještě zastavil.

„A také něco sladkého. Třeba zákusek nebo čokoládu.“

„Samozřejmě, Vaše Výsosti.“

„A rychle!“

„Ovšem, pane.“

Odběhl a Tárik se zeptal: „Už je ti lépe?“

„Ano. Klidně mohu vstát.“

„To tedy nemůžeš.“ Hodil kostku ledu do sklenice. „Jediné, co můžeš, je pomalu zvednout hlavu.“ Pevně ji objal. „Seď klidně a zhluboka dýchej.“

„Slova jako ‚prosím‘ nebo ‚děkuji‘ ve svém slovníku nemáš?“

„Cože?“

„Říkala jsem –“

„Já tě slyšel.“

Objevil se Jusúf s podnosem. Tárik vzal sklenici plnou ledu a pomerančového džusu a dal ji Madison ke rtům.

„Napij se.“

„Proboha, jsem jen těhotná, ne –“ Zadívala se na Jusúfa, kterému se ovšem v obličeji nepohnul jediný sval. „Jsem těhotná,“ sykla na Tárika, „ne nemocná. Nepotřebuju, abys mi držel skleničku.“

Tárik se zamračil, ale dal jí sklenici do ruky a sledoval, jak ji vyprázdnila.

„Děkuju.“

„Není zač.“

„Děkovala jsem Jusúfovi.“ Madison se záměrně usmála na stevarda, který se zdál být vylekaný, vzal prázdnou sklenici a rychle zmizel.

Tárik vybuchl. „Myslíš si, že vyhraješ tím, když mě budeš urážet?“

„Kdy mě odvezeš domů?“

„Na něco jsem se tě ptal.“

„Tak nejdřív odpověz ty mně.“

Ta ženská byla nesnesitelná! Copak neměla slušné vychování? Budou si o něm muset co nejdříve promluvit.

„Ne, dokud mi neřekneš, jestli je ti dobře.“

„Už jsem ti to říkala.“

„To jsem neměl na mysli.“ Ve tváři mu zacukal sval. „To předtím. Že jsme se spolu…“ Zatraceně, ta slova mu nešla z pusy. „Když jsme se milovali. Neublížil jsem ti?“

„To už jsem ti také říkala. My jsme se nemilovali, ale měli jsme –“

„Madison, prosím. Ublížil jsem ti?“

Prosím? To slyšela od něho poprvé. Napadlo ji, že by mu zalhala, ale k čemu by to bylo. „Ne, neublížil,“ řekla.

„Dobře, protože já – já jsem nevěděl –“

„Na omluvy je trochu pozdě.“

Přivřel oči, vzal ji za bradu a otočil ji obličejem k sobě.

„Já se neomlouvám. Každý muž by musel být blázen, kdyby se měl omlouvat za to, co se stalo v té posteli.“ Odmlčel se. „Ale měl jsem vzít v úvahu tvůj stav a myslet především na dítě.“

„Moje dítě je v pořádku.“ Tváře jí zrůžověly. „Sex mu neublíží, ani kdyby muž ženu znásilnil.“

„Lžeš sama sobě a snažíš se předstírat, že to, co se stalo, bylo proti tvé vůli? Proč jsi mi pak tolik vzdychala v náručí?“ zeptal se hrubým hlasem.

„Tys mě k tomu donutil. Kdybys –“

„Stejně bychom spolu v posteli skončili.“

„To je lež!“

„Je to pravda a ty to víš. Od začátku toužíme jeden po druhém. To, že mé semeno skončilo ve tvém těle jen díky umělému oplodnění, byla pouhá hříčka osudu.“

Madison na něj zůstala koukat. Jeho oči měly zvláštní odstín stříbra a ona poznala, že je vzrušený. Byla totiž také.

Jak může být hovor o sexu tolik vzrušující?

A jak mohli stočit hovor na tohle téma?

„Nevím, proč se o tom bavíme. Jediné, o čem chci mluvit, je –“

„Připravil jsem zákusky, čokoládu a ještě něco navíc, Vaše Výsosti,“ ozval se Jusúf, který se vedle nich objevil s vozíkem.

„Obsloužíme se sami,“ řekl Tárik.

Stevard se uklonil a odešel. Tárik nadzdvihl poklopy a na podnosech byly nachystány sušenky, zákusky, různé druhy sýrů, křupavý chléb, ovoce a čokoláda. Všechno to lákavě vonělo.

Tárik nandal na talíř a postavil ho před Madison.

„Jez,“ poručil jí.

Chtěla mu odseknout a ohradit se, že není jedna z jeho sloužících, jenže jí hlasitě zakručelo v břiše. K dámě se to příliš nehodilo a Tárik se rozesmál. Hodila po něm ledovým pohledem a dala se do jídla.

Snědla všechno, vypila další sklenici džusu, a když se toužebně zadívala na hrnek s kávou, který stál před Tárikem, Jusúf jí donesl šálek s mátovým čajem.

„Děkuju,“ řekla a stevard se začervenal.

„Není zač, madam.“

„Princezno.“

Jusúf i Madison se překvapeně zadívali na Tárika. Usmál se, vzal ji za ruku a v očích se mu varovně blýskalo.

„Tahle dáma mi prokázala tu čest a stala se mojí ženou.“

„Ne,“ ohradila se Madison ostře a zjistila, že jí bolestivě stiskl ruku.

„Moje žena si to přeje uchovat jako tajemství co možná nejdéle,“ pokračoval Tárik a políbil ji na hřbet ruky. „Jenže až za pár hodin přistaneme v mé zemi – a v její nové zemi – budu to muset veřejnosti stejně oznámit. Ty jsi, Jusúfe, první, kdo se to dozvídá.“

Jusúf se rozzářil. „To je skvělá zpráva, pane. Je mi ctí, že jste se o ni podělili i se mnou. Přeju vám dlouhý a šťastný život.“

„Díky,“ usmál se Tárik. „A teď nás nech až do konce letu o samotě.“ Madison mu pak vytrhla ruku a vstala.

„Jak můžeš říkat takové lži?“

„To nebyla lež,“ odvětil Tárik klidně. „Nebo jsi snad už zapomněla, co jsem ti vyprávěl o tom starém zvyku?“

„Jenže v mé zemi to zvykem není! Není to zvykem ani jinde v civilizovaném světě!“

„Dávej si pozor na to, co říkáš, ženo.“

„Neoslovuj mě tak! Nějaká barbarská tradice, při které se antropologové musí jenom smát, ještě neznamená, že já –“

Tárik vyskočil a popadl ji za ramena, než stačila domluvit.

„Tímhle tónem se mnou mluvit nebudeš!“

„Ty řekneš svému – svému otrokovi, že jsem za tebe provdaná a jediné, co tě zajímá je, jak s tebou mluvím? Opravdu nevím, jestli jsi tak natvrdlý nebo žiješ mimo realitu, že –“

Políbil ji. Neviděl jiný vhodný způsob, jak ji umlčet.

Kromě toho se mu líbila její chuť.

Vzpírala se, ale jakmile pocítil, že mu začala polibek oplácet, projel jím záchvěv radosti.

„Můžeš mě klidně nenávidět,“ řekl drsně. „Ale budeš mě poslouchat. A respektovat.“ Výraz v očích mu potemněl. „A až si tě vezmu do postele, budeš mi mou vášeň oplácet, protože toužíš po tom samém, habíba. I kdybys mě nenáviděla z celého srdce.“

Znovu ji políbil a on najednou v těle cítil něco mnohem nebezpečnějšího než jen touhu.

Na okamžik ho to zarazilo, Madison se pohnula a on rázem nemyslel na nic jiného, než že ji chce a zapomněl na všechno ostatní.

Popadl ji do náručí a nesl ke dveřím ložnice. Ramenem za nimi zavřel a padl na postel spolu se svou manželkou.

„Já tě ale opravdu nenávidím,“ zašeptala, ale přitáhla si jeho hlavu k sobě a políbila ho.

Krev se mu vařila v žilách, ale snažil se postupovat pomalu. Opatrně jí rozepnul knoflíky na košili a zip u džínů. Na jeho košili a jeho džínech.

Měla vůbec ponětí, jak svůdně v tom oblečení vypadala?

Rozhrnul košili a začal ji líbat na prsou. Líbila se mu jejich hedvábná jemnost a sladká chuť bradavek. Rukou vklouzl pod džíny a prsty ji pohladil mezi stehny.

Madison vykřikla.

Umlčel ten výkřik polibkem a usilovně se ovládal.

„Prosím,“ zašeptala, zatímco mu rozepínala košili. Tárik se vysvlékl, hodil košili stranou a zasténal, jakmile se ho dotkly její ruce. Když položila dlaň na vyboulené místo na jeho kalhotách, Tárik zaskřípal zuby. Na vteřinu se oddal tomu úžasnému pocitu, pak ji ale chytil za zápěstí a odstrčil dřív, než by bylo pozdě.

Pomalu ji k sobě zvedl. Celá se chvěla a i on byl nesmírně vzrušený. Jenže věděl, že by udělal chybu, kdyby se s ní znovu pomiloval.

Byla těhotná. Vyčerpaná. Zmítala se mezi touhou a nenávistí vůči němu…

A on – on potřeboval od ní více než jen sex. Něco, co nedokázal pojmenovat.

V místnosti bylo šero. Položil si její hlavu na rameno a jemně položil ruku na místo, pod kterým leželo dítě – jejich dítě – a snilo.

„Běž spát, habíba,“ řekl tiše.

Trhla sebou, jak předpokládal.

„Neraď mi, co mám dělat, Táriku! Nejsem –“

Zívla. Usmál se. A vteřinu později už spala.

OSMÁ KAPITOLA

Madison se probudila a cítila zmatek.

Ležela v měkké posteli o velikosti fotbalového hřiště v rozlehlé místnosti s vysokým stropem. Skrz záclony na prosklené stěně dopadaly do pokoje sluneční paprsky.

Povlečení ji příjemně chladilo.

Byla nahá!

Opřela se o polštáře a deku si tiskla k hrudníku. Kde to jsem? Byla dezorientovaná, přesto se jí chtělo se smát.

Vybavovala si střípky vzpomínek z uplynulé noci. Připadala si jako ve snu. Vybavovala si, jak ji Tárik odnesl do postele v letadle, jak ji svlékal, hladil, objímal…

Zavřela oči.

Že by mu skutečně usnula v náručí?

A co se dělo potom? Vnímala, že letadlo přistává. Tárik ji zabalil do přikrývky a nesl do svého vozu. Ujížděli po silnici a na nebi zářily stříbrné hvězdy…

„Madam?“

Madison otevřela oči. V otevřených dveřích stála žena a mile se usmívala.

„Odpusťte, paní, klepala jsem, ale neodpovídala jste.“

„To je pravda,“ odvětila Madison s úsměvem. „Kdo jste?“

„Jsem Sahara. Vaše služebná.“

Její služebná? Co na to měla říct?

„Přinesla jsem vám mátový čaj.“

„Mátový čaj,“ zopakovala Madison. „To je skvělé.“

„Vypijete si ho v posteli nebo ho mám postavit k oknu?“

„U okna to bude…“ Madison se zarazila a nadechla se. „Saharo?“

„Ano, paní?“

„Kde to jsem?“ Žena udiveně nadzdvihla obočí. „Chci říct,“ vysvětlovala rychle Madison, „jak se to tady jmenuje?“

Sahara se na ni zadívala s výrazem, jaký by asi měla Madison ve tváři, kdyby se jí v New Yorku někdo zeptal, kde je Empire State Building a stál přímo před ním.

„Tohle je přece Zlatý Palác.“

Zlatý Palác. „Jistě,“ řekla Madison. „A to město je…?“

Sahara vypadala vyplašeně. „Jsme v Dubaacu, paní.“

„Samozřejmě. V Dubaacu. Ve městě. Ve státě –“

„Město a stát jsou totéž,“ ozval se mužský hlas od dveří. Do místnosti vstoupil Tárik a mávl na služebnou, aby odešla.

Sahara se poklonila a vyšla ven. Tárik za ní zavřel dveře a se založenýma rukama se o ně opřel. Madison zběsile tlouklo srdce. Připadal jí jiný. Možná vyšší a ještě víc impozantní. A moc mu to slušelo ve světle béžové košili, vybledlých džínech a jezdeckých botách.

„Dobré ráno, habíba. Vyspala ses dobře?“

„Proč tě to zajímá?“

Usmál se. „Vidím, že před sebou máme hezký začátek.“

„My před sebou nemáme žádný začátek.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, že nejsi v téhle místnosti vítaný. A prozraď mi, kde mám oblečení?“

„Nechtěla by ses raději zeptat, kdo tě svlékl a uložil do postele?“

Proč se při jeho slovech musí pořád červenat? „Zajímavá otázka, ale mám i spoustu dalších. A nehodlám se tě na ně vyptávat, dokud nebudu oblečená.“

„Nikdo ti nebrání.“

„Ale ano. Ty.“

„Snad se nestydíš?“ zeptal se jemným hlasem. „Na to je už trochu pozdě, ne?“

„Zatraceně, Táriku…“

„To Sahara tě svlékla a uložila.“

Poznal, že takovou odpověď nečekala. V obličeji se jí objevil překvapený výraz.

„Bylo by nevhodné, kdybych to udělal já sám.“

„Domnívala jsem se – když jsme – pokud jsme –“

„Manželé, habíba, to slovo jsi měla na mysli?“

„Nezahrávej si se mnou.“

Doufal, že ji dnes ráno najde pokornou a smířenou se situací, což by značně ulehčilo věci, které měli před sebou.

Jenže jeho manželka nebyla vůbec pokorná. Zdála se být vyděšená, to ano, protože se jí chvěl hlas, ale jinak s ním mluvila jako jindy. S hlavou vztyčenou, vysunutou bradou a klidným pohledem. Vypadala jako tygřice, které někdo převrátil život vzhůru nohama a zatáhl ji do své postele…

Vyschlo mu v krku.

Až na to, že on ji nikam nezatáhl, ona šla dobrovolně a sama. Horlivě se pod ním pohybovala a oplácela mu vášnivé polibky i doteky.

Zatraceně!

Musel se otočit, protože ho zlobilo, jak na ni jeho tělo stále reaguje. Zamířil do šatny, neboť nechtěl, aby si všimla, jak moc ho vzrušuje. Jakou má nad ním moc. Po chvíli se vrátil do ložnice s hedvábným županem v ruce. Hodil ho před ní na postel.

„Vstávej,“ řekl drsně. „A uprav se.“

„Cože? Jak asi? Nemám tu nic na sebe –“

„V šatně máš spoustu oblečení.“

„Oblečení pro poslední z žen, již jsi unesl a přivezl sem?“

Zaťal čelisti. Copak si opravdu myslela, že jí prozradí, že si sem do Zlatého Paláce nikdy žádnou ženu nepřivedl? Nebylo nutné, aby tohle věděla.

Přesto toho bylo dost, co jí chtěl povědět – a připravit ji na to, co bude muset přijmout.

„Vezmi si na sebe něco vhodného,“ řekl chladně. „Pak si dáme kávu a promluvíme si.“

„Vhodného k čemu?“

Zadíval se na ni, jak sedí v jeho posteli opřená o jeho polštáře a k prsům si tiskne hedvábný župan.

Její pokožka byla stejně tak jemná jako hedvábí.

Představoval si, jak jí župan bude klouzat přes bradavky, jejichž sladkou chuť si stále vybavoval. A stejně tak vůni její kůže. Voněla jako luční kvítí v letním ránu.

Nezbláznil se?

Za pár minut se mají setkat s jeho otcem, od kterého by měli dostat požehnání, jež bylo pro jejich svazek nutné. A on začínal mít strach.

A měl čím dál tím větší vztek. Mohla za to ona, ne on!

„Na něco jsem se tě ptala, Táriku. Vhodného k čemu?“

Ústa se jí třásla. Chtěl jít k ní, popadnout ji do náručí a povědět jí – povědět jí –

„A říkal jsem ti, abys vstala,“ vyštěkl. „Kdybys dělala, co se ti poručí, všechno by bylo snazší. A než se budeš obtěžovat a začneš mi vykládat, jak mě nenávidíš, tak věz, že nenávist je vždy pouze výsadou manželek.“

Utrousila nadávku, ale on si toho nevšímal. Otočil se, založil si ruce, a když uslyšel šustit hedvábí, hlavou se mu začaly honit divoké představy. Z koupelny k němu dolehl zvuk sprchy.

Zasténal.

Proč tady tak stojí, když ze sebe může shodit šaty, vlézt si k ní pod proud vody a obejmout ji? Určitě by protestovala, protože ho nenáviděla. Ale to neznamenalo, že když ho nenávidí, netouží po něm. Jakmile by přitáhl její nahé tělo k svému a ona ucítila naléhavost jeho touhy, zašeptala by jeho jméno a hlavou se mu opřela o rameno. Dotýkal by se jejích prsou a pak klouzal rukama po těle níž až do těch nejintimnějších míst.

Až by k němu zvedla ústa, chytil by ji za zadeček, zdvihl ji k sobě a vnímal, jak se mu její nohy obtáčí kolem těla. A ponořil by se hluboko do jejího žáru… Znovu zasténal. Mučila ho sladká bolest. Ona ho ničila. Jako by ho zabíjela. A jeho rozum se dokázal soustředit jen na představu dlouhých nocí, které měl před sebou. Kdy mu ona za všechno to mučení zaplatí.

Madison stála pod sprchou a vyčkávala.

Věděla, že si s ní Tárik zahrává.

Čekala, že se každou chvílí otevřou dveře a on si stoupne pod sprchu s ní. Popadne ji do náručí a začne ji vzrušovat.

Jenže tentokrát mu to nevyjde.

Vlastně to nevyjde vůbec, uvědomila si, když minuty ubíhaly a on se neobjevoval.

Dveře do ložnice zůstávaly zavřené.

Dobrá, pomyslela si. Poslední věc, o kterou stála, bylo, aby se k ní přibližoval. Dotýkal se jí. Líbal ji.

Ze rtů jí unikl tichý sten. Co se to s ní dělo? Jako by se měnila v ženu, kterou neznala.

Zřejmě jen nedostatek spánku, namlouvala si. A posun časových pásem…

Madison se zamračila. Nastavila obličej do proudu vody a nemyslela na nic jiného, než jak přežít.

Dveře z koupelny nevedly jen do ložnice, ale byly tu i druhé vedoucí do šatny. Šatna byla velká jako její obývací pokoj na Manhattanu a byla plná oblečení. Byly tu stohy kalhot, svetrů, halenek, šatů a bot. Bylo tam i spodní prádlo; jemné podprsenky a tanga v odstínu světle broskvové a blankytně modré.

Vybrala si prádlo, bílé bavlněné kalhoty a bílé hedvábné tričko.

Všechno jí dokonale padlo.

Na rtech se jí objevil úšklebek.

Tárik zřejmě dával přednost ženám, které byly podobně stavěné jako ona. Nepochybovala, že tuhle místnost nechal princ zařídit pro svou milenku. Tedy spíš pro své milenky.

Vklouzla do bílých sandálů na vysokém podpatku, prohlédla se v zrcadle, rukama si upravila vlhké vlasy a vstoupila do ložnice.

„Tak jsem tady,“ prohlásila hlasitě. „Vhodně oblečená.“

Jenže místnost byla prázdná.

Tárik roztáhl závěsy, otevřel dveře a stál na kamenném balkóně vedle stolu, na kterém byla prostřená snídaně. Usrkával kávu z hrnku a pozoroval tyrkysové moře.

Madison zadržela dech.

Bylo to tak krásné místo. A stejně tak byl krásný i Tárik.

Kéž by ji sem přivezl jen z toho důvodu, že po ní toužil. Že ji potřeboval. Aby pro něj byla někdo, na kom mu záleží a kdo není jen jeho zajatec.

Vycítil její přítomnost? Určitě ano, neboť se otočil a šedýma očima ji přejel od hlavy až dolů a zase zpátky.

Pomyslela si, že se jí při záblesku v jeho očích zastaví srdce.

„Vypadáš…“ Odkašlal si. „Vypadáš nádherně, habíba.“

Chtěla mu odpovědět, že to on také, ale včas se zarazila.

„Jsem ráda, že se ti to líbí,“ řekla chladně.

„Pojď,“ pobídl ke stolu. „Posaď se a dáme si spolu snídani.“

„Nemám hlad,“ zalhala. „A nejsem Sahara, abych poslouchala tvé rozkazy.“

Znovu ji přejel pohledem. „Ne,“ odvětil tiše. „To nejsi.“ Usmál se a natáhl k ní ruku. „Přidej se ke mně, prosím.“

Napadlo ji, jaké úsilí ho asi muselo stát to jedno slovo vyslovit. Věděla, že by udělala hloupost, kdyby se nenajedla.

Napřažené ruky si nevšímala, odsunula židli a posadila se ke stolu. Tárik se posadil naproti ní. Čekala, že přivolá Saharu, aby je obsloužila, k jejímu údivu jí však nalil pomerančový džus sám. Nandal jí na talíř palačinky se šlehačkou a maliny a hrnek naplnil teplým čajem.

Dala se do jídla, ale celou dobu si uvědomovala, že ji pozoruje. Nakonec si odkašlal.

„Je to dobré?“

„Ano.“

„A jak se cítíš ty? Co miminko?“

„Miminko je v pořádku. Já také. Pokud tedy nepočítáš to, že mám obrovský vztek!“ Odložila vidličku, otřela si rty do látkového ubrousku a usoudila, že teď je ta nejvhodnější chvíle. „Táriku. Chci, aby ten nesmysl skončil.“

Přivřel oči. „Nesmysl?“

„Ano. Vždyť mi rozumíš. Ten let sem. Pobyt ve – ve –“

„Zlatém Paláci.“

„Jistě. Už toho mám dost. Chci domů.“

„Jsi doma,“ prohodil nedbale. „Myslel jsem, žes to pochopila.“

„Říkal jsi, že to, co jsi udělal, ze mě učinilo tvou manželku.“

„Máš na mysli to, že jsem tě unesl a miloval se s tebou?“

Cítila, jak rudne.

„Tys mě ukradl,“ řekla. „A potom jsi mě využil.“

Na ústech se mu objevil svůdný úsměv. „Možná jsem tě ukradl, habíba, ale rozhodně jsem tě nevyužil. My jsme se spolu milovali.“

„O tom se nebudeme dohadovat. Zkrátka tvrdíš, že tím pádem jsem tvoje manželka.“

„Jistě.“

Madison se zhluboka nadechla. „A přesto jsi mi dnes ráno tvrdil, že by nebylo vhodné, abys mě včera večer ty sám uložil do postele. Nebo v ní dokonce spal se mnou.“

„Věř mi,“ odvětil tiše. „Mrzí mě stejně jako tebe, že jsem nic z toho nemohl udělat.“

„Mě to nemrzí! O to mi vůbec nejde!“

„A o co ti tedy jde, Madison?“

„Kdybys mluvil pravdu, kdybych byla skutečně tvoje manželka –“

„To jsi.“ Tárik položil ubrousek na stůl a vstal. „Ale nejprve chci, aby otec našemu svazku formálně požehnal.“

„Jak dojemné.“

Obličej mu potemněl.

„Nedělej si z toho legraci. Moje dítě –“

„Moje dítě.“

„Naše dítě,“ pokračoval chladně, „jednou zdědí trůn ve starodávném království. A kvůli jeho budoucnosti a také kvůli našemu lidu potřebujeme královské požehnání.“

„Můj syn mluví pravdu, mladá dámo. Na mém požehnání závisí budoucnost celého Dubaacu.“

Madison vyskočila. Ve dveřích se objevil malý muž s bílými vlasy. Tárik vypadal na okamžik zmateně, ale rychle k němu přispěchal.

„Otče, neočekával jsem –“

„Ovšem, že ne.“ Sultán se s neproniknutelným výrazem zadíval na Madison. „Tak tohle je tvoje žena.“

„Ano, otče. Domluvil jsem se s premiérem, že ji za tebou v poledne přivedu.“

„To sis myslel, že vydržím tak dlouho čekat, když jde o ženu, která nosí mé vnouče?“ Sultán se zamračil. „Mohla by být víc při těle.“

„Jistě, otče, ale –“

„Promiňte,“ ozvala se Madison vzdorovitě, přestože jí srdce hlasitě tlouklo. „Nepotřebuju přibrat a také se mi nelíbí, když se o mně mluví, jako bych tady nebyla. Navíc nejsem vůbec manželkou vašeho syna.“

Sultánův výraz se rozjasnil. „Je přesně taková, jak jsi říkal, Táriku.“ Když viděl, jak je překvapená, udiveně vytáhl obočí. „Syn mi o tobě vyprávěl.“

Zamrkala. „Opravdu?“

„Včera v noci, když jste přijeli. A musím přiznat, že jsem z toho neměl radost.“

Že by měla spojence? „Jistě že jste neměl. Proč byste také měl mít…“

„Můj syn je princ. Je to můj dědic. Jeho sňatek by měl být řádně oslaven.“ Sultánův výraz zjihl. „Jenže mi vyprávěl, jak jste se setkali a okamžitě se hluboce zamilovali jeden do druhého.“

Madison zkřížila ruce na prsou. „To vám opravdu říkal?“

„A já to chápu.“ Starý muž se pousmál. „Vím, že jste si chtěli nejdřív přijít pro mé požehnání, ale osud a příroda to zařídili jinak. Také jsem býval mladý, a tak vím, jak horká může být krev.“

„Ne,“ řekla rychle Madison. „To není –“

„Otče,“ promluvil Tárik a objal ji kolem pasu. Vypadalo to jako láskyplné gesto, jenže ona cítila, že jí svírá bok, jako kdyby měl ruku ze železa. „Přivádíš mou nevěstu do rozpaků.“

„To není pravda. Já nejsem –“

„Ovšemže jsi, habíba.“ Tárik mluvil klidně, při pohledu do jeho očí však spatřila varování. „Je mi jasné, že náš příběh je příliš důvěrný na to, abychom o něm mluvili s někým dalším.“

Madison zamrkala. Cožpak on otci neřekl, jak bylo jejich dítě zplozeno?

„Jak jsem říkal,“ pokračoval sultán. „Jsem jen člověk. Celou noc jsem byl vzhůru a přemýšlel.“ Hlas mu zněžněl. „A rozhodl jsem se, že vám popřeju štěstí. A především dítěti, které nosíš ve svém lůně, i když to celé proběhlo poněkud netradičně.“

Tárik vycítil Madisonin údiv. Sevřel ji proto ještě pevněji.

„Myslí tím,“ vysvětloval jí, „že se to stalo ještě před svatbou, habíba.“

„Přesto mě těší, že jste souhlasili i s obvyklým obřadem spojení těl, srdcí a duší, takže se nikdo neopováží o vašem dítěti prohlásit, že by bylo nemanželské.“

Madison si nevšímala Tárikova pevného stisku. „Pane,“ řekla, „vy nechápete –“

„Není důvod mi děkovat, má drahá. Já svého syna miluju. Tak proč bych nemohl milovat ženu, kterou miluje on, a dítě, které v sobě ona nosí?“ Sultán se usmál. „Vítej v naší rodině, princezno.“

Madison hleděla do očí unavených věkem, ale zářících nadějí. Co má říct, aby tu naději starému pánovi zase hned nevzala? Kdyby mu pověděla pravdu, že s něčím takovým nesouhlasila a že chce okamžitě odjet z jeho paláce i od Tárika, asi by mu zlomila srdce.

Ne, to nemohla udělat. Celý ten zmatek způsobil Tárik, tak ať si ho také dá do pořádku.

Sultán k ní napřahoval ruce. Madison vyloudila na rtech úsměv a jeho objetí přijala. Políbil ji na tváře, znovu si ji prohlédl a se smíchem poznamenal: „Syn mi přivedl takové pěkné překvapení.“ Vzápětí mu úsměv vyprchal z tváře. „Vyprávěl ti Tárik o smrti jeho bratra?“

„Ano, říkal něco o –“

„Od té smutné události je dnešek prvním dnem, kdy jsem zase šťastný. Je tu pěkná žena a v bříšku nosí mé první vnouče… Kdo by si pomyslel, že se po takové tragédii dočkám dvojnásobného požehnání?“

Madison zčervenala. Tárik si toho všiml a pochopil, že se nečervená kvůli otcovu komplimentu, ale že se stydí za lež, které otec uvěřil.

Jako by mu projel srdcem nůž.

Jeho nevěsta měla smysl pro čest. Kam se však poděl ten jeho?

„Dnes večer,“ pokračoval sultán rychle, „budeme oslavovat. Už jsem pozval všechny naše příbuzné a známé. Všichni mi přislíbili účast. Nemohou se dočkat, až před nimi prohlásíte svůj sňatek za oficiální.“ Usmál se. „Udělal jsi dobře, synu.“

Tárikovi zaškubal ve tváři sval. „Otče, počkej chvilku. Musím s tebou mluvit –“

„Zítra budeme mít dost času.“ Starý pán pustil Madison a poklepal Tárika po rameni. „Udělal jsi skvělou věc. Tvůj bratr může konečně odpočívat v pokoji. Jsem si jistý, že jeho duše je na tebe pyšná stejně jako já.“

Sultán Tárika objal. Pak znovu políbil Madison a zmizel v domě.

Tárik bez pohnutí stál.

Vyšlo to přesně tak, jak si představoval.

Jenže najednou se sám sobě protivil.

Otec se mýlil. Šaríf by na něj nebyl ani trochu pyšný. Všem totiž namluvil jednu obrovskou lež. Otci, svému lidu, mrtvému bratrovi a především ženě, která čekala jeho dítě… A nebylo těžké pochopit, že zneuctil i své nenarozené dítě.

„Táriku?“

Cítil, jak se ho Madison lehce dotkla. Toužil po jejím doteku, ale věděl, že si ho nezaslouží. Popadl ji za zápěstí.

„Mýlil jsem se,“ řekl drsným hlasem. „Ve všem. Byl jsem tak posedlý touhou po dědici, že jsem nevnímal nic jiného. Byl jsem jako slepý. A zapomněl jsem na to, čemu se říká čest.“

Madison se dívala na muže, který byl jejím manželem. Ještě před chvílí si nepřála nic jiného, než celou tu maškarádu ukončit. Pak se ale setkala s mužem, který bojoval s časem a se ztrátou syna.

Při pohledu na Tárikovu strhanou tvář se v ní sevřelo srdce.

Vychovali ho k obrovské zodpovědnosti. Ztratil bratra a zdálo se, že nebude trvat dlouho a ztratí i otce. Když se na to dívala z téhle stránky, pochopila, že udělal, co musel udělat.

Co by na jeho místě udělal každý jiný muž. Proč na to nepřišla dřív?

„Habíba, oklamal jsem tě. Já –“

Madison zavrtěla hlavou. „Udělal jsi to, co osud žádal.“

„Šaríf by na mě nebyl pyšný.“

„Já myslím, že ano.“

„Lhal jsem otci. Přinutil jsem tě do tohoto manželství –“

„Svého bratra jsi miloval.“

„Celým svým srdcem.“

„A stejně tak miluješ i otce. Svoji zemi a svůj lid.“ Potřásala hlavou. „Já jsem to jen hned nepochopila.“

„A co bys chtěla chápat? Postavil jsem sám sebe na první místo. Před tebe, před miminko, dokonce i před pravdu. A to je neodpustitelný zločin.“

„Měl jsi strach,“ řekla tiše. „O budoucnost svého lidu i o své dítě.“

„Jsi laskavá, habíba. Jenže já nemyslel na naše miminko, já myslel na svého dědice.“

„Možná, ale tvůj dědic je zároveň i naše dítě.“ Usmála se. „A co se stalo? Přiznal jsi, že jsi udělal chybu. Omluvil ses, Táriku. To je svým způsobem význačný den.“

Tárik se podíval na svou manželku. Byla tak hodná, přesto že se jí život obrátil vzhůru nohama. Jak ji mohl vnímat jen jako prostředek k vyplnění svých potřeb?

Omotal si kolem prstu pramínek jejích vlasů. Věděl, co udělá.

„Madison, odvezu tě domů. Do New Yorku. Sejdeme se s mým právníkem a uzavřeme dohodu. Já budu naše dítě pochopitelně podporovat. Jen tě žádám, abys mi dovolila objevovat se v jeho životě a učit ho být pyšný na naše dědictví.“

„O to mě přece nemusíš žádat, Táriku. Jsme manželé.“

Ještě ne, pomyslel si Tárik. Informoval o tom posádku v letadle, otce, ale doposud nestál s Madison po boku před svým lidem…

„Jsme manželé, viď, Táriku?“

Zaváhal. Musela znát pravdu.

Zadíval se na tu nesnesitelnou nezkrotnou ženu, která nosila jeho dítě.

Oči jí potemněly a rychle dýchala. Takovou manželku si nepředstavoval. Byla krásná, to ano, ale jinak neměla nic z kvalit, o kterých byl přesvědčený, že by správná manželka měla mít.

„Kdybych nebyl člen královské rodiny, pak bychom byli,“ pronesl tiše. „Jenže jsem princ, habíba. Takže dokud otec neprohlásí náš sňatek za platný před naším lidem –“

Madison si přitiskla prsty na ústa.

„Já jsem neměla otce, Táriku. A namlouvala jsem si, že mé dítě také nebude žádného potřebovat. Jenže pak ses objevil ty. Anonymní dárce, který mě oplodnil.“ Dívala se mu do očí. „Ale tím už nejsi. Jsi skutečný muž. A dobrý. Jak bych ti mohla upřít právo na dítě?“ Polkla. „Nech otce, ať náš sňatek večer oznámí.“

Dlouho hleděli jeden na druhého. Pak Tárik zasténal a popadl ji do náručí.

„Jsi neuvěřitelně čestná,“ zašeptal. „Budu ti dobrým manželem. Budu dobrým otcem, to ti přísahám, habíba. A slibuju, že udělám všechno, abys byla šťastná.“

Madison přikývla. Věřila mu…

Ale nebude ji milovat. Láska nebyla součástí jejich dohody. Proč by také měla být? Vždyť ani ona ho nemilovala. Určitě ho nemilovala –

„Habíba?“

Madison se probrala ze zamyšlení, zaklonila hlavu a zpečetila jejich dohodu polibkem.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Tárik jí oznámil, že se uvidí večer, protože má během dne několik schůzek.

„Zvládneš to, habíba?“

Odpověděla, že samozřejmě. Byla zvyklá žít sama; proč by se na tom mělo teď něco měnit?

Jakmile se za Tárikem zavřely dveře, zabloudila pohledem k telefonu vedle postele. Uvědomila si, že o sobě nedala žádnou zprávu do kanceláře. A mobilní telefon jí za mořem nefungoval.

Zavolá tam tedy teď. Její asistentka musí být strachy bez sebe, jestli se jí něco nestalo.

Na rukou jí naskočila husí kůže. Bude se vdávat. To se jí stalo.

V kanceláři budou všichni překvapeni.

Usmála se, zvedla sluchátko a vyťukala číslo…

Spojení se přerušilo. Nejdřív měla vytočit mezinárodní číslo a až potom Manhattan, napadlo ji. Udělala to, jenže znovu svírala v ruce hluchý telefon.

Možná se spletla. Zkusí se zeptat Sahary nebo někoho jiného. Kde vlastně Sahara byla? Jak na ni má zavolat?

Někdo lehce zaklepal na dveře. Madison vydechla úlevou.

„Saharo, pojď dál, prosím. Zrovna jsem zkoušela –“

„Má paní.“

To nebyla Sahara. Byl to muž a podle vzhledu to vypadalo, že je nejspíš ještě starší než sultán.

„Má paní,“ zašeptal rozechvěle a hluboce se uklonil.

„Postavte se, prosím,“ řekla rychle. „Nemusíte –“

„Jsem Fouad, správce Zlatého Paláce. Jeho Výsost, princ, říkal, že byste se možná chtěla po paláci projít.“

„Ano, děkuju, ráda. Ale povězte mi, není tenhle telefon rozbitý?“

„A komu byste chtěla volat, má paní?“

Madison zdvihla obočí. V New Yorku by odvětila, že mu do toho nic není, ale Fouad byl tak starý, že by mohl být jejím dědečkem.

„Do mé kanceláře,“ odpověděla zdvořile.

„To je zařízeno.“

„Není. Nemluvila jsem s nimi od –“

„Je to zařízeno, paní, můj pán na to dohlédl.“

„Princ?“ zeptala se udiveně.

„Ano. O všechno se postaral.“

„To je od něj hezké, ale přesto bych si ráda zavolala. Ukážete mi, jak s tím zacházet?“

„Máte si prohlédnout palác, madam. Princ to přikázal.“

Princ telefonoval, aniž by ho o to požádala. Také jí přikázal prohlédnout palác.

„Má paní?“

Nemělo cenu se na něco ptát Fouada. Nechá si to pro Tárika.

„Moc ráda si palác prohlédnu,“ pronesla mile. Starý muž se před ní znovu poklonil a ukázal ke dveřím.

„Buďte tak laskavá a přidejte se ke mně.“

Madison se usmála. Prohlídka paláce jí připadala jako procházka ve snu.

Vysoké stropy, malované zdi, modré mramorové podlahy fontány v nádherných zahradách. Obrazy nevyčíslitelné hodnoty od Michelangela, sochy od Rodina a Brancusiho. Byly tam elegantní obývací pokoje a moderní pracovny s nablýskanými počítači. Palác byl plný starodávných věcí, ale zároveň byl moderní jako Manhattan.

Přesto si připadala jako v dávné minulosti. Služebnictvo se před ní klanělo, a když je pozdravila, nebo se zeptala na jméno, odpovídali jí zdvořile s hlavou sklopenou.

Fouad jí vysvětlil, že to je tady prostě zvykem.

Pomyslela si, jak vzdálený a jiný je její svět od tohoto.

Uvědomila si, že přestože je palác krásný, je to spíš muzeum než domov. Copak si Tárik skutečně přál, aby bydleli tady? To by nebylo šťastné řešení. Co třeba New York, vždyť tam měl také byt? Alespoň to předpokládala. Všechno se seběhlo tak rychle, že se ho ani nestihla zeptat.

Prohlídka paláce trvala celou věčnost. Na konci se Fouad opět hluboce uklonil.

„Nemusíte to přede mnou dělat,“ prohlásila Madison.

„Takový je zvyk, má paní.“

Že by tohle byla odpověď na všechno v Dubaacu? Jaké tady asi měli ještě jiné zvyky? Rozhodla se, že se zeptá Sahary.

Uvítala ji mladá služebná, která neuměla dobře anglicky, s tím, že má na terase prostřený oběd. Madison chtěla říct, že ji zajímají odpovědi a ne jídlo, ovšem služka se uklonila a odběhla pryč.

„Je tady, aby vám sloužila, má paní,“ vysvětlovala Sahara. „Aby vám pomohla připravit se na večer. Připraví vám koupel, udělá nehty, učeše vlasy, jak je –“

„Zvykem,“ doplnila Madison ostřeji, než měla v úmyslu. „Jenže já jsem zvyklá dělat ty věci sama.“

„U nás je tomu jinak.“

„A celé to plazení se po kolenou, k čemu to je? Už tě tak nechci nikdy vidět!“

Sahara přivřela oči. „Nikdo se neplazí,“ začala opatrně. „Jen děláme to, co je –“

„Nevyslovuj to!“

Žena hleděla na Madison, jako by si myslela, že přišla o rozum.

Madison se snažila uklidnit. Nezbláznila se? Možná. Jak jinak by totiž mohla souhlasit s tím, že se stane Tárikovou manželkou, aniž by se zajímala o to, kde budou bydlet a co on od ní očekává…

Mladá služebná něco horečně šeptala Sahaře.

„Co se děje?“

„To děvče si přeje vědět, jestli může dokončit svou práci, má paní. Nebo jestli má ohlásit Fouadovi, že zklamala.“

Proboha! Madison přešla k židli a posadila se.

„Řekni jí, ať udělá vše, kvůli čemu ji sem poslali,“ prohlásila a v příštích hodinách se těšila péči ze strany dívky, Sahary a dalších několika žen. Mezitím k ní doléhaly vzdálené zvuky přistávajících letadel.

Začínalo se stmívat, když si ji Sahara prohlédla, spokojeně kývla a poslala ostatní ženy pryč.

„Je čas, má paní. Teď vás obléknu.“

„Do čeho? Nemám –“

Sahara odběhla do šatny a za chvíli byla zpátky s balíčkem v hedvábném papíru.

„Vaše šaty,“ řekla vesele. „Dorazily, když jste byla s Fouadem.“

„Dorazily?“ zeptala se Madison hloupě. „Jak? Odkud?“

Sahara se usmála a opatrně je rozbalila. „A také boty,“ řekla Sahara a podávala Madison zlaté střevíčky na vysokém podpatku. „Všechno je to z Paříže, stejně jako ostatní oblečení v šatně.“

„Z Paříže? Ty věci sem dopravili z Paříže? Jsou nové?“

„Jistě,“ odvětila služebná. „Princ je objednal jen pro vás. Jen svatební šaty se o něco opozdily, ale naštěstí se to stihlo včas. Koneckonců princ je princ. Dokáže zázraky.“

Madison byla ohromená a dívala se do zrcadla.

Skutečné zázraky.

Její manžel zařídil únos, za stovky tisíc dolarů objednal oblečení u značkových návrhářů a také svatební šaty. Jako by si byl předem jistý, že ona udělá vše, jak si naplánoval.

Co ještě asi zařídil?

Pokrčila rameny.

Ještě před chvílí se ptala sama sebe, jestli se nezbláznila. Teď si mohla konečně odpovědět, že ano. Oddala se muži, který nad ní měl moc a dokázal ji dokonale využít.

„Podívejte se na sebe, má paní. Jste překrásná! Budete dnes večer úchvatná nevěsta!“

Madison se na sebe podívala do zrcadla. Šaty byly opravdu krásné. Kobaltově modré hedvábí pošité malými diamanty. Jako by na sobě měla kousek noční oblohy. Vlasy jí zdobily malé bílé orchideje a i zlaté páskové boty na jehlovém podpatku působily nesmírně elegantně.

Byla to skutečně ona? Madison Whitneyová, viceprezidentka úspěšné firmy? Žena se dvěma diplomy z univerzity?

Otočila se ke své spolehlivé služebné.

„Chci vidět prince!“

„Už brzy ho uvidíte, má paní.“

„Chci ho vidět hned!“

„To není možné. Podle zvyku –“

Madison si vytrhla z vlasů květinu a mrštila jí o zeď.

„Kčertu se zvyklostmi! Chci okamžitě vidět Tárika!“

„Ale nevěsta nemůže –“

„Proč mi najednou říkáš nevěsta? Copak už nejsem vdaná? Vždyť tady máte snad ten barbarský zvyk, že muž unese ženu, vezme si ji do postele a svatební obřad je hotový, nebo ne?“

„Pane!“

Sahara se poklonila až k zemi, protože se otevřely dveře a vstoupil Tárik.

„Zdi jsou tady dost silné, habíba,“ řekl chladně, „ale zase ne tolik, aby tvůj křik nebyl slyšet až do haly.“ Pokynul Sahaře, aby odešla a zavřel za ní. „Co se tady stalo?“

„Jedině to, že jsem konečně přišla k rozumu!“ vykřikla Madison. „Došlo mi, jaký jsi lhář!“

Okamžitě k ní přiskočil a popadl ji za rameno a díval se jí do očí temným pohledem.

„Už nikdy,“ šeptal, „mě nenazývej takovým slovem!“

„Vždyť jsi tohle všechno dokonale naplánoval!“

„Jistě, to jsi přece věděla. Jak jinak bych tě přiměl, abys mě poslouchala, kdybych tě nedostal na palubu letadla?“

„Chceš říct, že jsi mě unesl!“

„Z dobrého důvodu. Už jsem ti to vysvětlil a ty mě teď nazveš –“

„Dokonce jsi telefonoval do mé kanceláře.“

„Ano.“ Tárik ji pustil. „Napadlo mě, že bude vypadat lépe, když jim o našem ‚zmizení‘ povím já sám.“

Madison rozčileně dupla. „Nepotřebuju, aby za mě někdo mluvil!“

„Dobrá,“ odvětil a snažil se zůstat klidný. „Už to neudělám.“

„A pak je tady ta šatna. Oblečení. Tyhle šaty. To všechno čekalo na mě. I to jsi zařídil!“

Už se neovládl.

„Zatraceně, ženská! To nepopírám. Ty by sis snad na sebe raději oblékla nějaké hadry?“

Zamyslela se, ale věděla, že měl pravdu.

„Tak co, čemu bys dala přednost?“

„Raději bych měla na výběr,“ řekla také chladně. „Jestli si tě vůbec mám chtít vzít. To je to tak těžké pochopit?“

„Nestalo se ti něco s pamětí? Já jsem ti dal na výběr, habíba. Vždyť jsem ti nabídl, že tě odvezu zpátky do New Yorku, vzpomínáš? Že povím otci pravdu. Že jsem tě sem přivezl proti tvé vůli –“

„A že proti mé vůli jsi mě vzal do postele!“

Přimhouřil oči. „Vzal jsem tě do postele, protože jsi to chtěla.“

„Lháři!“

Na víc se nezmohla. Tárik se vzápětí zmocnil jejích úst.

Madison se mu vzpírala. Už udělala hodně chyb, nechtěla udělat další. Zůstávala bez hnutí stát a zabralo to.

Tárik zvedl hlavu. Napadlo ji, že tentokrát vyhrála.

„Tak pověz otci pravdu teď,“ řekla tiše. „Že se to nemělo stát. Že mě pošleš domů, protože lituješ toho, co jsi udělal.“

Tárik odstoupil. „Jediné, čeho lituju,“ řekl bezvýrazně, „je, že jsem uvěřil, že ti záleží na našem dítěti. A možná i na mně.“

„Ty všechno převracíš! Já jsem s tím lhaním nezačala!“

„Neříkal jsem ti, abys mě přestala obviňovat?“

Zalapala po dechu, když ji k sobě znovu přitáhl.

„Fouad mi říkal, že tě zajímaly naše zvyky, habíba. Tohle je další z nich.“ Zajel jí prsty do hedvábných vlasů. „Jako moje žena mi patříš. Nemáš jiná práva, než která ti já určím. Tak to zkrátka v Dubaacu chodí.“

„Ne,“ zašeptala. „Táriku, to bys –“

„Ale ano,“ odsekl. „Pět set hostů se shromáždilo a čekají, aby mohli náš svazek oslavit. Jestli si myslíš, že se před ně postavím a oznámím jim, že nechám svou americkou manželku odejít a samotnou vychovávat naše dítě, jsi na omylu.“

Madison vstoupily do očí slzy.

„Jsi odporný tyran. Nenávidím tě! Nenávidím tě, nenávidím!“

Mocně ji sevřel v náručí a začal líbat. Protivil se sám sobě, protože měla pravdu. A určitě existoval jednodušší způsob, jak se domoci práva na dítě.

Jenže to by mu nezaručilo právo i na ženu, která to dítě nosila.

Když ji pustil, utřela si ústa hřbetem ruky.

„Už se mě nikdy nedotýkej,“ řekla třesoucím se hlasem.

Tárik se vědoucně usmál, až jí zrůžověly tváře.

Píchlo ji u srdce. Stále po něm toužila. A on to věděl.

„Budu se tě dotýkat, habíba,“ zašeptal. „Oba to víme.“

„To bude jen sex,“ ohradila se.

Sklonil hlavu a znovu ji políbil. Madison se nabádala, aby na ten polibek nereagovala. Jenže ji líbal navzdory drsným slovům tak něžně…

„Sex je vášeň,“ zamumlal. „A vášeň je život.“ Zadíval se jí do očí a jemně jí položil ruku na stále ještě ploché bříško. „A pak je tu dítě, které nosíš. Naše dítě. Opravdu bys chtěla, aby mi na vás nezáleželo?“

Sledoval ji, jak neví, co odpovědět. Také byl zmatený.

Možná byl opravdu lhář, kterým ho nazvala.

Ale možná byl jen muž, který v hloubi svého srdce věděl, že by po této ženě toužil, i kdyby nečekala jeho dítě.

A možná byl příliš zbabělý na to, aby to přiznal.

DESÁTÁ KAPITOLA

Nemělo smysl se s ním přít. Tárik chtěl pro dítě totéž, co chtěla i ona.

Bylo by něco jiného vychovávat dítě bez otce, pokud by byl neznámý, jenže to se změnilo. Nemohla dítěti rodiče upírat.

Tárik poslal pro Saharu, která ji ještě nepatrně upravila, poklonila se a řekla: „Vypadáte krásně, má paní. Ať máte s mým pánem dlouhý a šťastný život.“

Madison se přinutila usmát. Šťastný život? Její dítě bude mít matku a otce. A ona manžela, jehož zájem o ni v ní vzbuzoval překvapující touhu. Ale bylo tohle štěstí?

Co láska? Nikdy po ní zvlášť netoužila, ani nedoufala, že by ji našla. Život ji naučil, že manželství není o lásce…

Sahara otevřela dveře a pobídla ji.

„Má paní?“

Madison se rozbušilo srdce. Ne, to nemůže udělat. Nemůže se stát manželkou neznámého muže…

„Habíba?“

Tárik na ni čekal a neušlo jí, že mu ve tváři cuká sval. I on byl tedy nervózní!

Jistěže byl. Neočekával, že by jeho život nabral tento směr.

Natáhl k ní ruku. Uchopila ji a podívala se mu do očí. Poznala, že to už nejsou oči neznámého muže. Neznali se sice dlouho, ale přesto o něm díky posledním několika dnům věděla víc než leckterá jiná nevěsta.

Například věděla, že je čestný muž. Že je spolehlivý.

Byl krásný. Vysoký. Pohledný. Něžný, silný a vášnivý…

„Habíba.“ Mluvil drsným hlasem. „Udělám všechno pro to, abys byla šťastná. Přísahám.“

Věděla, že to myslí vážně. Že by to byl důvod toho, proč jí vstoupily do očí slzy? Pomalu zvedl její ruku k ústům a jemně ji políbil do dlaně.

Pak ji objal kolem pasu a vedl palácem na místo, kde bude jejich vztah zpečetěný navždy.

Velký sál vypadal, jako by se v něm díky křišťálovým lustrům rozzářilo tisíce hvězd. V pozadí tiše hrály smyčce Vivaldiho a lidé stáli ve skupinkách a povídali si. Někteří měli na sobě tradiční dubaacké oblečení, většina ale vypadala, jako by se právě vypravili na galavečer ve Waldorfu.

Madison překvapeně vyjekla a Tárik ji přitáhl blíž k sobě.

„Cos čekala, habíba?“ zašeptal. „Jezdce na koních? Ohně?“ Zasmál se, a než stačila odpovědět, pokračoval: „V pořádku, i na ty dojde. I ti nejvzdělanější lidé zde ctí tradice.“

Na nejvyšším schodě vedoucím do sálu stál Fouad. „Mám vás ohlásit, můj pane?“

„Ano, ale nebudeš se u toho klanět a plazit,“ upozornil ho rychle Tárik. Zachytil udivený výraz v Madisonině obličeji. „Miláčku, snad sis nemyslela, že to od lidí také vyžaduju?“

Pohlédla mu do očí.

„A ne snad?“

Zbožňoval její upřímnost. Nejraději by ji na místě políbil. „Ne,“ řekl tiše. „Vím, že ne všechny tradice jsou správné, ale pochop, že není snadné měnit zvyky, které přetrvávají celá staletí.“

Dlouze se na něj dívala a olízla si rty špičkou jazyka.

„Budu ti dobrou manželkou, Táriku,“ zašeptala. „Slibuju.“

Věděl, že nejedná správně. Muž by neměl veřejně líbat ženu, pokud nebylo jejich manželství formálně oznámeno. Nebylo to zvykem.

Kčertu se zvyky, pomyslel si vzpurně, a popadl svou ženu do náručí. Sklonil hlavu a políbil ji.

Následovalo šokované ticho. Pak začal dav tleskat. Madison vzala Tárikův obličej do dlaní, přitáhla si ho znovu ke rtům a přestala v sobě potlačovat to, co její srdce celou dobu vědělo.

Že svého manžela hluboce miluje.

Ta noc byla jako kouzelný sen.

Objevil se sultán. Přivítal hosty a promluvil o šťastné budoucnosti Dubaacu a radosti, že si jeho syn našel manželku.

Vzal Tárika i Madison za ruku a spojil je dohromady.

„Přinesete našemu lidu radost. Z celých srdcí vám všichni přejeme hodně štěstí.“

Tárik otočil Madison k sobě.

„Má ženo,“ řekl jemně.

„Můj muži,“ zašeptala. Objal ji a znovu políbil.

„To byl oficiální polibek,“ zamumlal jí do rtů. Usmála se a napadlo ji, proč měla z této chvíle takový strach.

Hodiny utíkaly.

Madison přecházela od hosta k hostu. Povídala si s hercem, kterého viděla v několika filmech, mluvila s cizím ministrem a také s vysokým pohledným mužem, který se představil jako Salim. Říkal, že je jedním z nejbližších přátel jejího manžela, dokud mu do řeči neskočil další vysoký a pěkný muž a začal tvrdit, že to není pravda. Jmenoval se Chalíl a prý on byl nejlepší přítel Tárika.

Mluvili s vážnou tváří, přesto jim v očích pohrával smích. Madison se rozesmála, když k nim přistoupil Tárik, objal ji a prohlásil, že ani jeden z nich jeho přítelem není. Že jsou to ztracené existence a on je pozval jen proto, že mu jich bylo líto.

Vysvobodil ji až její tchán, sultán, který ji vzal za ruku a odvedl za americkým velvyslancem.

Chalíl a Salim se na sebe usmáli, vzali Tárika za lokty a odvedli do vedlejší místnosti. „Ty lišáku,“ utrousil Chalíl, jakmile za nimi zapadly dveře. „Tys nám vykládal, jak sháníš manželku, ale nepochlubil ses, když jsi ji našel.“

Tárik jim chtěl vyprávět celý příběh, ale byl tak dlouhý a hodně soukromý… že se o něj nemohl podělit ani s přáteli.

Povzdechl si a řekl, že mu prostě jen závidí.

„Že závidíme?“ vyhrkl Chalíl.

„Ano.“

„Je krásná, to jistě, ale –“

„Ale?“

Chalíl se podíval na Salima. „No tak mi pomoz!“ zamumlal.

Salim se usmál. „Je úžasná, jenže my nemáme v úmyslu se rychle vzdát svobody. Ženy jsou zajímavé, což ale neznamená, že se k nim muž musí připoutat navždy. Tím nechci říct, že bys –“

„Chce říct,“ zasáhl Chalíl, „že víme, žes neměl na výběr. Musel sis najít ženu a… zatraceně, nenapadlo by mě –“

„Ano, musel jsem, ale zasáhl osud,“ odvětil Tárik s úsměvem.

„A?“

Zaváhal. Osud mu přinesl dar, o jakém nikdy nesnil. Ženu, kterou – kterou –

„Táriku?“

Tárik zamrkal. Zadíval se na své nejlepší přátele a odkašlal si. Poplácal je po ramenou.

„Moc rád jsem vás viděl, ale musím jít.“

„A kam?“

„Najít svou ženu,“ odpověděl jim. Pak vyběhl z místnosti a nechal oba muže stát se zmatenými výrazy v obličejích.

„Myslíš, že je do ní zamilovaný?“ zeptal se Salim.

Chalíl si odfrkl.

„Ne.“

Pak se na sebe podívali a potřásali hlavami nad tím, že je nemožné, aby se Tárikovi něco takového přihodilo. Pak se vrátili na oslavu.

Večer byl teprve na začátku.

***

Večer byl teprve na začátku. A bylo hodně času na přemýšlení.

Madison zrovna stála se skupinkou Američanů a smála se nahlas jen proto, že jeden z nich něco řekl a smáli se všichni. Myšlenkami bloudila někde úplně jinde.

Neušlo jí, jak Tárik zamířil s přáteli ze sálu. O čem s nimi asi mluvil?

Vysvětlil jim, že si ji musel vzít? Utěšovali ho tím, že udělal správně?

„– nádherná země, Vaše Výsosti. Už jste měla možnost ji poznat?“

Madison se přinutila poslouchat ženu, která na ni mluvila. „Promiňte?“

„Říkala jsem, jak je krásné údolí kolem řeky. Plné zeleně na rozdíl od pouště, která –“

Dveře se otevřely a Tárik vešel do sálu. Rozhlížel se kolem.

Madison naskočila husí kůže. Že by ji hledal? Ano. Jejich pohledy se setkaly a i na dálku vycítila žár z jeho očí.

Vydal se k ní přes zaplněný sál. Lidé ho zdravili, on se ale s nikým nezapovídal, dokud nestál vedle Madison.

„Dobrý večer.“

Lehce ji objal kolem pasu, a když na něj pohlédla, kromě zdvořilého úsměvu na rtech spatřila i vášnivou touhu v jeho očích.

Upovídaná Američanka udělala před Tárikem pukrle. „Vaše Výsosti, právě jsem vaší ženě říkala, jak krásné je údolí řeky západně od města.“

„To opravdu je,“ přitakal Tárik.

Ruka mu sklouzla na Madisonin bok. Bylo to prosté gesto, které ale působilo jasně a majetnicky. Madison se zrychlil tep. Nikdy ji nenapadlo, že by mohla nějakému muži patřit.

„Musíte jí ho ukázat, Vaše Výsosti.“

„Je toho víc, co musím své ženě ukázat.“

Madison poznala, jak mu zhrubl hlas. Přitáhl si ji k sobě blíž.

Zachvěla se. Jejich pohledy se opět setkaly. To, co Tárik spatřil v jejích očích, ho málem srazilo na kolena. Chtěla ho.

Chtěla ho stejně, jako chtěl on ji.

Věděl, co má udělat. Musí se zdvořile rozloučit s hosty a popřát jim dobrou noc. Vymluvit se na to, že to byl dlouhý den. Vzít ji za ruku a pomalu s ní odejít pryč.

„Madison,“ řekl jemně.

Vzhlédla.

„Ano,“ zašeptala a jemu to stačilo, aby pochopil.

K čertu s protokolem a tradicí. Byl muž, který toužil po své manželce; ta toužila po něm a bylo na čase, aby s tím něco udělali.

„Habíba,“ řekl, objal ji a políbil.

Skupinka hostů stojících vedle zalapala po dechu. Lidé si začali špitat, když Madison objala svého manžela kolem krku a přitiskla se k němu.

Někdo se zachichotal a někdo začal tleskat. Dav se rozestupoval před šejkem Tárikem, korunním princem Dubaacu, který v náručí odnášel svou manželku ven ze sálu.

Nesl ji chodbami k širokému schodišti, pak na konec další chodby, až zastavil u dveří, které vedly do jeho pokojů.

Strážce v uniformě se už natahoval po klice, jenže Tárik zavrtěl hlavou.

„Můžeš jít.“

Strážce zasalutoval a odběhl.

Tárik otevřel ramenem dveře a vešel do tmavého obývacího pokoje. Kopnutím dveře zavřel a vnímal, jak mu buší srdce.

Konečně byl se svou ženou sám.

Donesl ji až do ložnice a pomalu postavil na zem.

„Habíba,“ vydechl.

Vzal do dlaní její obličej a jemně ji začal líbat. Opatrně jí začal vyndávat květiny z vlasů a házel jí je k nohám.

„Táriku,“ zašeptala a v hlase jí zněla touha.

„Řekni mi, že mě chceš,“ šeptal Tárik.

Stoupla si na špičky, přitáhla si jeho ústa ke svým a polibky mu to dala najevo.

Přesto to potřeboval slyšet.

„Řekni mi to,“ trval na svém.

„Chci tě. Moc tě chci. Miluj se se mnou, Táriku. Prosím, nenechávej mě čekat…“

Tárik zasténal. Zmocnil se jejích úst a nepřestával ji líbat. Jeho polibky byly čím dál tím vášnivější.

Poznal spoustu žen, zažil touhu i hlad, ale nikdy to nebylo takové. Jeho samotného ta touha po ní omračovala.

Chtěl, aby ty chvíle trvaly věčně.

Poprvé se všechno dělo ve spěchu. A on chtěl víc.

Madison se k němu tiskla a vzrušeně vzdychala.

Vklouzl jí rukou pod šaty, dlaní jí přejel po stehně a nahmatal její kalhotky. Hedvábí a krajka. Byly jemné, ale ne jemnější než její pokožka. Zajel prsty pod krajku.

Madison vykřikla.

„Táriku…“

„Ano,“ zašeptal a vzal do dlaně srdce jejího ženství pokryté jemnými kadeřemi. Cítil vlhkost její touhy, která ho pálila do dlaně.

Začal ji dráždit prstem.

Divoce vykřikla, zvrátila hlavu a oči jí potemněly.

Zatočila se s ním místnost.

„Madison,“ šeptal, „habíba…“

„Prosím,“ vzlykala. „Táriku, prosím…“

A on se vzápětí přestal ovládat. Vyhrnul jí sukni, rozepnul si kalhoty, zvedl ji a vklouzl přímo do jejího vlhkého ženského žáru. Omotala mu nohy kolem boků a vzápětí její úlevný výkřik proťal noční oblohu.

Zakousla se mu do ramene a pochopil, že došla sladkého naplnění.

Znovu se začali líbat, až jí tělem projel další orgasmus. Nakonec i Tárik nevydržel a naplnil jí tělo svým semenem.

Madison se mu třásla v náručí.

„Táriku,“ vydechla.

„Já vím,“ zašeptal.

Věděl, že ani ona ani on nikdy nic takového nezažili. A když ji potom odnášel do jejich postele, byl přesvědčený, že přesně po něčem takovém toužil.

Nešlo jen o sex, ale o vše, co souviselo s manželstvím. I o dítě, které jí vyrůstalo v břiše.

Nejdůležitější ze všeho ovšem bylo to, že pochopil, že vůbec nezáleží na tom, jestli je šejk nebo korunní princ Dubaacu.

Záleželo jen na tom, že byl muž a tahle krásná, skvělá, laskavá i složitá žena byla navždy jeho.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Madison ležela v náručí svého muže.

Tárik přes ně přehodil přikrývku, sklonil hlavu a políbil ji na rty.

„Nebylo to na tebe příliš rychlé?“

Madison zamrkala. Mluvil o tom, co se právě stalo. O milování. A milování s ním bylo skvělé.

„Miláčku? Bylo to hodně rychlé?“

Usmála se a položila mu prst na ústa.

„Bylo to báječné. Ty jsi byl báječný.“

„Nestojím o pochvaly,“ pronesl a svůdně se usmál. „Ale od tebe je rád dostávám.“

Zasmála se a Tárik také. Nikdy ji po svých chabých zkušenostech nenapadlo, že by se mohla s mužem v posteli i smát.

Zřejmě byl rozdíl v tom, jestli měla sex s člověkem, kterého měla, anebo se milovala s mužem, jehož obdivovala.

„Copak?“ zeptal se Tárik, když viděl, jak zčervenala.

„Jen mě napadlo, že milování s tebou bylo – bylo –“

Jemně ji políbil. „Pro mě také,“ zamumlal. „Nikdy jsem nic takového nezažil.“

Přitáhl si ji blíž a začal ji hladit.

„Ty jsi nikoho neměla, když jsme se seznámili?“

„Ne. Byla jsem sama už docela dlouho.“

Tárikovi zaplesalo srdce. „To je skvělé,“ odvětil a znovu ji políbil.

Líbal ji a cítil, jak v něm opět narůstá hlad. Toužil po ní tak intenzívně, až ho to překvapovalo.

Co kdyby jí to řekl. Kdyby řekl, Madison, vím, že jsem tě donutil do manželství, ale měla bys vědět, že – že –

Že co?

Že něco cítil v srdci…

Vybrat si manželku byla jeho povinnost. Byl s tím sžitý už od dětství.

Ale ne s tímhle. S pocitem štěstí, které ho zaplavilo pokaždé, když se na svoji ženu podíval. S tím, že kdyby jí otevřel své srdce, stal by se z něj jistě ten nejzranitelnější muž na světě. Protože by nevěděl, co k němu cítí ona.

„Na co myslíš, Táriku?“

Zadíval se jí do očí. Znovu měl potřebu se jí zmocnit. Ale ještě ne.

Nejprve musí prozkoumat každé místečko na jejím těle, které čekalo na jeho dotyky.

„Myslel jsem na to, jak jsi krásná, habíba,“ řekl tiše.

„Co to znamená? Habíba?“

„To znamená miláčku.“

„To je hezké.“ Natáhla ruku a pohladila ho po tváři. Chytil ji a políbil do dlaně. „Jsi krásný.“

Udělal obličej. „Muži nejsou –“

„Ty ano.“

„Není to moje zásluha. Mám rysy po matce.“

„Ona už –“

„Ano.“ Úsměv mu vyprchal z tváře. „Zemřela, když jsme byli se Šarífem ještě chlapci.“

„To je mi líto.“

Pokrčil rameny.

„Mně také, ale ona nebyla vlastně ani součástí našich životů. Rodiče nás vychovávali podle…“

„Zvyků,“ doplnila Madison a povzdychla si.

Přikývl.

„Měli jsme chůvy, vychovatelky a pak nás poslali do soukromých škol ve Státech.“ Zlehka ji políbil na tvář. „Nechci, aby tak žilo naše dítě, habíba. Chci, abychom ho vychovávali my. Ne lidé, kterým za to budeme platit.“

„Možná.“

Zdvihl obočí.

„Možná?“

„Možná to nebude ‚on‘, Táriku. Ale ‚ona‘. A pokud ano, je zde nějaký zvyk, že i dívka se může stát dědičkou trůnu?“

V očích se jí zračil smích, i když věděl, že to myslí vážně a hodlal jí také vážně odpovědět.

„Jistě.“ Sklonil se, aby ji znovu políbil. „A my navíc porušíme tradici tím, že dívku budeme vychovávat stejně, jako kdybychom měli syna.“

„Výborně. I když pokud jde o zvyky, pochopila jsem –“

„Některé tradice není třeba měnit,“ zamumlal.

„Jako třeba tuhle,“ odvětila Madison a přitiskla své rty na jeho ústa. „Souhlasím.“

„Jsou i další,“ řekl Tárik. Začal ji líbat na krku a uchopil její ňadro. Viděl, jak jí potemněly oči, když přejel palcem přes bradavku. A jakmile ji vzal do úst, pocítil záchvěv radosti, protože Madison hlasitě vykřikla.

„Líbí se ti to?“ ptal se přerývaně.

Zadržela dech, a sotva přitiskl rty na záplavu zlatých kadeří pod bříškem, roztřásla se.

Roztáhl jí nohy a začal ji líbat a dráždit jazykem na nejtajnějších místech, dokud hlasitě nevzdychala, nevolala jeho jméno a neprosila, aby se s ní miloval.

Klekl si mezi její stehna.

„Podívej se na mě, Madison,“ řekl.

Hleděli si navzájem do očí a on do ní pomalu vklouzl. Vychutnával si její žár a začal se v ní pohybovat.

Rozplakala se a on jí olizoval slzy. Vzlykala a on její vzlyky pokryl svými ústy. Vycházela mu vstříc, obtočila mu nohy kolem boků, a když společně došli k vrcholu, Tárik věděl, že je ten nejšťastnější muž na světě.

Uprostřed noci se Madison probrala ze spaní. Vzbudily ji divné zvuky.

„To je ohňostroj,“ uklidňoval ji Tárik. „Je vidět z okna.“

Sedla si na okraj postele a zadívala se ven.

„Vážně, Táriku! Je nádherný!“

To ty jsi nádherná, pomyslel si Tárik. Natáhl se k ní, ale už měla kolem sebe omotané prostěradlo a spěchala k oknu.

Tárik si prohrábl vlasy a řekl: „Tak dobrá, budeme se chvíli dívat.“

Připojil se k ní a objal ji kolem ramen.

„To je na tvoji počest?“ zeptala se.

„Na naši, habíba. Chceš jít na terasu?“

Podívala se na sebe i na něj. Stál vedle ní úplně nahý.

„Takhle?“

Tárik se usmál. „Klidně. Koná se to na pláži, nikdo nás neuvidí.“

Noc byla teplá a ve vzduchu bylo cítit moře. Na nebi se objevila další růžovofialová květina.

„Viděl jsi někdy něco tak úžasného,“ zvolala šťastně.

Tárik si pomyslel, že neviděl. Jenže se nedíval na ohňostroj ale na svoji ženu. Neviděl jen záplavu zlatých vlasů, které jí splývaly přes ramena. Vnímal i její povahu. Její odhodlání a zájem o ostatní. Uvědomil si, co k ní cítí.

Miloval ji. Miloval svoji ženu.

Sevřelo se mu hrdlo. Přistoupil k ní a objal ji.

„Habíba,“ řekl jemně.

V hlase se mu ozývalo něco, co způsobilo, že ohňostroj najednou nebyl důležitý. Madison se k němu otočila a pohlédla mu do očí. To, co v nich spatřila, jí svíralo srdce.

„Táriku,“ zašeptala.

Sklonil hlavu a políbil ji.

Vzdychla a polibek mu oplatila. Byl tak sladký, až jí to vehnalo slzy do očí. Objala ho kolem krku, Tárik ji zvedl a nesl do postele.

Prostěradlo jí sklouzlo z těla a Tárik ji začal líbat na krku, na prsa, na bříško.

Tentokrát do ní vstoupil pomalu. Díval se jí do obličeje a viděl, jaké potěšení se jí zračí v očích.

„Táriku, prosím,“ vydechla, „pojď se mnou…“

A o chvíli později Tárik následoval svou ženu až ke hvězdám.

***

Sahara je vzbudila druhý den dopoledne, když po špičkách vešla do ložnice a položila na noční stolek podnos se snídaní.

Tárik zazíval a posadil se.

Madison vyjekla a vklouzla pod přikrývky.

Jakmile za sebou zavřela Sahara tiše dveře, Tárik se rozesmál.

„Takhle začínáš den, habíba? S hlavou pod dekou?“

„Už je pryč?“

Tárik z ní strhl přikrývku a Madison vykřikla.

„Ano, je pryč.“ Sklonil hlavu a políbil ji na krk. „Je čas vstávat.“

„To dělá pokaždé? Že přijde přímo do ložnice, i když – i když –“

„Chceš říct,“ zamumlal mezi polibky, „jestli je to další z našich zvyků? Ano, vždycky mi někdo nosí kávu.“ Políbil ji na zadeček. „Ale tady se zatím žádné ‚i když‘ nekonalo, miláčku. Sem jsem si nikdy žádnou ženu nepřivedl.“

Proč měla takovou radost?

„Ne?“

„Ne.“ Cvrnkl ji do nosu. „A už se tvař veseleji.“

„Ano,“ usmála se.

„Jsi šťastná?“

Znovu se usmála.

„Velmi.“

Napadlo ho, že by jí to měl povědět teď. Vzít ji do náručí a říct Miluju tě. Zbožňuju tě… Jenže to bylo tak riskantní.

Když muž řekne ženě něco takového, očekává, že mu ona poví totéž.

Přitom nebyl žádný zbabělec.

Vždyť v patnácti letech začal létat s jednomotorovým letadlem. V osmnácti získal licenci a ve dvaceti pilotoval svůj první tryskáč.

Vyzkoušel snad všechny možné extrémní sporty. Horolezectví, potápění, lyžování na ledovci. Jeho život byl plný riskování.

Jenže tohle byl ten největší risk ze všech a on se do něj nehodlal pustit. Protože jestli ho jeho žena nemilovala…

„Táriku?“

Nejdůležitější je ale dítě. Navíc Madison tvrdila, že je šťastná…

„Co se děje, Táriku?“

Zadíval se na svoji ženu. Seděla opřená o polštáře a v obličeji měla výraz zájmu.

„Nic se neděje,“ odvětil, natáhl se k ní a vtiskl jí polibek do vlasů. „Jen jsem přemýšlel. Že jsem také moc šťastný.“

Madison zavřela oči a přitulila se k němu.

Kéž by jí řekl, že ji miluje. Kéž by!

Ale nesmí být příliš velký sobec. Osud jí přivedl do života muže, jehož zbožňovala a dítě, které nosila v sobě.

A věděla, že nemůže chtít od života tolik zázraků najednou.

Dopoledne jim rychle uteklo.

Dali si kávu v posteli, oběd na terase, ale Madison neměla moc velký hlad.

„Večer jsem se najedla za celou armádu,“ prohlásila s úsměvem, i když to nebyla pravda. Včera byla příliš nervózní na to, aby do sebe něco dostala.

Po obědě jí Tárik nabídl, jestli se nechce jet podívat do města.

„Jistě,“ přitakala nadšeně. „Moc ráda.“

Tárik si oblékl vybledlé džíny a tmavě modrou košili a Madison krátké béžové kalhoty s bílým hedvábným tričkem.

„Je to v pořádku? Neřekne si o nás někdo, že porušuju nějakou tradici?“

Tárik se usmál a objal ji. „Každý si pomyslí, že jsem šťastný muž, habíba,“ řekl jemně.

Pod schody paláce na ně čekalo červené ferrari. Tárik jí pomohl nastoupit a usedl za volant.

„Připoutej se,“ upozornil ji.

Povzdechla si. „Ano, pane.“

„A kdybys byla unavená, musíš mi to hned říct, ano?“ řekl a pohladil ji po bříšku.

„Ano,“ odvětila a napadlo ji, jestli má takový zájem o ni nebo o jejich dítě. Bylo to hloupé. Věděla, že dítě miluje a že mu záleží i na ní.

I ona dítě milovala, přestože to byl zatím jen plod starý něco přes měsíc.

Ukázalo se, že Dubaac je úplně jiný, než si představovala. Bylo to krásné moderní město plné mrakodrapů, známých hotelů a zářících obchodů, které byly i ve Státech.

Tárik zaparkoval na ulici plné luxusních obchodů. Vzali se za ruce a vydali se na procházku. Lidé se na ně usmívali a někteří před nimi na výraz úcty sklopili hlavu.

Tárik ji zavedl do obchodu s drahými šperky.

Majitel naléhal, aby si něco vybrala.

„Cokoli si bude princezna přát,“ opakoval, „cokoli.“

Tárik se k ní naklonil. „To je v pořádku, habíba,“ zašeptal. „Já mu to potom zaplatím. Tak do toho, vyber si něco. Třeba něco se smaragdem. Nebo ten žlutý diamantový přívěsek. Ladil by ti k vlasům.“

Zašeptala mu, že si nemůže nic vybrat. Že je to příliš drahé.

Chtěl se rozesmát, že si jeho žena myslí, že si něco takového nemůže dovolit. Nakonec, aby udělal radost majiteli, jí ten diamant koupil a osobně jí ho připnul na krk.

Dotkla se ho a prohlásila, že je krásný.

A Tárik si pomyslel, že není ani z poloviny tak krásný jako ona.

Ulice se najednou změnila. Jako by se ocitli v minulém století. Ocitli se na starobylém tržišti plném stánků.

Tentokrát to byla Madison, kdo přitáhl Tárika k pultu, kde prodávali ozdobné předměty. Třeba přívěšek z mušle. Kousek jantaru, malé lesklé kamínky, peříčko nebo spletený copánek.

„To je nádhera,“ vydechla obdivně.

Tárik se usmál. Měla stejný vkus jako on. Kamínky pocházely z říčky v horách na hranici pouště, copánek z koňské hřívy, pírko vypadlo jestřábovi.

„To patří do amuletu lásky,“ vysvětloval. „Ten dává muž ženě, kterou miluje. Někteří lidé takovým věcem stále věří. Líbí se ti to, habíba?“

Plaše přikývla.

Tárik zaplatil a vložil jí to do ruky. Ve tváři se jí objevil široký úsměv a jeho to těšilo.

Vrátili se do auta a zamířili na kopec za městem.

Tam Tárik vyprávěl, jak je Dubaac bohatý díky ropě, a jak jeho bratr přesvědčil před pár lety otce, aby celou zemi zmodernizovali.

„Stále jsou tady lidé, kteří nemají doma zavedenou elektřinu a tekoucí vodu. Stejně tak i ti, kdo jsou proti vzdělávání dívek. Tohle se musí změnit.“

Všiml si, že Madison zalapala po dechu. Otočil se k ní.

„Co se děje?“

„Nic, jen mě píchlo v zádech.“

„Zatraceně, mělo mě to napadnout, že tohle auto není pohodlné pro těhotnou ženu.“ Nastartoval. „Vrátíme se.“

„Ne, tím to není. Já…“

„Habíba, co je ti?“

„Křeč. Ostrá… Bože, Táriku! Asi krvácím…“

Tárik ji chytil za ruku, pevně ji stiskl a rychle se rozjel.

„Budeš v pořádku, habíba,“ řekl odhodlaně. „Přísahám.“

Nakonec se ukázalo, že svůj slib dodržet nemůže.

Byl sice korunní princ. Šejk bohaté země. Lidé k němu vzhlíželi a spoléhali na něj. Ale své ženě pomoci nedokázal.

Už předem telefonoval do nové nemocnice, kterou nechal postavit jeho bratr v nejmodernější části města. Setkali se s jeho soukromým lékařem, s primářem porodnice a několika sestrami.

Ty usadily Madison na vozík. Popadla Tárika za ruku a pevně se ho držela celou cestu k ordinaci.

Sestra zavřela dveře.

A Tárik, ten silný, mocný muž, měl co dělat, aby se udržel na nohou.

Madison. Jeho žena. Na opačné straně dveří. Sama. Vyděšená. V bolesti.

„Ať je v pořádku,“ šeptal.

Nervózně přecházel přede dveřmi, a když se nic nedělo, sesunul se na lavičku. Obličej zanořil do dlaní. Připadalo mu, že není uvnitř pár minut, ale už celou hodinu, pak dvě hodiny…

Pak se konečně lékaři objevili.

Tárik vyskočil.

„Bohužel, Vaše Výsosti,“ řekl jeho lékař tiše.

Svět se mu zhroutil. „Moje žena…?“

„Je v pořádku, ale dítě…“

„Říkáme tomu zánik raného těhotenství, šejku Táriku,“ ozval se porodník.

Tárik zavřel oči. „Je to moje chyba,“ prohlásil tichým hlasem. „Hádali jsme se. Připravil jsem jí peklo. Přinutil jsem ji letět takovou dálku. A miloval jsem se s ní…“

„Pane, mohu vás uklidnit, že nic z toho nemohlo mít na těhotenství špatný vliv. Tohle je situace, kdy se embryo zkrátka vůbec nezačne vyvíjet.“ Doktor si prohrábl své řídnoucí vlasy. „Mohl bych vám to vysvětlit odborněji…“

„Ne, doktore. Vážím si vaší nabídky, ale teď ne.“

„To, co se stalo, nebyla ničí vina. Není důvod, proč by se to mělo znovu opakovat. V blízké budoucnosti se klidně můžete těšit na další těhotenství bez komplikací.“ Porodníkův hlas zjihl. „Jen jí dejte čas, aby se z toho šoku dostala. Je to pro ni ztráta a dá se čekat, že se vám trochu odcizí.“

Tárik přikývl. „Ano. Ovšem.“

Jeho lékař si odkašlal. „Možná nebude mít nějaký čas zájem o sex, pane.“

Tárikovi bušilo v hlavě. „Myslíte, že to nevím?“

„Jen jsem chtěl upozornit, že –“

„Já vím, doktore,“ odvětil Tárik klidněji, „ujišťuju vás, že sex je to poslední, na co teď myslím. Chci vědět, že se má žena uzdraví.“

„Přesuneme ji na soukromý pokoj a necháme si ji tu přes noc. Ale bude v pořádku. Proč za ní nezajdete, Vaše Výsosti? Princezna vás jistě ráda uvidí.“

Tárik opět přikývl. Pak udělal ten nejtěžší krok v životě. Otevřel dveře a vešel za Madison.

Při pohledu na ni se mu sevřelo srdce. Jeho silná statečná žena ležela na úzkém lehátku otočená obličejem ke zdi a ruku měla připojenou ke kapačce.

„Habíba,“ oslovil ji jemně.

Ani se nepohnula. Sklonil se k ní, odhrnul jí vlasy z čela a pohladil po tváři.

„Moc mě to mrzí, miláčku…“

Přikývla „Já vím.“

Její hlas mu rval srdce.

„Nedalo se nic dělat.“

Znovu přikývla. „Říkali mi to.“

Políbil ji na krk. „Chtějí tě tady nechat přes noc, habíba. Zůstanu s tebou.“

„Ne.“

„Ale miláčku –“

„Nepotřebuju tě tady, Táriku.“

Ta slova ho zabolela. Snažil se ji ale chápat. Musela se svou ztrátou nějak vyrovnat.

„Dobrá, jestli si to skutečně přeješ…“

„Ano.“

„Tak dobrá. Dohlédnu na to, aby tě dali někam, kde budeš mít klid a ráno tě vyzvednu.“

Měla zavřené oči. Že by usnula? Nebo s ním nechtěla být ani teď?

Ustoupil a zalila ho vlna hněvu. Dítě bylo v jejím břiše, ano, ale bylo to také jeho dítě. I on měl právo na bolest.

Samozřejmě, že to bylo těžší pro ni než pro něj. To chápal. Ale rozhodl se, že až ji zítra vyzvedne a odveze domů, dokáže jí, že sice přišli o dítě, ale nepřišli o všechno.

Stále měli jeden druhého.

Jenže neměli.

Dny ubíhaly.

Lékaři Madison ujistili, že je v pořádku a může se vrátit k běžnému životu a obvyklým činnostem.

Jenže její hlavní činností bylo vyhýbat se Tárikovi.

Věděl, že na ni musí opatrně, ale co měl říct ženě, která zoufale toužila po dítěti a přišla o něj?

Občas se to stává.

Můžeme to zkusit znova.

To první mu přišlo tak odtažité, že to nedokázal vyslovit. To druhé mu připadalo jako jinými slovy řečeno, že ji chce znovu do postele. Když bylo při tom jasné, že poslední místo, kde by chtěla teď být, je jeho náruč.

První noc po propuštění z nemocnice spala na samém kraji postele, že mohl klidně spát každý v jiném pokoji.

Chtěl natáhnout ruku a pohladit ji, jenže se bál, aby si to nevyložila tak, že po ní chce sex. A ten on nechtěl.

Nechtěl sex, chtěl ji. Svou ženu, sladkou a milou. Ovšem v hlavě mu zněla stále doktorova slova a Madisonino chování ho v tom jedině utvrzovalo.

Ve dne se k sobě chovali jako cizí lidé.

Madison se procházela po paláci, nebo seděla na pláži a dívala se do dálky. Když ji pozval na oběd do města, poděkovala a řekla, že nemá hlad.

A nenosila na krku diamant, který jí koupil.

Jen blázen by nepochopil, že s ním nechce už nic mít.

Už nechtěl poslouchat její záporné odpovědi. Věděl, že s ním nechce mluvit, nikam jet, nechce s ním spát v posteli…

A nechtěla za něj být jistě ani provdaná.

Na konci měsíce pochopil, že si to konečně musí přiznat.

Snažil se být hodně zaměstnaný a stranit se jí. Chodil na schůze, telefonoval, faxoval, vyřizoval maily…

Vrátil se zpátky k životu, který vedl dříve, ale už na něj zapomněl. A stále si opakoval pravdu.

Že Madison dotlačil do manželství. A ona kvůli jejich dítěti přijala.

Jenže dítě už nebylo.

Takže nebyl důvod zůstávat nadále manželi.

Ona to věděla. A po čase to pochopil i on.

Miloval ji. Ano, miloval ji z celého srdce.

Jediná otázka byla, jestli ji miloval natolik, aby udělal správnou věc a dopřál jí svobodu?

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Bylo překrásné ráno, jaké by rád vystihl na plátno snad každý malíř.

Madison stála na bílé písečné pláži u Zlatého paláce a dívala se na moře.

Sluneční paprsky dopadaly na tyrkysovou hladinu a na obzoru v dálce se pomalu pohybovala loď.

Napadlo ji, jak ráda by se o tu nádhernou chvíli podělila s Tárikem.

Pak si řekla, že takhle nesmí uvažovat. Protože ani krásné ráno ani nic jiného na světě nemůže změnit to, co se stalo.

Přišla o dítě.

To by zlomilo srdce každé ženě, jenže ona ztratila ještě mnohem víc.

Ztratila i svého manžela.

V očích ji pálily slzy. Zamrkala, aby je potlačila. Do pláče jí poslední dobou bývalo hodně často. I když to postrádalo logiku, protože pláčem nemohla nic spravit.

Tárik chtěl, aby se za něj provdala proto, že čekala jeho dítě. Nejprve jí byl protivný tím, jak ji nutil stát se jeho ženou. Jenže pak začala chápat, že to dělal z dobrých důvodů. Vždyť dítě, které nosila, bylo stejně tak jeho jako její.

Teď ale dítě nebylo.

Nebyl důvod pro manželství, o které ze začátku ani jeden z nich nestál.

Bylo to pochopitelné, až na jednu nepatrnou drobnost.

Ona se totiž do svého manžela zamilovala.

On ji nemiloval, to celou dobu věděla. Ačkoli během jejich společného pobytu v Dubaacu, měla několikrát dojem, že ji třeba miluje také.

Zasmála se sama sobě a s nohama po kotníky ve vodě se pomalu vydala na procházku po břehu.

Nebylo to poprvé, kdy uvažovala tak hloupě.

Kdysi, někdy mezi matčiným druhým a třetím manželstvím, se v matčině životě objevil muž, který nosil dárky i Madison. Plyšového medvídka. Pohádkovou knížku. Jednu růži jen pro ni, když matce jich donesl celý tucet.

„Myslím, že mě má rád, mami,“ svěřila se jednou matce.

Ta se na ni jen vědoucně usmála.

„To nemá nic společného s tebou, Maddie,“ odvětila. „Jen se snaží získat co nejvíc bodů, chápeš?“

Na břehu přistál malý ptáček. Madison sledovala, jak se přehrabuje v písku a rychle zase odlétá do bezpečí, než přijde vlna, která by ho mohla strhnout.

Tehdy matku za ta slova nenáviděla. Říkala si, že to nemůže být pravda – jenže když románek mezi matkou a tím mužem skončil, zmizel i z jejího dětského života.

Matka se nemýlila; na Madison mu skutečně ani trochu nezáleželo.

Měla si tu lekci tehdy pořádně zapamatovat.

Ano, Tárik se s ní smál. Objímal ji. Miloval se s ní. A i když to znělo jako klišé, ona v jeho náručí zažívala ráj na zemi.

Ovšem ‚láska‘ s tím neměla nic společného.

Dělal to jen proto, aby mezi nimi šlo všechno snadněji. Možná to dělal jen kvůli sobě, pomyslela si. Ne, byl to slušný muž, opravila se, jistě bral v úvahu i ji. Vždyť se potom snažil předstírat, že jejich manželství má pořád smysl. Bohužel to nemělo cenu.

Prokoukla ho.

Připadalo jí to jako nesmírně dlouho od chvíle, kdy přišla o dítě a on za ní přišel do vyšetřovací místnosti.

Tenkrát ji bolelo srdce ze ztráty dítěte.

Řekl, že ho to mrzí a pohladil ji po tváři. Co by dala za to, kdyby mohla cítit dotyk jeho úst na svých.

Znamenalo by to pro ni, že mu na ní záleží i přesto, že dítě už nežije.

Byl na ni sice laskavý.

Hovořil jemně a nabídl se, že s ní stráví noc v nemocnici.

Odmítla, protože nechtěla, aby se cítil povinen s ní zůstávat. Souhlasil, ale slíbil, že pro ni ráno přijede.

Jenže kdyby mu na ní opravdu záleželo, kdyby pro něj byla víc než jen žena, která nosí jeho dítě, na nic takového by se neptal a prostě to udělal. Nebo by její odmítnutí ignoroval a i přesto zůstal.

Měl zůstat s ní, ležet vedle ní, objímat ji a šeptat: Miluju tě, habíba. Je mi líto našeho dítěte, ale musíš vědět, že tě miluju. Že jsem šťastný, že jsem si tě vzal a chci s tebou být až do smrti.

Nic z toho se ale nestalo.

Druhý den pro ni přijel v limuzíně s řidičem. Odvezl ji zpátky do paláce. Celou noc se převalovala v posteli a zoufale se k němu toužila otočit a vklouznout mu do náručí. Jenže měla dojem, že by se vnucovala. Byla sice v princově posteli, ale dostala se tam jen díky nečekanému sledu událostí.

A Tárik se jí také ani nedotkl. Tu první noc ani žádnou další.

Muž, který se s ní před tím tak vášnivě miloval, se najednou choval odtažitě a zdvořile, jako by byl cizí. Stal se z něj muž, který byl zavalený telefonáty, faxy, musel se účastnit spousty schůzek a čas si na ni udělal pouze při večeři. Nakonec vzdal i to a posílal Saharu, aby jeho nepřítomnost omluvila. Zřejmě si nemohl dovolit marnit čas…

„Madison.“

Otočila se a rychle si rukou odhodila vlasy, co jí padaly do čela.

Přes pláž k ní mířil Tárik. Vysoký a impozantní, až se jí zase rozbušilo srdce.

Ještě nedávno by se mu rozběhla naproti. Teď ne. Místo toho si kolem sebe obtočila paže. Blížil se k ní s nečitelným výrazem ve tváři a pohledem upřeným k zemi. Sevřel se jí žaludek, protože vycítila, co jí přišel říct.

Proč by měla čekat, aby to byl on, kdo udělá první krok?

Nezbylo jí už nic jiného než vlastní hrdost.

„Madison. Všude jsem tě hledal.“

„Vážně?“ olízla si suché rty. „Chtěla jsem být sama, abych mohla v klidu přemýšlet.“

Zafoukal vítr a Tárik si sundal sako. Natáhl se a chtěl jí ho přehodit kolem ramen. Madison však ustoupila.

„Děkuju,“ řekla zdvořile. „Ale nemusíš se namáhat, není mi zima.“

„Opravdu?“ zeptal se.

„Jistě. Pochopitelně, že se určité věci změnily, ale to se dalo očekávat.“ Zaváhala. „Buďme upřímní, Táriku. Když jsem přišla o dítě, ztratilo se i něco jiného.“

Přikývl. Byla upřímná. Sice to bolelo, ale upřímnost byla jednou z věcí, kterých si na ní vážil a kvůli které se do ní zamiloval.

„Není důvod zůstávat dál manželi,“ řekla a on pochopil, že to je konec.

Ale vždyť sem za ní přišel se stejným úmyslem, nebo ne?

Aby jí oznámil, že jí dává volnost. Asi jednala rychleji, než očekával a na to nebyl připravený. Ještě ne. Ještě ne…

„K tomu manželství jsi mě v podstatě přinutil, protože jsem nosila tvé dítě. A to už teď není pravda.“

Přinutil? To si myslela? Možná to tak ze začátku bylo, ale nikdy ji přece nenutil, aby mu vzdychala v náručí. A ještě než bylo jejich manželství uznáno za platné podle zdejších tradic, dal jí přece na výběr.

Řekl jí, ať buď zůstane, nebo odejde. A ona sama se rozhodla zůstat. Zůstat s ním…

„Oba víme, jaká je pravda, Táriku. A není důvod naše manželství prodlužovat.“

Zadíval se na ni. Oči se jí třpytily. Rád by uvěřil, že se jí v nich lesknou slzy, ale možná to byl jen vzdor. Vlastně na tom nezáleželo. Přišel sem, aby jí řekl to samé, co právě vyslovila ona.

Přestal přemýšlet. Popošel k ní, vzal ji za ramena a přinutil ji postavit se na špičky.

„To je všechno?“ zeptal se drsně. „Víc mi nemáš co povědět?“

„Chci domů.“ Polkla. „Chci se vrátit domů. Zpátky ke svému způsobu života. Chci pryč z tohoto nesmyslného manželství.“

Zasténal, přitiskl ji k sobě a tvrdě ji políbil. Nereagovala. Po chvíli ale vzlykla a pootevřela ústa. Přitiskla se k němu a vnímala jeho horko, chuť a vůni. Ještě naposledy to chtěla zažít. Pak ho odstrčila, odtrhla svá ústa od jeho a udělala krok dozadu.

„Sex,“ prohlásila třesoucím se hlasem. „Bez dítěte by nám zbyl jenom sex. Nic víc. A to by nestačilo.“

Zkoumavě jí hleděl do obličeje. Konečně to přiznala. To, co k němu cítila. Nebo spíš necítila. Teď už na tom nezáleželo. Znamenal pro ni jen krátký románek.

I když ona pro něj také.

Nikdy ji nemiloval. Když čekala dítě, uvěřil, že ji opravdu miluje, jenže až nyní pochopil, že to byla prostě jen žena, která se mihla v jeho životě.

„Máš pravdu,“ odvětil rychle. „To nestačí.“

„Takže dáš souhlas k rozvodu?“

„Zařídím to hned.“ Odkašlal si. Hlas měl sevřený zlostí. „Mé letadlo tě dopraví do Států ještě dnes odpoledne. Zavolám právníkovi a dám mu jasné pokyny.“

„Snaž se, aby to celé vyřídil co nejrychleji.“

„Chvíli může trvat, než se vyřídí platba alimentů.“

Madison rozhodila rukama. „A za co? Alimenty za manželství, které v podstatě nikdy neexistovalo? Já o žádné nestojím, přeju si jen, aby to už bylo za mnou!“

Tárik ji znovu chtěl popadnout do náručí. Políbit ji. Přinutit ji přiznat, že mezi nimi bylo víc než jen sex a dítě…

Jenže věděl, že nebylo. V jejich manželství nešlo o nic víc než o vášeň a rodičovství.

„V tom případě… Vzhledem k tomu, že jsme měli jen tradiční svatbu podle místních zvyků,“ pronesl chladně. „Nám postačí jen tradiční rozvod.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, že já, Tárik, korunní princ Dubaacu, dědic Zlatého trůnu a šejk mého lidu, tě zbavuji všech manželských závazků a povinností.“

Madison zamrkala. „A to je celé?“

„Taková je tradice,“ odvětil.

Rozesmála se. Rychle přestala, protože měla strach, aby se smích nezačal měnit v slzy.

Tárik svému slovu dostál.

O dvě hodiny později už jeho letadlo s Madison na palubě mířilo do New Yorku.

Odmítla si s sebou vzít alespoň něco z věcí, které jí nakoupil. Tárik by se rád domníval, že mu tím dává najevo svou nezávislost, ovšem také ho napadlo, jestli to nedělá i z toho důvodu, že by jí ty věci stále připomínaly dobu, kdy byla jeho manželkou.

Nakonec si musel přiznat pravdu. Že ji skutečně nemiloval. Že se mu jen líbila představa toho, že ji miluje. Protože čekala jeho dítě.

Dal vědět otci o jejím odjezdu, ale více mu nevysvětloval. A Saharu upozornil, že chce večeřet o samotě ve svém obývacím pokoji.

Sahara přinesla jídlo a celou dobu mlčela.

„Děkuju,“ řekl jí Tárik.

Sahara neodpovídala. Ústa měla sevřená do tenké linky. Kdyby ji Tárik tak dobře neznal, pomyslel by si, že mu tím dává najevo svou nelibost. Jenže ve skutečnosti by nic takového neudělala.

Sahara byla oddaná starým zvykům. Tradicím. Byla služebná a jako taková věděla, kde je její místo.

Neměl na jídlo chuť a odstrčil talíř s baklavou stranou. Sahara vzala talíř, strčila mu ho pod nos a hlasitě jím uhodila před Tárikem na stůl, až mu trocha omáčky vycákla na oblečení.

Tárik se na ni zadíval. Pak se podíval na baklavu a zase na Saharu.

„Omlouvám se,“ prohlásila služebná.

Ovšem on jí to ani náhodou nevěřil.

„Máš snad něco na srdci?“ zeptal se jí klidně.

„Ne. Ano! Jistěže mám,“ vyhrkla. „Ale pochybuju, že by vás to zajímalo.“

Zdvihl obočí. Tahle žena byla ve službách královské rodiny celý jeho život a dnes poprvé se chovala jinak než zdvořile a úslužně.

„Poslal jste ji pryč!“

„Poslal…“ Tvář mu potemněla, odstrčil židli a vstal. „Nepokoušej své štěstí! Jestli si myslíš, že s tebou budu probírat svůj osobní život –“

Sahara zalovila v kapse, něco vytáhla a položila na stůl.

Byl to žlutý diamantový přívěsek.

„Nechala to tady.“

„Nechala tady všechno. Tak co?“

„Nenechala tady všechno!“

„Ženská, co máš na mysli tím, že tady nenechala všechno?“

„Ten amulet. Amulet lásky, který nestál ani tisícinu toho, co stál přívěsek. Ten si odvezla s sebou.“

„Mám dojem, že to ale není tvoje –“

„Není, to máte pravdu, pane,“ řekla sarkasticky, což ho vyvedlo z míry. „Jenže vy to nechápete.“

Tárik přivřel oči. „Varuju tě, Saharo.“

„Nechala tady diamant. A vzala si amulet.“ Sahara si založila ruce a vyhrkla: „Měla ho na sobě, protože jsem jí ho já osobně musela přivázat. Plakala, chvěly se jí ruce a samotné se jí to nedařilo.“

Tárik cítil, jak ho slabě píchlo u srdce. „No a co?“

„Takže, pane Táriku,“ pokračovala pomalu Sahara, jako by byl malé nedůvtipné dítě. „Vaše manželka –“

„Už není moje manželka. Prohlásil jsem naše manželství za neprávoplatné.“

„Vaše manželka,“ nenechala se odbýt Sahara, která považovala nějaká slova ohledně rušení manželství za špatný vtip, „odsud odjížděla v slzách na krku s amuletem z trhu místo drahocenného diamantu hodného královny.“ Nadzdvihla obočí. „Jen hlupák by nepochopil, co to znamená.“

Tárikovi vyschlo v ústech. Že by byl opravdu hlupák? Proč by si žena brala něco bezcenného místo dárku za desetitisíce dolarů?

„Možná si chtěla nechat něco na památku,“ uvažoval nahlas. „Něco, co by jí připomínalo, jak je zdejší část světa primitivní.“

„Pane.“ Sahara se zhluboka nadechla. „Kdybyste nebyl šejk a korunní princ, kdybyste neměl ve svých rukách moc, zkrátka kdybyste byl obyčejný člověk, řekla bych vám, že jste hlupák, který nevidí, že ho jeho žena miluje.“

„Nemiluje,“ odvětil Tárik a přešel ostatní Sahařina slova bez poznámky. Na ničem jiném totiž nezáleželo. „A já nemiluju ji.“

„Ale ona vás ano, pane! A vy ji také. Jestli za ní nepojedete, budete toho do smrti litovat!“

Nastalo ticho. Vypadalo to, že si Sahara konečně uvědomila, co všechno mu řekla. Zbledla a tak hluboce se před ním poklonila, až jí Tárik musel pomoci se zvednout.

„Odpusťte mi,“ zamumlala. „Nevím, co mě to popadlo –“

Tárik vzal její obličej do dlaní a hlasitěji políbil na ústa.

Pak vyběhl z pokoje.

Madison konečně usnula.

Zvuk motorů ji ukolébal a ona nemohla už víc plakat a přemýšlet o tom, co během krátké doby našla a zase ztratila.

Zvuk motorů se najednou změnil. To ji vzbudilo. Museli někde zastavit, protože letadlo se nehýbalo. Posadila se, roztáhla okénko a vykoukla ven.

Letadlo stálo na tiché ranveji, kterou zaléval měsíční svit.

Rychle zazvonila na Jusúfa. Když nepřicházel, zazvonila znovu. Odepnula si bezpečnostní pás a vydala se k pilotní kabině.

Dveře do ní byly otevřené, ale pilot i jeho asistent byli pryč. Byla tam úplně sama.

Vzadu na krku se jí zježily chloupky.

„Haló? Je tu někdo?“ zvolala.

„Já jsem tady, habíba,“ ozval se známý hluboký hlas.

Madison se otočila. Tárik stál tiše ve dveřích jako obrovská kočka.

„Co – co tady děláš?“

Na rtech se mu objevil úsměv. „Přišel jsem se na tebe podívat, habíba. Zdálo se mi to přirozené.“

„Já nerozumím…“ Polkla. „Kde vlastně jsme?“

„V Paříži. To je to nejromantičtější město na světě, alespoň se to říká.“ Znovu se svůdně usmál. „Já jsem tady byl vždycky jen obchodně.“ Odmlčel se. „Ale nikdy jsem tady nebyl se svou ženou.“

„Já nejsem tvoje –“

Přistoupil k ní tak blízko, až viděla, jak mu na tvářích raší jednodenní strniště. Napadlo ji, jaké by to asi bylo ho cítit při milování.

Oholím se, řekl by jí jistě, kdyby se mu o tom zmínila. Jenže ona by si ho raději přitáhla k sobě a zašeptala, ať se neholí, že si chce vychutnávat sladké škrábání na prsou, na bříšku i na stehnech…

Tváře jí zalila červeň.

„Co chceš, Táriku?“

Pomalu se k ní natáhl a objal ji. „Tebe,“ řekl jemně. „Ty jsi to, co jsem vždycky chtěl, habíba.“

„Ne, nechtěl. A já nechci –“

Políbil ji. Líbal ji a líbal, dokud mu nezačala polibky oplácet.

Pootevřela rty a vydechla mu do úst. Zasténal a přitáhl ji k sobě pevněji. Pomalu mu začala přejíždět rukama po hrudníku, po ramenou a nakonec po krku.

„Táriku,“ šeptala mu do úst a do očí jí vstoupily slzy. „Nedělej to. Prosím. Prosím tě, nedělej –“

„Co nemám dělat, miláčku? Líbat svou ženu? Držet ji v náručí?“ Hlas mu zjihl. „Na to mám jako manžel právo, habíba. Nebo mi ho snad chceš upřít?“

„Ty nejsi můj manžel. Rozvedl jsi nás, copak si nevzpomínáš?“

Tárik se usmál.

„Opravdu? A kdo nám to dokáže? Kdo zaručí, že ty staré tradice jsou stále platné?“

„A co naše manželství? Tvrdil jsi, že bylo platné.“

„To bylo… ale stejně jsem chtěl, abychom se vzali ještě jednou. V New Yorku nebo tady v Paříži… kde si budeš přát.“ Pevně ji objal. „Miluju tě, Madison. A ty miluješ mě.“

„Já – přišla jsem o naše dítě. Už mě přece jako manželku nepotřebuješ…“

Umlčel ji dalším polibkem a vzal její obličej do dlaní.

„Já tě budu vždycky potřebovat,“ prohlásil rozhodně. „Neumím si život bez tebe představit.“ Vklouzl jí prsty do vlasů. „Měl jsem ti to povědět dřív. Měl jsem ti říct, že tě miluju, ale měl jsem strach, že na to nejsi ještě připravená.“

„Ale když jsem přišla o dítě…“

„Nesmírně jsem trpěl. Kvůli ztrátě dítěte – a také kvůli tobě, habíba. Chtěl jsem tě utěšit, smutnit s tebou, ale…“ Potřásal hlavou. „Myslel jsem si, že o mě už víc nestojíš. Že když jsi přišla o naše dítě, nemáš důvod se mnou dál setrvávat v manželství.“

„To ne, Táriku! Toužila jsem po tvé lásce víc než předtím, ale byl jsi najednou tak vzdálený… Říkala jsem si, že už mě nepotřebuješ, a tak nemám důvod zůstávat za tebe dál provdaná.“

Políbil ji. Líbal ji znovu a znovu.

„Miluju tě,“ řekl. „Zbožňuju tě. Chápeš to, Madison? Miluju tě z celého srdce.“

Madison si k sobě přitáhla jeho hlavu a políbila ho. Jeho krásná, odvážná a vzpurná nevěsta ho políbila. Tárik zavýskl, popadl ji do náručí a rozesmál se. Pak ji odnesl ke dveřím letadla.

„Miluje mě,“ oznámil posádce, která čekala dole pod schůdky. „Má žena mě miluje.“

Pilot, druhý pilot i stevard se rozzářili.

A Madison byla přesvědčená, že stejně tak zářila i celá Paříž.

EPILOG

O dva roky a deset měsíců později

„Táriku,“ zvolala Madison „To nemůžeš! Šaríf je ještě příliš malý.“

„Kluk není nikdy příliš malý na to, aby se učil jezdit na koni,“ odvětil její manžel a usmál se. „Jen se na něj podívej, habíba. Je to rozený jezdec.“

Madison přivřela oči. Byli na terase ve svém bytě v New Yorku a její manžel přidržoval jejich syna na zádech koně – byl to ale houpací kůň, kterého mu dali k letošním druhým narozeninám.

„Máš pravdu,“ řekla se smíchem, „to tedy je.“

Chlapec byl podobný otci, ale čokoládově hnědé, oči zdědil po matce. Byl takový, jaké by měly být všechny ostatní děti jeho věku: krásný, zdravý, bystrý… a nesmírně milovaný.

Madison chvíli pozorovala manžela se synem. Pak se natáhla pro fotoaparát, který ležel na stole spolu se zbytky jídla připomínající Šarífovu oslavu – s dortem s modrou polevou a žlutými svíčkami, pohlednice z Dubaacu a také tam stál dárek od jeho dědečka – obrovské červené nákladní auto.

„Úsměv,“ zavolala a manžel i syn se na ni usmáli.

Dívala se na ně, prohlédla si i snímek, který právě vyfotila, a srdce se jí zalilo radostí. Napadlo ji, že kdysi by nevěřila, že je možné takové štěstí zažít.

„Habíba,“ usmál se na ni Tárik. „Na co myslíš?“

Madison k němu popošla. Zvedla syna z houpacího koně a dala mu pusu. Pak přitiskla rty na manželova ústa a pomalu ho políbila.

„Že tě miluju,“ zašeptala. „Že tě zbožňuju a jsem ta nejšťastnější žena na světě.“

„Tak se té myšlenky drž,“ zamumlal Tárik.

Chlapeček zazíval a strčil si palec do pusy. Jako kdyby to vytušila, objevila se na terase Sahara a vzala si chlapce od Madison.

„Je čas, aby šel malý princ spát,“ zazpívala a odnesla Šarífa dovnitř.

Tárik se zasmál a přitáhl si Madison k sobě. „Má perfektní načasování.“

Madison zvrátila hlavu a svůdně se na manžela usmála. „To ty také,“ řekla tiše.

Tárikovi se zablýsklo v očích, popadl svou ženu do náruče a nesl ji přes celý byt až do jejich ložnice.

„Miluju tě, habíba,“ řekl a zavřel za nimi dveře. „A vždycky budu.“

A pak jí celým svým srdcem, tělem i duší ukázal, že svá slova myslel vážně.