Sandra Marton

Šejkové - magnáti 02. Rozmarná snoubenka

PRVNÍ KAPITOLA

Chalíl stál na terase královského paláce a sledoval krajinu před sebou. Bylo to jeho oblíbené místo. Jako dítě utíkal chůvě právě sem a představoval si, že je dávný beduínský bojovník a skáče přes železné zábradlí na pláž, směrem k moři, vstříc svému zlatému korábu. Tentokrát si ale nevšímal barevného kontrastu mezi mořem, bílou pláží a západem slunce. Ani dorůstající měsíc a spousta hvězd nedokázaly neupoutat jeho pozornost. Přitom tak velký měsíc může spatřit jen nad rodnou Al Ankharou. Národ, jehož je korunním princem, národ obávaných pouštních válečníků a dobyvatelů, přišel do těchto míst v dávné minulosti. Nyní je Al Ankhara výstavné velkoměsto těžící ne z pastevectví, ale z ropných nalezišť. Starobylé tradice pouštních emirátů se však udržují dodnes. Ženy jsou pokorné a vždy zahalené, neodporují a nejsou-li vyzvány, nemluví. Jejich hodnota je dána péčí o rodinu a schopností rodit děti. Všichni se podřizují hlavě rodiny, tedy otci. A to tím spíš, když tím otcem je sultán, pomyslel si trpce.

Arabské tradice mu v životě nepřekážely. Do svých dvaceti let žil v rodném paláci a nepřemýšlel o logice národních tradic. Později odešel studovat do Spojených států a deset let se zdržoval právě tam. Do Al Ankhary zajížděl jen občas. Na slavnostní ceremonie, které vyžadovaly přítomnost následníka trůnu, případně na žádost otce, když potřeboval zástupce v důležitých státních záležitostech. Chalíl měl v New Yorku lukrativní práci ropného magnáta, krásný byt a v něm milenky podle chuti a nálady. Na rozdíl od tradic Al Ankhary nemusely a ani nebyly jeho milenky zahalené. Nebyly však ani pokorné. K němu vzhlížely jako k šejkovi Chalílovi al Hasimovi, následníkovi trůnu Al Ankhary. Byly krásné a vzdělané a na ulici nechodily tři kroky za ním, i když si to někdy přál.

Při vzpomínce na New York se jeho pohledný, ostře řezaný obličej zachmuřil.

Ještě včera seděl ve své kanceláři a projednával obchod za miliardu dolarů. Náhle ho vyrušilo volání na ryze soukromý mobil. Státnické záležitosti volají a nežádají o dovolení, ušklíbl se. Ministerstvo Al Ankhary ho žádalo o okamžitý návrat domů. Neodkladné státní zájmy. Dobrá. Beze slova opustil nedokončený obchod i novou milenku. Vzorný syn Al Ankhary vždy poslechne. Soukromým letadlem se vypravil na dvanáctihodinovou cestu domů. Tak praví tradice. Syn vzdává otci úctu tím, že nikdy neodmlouvá a vykonává příkazy staršího muže. I kdyby se mu ty příkazy příčily, pomyslel si sarkasticky. Hned se však zarazil. Zdá se, že západní styl Spojených států skutečně ovlivňuje jeho tradiční pojetí hodnot.

Unavený dlouhým letem přistál v blízkosti královského paláce. Dostalo se mu vřelého otcovského přivítání a ujištění, že na společném obědě se dozví vše. Z oběda se stala večeře, a ani v podvečer ještě nevěděl, jaké je jeho poslání a co je to za urgentní státní záležitost.

Teď tu on, šejk Chalíl al Hasim, korunní princ Al Ankhary, Ochránce svého lidu a dědic trůnu, stojí na terase a zlostně sleduje pobřeží. Tak proto přišel o tak výnosný obchod?

Otec, sultán Al Ankhary, ho po příletu přátelsky přivítal.

„Děkuji, synu, že ses tak rychle dostavil,“ pravil otec a potěšeně se otočil ke svým ministrům, kteří ho doprovázeli.

„Ovšem, můj otče. Tvůj vzkaz byl velmi naléhavý.“

„Ano, jde o důležitou věc, rozhodně ne pro každého. Proto jsem se obrátil na tebe. Máš mou důvěru.“

Jeden z ministrů se naklonil k sultánovi. Ten se zamračil a nečekaně se rozloučil. „Jistě mi promineš, synu, když tě teď opustím. Máme potíže se vzbouřenci na severu.“

„Ale co ta naléhavá státní záležitost, která nesnese odkladu, jak jsi sám řekl?“ Chalíl roztrpčeně stiskl rty.

„Chvilku to počká. Probereme vše u večeře.“

Chvilka se protáhla na deset hodin. U večeře? Ve společnosti mnoha dalších lidí? Budeme probírat státní zájmy v přítomnosti cizích uší?

Jeho netrpělivost se změnila ve zlost. Večeřet mohl v New Yorku a v přítulnější společnosti.

Při večeři se snažil být příjemný a nedávat znát svou rozladěnost. Po dvou hodinách sledování rozhovorů kolem sebe a odpovídání na formální dotazy se omluvil a odešel na venkovní terasu. V uších mu zněl společenský hovor a smích hostů propletený s ladnou arabskou hudbou. Jindy by si společnost rád vychutnal, ale nyní zlostně zaťal pěsti.

Jeho výhled nečekaně vyrušil stín zpoza paláce.

Kdo to může být?

Ode zdi se odpoutala postava a rychlým krokem zamířila k moři. Chalíl se zamračil. Tady nemá nikdo co dělat. To je soukromý pozemek patřící sultánovi. Všude kolem jsou stráže. Jak je možné, že dosud nezasáhly?

Že by někdo z hostů? Ale ne, ti dnes mají tmavé formální obleky. Tato postava je oblečená v tradiční arabské košili s kapuci. Asi nějaký sloužící. Na dospělého však nevypadá, je příliš útlý v pase. Spíš chlapec…

Sledoval postavu až k moři. Proč ten kluk vstupuje do vln? To neví, že tu jsou žraloci? Chlapcova postava se nořila hloub a hloub do vody a mokrý oděv se ovíjel kolem jeho nohou.

Chalíl neváhal. Vidina dobrodružství mu přivolala dávné dětské představy o beduínských předcích. Přehoupl se přes železné zábradlí a bezpečně dopadl do bílého písku.

Lajlino srdce bilo jak o závod. Odhodlaně se opřela o starobylé vnější dveře harému, které vedly na pláž. Ozvalo se zapraskání, panty zaskřípaly a dveře jako zázrakem povolily. Lajla nedoufala, že by mohla uspět. Harémové pokoje byly vždy pověstné svou nedobytností. Přitom jí stačila obyčejná jehlice do vlasů.

Obyčejná? Určitě ne. Lajla se rozhlédla kolem sebe. Tak tady trávily svůj čas sultánovy konkubíny. Harém! Vždy stál stranou, v jiném křídle královského paláce, než byly oficiální místnosti. Mramorové podlahy, na nich hedvábné koberce, na stěnách nádherné tapisérie. Nyní byly stěny pokojů šedé prachem, tapisérie byly prožrané od molů a koberce? Evidentně tu nikdo nežil aspoň sto let. Jen mříže v oknech zůstaly. A těžké bezpečnostní dveře. A možná jehlice do vlasů zapadlá do čalounění.

Opatrně ty dveře zavřela. Nyní již věděla, že je nutné panty namazat. Použiju koupelový olej, ten musí stačit, napadlo ji a lehce se usmála. Ženská si musí umět poradit. Ve vedlejším pokoji spalo její služebnictvo. Spíš vězeňští dozorci. Dvě arabské služky a jedno ozbrojené individuum. Ženy byly postarší, zahalené v černé burce od hlavy až k patě, a hovořily pouze arabsky. Lajla tušila, že zneužívají její chabé znalosti arabštiny a za zády se jí posmívají. Američanka. Hubená. Rusovlasá. Se světlou pletí. Bílý ďábel! Není divu, její matka prý byla čarodějnice. Kam jsem se to jen dostala, pomyslela si Lajla. Nejraději by si dala pár facek. Hlavně pozor na Ahmeta. Spí v pokoji spolu s černými Arabkami a může být skutečně nebezpečný. Je ozbrojený, a nejen to: umí se svou středověkou zbrojí, s nožem a mečem, zacházet. Jeho povinností je chránit mne i před mnou samou. Odulé, primitivní, beduínské prase!

Ó ano; můj otec, pokud ho tak můžu zvát, se opravdu stará. S touto stráží se mi sice nic nestane, ale budu mít co dělat, abych jim zmizela, napadlo ji.

Tiše zaklapla dveře a přitiskla se k fasádě harému.

Její otec, významný šejk severních kmenů, se ji snažil přesvědčit o nutnosti osobní ochranky. Ochranky?

„Al Ankhara se ti možná zdá jako ráj, ale nenech se mýlit, dcero moje. Je tu spousta nebezpečí, o kterém nemáš ani tušení.“

Aspoň tohle otci věřila. Královský palác skutečně vypadal jak z pohádek Tisíce a jedné noci. Ale i pro Šeherezádu byl královský palác vězením. O tom však arabské pohádky taktně mlčí.

Neměla čas se zabývat půvabem Ankharského paláce. Potřebovala se soustředit na útěk.

Před hodinou upřeně sledovala moře skrz zamřížované okno a přemýšlela, jak vyzrát na harémové dveře. Náhle její pohled přeťal stín malé jachty. Není daleko, snad jen tři sta metrů od břehu! Naděje na útěk ji probrala z malomyslnosti. Začala horečně přemýšlet, jak se odsud dostat. Musí být nějaká možnost! Začala prohledávat pokoj.

Měla štěstí. V čalounění staré pohovky našla jehlici do vlasů. To nebyla obyčejná vlásenka, ale dlouhá jehlice z pevného kovu. Lajla si vzpomněla na dobrodružné filmy, v nichž hlavní hrdinky v nesnázích vytáhly z klobouku jehlici a otevřely si dveře vězení. Třeba takový filmový brak jí bude nyní užitečný. Ale teď je ještě brzy. Ochranka má oči jako ostříž a zatím se nechystá ke spánku. Lajla uschovala svůj právě nalezený paklíč do štěrbiny u dveří, aby ho měla po ruce, až přijde čas. Musí vyčkat, až ochranka usne a v harému bude bezpečno.

Někdo zaklepal na dveře Lajlina budoáru. Byla to její arabská služebná, v ruce tác s večeří. Něco ironicky pronesla v arabštině a hned se odkolébala do vedlejší místnosti ke své družce a ozbrojenému eunuchovi.

Neměla na jídlo ani pomyšlení. Záměrně se v jídle porýpala a nechala služebné večeři odnést, za jejich zlostných arabských poznámek. Po chvíli se Arabky vrátily a naznačily jí, že je čas na koupel a spánek. Škodolibě pokukovaly po její štíhlé, téměř chlapecké postavě. Takové vyžle nic nevydrží, brblaly zlostně. Když jí chtěly navléknout hedvábnou noční košilku, odmítavě zavrtěla hlavou a naznačila, že jí bude chladno.

Obě služebné se zakuckaly smíchem. Ta bílá ďáblice si pořád něco vymýšlí! A přitom je kolem ní tolik cavyků! Jen se podívejte: je úplně jiná než my. Dokonce i v saharském vedru se chvěje zimou. A to se má stát manželkou šejka? Beduína z divokého severu? To nemůže přežít!

Namísto lehké noční košilky jí schválně oblékly dlouhou mužskou košili s kapucí a škodolibě se na sebe zašklebily.

„A teď spi,“ přikázala Lajle jedna ze strážkyň v představě, že Lajla nerozumí arabsky, a pokynula hlavou k přístěnku. Tam již bylo připraveno lůžko na spaní.

Počkala, až uslyší z vedlejší místnosti chrápání svých strážců, a pak po špičkách přistoupila ke dveřím.

O minutu později jehlice zabrala a starobylý zámek povolil. Byla volná!

Napřed chtěla běžet přímo do vln, vstříc jachtě, ale pak si uvědomila, že ji někdo z místních může zahlédnout a zburcuje palácovou ochranku. Snažila se tedy kráčet nenuceně, pomalu, dokud na nahých chodidlech neucítila chlad mořské vody. Postupovala dál a dál do hloubky vln. Mořská voda jí vzlínala po košili. Náhle si uvědomila, že jachta zmizela z obzoru. A kdoví, koho by na ní našla. Neměla na výběr. Ponořila se do mořských vln…

Náhle ji cosi zezadu popadlo. Něco statného a silného. Něco? Spíš někdo. Muž.

Jeho paže ji sevřely kolem hrudníku. Vykřikla a prudce ho odrazila zpět. Nešlo to, byl příliš silný. Pak se zavěsila na jeho předloktí, skrčila nohy a prudce mu je vrazila do slabin. Nepomohlo to, byl výrazně vyšší a úder do stehen mu očividně nevadil, protože sevření nepovolil. Lajla se bránila se všech sil, křičela, ale nebylo jí to nic platné. Jak ji Ahmet, ten tlustý bezzubý chlap, mohl tak rychle najít?

Ne. Tohle nebyl Ahmet páchnoucí potem a zvláštním kořením.

Muž, který ji pevně držel, byl silný a štíhlý. To nebyl obézní, primitivní Ahmet. Na své hrudi zahlédla pružné ruce plné svalů a ucítila vůni drahé pánské kolínské.

Lajla nebyla ochotna se vzdát nějakému zaprášenému pastevci velbloudů, který si násilím hledá manželku. Zřejmě však bude znásilněna silným, příjemně vonícím mužem, který si vyšel na pláž po královské hostině.

Na okamžik přestala křičet a kopat.

Ječela tak, že Chalílovi málem praskly ušní bubínky.

Ženská? Tak tahle zuřící a kopající bestie, která řve a bojuje jak o život, je ženská?

Opravdu, je to ženská. Možná až moc.

Chalíl k sobě přitiskl její pevné tělo i štíhlý zadeček, kterým ho tlačila do rozkroku. Jeho ruce jasně rozeznaly plná ňadra a špičaté bradavky. Kapuce košile se jí svezla na ramena a měsíc ozářil její rusé dlouhé vlasy. Nebylo pochyb. Toto je opravdu žena, a pokud může soudit ze svých dotyků, musí být krásná.

O co té holce jde? Vždyť ji právě zachraňuje před utopením a před sežráním žraloky. Na pobřeží ji hned pustí. Ještě by to mohlo vypadat, že ji chce znásilnit. Taky by ho mohla zabít. Sílu na to má. Dobře, to trochu přeháním, pomyslel si. Lokty má ta ženská ostré tak, že by mi propíchla břicho, a chodidly mě málem kopla do rozkroku. A ten její zadeček! Pevný a ženský.

Toužebně si ji přitiskl k tělu. Na chvíli se přestala bránit a oddaně se přimkla k jeho slabinám. Jeho tělo začalo okamžitě reagovat.

„Bass,“ křikl jí do ucha. „Přestaň!“

Jeho slova účinkovala na dívku jako na divokou saň. Opět sebou začala házet ve snaze zasáhnout ho na nejcitlivějších místech. Prudce ji stiskl, až jí vyhnal vzduch z plic, a opět ji okřikl. „Shismak!“

Dívka sebou nepřestala zmítat. Jak to, že na ni nic neplatí? Mělo by! Chalíl se chtěl zeptat, kdo je a kde se tu vzala, ale dívka mu nedala příležitost a pokračovala v boji.

Nevědomky mu tak dala příležitost, aby se blíže seznámil s jejím tělem; s pevnými plnými ňadry, útlým pasem a zadečkem, kterým byla zapřená v jeho rozkroku.

Zjistil, že se přestává ovládat a touha po ženě mu smazává bariéru mezi jednáním a rozumem. Jemu ale nejde o sex. Ta ženská tu nemá co dělat. Jak mohla projít ostrahou bez povšimnutí? A proč šla do moře? Chtěla se snad utopit?

Náhle uslyšel kroky šustící v písku. Otočil se a spatřil dvě arabské ženy v černých burkách a obrovského tlustého chlapa s mečem.

„Okamžitě to polož,“ okřikl ho Chalíl.

Muž s mečem se zarazil, pak zbledl a vrhl se na kolena. Stejně tak učinily i obě ženy.

Chvíli zavládlo ticho.

Dokonce i dívka v Chalílově náruči se přestala svíjet. Dobrá, pomyslel si. Postavil dívku do písku a přistrčil ji k jejímu ochránci.

Lajla nerozuměla slovům muže, který cosi vytýkal jejím arabským služebníkům nataženým v písku. Vždyť je to vetřelec a násilník! Proč před ním ostatní padají na kolena?

Konečně se nadechla. Prudce si odhodila mokré vlasy z obličeje a vzpomínala, jak přesně zněly arabské nadávky, které pochytila v jazykovém kurzu a mohla si je vyzkoušet na neznámém muži. Její znalosti arabštiny byly chatrné. Některá důležitá slova, třeba nadávky, si však zapamatovala, i když si nebyla jistá, co znamenají a zda je vyslovuje správně.

„Ibn Al-Himar,“ vydechla. „Inta khaywan!“

Jedna ze služebných vyprskla smíchy. Druhá ji okřikla a vrazila hlavu do písku. Ahmet se se vzteklým výrazem a mečem v ruce zvedl ze země a snažil se ji udeřit, ale neznámý muž ho pohybem ruky zadržel. Pak popadl dívku za zápěstí a zkroutil jí ruku za zády.

„Shismak,“ prudce ji okřikl a přiblížil k ní svůj obličej, takže viděla vzteklé jiskry v jeho šedých očích.

Co to má znamenat? Nic nechápala. Kdo si ten chlap myslí, že je? Není jeho žena, aby ji okřikoval! Rozhodla se pro poslední nadávku, na kterou si vzpomněla.

„Shismak!“

Odsekla. „Yakhreb beytakl!“

Ať řekla cokoliv, výsledek se ihned dostavil.

Muž se s nehraným šokem v očích obrátil k dívce. Tak tohle přehnala. Před služebnictvem! Zbláznila se snad? To neví, co ji čeká za urážky podobného druhu? Předtím ho nazvala oslem a sprostým zvířetem. To ještě přešel. Ale nyní ho nazvala idiotem, a navíc před služebníky.

Ahmet hodil po Lajle dýkou. Obě Arabky si zakryly tvář.

Cizí muž cosi zvolal. Pak o to víc přitiskl dívku k sobě a s uraženým pohledem se jí podíval do očí. Teď mě zabije, pomyslela si. Ale co. Když mám umřít, tak s parádou. O to vzpurněji pohlédla muži do očí a pomalu opakovala svou poslední urážku. Chvíli vyčkala, a pak se na něj zářivě usmála.

Muž se na ni upřeně zadíval. „Kelbeh,“ odsekl. Lajlina ostraha pokývala hlavou. Ano, musí být opravdu šílená.

Muž se přiblížil k dívce a prudce ji uhodil do prsou, až se zapotácela a upadla do písku. Strážkyně se zlomyslně rozchechtaly. Ne však její útočník. Sledoval ji, jak se snaží postavit a udržet rovnováhu, jak vrávorá s očima divoce upřenýma na něj, jak se chvěje vzteky, celá zmáčená a plná písku, ale stále se vzdornýma očima.

Tu bych jinak musel zabít, pomyslel si. Kdyby byla zvíře.

Luskl prsty. Bylo vidět, jak jeho příkazy působí na Lajliny služebníky. Byl pro ně autorita. Obě ženy i Ahmet se postavili a na výzvu onoho muže začali odpovídat. Jedna z žen náhle ukázala na Lajlu a ztišila hlas.

Když tok arabštiny ustal, otočil se muž k Lajle. Založil si ruce na prsou a pichlavě ji pozoroval.

Poprvé se podívala na muže, který ji objímal v mořských vlnách. Vysoký, ramenatý, v černém smokingu. Byl slavnostně oblečený. Rozhodně na sobě neměl dželabíju, sprostou místní košili, tak jako ona. Jeho vlasy byly husté a tmavé. Nebyla schopna určit barvu jeho očí, ale jeho obličej, drsný i pohledný zároveň, ji přitahoval.

Ten muž byl krásný. Byl to Arab, krásný ve své divoké podstatě. Cítila sílu jeho pohledu. Kolena se jí třásla, když si ji prohlížel. Začal od jejích vlasů, pak se zaměřil na její prsa, mokré bříško i téčko její ženskosti mezi stehny. Lajla si uvědomila, že mokrá dželabíja, do detailu obepínající její tělo, víc odkrývá, než skrývá.

Co mohl vidět? Všechno, připustila si Lajla. Tvar mých prsou. Jak mi bradavky trnou vzrušením i chladem a vypínají se přes povrch košile. Má stehna. Mé nohy. Stále se díva!

Záměrně si odkašlala. Mužův pohled se opřel do jejích očí. Ke své hrůze se začervenala a polilo ji horko. Ten muž po ní touží. Jeho ústa se pousmála způsobem, kterému každá žena rozumí. Kdyby byla doma, ve Státech, věděla by, jak se zachovat. Tento muž by patřil jí…

Určitě by neustoupila o krok, tak jako nyní.

Přistoupil k ní a prudce ji uchopil za ramena. Zavrávorala a nechtěně mu vpadla do náruče. Cítila jeho svaly, jeho ruku pevně přitisknutou na záda. Náhle ji uchopil pod zadečkem a prudce si ji přivinul do svých slabin. Lajla rozpoznala zvláštní, horký tlak ve svém nahém rozkroku; byl to tlak vzrušeného mužství.

Odevzdaně vzdychla a zaklonila hlavu. Přála si, ať se tento okamžik završí, a vše nechala na něm.

Muž jí něco arabsky šeptal. Nerozuměla, ale smysl jeho slov byl jasný, zvláště když zabořil prsty do jejích vlhkých vlasů. Přitáhl si její obličej ke svému a sledoval její chvějící se rty.

„Balashs.“

„Ne.“ Lajla se snažila, aby její hlas vyzněl rozhodně a tvrdě, ale pohled násilníka ji zcela odzbrojil. Srdce se jí sevřelo, i oblast kolem podbřišku.

Viděl její kmitající řasy. O to víc si přál zastavit to chvění, přesvědčit ji, že její rty jsou určeny k líbání. Pak uslyšel její „ne“. Prudce ji od sebe odstrčil. Zmateně zůstala stát, s ústy pootevřenými.

Dívali se na sebe snad celou věčnost. Pak si sundal sako a jemně ho položil kolem jejích ramen. Lajla se zachumlala do mužovy vůně, jeho tepla. Pak ucítila jeho ruku na svých zádech a lehký tlak, kterým ji postrčil k Ahmetovi a služebnicím v černém.

Muž, daný velkou autoritou, pomalým krokem zmizel ve tmě.

DRUHÁ KAPITOLA

Chalíl se vrátil do paláce bočními dveřmi. Objevil je již dávno, ještě jako chlapec. Od té doby je používal, když se chtěl vyhnout pevně daným pravidlům platným pro korunního prince.

Potichu otevřel dveře. Stráž na druhé straně, překvapená nečekanou změnou, prudce vyskočila a zasalutovala. Ze zvyku pozdrav opětoval a rychle spěchal do prvního patra. Ani ho nenapadlo, že by se měl vrátit ke společnosti svého otce a jeho přátel. Nebyl zvědavý na strojený lesk a hluk. Necítil se v něm dobře. Ani teď, ani dříve.

V hlavě se mu rojily vzpomínky na dnešní večerní pláž. To celé bylo zvláštní. Připletl se snad k něčemu, o čem neměl vědět?

Vešel do koupelny. Byl celý promočený. Boty, kalhoty, celý smoking. Ale tak to asi bývá, když muž drží v náručí mokrou ženu.

Mokrou a téměř nahou.

Chalíl se zarazil. Byla opravdu nahá? Ano, pod dželabíjou určitě neměla nic. A to si do nedávna myslel, že dželabíja je všední kus mužského oděvu jeho skromného lidu.

Po dnešní zkušenosti změnil názor.

Mokrá látka obepínala její vnady do nejmenšího detailu a zdůrazňovala každou křivku jejího těla. Plnost dívčích ňader. Klín, zřetelně vystupující mezi jejími stehny, ztuhlé bradavky tlačící se zpoza vlhké látky.

Jeho penis začal tuhnout. Zavřel oči a snažil se přivolat ty chvíle, kdy si dívku nadzvedl do klína a ucítil její horkou…

Sakra!

Vztekle ze sebe strhl oblek. Ta holka ho vzrušuje. Jediný její pohled. Jediný dotek. No a co? To by se stalo každému muži. Důležitější je, co je ta dívka zač, proč má ostrahu a proč vstoupila i přes varování do moře; tím spíš oblečená.

Pustil si sprchu a pokračoval v přemítání.

Její strážci tvrdí, že je dcerou bohatého obchodníka a bude se vdávat. Prý se rozhodla zaplavat si v moři, i když jí to vymlouvali. To je tedy zvláštní. Ona je jejich paní, a když se rozhodne, že půjde plavat, pak její ochranka do toho nemá co mluvit. Služebné ji mají doprovodit k moři a pomoci jí s převlékáním, Ahmet je má sledovat zpovzdáli, ale rozhodně nemá nikdo co své paní zakazovat či doporučovat. Navíc, dívka šla do moře v dželabíje; je jasné, oděv nasákne vodou a bude ji stahovat pod hladinu. Kdyby si šla dobrovolně zaplavat takto oblečená, musela by ochranka varovat jejího otce. A ten by zasáhl.

Ne. Tady něco nesedí. Dívka byla na pláži sama a její stráž za ní jen taktak stačila doběhnout. Spíš to vypadá, že dívka ostraze utekla. Ale proč? Proč jsem se nezeptal přímo jí, napadlo ho. Kdo ví, co by řekla. Zamumlala jen pár slov, když se nepočítají urážky, které na něj vybalila. Nazvala ho oslem, psem, i hůř… A s tím ji nechal odejít.

Chalíl zavřel oči a nechal si na obličej prýštit chladivou vodu. Snažil se vybavit si dívčinu vůni, tvar jejího těla i hlas, kterým v jeho náruči odmítla jeho polibek. Jakou chuť by asi měla její ústa?

Ne. Ta dívka je na cestě ke svému budoucímu manželovi. Patří někomu jinému. A on musí potlačit všechny myšlenky k dnešnímu večeru. Ta dívka je zadaná. A kdoví, zda ji ještě někdy uvidí.

Ovinul se ručníkem a potmě opustil koupelnu. V koutě jeho ložnice se cosi pohnulo. Chalíl leknutím zavrávoral a rozsvítil světlo. Na opačném konci pokoje salutoval starý muž.

„Sakra, Hasane,“ vykřikl s úlevou Chalíl. „Co tu děláš?“

„Čekám na vás, můj pane,“ pokorně odvětil starý sluha a uklonil se téměř k zemi.

„To snad není možné! Řekl jsem ti snad tisíckrát, že nechci, abys na mě čekal.“ Po chvíli mu hlas zjemněl. „Jdi si lehnout, starý brachu. Uložím se do postele sám.“

„Ale to nejde, můj pane. Jsem váš sluha a je mou povinností se o vás postarat.“

„Už nejsem malý chlapec. Nepotřebuju pomoc, když jdu spát. Jsem už dospělý, ber to tak.“

„Ale vy jste princ, můj pane. Dostal jste mě jako dárek, když jste se narodil. Podle tradice…“

„Podle tradice je téměř půlnoc a je čas na spaní,“ odpověděl smířlivě. Objal sluhu kolem ramen a pomalu s ním kráčel ke dveřím. „Díky, žes na mě čekal. O zbytek se postarám sám.“

Starý muž si povzdychl, uklonil se a zavřel za sebou dveře.

Ano, tradice. Pochopí někdy jeho lid, že všude kolem je dvacáté první století a že lpění na starých zvycích, mnohdy bezúčelných a zbytečných, může být pro někoho ponižující? Vyrůstal uprostřed těchto zvyků a vždy je respektoval. Až posledních deset let pobytu ve Státech ho přesvědčilo, že se svět změnil a rozhodně ne podle vzoru Al Ankhary.

Už jen ten status podřízenosti. Sluha je slepě podřízen svému pánovi. Národ se podřizuje sultánovi. Manželka svému muži. Děti svým rodičům.

A dcery – svým otcům.

Převalil se na posteli a zamyšleně se zahleděl na mozaikový strop. Podle slov ostrahy jede ta dívka za ženichem. Pokud je z arabské rodiny, jak tvrdí její sloužící, pak zde není dodržena staletá tradice vyvdávání dcer. Tím spíš, je-li z bohaté rodiny. Tak to už vůbec nesedí. Koho si ta dívka vlastně bere? A proč má s sebou tak malý doprovod?

Dvě ženy. A jednoho tlustého tupého strážce. Svatba dcery bohatého obchodníka s velmi vlivným mužem, jak tvrdily dívčiny služebné, se nemůže odbýt takhle stroze. Podle tradice se nevěstě dostává vší úcty a poct. Bývá doprovázena skupinou ochránců na koních v plné zbroji a spolu s ní cestují i členové rodiny a příbuzní. Otec ženicha i nevěsty si dávají za čest vystrojit velkou svatbu; je to věcí prestiže. Bohatý obchodník? Vlivný muž?

A ovšem; proč sultán, jeho otec, nepozval dívčina otce i nevěstu na dnešní večeři? Jak to, že dívka měla čas jít k moři?

Chalíl se zvedl z postele a přistoupil k oknu. Venku viděl jen opuštěnou pláž. Žádná dívka v mužském oděvu, žádná lítá saň, vzpírající se, když ji chtěl zachránit. A takové měla pevné a krásně voňavé tělo…

Dnes večer na pláži se s ním cosi stalo. Tušil, že jeho změna je důležitá a proběhla proti jeho vůli. Možná to byla Al Ankhara a její starodávné tradice. Kontrast moře, písku a zapadajícího slunce. Nebo ta dívka, které dovolil víc, než tradice připouštějí. Jedno je jisté: potřebuje ženu. Fyzicky S poslední přítelkyní se rozešel před dvěma měsíci. Nyní má novou milenku, ale užíval si ji jen jeden týden, než ho otec povolal domů. Proto jeho tělo tak bouřlivě a vášnivě reagovalo na vzpouzející se dívku. Chalíl touží po ženě.

Zavřel oči a snažil si vybavit New York a poslední noc se svou milenkou. V mysli se mu však stále zjevovala postava v dželabíje a s mokrými rusými vlasy.

Tím spíš musí rychle zjistit, jakou státní záležitost pro něj otec přichystal. A pak se rychle vrátí do New Yorku.

Následující ráno se Chalíl konečně setkal s otcem o samotě, bez dohledu královské rady. Otec seděl u stolu v nádherné zahradě plné růží a nakládal si na talíř ovoce a čerstvý chléb. Pokynul Chalílovi, aby se posadil.

„Sabah ala-kheir, můj synu.“

„Dobré ráno, otče.“

„Jak ses vyspal?“

„Dobře, děkuju.“

„Prosím, nenech se pobízet a nabídni si. Jsi tu doma. Vezmi si, na co máš chuť. Určitě máš hlad. Včera večer si moc nepojedl. Nechutnalo ti? Možná jsi zvyklý na západní styl stravy.“ Otec tedy zaregistroval, že Chalíl opustil společnost.

„Ne, jídlo bylo dobré. Jen jsem byl unavený z dlouhé cesty, to je vše.“ A rád bych věděl, proč jsem tady a proč tak nakvap, chtěl dodat, ale úcta k otci ho zarazila.

„Nebudu se tě už vyptávat, můj synu. Jistě tě zajímá, proč jsem tě tak narychlo povolal domů,“ pravil sultán a tázavě pozvedl obočí.

„Ano, otče, to bych opravdu rád věděl.“

Kolem stolu procházeli číšníci s dalšími chody snídaně. Sultán si otřel ústa a vybídl syna, aby šel s ním.

„Pojď synu, ukážu ti, jaké máme letos krásné růže.“

Co to má znamenat? Překvapeně se rozhlédl. Je jasné, že otec nechce, aby je někdo slyšel.

V omamné vůni květin, daleko od snídající společnosti, pokračoval sultán v započatém hovoru. „Nebyl jsi moc nadšený, když jsem tě požádal, aby ses vrátil domů, viď?“

„Promiň, otče, volal jsi na soukromé číslo a já byl uprostřed důležitého jednání.“

„Ale přijel jsi. Tak to má být. Jsi můj syn a můj následník, a tím spíš musíš dodržovat základní pravidla úcty a poslušnosti k otci.“

„Ano“.

„Včera večer jsi na pláži potkal ženu.“ Chalíla tato věta nepříjemně zaskočila. Copak nemá právo na soukromí? To ho snad i doma špehují? „Ta dívka se jmenuje Lajla.“

Lajla. Jak měkce zní její jméno. A jak jí sluší. K její vzdorovitosti se ale nehodí.

„Chalíle? Vnímáš mě?“

„Ano, promiň, otče. Co je s tou dívkou?“

„Má před svatbou. Jede za svým ženichem.“

„Já vím. Řekli mi to její sloužící.“

„Je to velmi důležitý svazek. Její otec je šejk Omar al Assad.“

„Víš to určitě, otče? Protože její služky říkaly, že…“

„Vím to naprosto jistě. A jejím manželem se má stát šejk Butrus al Ali.“

„Ten zrádce? Vždyť proti tobě brojí několik desetiletí a nic se nezměnilo! Nemá k tobě žádnou úctu!“

„Právě proto je sňatek Omarovy dcery s Butrusem tak důležitý Omar a Butrus mi odpřísáhnou věrnost, a pokrevní vazbou spory ustanou.“

Chalíl přikývl. Sňatek je dobrý způsob, jak sjednat klid zbraní. Dělá se to tak odnepaměti a v celém světě. Bohaté evropské rodiny se dodnes žení mezi sebou a udržují tak dynastie.

Ale dívka z pláže a Butrus? Kdysi se s ním setkal. Vzpomněl si na jeho odulý, žlutý obličej, mastné vlasy, ohromné břicho a špínu za nehty.

Ta krásná svěží dívka si bude brát takové zvíře?

„Chalíle? Na co stále myslíš?“

Otcův hlas zněl roztrpčeně.

„Vzpomněl jsem si na Butruse a jeho zjev. Nebyla to hezká vzpomínka. Ví ta dívka, co ji čeká?“

Sultán překvapeně pohlédl na syna. „Měla by snad?“

Odpověď vzorného syna Al Ankhary by měla znít NE. Zde jsme totiž v Orientu, ne Spojených státech. Al Ankhara byla součástí Unie arabských států, z nichž každý byl velice mocný díky ropnému bohatství. Na jedné straně krásná města s mrakodrapy v kontrastu s historickými paláci, na druhé straně přísná tradice hierarchie.

Nic se nezměnilo, pomyslel si Chalíl. Ženy budou vždy brány jako méněcenné bytosti.

„Potkal jsem ji včera večer na pláži,“ pronesl Chalíl místo odpovědi. „Musím přiznat, že je velmi atraktivní.“

„Já bych řekl, že je krásná,“ prohodil ledabyle sultán.

„Tys ji viděl, otče?“

„Samozřejmě. Ale jen letmo. Potřeboval jsem si ověřit, že její otec nelže. Podle předběžné dohody mezi Omarem a Butrusem se svatba uskuteční proti vysoké peněžní částce, kterou Butrus Omarovi za nevěstu zaplatí. Jeho podmínkou je však výjimečná krása nevěsty. Řekl bych, že Lajla bude Butrusovi vyhovovat.“

„Dobrá, ale pokud je to dcera šejka, proč se jí zde nedostává odpovídající úcty a pozornosti? Proč má s sebou jen dvě ženské a jednoho ozbrojence? A proč jsem ji neviděl u večeře?“

„Jde o její bezpečnost. Musíme udržet informace o svatbě v tajnosti. Butrus i Omar mají spoustu nepřátel, dokonce i zde v paláci. Pokud mezi sebou válčí, severním separatistům to vyhovuje. Svatba mezi znepřátelenými stranami však na sever přináší mír, a to se některým frakcím nelíbí. Bohužel se zdá, že se o chystané svatbě už dozvěděli. Jistě si umíš představit, jaké hrozí té dívce nebezpečí. Dokonce i zde.“

Ano; Omarovy nepřátelé. Butrusovy nepřátelé. A nakonec i nepřátelé jeho otce.

Ví Lajla, jaké s ní mají plány? Ví o nebezpečí kolem sebe? To byl důvod, proč kráčela stále dál do moře? Utopit se, nebo plavat vstříc svobodě?

„A ta dívka? Zná pozadí své svatby?“ Po včerejším večeru se Chalíl neubránil otázce.

Sultán lhostejně pokrčil rameny. „Nemám tušení. Ví, že se provdá za bohatého muže. Nic víc ji nemusí zajímat. Je to rozhodnutí jejího otce, jako dcera nemá právo odporovat. Tak to platí odjakživa,“ dodal sultán pátravým hlasem.

„Jistě, ale…“ Nedopověděl. Otec ho prudkým pohybem přerušil a úsečně pokračoval: „Není žádné ale. Tady nejsme ve Státech, nezapomínej na to, můj synu. Al Ankhara ctí své tradice, a ty říkají, že dcera poslechne svého otce a bez odporu přijme manžela, kterého jí otec vybral.“

„Proč jsi mě vlastně povolal domů, otče?“

„Mám pro tebe důležitý úkol, synu. Nemůžu ho svěřit někomu jinému.“

Chalílovi z ničeho nic přeběhl mráz po zádech. „A ten úkol spočívá v čem?“

„Ptal ses mně, proč Lajla cestuje s tak malým doprovodem. Odpověděl jsem ti, že je to pro její bezpečnost.“

„Myslel jsi spíš bezpečnost plánované aliance,“ doplnil jej opatrně Chalíl.

Otec se zamračil. „To je to samé.“

Před mnoha staletími to opravdu bylo to samé. V současnosti, v době letadel a atomových zbraní však tradiční sňatky vyznívají spíš směšně. Chalíl si představil hnusného šejka Butruse, jak se noc co noc zmocňuje dívčina těla, jak se dotýká špinavými prackami jejích něžných ňader a líbá ji smradlavými ústy.

Zprudka se zvedl. Ano. Tohle není jeho věc. Lajla je zasnoubena jinému muži. Tradice se musí ctít.

„Co ode mne potřebuješ, otče?“

Sultán se rovněž postavil. „Vypadá to, že se o účelu Lajliny přítomnosti u nás již ví. Může se stát cokoliv. Dívka však rozhodně musí dorazit k Butrusovi podle plánu.“

„Bojíš se, že by ji nepřátelé mohli napadnout. I hůř…“ Představil si, jak brutálně by s dívkou zacházeli. Jak by ji vláčeli pískem, strhávali z ní šaty, jak by kolem sebe kopala a na závěr prosila o milost. Ne. Tahle dívka by o milost neprosila!

„K něčemu takovému nesmí dojít, můj synu.“

Začal ztrácet trpělivost. „Otče, máš spoustu rádců a neomezenou sílu a vliv. Dej jí s sebou náš ozbrojený doprovod, padesát, sto mužů na koních, v tradičních oblecích, ale s nejmodernějšími zbraněmi.“

„Žádné koně. Žádné středověké tradice,“ mávl rukou sultán.

„A dohodnutá svatba, za peníze, to není středověká tradice?“ Chalíl se ironicky ušklíbl.

„Existuje jedna možnost, jak dovézt nevěstu ženichovi a zaručit jí bezpečí. A úctu, jako kdyby byla z královského rodu,“ pravil sultán a významně se na Chalíla zadíval. „Jsi můj syn, následník trůnu a Ochránce lidu Al Ankhary. Nikdo si nedovolí přeložit ti stéblo přes cestu.“

Náhle pochopil a po zádech mu opět přeběhl mráz. „Otče?!?“

„Jsi jediný, kdo může předat nevěstu jejímu novému pánovi. Poletíte letadlem. Budeš mít s sebou ochranku s nejmodernějšími zbraněmi. Nebudeš ji potřebovat, tím jsem si jistý. Butrus ale pochopí, kdo je zde vládcem. Příjezd následníka trůnu k bývalému nepříteli bude garancí, že vazba mezi sultánem a severními oblastmi je pevná.“ Sultán se spokojeně usmál.

„To nepřichází v úvahu,“ ostře zareagoval Chalíl. „V New Yorku mě čeká důležitá práce.“

„Není nic důležitějšího než úcta k vlastní zemi.“

„Takže mým úkolem je dodat zboží – protože se nejedná o nic jiného než o prodej ženy – chlapovi, který nás zradil, a ty tomu říkáš úcta k vlasti? Tak to myslíš, otče?“

„Je to čest pro naši rodinu i pro tebe. A nevím o tom, že by ta dívka měla být prodaná.“

„Je mi líto, otče, ale já to vidím tak, jak jsem řekl.“

Sultánův obličej zbrunátněl. „Přestáváš se ovládat a zapomínáš, s kým hovoříš, synu.“

„Otče,“ pravil Chalíl, nyní velmi opatrně. „Chápu, že tví ministři věří tomuto plánu, ale…“

„To je můj plán!“

„Dobrá, tak je to tvůj plán, otče,“ odpověděl pochybovačně Chalíl. „Jen…“

„Jen se neslučuje s tvými americkými názory,“ pravil sultán příkře.

„Ne. Totiž ano. Sakra, snad jsou i jiné způsoby, jak zajistit spojenectví se severními kmeny.“

„Například?“ Otec si založil ruce na prsou a pátravě se na něj zadíval.

Například… Chalíl se nervózně pohladil po bradě a zamyslil se.

„Například nabídni Butrusovi i Omarovi peníze, ať dodržují mír.“

„Peníze? Oba jsou tak bohatí, že mé peníze nepotřebují. Nemám, co bych jim nabídl za mír. Krevní pouto je vzácnější. Omar nebude útočit na muže své dcery a Butrus nebude útočit na svého tchána. Rozhodl jsem. Tato svatba se uskuteční a ty, můj synu, dopravíš nevěstu na místo určení.“

Mezi otcem a synem se rozhostilo ticho. Chalíl poznal, že nemá na vybranou. Sultán již dal své slovo.

Podobných sporů s otcem měl již několik. Vždy někde v pozadí otcovy nepřístupnosti byl Jal, sultánův ministr, starý muž starých časů a tradic. Jal protestoval i proti Chalílově volbě studia v zahraničí. Lokální, tradiční univerzita mu jako příprava na diplomatickou cestu stačí. Přitom byl tak pyšný, když byl přijat na Harvard se zaměřením na studium financí, ne na mezinárodní vztahy, jak doporučovali ministři.

„Existuje jisté nebezpečí, můj pane, že princův příklon k západním zvyklostem převáží nad tradicemi Al Ankhary,“ upozorňoval sultána Jal.

Sultán to tehdy považoval za nemožné a Chalíl rovněž.

Nyní se cítil rozpolcený mezi dvěma světy, tím tradičním a tím pokrokovým. Jenže nyní věděl, že se staré tradice zneužívají i v případech, které jsou zcela lidské. Vždyť nutit ženu proti její vůli do sňatku a za peníze? Copak jsme ve středověku?

„Žena vždy ví, co se od ní očekává,“ nečekaně pokračoval sultán.

Chalíl vzhlédl. Měl snad myšlenky vepsané ve tváři, že jej otec hned prokoukl?

„Ona souhlasila?“

„Samozřejmě.“ Sultán se ušklíbl. „Myslíš, že ji čeká nějaké strádání? Věř mi, těší se. Ale je dost chytrá na to, aby dala svou radost najevo. Jen si představ, co ji čeká. Postavení Butrusovy manželky. Jeho bohatství a moc. To vše bude patřit i jí.“

Pokud jí to Butrus dovolí, pomyslel si Chalíl. Ano, bude manželkou bohatého muže, taková lepší otrokyně.

„Vždyť si s ní promluv. Snad tě to uklidní.“

„Ne,“ odsekl ostře Chalíl. „Nemám chuť se vybavovat s…“

„Můj pane!“

Chalíl se prudce otočil. Na podlaze se choulily postavy dvou žen v černém, Lajliných služebných, a dívčin otylý bodyguard. S čelem na mramorové podlaze mu vzdávali poctu. Současně odkryli výhled na ženu opodál.

Lajla.

Nyní, v ranním slunci, byla krásná.

Ne. Byla nádherná.

Její vlasy měly zlatou barvu medu se spoustou světlejších pramínků. Oči, blankytně modré, skrývané za dlouhými řasami, doplňovaly malý nosík a plná smyslná ústa. Její štíhlé, pružné tělo bylo obepnuto v dlouhých šatech z hedvábí barvy slonové kosti. Škoda, že nevidím detaily, které zdůrazňovala mokrá dželabíja, pomyslel si a raději stočil oči jinam. Vypadala jako mladá lvice. Zkrocená lvice. Ale zdání klame.

„Skloň se před princem a sultánem, děvče!“

Chalíl upřel pohled na dívčin doprovod. Omar al Assad, její otec, jí stál za zády a vzteklým úderem ji srazil k zemi. Zaslechl, jak prudce vydechla a těžce dopadla na kolena.

Natáhl k ní ruku, ale sultán ho zadržel. „Pozval jsem Omara do svého paláce, aby schválil náš plán. A co se týče výchovy dcer, to prosím ponechme otcům. Nesouvisí to s naší záležitostí.“

Omar přikývl. „Je vzdorovitá, ale zvykne si. Butrus se o to jistě postará. Viď, děvče?“

Lajla pozvedla k otci oči plné zloby a nenávisti.

„Jsi snad hluchá? Odpověz, když se tě na něco ptám.“

„Myslím, že vás slyšela. Slyšeli jsme vás všichni.“ Chalílův hlas byl velmi chladný.

„Můj pane,“ obrátil se Omar pokorně k Chalílovi. „Jsme velmi potěšeni, že osobně doprovodíte mou dceru k jejímu ženichovi.“

„Ještě jsem nic nepotvrdil.“

„Ale váš otec mě ujistil, že…“

Chalíl přistoupil k dívce a vzal ji za bradu. „Podívej se na mě,“ pravil jemně. „Víš, co tě čeká?“

„Odpověz princi,“ vyštěkl Omar.

„Víš to?“ Jeho hlas byl naléhavý.

Dívka se otočila na otce a přikývla.

„Souhlasila jsi tedy se svatbou, rozumím tomu dobře?“

„Ona nemá co souhlasit,“ zaprotestoval Omar.

Chalíl mu nevěnoval pozornost. „Náš panovník mě informoval, že jsi se svatbou souhlasila. Je to tak?“

Chvějí se jí ústa, nebo se mu to jen zdá? Omar chytil klečící dívku za loket, ale Chalílův mrazivý pohled ho zarazil.

„Mluvím ke tvé dceři, Omare. Odstup ode mne.“

„Chtěl jsem jí jen připomenout, aby se řádně chovala, můj pane,“ zavrčel Omar.

Chalíl poklekl k Lajle. Slyšel šepot kolem sebe, ale nezajímalo ho nic než dívčina odpověď. „Odpověz,“ zašeptal. „Opravdu jsi souhlasila s tou svatbou?“

Sledoval nervózní mimiku její tváře. Oči jí kmitaly a nenápadně si olizovala spodní ret.

„Řekni mi pravdu, Lajlo. Nemusíš se ničeho bát.“

Sklopila oči.

„Na’am,“ odpověděla tiše.

Takže ano, souhlasila. Ale ten přízvuk? Už včera ho tím zcela zmátla. Odkud ta dívka pochází?

Ale co. Byla vychována podle našich tradic. Ví, co ji čeká a čím je dcera povinována svému otci. Nechme to být, pomyslel si. Všichni si přejí, aby ke sňatku došlo. Ona, její otec, můj otec, Butrus, i ministerská rada. Dobře. Jako korunní princ tedy doprovodím Lajlu k jejímu ženichovi.

„Dobrá. Předám nevěstu Butrusovi.“

V sále se ozvalo pochvalné šumění. Chalíl pohlédl na Lajlu. Proč se tak tváří? Děje se něco? Co skrývá v očích? Vztek? Nebo svůj boj už vzdala?

Podal jí ruku, aby se zvedla ze země. Neochotně ji přijala, postavila se, a pak zavrávorala a padla přímo na něj. Její ústa zavadila o jeho ucho.

„Copak nevidíte, že lžou? Můj otec, váš otec. Sakra, jak vám jen říct, že se vdávat nechci?“

Úžasem zadržel dech. Ani si nevšiml, že Omar vzal Lajlu za ruku, jako by se nic nestalo.

Ale stalo se.

Protože to, co Lajla šeptala, nebylo arabsky. Byla to dokonalá angličtina.

TŘETÍ KAPITOLA

Její ochranka ji odvedla zpět do harémových palácových komnat. Šejk Omar, její otec, ji doprovázel.

Chalíl se za nimi zamyšleně díval a stále nevěřil tomu, co slyšel. Možná se mu to jen zdálo. Ne. Ta dívka ze vzteku chrlila slova zcela přirozeně, bez přemýšlení. Je to jasné. Jejím rodným jazykem je angličtina. V arabštině dokonce dost pokulhává. Vzpomněl si na sprosté nadávky, kterými si ho dovolila počastovat na pláži. Je to víc než jisté. Lajla neprošla výchovou Orientu. Není odsud. Ale jak by pak mohl Omar…

„Synu?“ Sultán s nevolí hleděl na Chalíla.

Lžou? Kdyby lhal Omar, ani by ho to nepřekvapilo. Nikdy neměl o šejkovi Omarovi valné smýšlení. Ten vždycky hrál na dvě strany a klonil se k té, která pro něj byla výhodnější. A že by lhal můj otec? Tomu nevěřím!

„Chalíle! Mluvím k tobě!“

Otec by za jistých okolností mohl lhát. Pokud by to bylo v zájmu Al Ankhary a celé říše. Určitě ale ne z vypočítavosti. Ne. Tohle nevzešlo z otcovy hlavy. Jeho ministři jsou však schopni všeho. I zrady. Zvláště Jal.

Již mnohokrát otce upozorňoval, že ministr Jal nehraje zcela čistou hru. Otec ho vždy prudce zarazil.

„Jalovi jde o blahu trůnu a říše,“ říkával otec. Možná proto s ním měl Chalíl tolik konfliktů. Stále cítil, že ho Jal manipuluje do pozice, která pro něj byla nepřijatelná, a Jal to věděl. Chalíl je následníkem trůnu a rozhodně jednou nebude pouhou loutkou v rukou královské rady.

Nikdy nebude slabým sultánem a jeho země nebude postavená na tradicích, které se přežily.

„Synu, poslouchej přece, když s tebou mluvím,“ pravil otec a pro jistotu ho vzal kolem ramen.

„Promiň, otče. Zamyslel jsem se.“

„Ta dívka tě zaujala, co? Nedivím se ti. Každý muž musí ocenit její půvab.“

„Ano, je skutečně krásná.“ Ale proč mluví plynně anglicky jako rodilá Američanka? A v čem mi všichni lžou?

„Víš, ta dívka je trochu problém. Prosím, měj to stále na paměti. To není dívka, kterou bych například rád viděl v naší rodině. I když by nám její otec mohl být užitečný.“

Zdá se, že se sultán něco naznačuje, jen hledá vhodná slova.

„To jsem pochopil. V čem se liší od ostatních dívek?“

„Je nezkrotná. Nezvladatelná. Vysmívá se našim tradicím. Pro šejka Omara je taková dcera přítěží. Kdo by stál o vzpurnou, ale krásnou vlčici?“

„Aha! Tak proto souhlasila vzít si za muže Butruse,“ pravil posměšně.

Sultán znejistěl, ale vzápětí přikývl. „Opakuji jen slova jejího otce a nemám důvod mu nevěřit.“

„Butrus ví, že jeho nastávající nerespektuje naše národní zvyky? Že mu udělá doma peklo?“ Chalíl se neudržel a sarkasticky se zasmál.

„Neví. Proto je Omar tak rád, že dceru vyvdá. Zavděčí se trůnu, protože i já stojím o mír v zemi, a zbaví se dcery, kterou by si nikdo jinak nevzal,“ potvrdil sultán. „Jediné, co Butruse zajímá je, aby byla nevšedně krásná, a to Lajla je. Co na tom, že je divoká? Ať si ji zkrotí sám. Silný je na to dost.“

„A až Butrus zjistí, že mu Lajla bude dělat potíže, co pak?“

„Už jsem to s Jalem probíral a máme řešení. Řekneme, že Lajlina matka byla čarodějnice.“

„Aha. Takže Butrus po svatbě zjistí, že s Lajlou nelze vyjít po dobrém, když je spolčená s ďáblem. Co se stane pak? Vyžene ji? Zapudí? Násilím odstraní?“

„Omar i Jal si jsou jisti, že se Lajla o sebe postará sama.“

„Otče, vždyť to celé je nesmysl! Copak to nevidíš? Chcete všechny přesvědčit, že Lajla je ďáblice? Tváříme se jako moderní země, ale tohle mi připadá jak z hororu.“

Sultán zrudl vzteky a prudce se obořil na syna.

„Zapomínáš, že jsem vládcem této země a nemusím se tobě ani nikomu jinému zpovídat, proč jsem se rozhodl tak a tak.“

„Omlouvám se, otče,“ pravil rozhodně, ale klidně. „Samozřejmě, že vládneš ty a je to tvé rozhodnutí.“

„Je dobře, že na to nezapomínáš, můj synu,“ pravil nyní již smířlivě sultán. „Představ si toho lstivého Omara. Takovou má krásnou dceru! Ptal jsem se, kde ji skrýval, ale odpověděl, že to bylo nutné, aby ji jednou mohl výhodně provdat. Někteří z mých ministrů si myslí, že nejsi pro doprovod nevěsty ten vhodný člověk, protože dáváš přednost západnímu stylu námluv, ale já si to nemyslím.“

„Někteří z ministrů? Máš na mysli Jala,“ zavrčel Chalíl.

„Také ho nemám rád, ale pracuje pro blaho našeho lidu. Pošlu ti rozpis plánu svatebního doprovodu. Teď si odpočiň. Za hodinu to ještě probereme.“

Chalíl se vrátil do svých komnat. Po chvíli mu starý sluha donesl kožené archivní desky. Obsahovaly podrobný časový rozpis předání Lajly jejímu nastávajícímu. Náhle se rozesmál. Rozpis měl dvacet stran, z toho polovinu každé z nich zabírala královská pečeť.

Podle plánu by Lajla a její služebnictvo, spolu s Chalílem a třiceti ozbrojenými muži, měli nasednout v Al Ankhaře do letadla a letět na místo určené Butrusem. Za jiných okolností by bez řeči dodržel plán a o víc se nestaral. Rychle by se vrátil do Al Ankhary, a pak zamířil do New Yorku. Včerejší zážitek ho však vnitřně poznamenal. Dívka, kterou včera spatřil poprvé, krásná, vzpurná, na sobě mužskou džalbíju, odhodlaně kráčela do moře ve snaze utéct či utonout. Přes všechna přesvědčování je jasné, že její sňatek je dohodnutý za jejími zády. Sama mu to řekla. Dokonalou plynulou angličtinou.

Ne, pomyslel si. Tato svatba dopadne tragicky. Omar dává Butrusovi svou krásnou dceru, o které ví, že ji ženich po pár dnech zapudí. Opět se rozhoří válka mezi Omarem a severními kmeny. Jeho otec, který se zaručuje za spolehlivost tohoto pokrevního svazku jménem celého národa Al Ankhary, ztratí svou tvář. A Lajla? Zemře. Butrus sám ji sprovodí ze světa a nikdo mu v tom nezabrání. Taková je ve skutečnosti zdejší tradice, na kterou se všichni odvolávají! Zdá se, že otec netuší, do jak riskantní akce se pustil. Riskantní pro všechny strany. To se nesmí stát!

Odhodil desky s plánem. Musí mít jistotu, že se ve svých dohadech neplete a že Lajla s ním nehraje falešnou hru.

A je jen jeden způsob, jak to zjistit.

Opět stála u zamřížovaného okna harému a sledovala okolí. Bylo jasné, že nemá smysl pokoušet se o další útěk.

Harém byl nejméně sto let opuštěný. Chalílův otec sultán změnil letitý zvyk držet si vedle první manželky i konkubíny. Jak sám říkal, jedna žena je pro muže ažaž.

Chalíla vždy udivovalo, že otec tuto tradici tak snadno opustil. Ostatní šejkové si i dnes pořizují další manželky. Miloval snad tolik matku, že ji nechtěl trápit přítomností dalších milenek, nebo ji naopak nemiloval vůbec? Škoda, že se nemůže matky zeptat. Zemřela, když byl malý.

Harém byl spojený s palácem těžkými dřevěnými dveřmi. Chalíl doufal, že nejsou zamčené. Zamčené však byly. Musel dlouho bouchat, než se Lajlin tlustý ochránce zvedl a otevřel.

„Sem je vstup zakázán,“ zavrčel sluha. „To platí pro každého.“ Bylo jasné, že korunní princ za dveřmi mu vadí.

Chalíl zpražil strážce chladným pohledem. Nečekal, že ho ten primitiv ze severu bude titulovat, jak to přikazuje tradice, ale jeho přidrzlý tón ho urážel.

„Já nejsem „nikdo“, ale korunní princ této země, a ty mi jdi z cesty,“ příkře přikázal sluhovi. Odstrčil ho a rázně vkročil do harému. Nebyl v něm od té doby, co matka zemřela a on si sem chodil hrát s chůvou. Stále měl v paměti krásné tapety, stářím vonící nábytek a mramorové obložení stěn. Vše bylo jako dřív. Jen zub času poznamenal kdysi tak vznešené pokoje. Harém byl zaprášený a zašlý. Tak jako tradice Al Ankhary.

Představil si Lajlu, jak v těchto opuštěných špinavých místnostech čeká na svatbu, a zaťal zuby. „Kde je tvá paní?“

„Je v bezpečí. Tam, kde má být. V místnosti pro ženy.“

„Na to se tě neptám. Kde je? Chci s ní mluvit.“

„Nemůžete s ní mluvit. Je zadaná. A ne vám.“

„Mám tě nechat rozsekat na kusy? Kde je?“

V očích tlustého muže se zablýskl vzdor. Pohodil bradou ke dveřím do další harémové místnosti.

Chalíl k nim přistoupil s rozhodností krále. Rozsekat na kusy? Lehce se pousmál. Kde přišel k takovým výrazům? Ve starých filmech?

Smích mu zmizel z tváře, když ji spatřil, jak stojí u zamřížovaného okna a odevzdaně hledí na moře.

Zatajil dech.

Byla tak krásná! Ve svém smutku, ozářená sluncem…

„Co chcete?“ Lajla po něm hodila vzteklým pohledem.

Hned mu bylo jasné, že arabština není její mateřský jazyk. I tak vycítil v jejím hlase vzdor.

„Královská rada mě vyslala, abych tě seznámil s jejím plánem.“

„Vypadám snad na to, že mě zajímá nějaký královský plán?“

„To je možné, ale stejně budeš muset poslouchat.“

„Jděte k čertu s vaším plánem. Já nebudu skákat, jak pískáte!“

„O tom rozhoduji já, co budeš a co ne!“ Chalíl ji sjel ostrým pohledem.

Dveře zavrzaly. „Můj pane,“ pravil Ahmet a vkročil do pokoje. „Tohle srovnám já.“

„Ne. Tohle srovnám já, a ty zmiz,“ přikázal mu.

„A ty se, ženo, koukej umravnit,“ otočil se k Lajle a dal si záležet, aby ho sloužící za dveřmi slyšeli.

Lajla se naschvál odvrátila zpět k oknu. Chalíl k ní přistoupil, prudce ji popadl za ramena a škubnul s ní, aby jí dobře viděl do tváře.

„Rozuměla jsi, co jsem řekl? Začni se chovat, jak se patří.“

Dívka na něj zaútočila jak divoká kočka. Popadl ji za zápěstí a zkroutil jí ruce za záda, až se musela ohnout. „Okamžitě toho nech!“

„Ty bastarde,“ syčela na něj nenávistně. „Ty ničemo!“

Její urážky i chování byly zcela americké. Chalílovy reakce na ně zas arabské. Je jen jedna možnost, jak tu dračici umlčet, než ji uslyší okolí a on ztratí tvář. Otočil ji k sobě a zavřel jí ústa drsným polibkem.

Překvapením zůstala jak opařená. Na chvíli se přestala bránit a povolila pěsti. Poznal, že jeho způsob krocení divé ženy zabral.

„Přestaň se se mnou prát,“ zasyčel na ní zblízka.

Náhle se její tělo přestalo vzpouzet. Ústa měla hebká a vláčná. Povolil její zkroucené ruce, lehce ji svíral v náručí a vychutnával si vůni její pokožky. Pootevřel jí ústa svým jazykem a jemně vniknul mezi její rty.

A pak ucítil ostrou bolest. Ta bestie ho kousla!

„Ty potvoro! Kdo opravdu jsi a co tu děláš? Dělej, nemám tolik času!“ Popadl kapesník a přitiskl si ho ke rtům. Sekl po ní pohledem. Ta nádherná ďáblice se smála!

Je šílená, usoudil. Vždyť to, co si k němu dovolila za posledních pár dnů, by zasloužilo víc než zmrskat bičem. Na takové chování žen nebyli v Al Ankhaře zvyklí.

Ozvalo se zaklepání.

„Pane Chalíle?“ Chalíl nohou zapřel dveře zevnitř. „Kdo je to?“

Lajla se zarazila. Ten útočník mluví anglicky!! To ale znamená, že jí rozuměl, když na něj při audienci padla a v beznaději ho žádala o pomoc. Vždyť je tu ve vězení. V obavách polkla. Tento muž, který jí rozumí a snad tuší, jak se věci mají, je její poslední záchrana. A ona se s ním rve jak gladiátor a ještě ho kousla.

„Na něco jsem se ptal. Kdo jsi? Tak bude to?“ Chalílův obličej začal brunátnět zlostí. Neměl již dost sil dveře udržet.

Lajla s nadějí pohlédla Chalílovi do očí. Vzdor ji pro tentokrát opustil. Co mu má říct? Jak se omluvit? A proč se omlouvat? Ten muž si dovolil ji líbat, jako by byla jeho majetkem!

Jenže Butrus ji bude brát jako vlastní majetek, a kdoví, jak se k ní bude chovat. Pokud se nestane nějaký zázrak.

„Odpověz!“ Chalíl se otočil k bušícím dveřím harému a pokračoval ve slovním útoku na vetřelce z druhé strany dveří. „Nebo sem vpustím ostrahu, a ta už si to s tebou vyřídí!“

Sledoval, jak si nervózně olízla spodní ret. Stále cítil chuť a vůni jejích úst. Sice jen taktak držel dveře, ale pohled na Lajlu a její smyslné rty mu dodávaly sílu.

Obrátil se k dívce. „Tak, a teď už ztrácím trpělivost,“ zašeptal. „Odpověz, nebo ty dveře pustím!“

„Jmenuji se Lajla Addisonová. Omar byl můj otec.“

„Princi Chalíle! Otevřete dveře, nebo zavolám palácovou stráž!“ Hlas na druhé straně harémových dveří byl naléhavý.

„Jak to, že byl tvým otcem? Nechápu.“

„Tedy, on fyzicky je můj otec, ale já nejsem odsud. Moje matka byla Američanka. Před dvaceti třemi lety přijela za prací do Al Ankhary. Byla krásná, Omarovi padla do oka. Dál je to složitější. Zkrátka: mé matce se odsud podařilo utéct i se mnou a já vyrůstala ve Státech. Prosím, dostaňte mě odsud, už to tady nesnesu!“

Nevěděl, zda jí věřit či ne. Kdyby byl ve Státech, mohl by si vše ověřit. Tady je však Al Ankhara a jiný způsob myšlení.

„Pokud je pravda, co říkáš,“ zasyčel Chalíl a plnou silou držel dveře, „co děláš tady, v Al Ankhaře?“

„To je právě to složité,“ odpověděla.

Chalíl pustil dveře, a ty s prudkým bouchnutím vrazily do místnosti. Na zemi ležel Ahmet, tlustý arabský bodyguard, a držel si obličej, kterým dopadl tvrdě k zemi.

„Co se to tady děje?“

„Jak se opovažuješ pokládat otázky korunnímu princi?“ Chalíl sotva udržel klidnou tvář.

Ahmet se zarazil. „Myslel jsem, že…“

„Ty nemáš co myslet. To není tvoje práce. Vedu tvou paní na schůzi královské rady. A ty zůstaneš tady“ Chalíl vzal dívku za loket a vystrčil ji z místnosti.

„Kam opravdu jdeme,“ zašeptala s obavou na rtech.

„Jdeme na poradu královské rady. Jsi snad hluchá?“

„A proč tam mám jít?“

„Protože ty si nesmíš vzít Butruse. Můj otec i můj lid je v ohrožení. Pokud dojde ke svazku mezi tebou a Butrusem, může to mít nedozírné následky. I pro tebe. Můžeš přidat do kroku? Musím zasáhnout, než bude pozdě.“

„A co bude se mnou?“

„Když to klapne, dostaneš se na svobodu. Neříkám, že domů, i tak je to běh na dlouhou trať.“

„Jenže…“

„Můžeš být chvíli zticha? To je pro tebe tak těžké sklapnout a poslouchat? Něco mě napadlo a mohlo by to vyjít.“

Chalíl v rychlosti přemítal. Proč to dělám? Ovšem! Pro svou zem a pro svého otce. A pro ni. Pro další polibek. Pro možnost vzít ji ještě jednou do náručí. Je tak krásná. Tak krásná, až to bolí. Připustil si skutečný stav věci. Je muž s hladovým tělem. Chvíli si hrál s ohněm a už začal hořet. Tohle však bylo víc než vzplanutí. Vzplanutí lze silou vůle ovlivnit. V jeho případě to nešlo.

Ale teď ji musí dostat odsud. Z harému. Z Al Ankhary. Od královské rady a od Butruse. To je priorita. Snad to vyjde.

Chalíl a Lajla vešli do zasedací místnosti. Sultán a ministři se zvedli a úklonem vzdali Chalílovi poctu. Pak se kradmo podívali za Chalílova záda, kde pyšně stála Lajla.

„Co to má znamenat? Co tu dělá ta žena?“ Hlas prvního ministra byl ostrý a nekompromisní.

Chalíl Jala povýšeně minul pohledem. Během chůze do sněmovny Lajlu poučil, aby si rovněž nikoho nevšímala a odpovídala na otázky pouze jemu. Snad to zvládne.

„Odstup ode mne, ženo,“ otočil se k ní. V koutku úst mu zacukalo.

„Samozřejmě, můj pane,“ odpověděla tiše. Přes tvář jí přejel lehký ruměnec.

„Chalíle,“ ozval se opět Jal. „Ptal jsem se, co to má znamenat. Co tu dělá ta ženská?“

Chalíl ho zpražil pohledem.

„Jsem korunní princ této země. Zdá se, že jsi na to zapomněl, Jale. Příště zvažuj svá slova a tituluj mě, jak je dáno tradicí.“ Jal se rozhlédl po ostatních a hledal v jejich očích podporu. Chalíl s potěšením zjistil, že se k němu nikdo nepřidal.

„Prosím za prominutí, pane. To přítomnost té ženy mě rozrušila natolik, že jsem se přestal ovládat.“

Chalíl se na něj nevraživě zadíval. Pak přistoupil ke svému otci, sultánovi, a položil před něj kožené desky s plánem.

Věděl, že dříve či později nahradí svého otce. Nepřál si získat otcovu pozici. Měl by ale možnost provést změny ve státě a oddělit tradici od politiky. V žádném případě by se neprotivil svému otci, ani by se nepostavil proti královské radě. Nyní si byl jistý, že pokud by svatba mezi Lajlou a Butrusem měla proběhnout podle plánu, byl by to konec Al Ankhary, jeho otce i jeho vlastní.

„Přečetl jsem si tvou zprávu, otče, a domnívám se, že zvolený postup není správný.“

Mezi ministry to zašumělo. Sultán zvedl dlaň a hukot ustal.

„Proč si to myslíš?“

„Přímý výsledek by byl v souladu se zájmy Al Ankhary, ale mám obavy o budoucnost naší země,“ odvětil opatrně Chalíl.

Ministr Jal vyskočil se židle.

„Děkujeme za váš názor, princi, ale my jsme počítali s tím, že nebudete souhlasit a vymysleli jsme další variantu plánu, jestli dovolíte.“

„To je moudré,“ odpověděl Chalíl. „Nenechal jsi mne však dopovědět, Jale. Mám pochyby, že by tato svatební aliance byla ku prospěchu naší země a našeho lidu. Proto mám návrh, jak akci provést, a provedu ji já sám.“

„Jen do toho, můj synu, posloucháme,“ pravil mírně sultán.

„Domnívám se, že dopravovat nevěstu uprostřed ozbrojenců není ta správná cesta, a v očích Butruse by to mohlo vypadat, že se nevěstě nedostává potřebné úcty.“

Ministr Jal se opět neudržel. „To říká ta ženská? Dovoluji si připomenout, že názor ženy nemá v naší zemi žádnou váhu. Tak to říká tradice,“ odsekl Jal a demonstrativně se Lajle vyhnul pohledem.

Chalíl se lehce ohlédl přes rameno a věnoval jí varovný pohled. Z dívčiných očí čišel vzdor a nenávist.

„Samozřejmě, že na jejím názoru nezáleží. Jen si myslím, že doprovod nevěsty s partou chlapů bude vypadat dost nuzně.“

„Doprovod s partou chlapů? Dovoluji si upozornit, že se jedná o čestnou stráž,“ vyhrkl Jal.

„Ano, jenže tento doprovod proběhne v přítomnosti korunního prince, který má svazek garantovat. Zastupuji svou zemi a svého otce, a promiňte mi, doprovázet nevěstu jako zbožní artikl pod ochranou ozbrojenců se mi příčí.“

Nastalo ticho. Dokonce ani Jal nevznesl připomínku.

„Takže co navrhuješ?“

„Navrhuji, aby bylo vypraveno otcovo letadlo s čestnou stráží, jak bylo plánováno, se zahalenou ženou a mužem mé postavy. Toto letadlo dorazí k Butrusovi podle plánu.“

„A co ty a nevěsta, můj synu?“

A je to tady. Chalíl se nadechl. „Rezervoval jsem další, menší letadlo. Do něj hodinu po odletu čestné stráže s fiktivní nevěstou a jejím doprovodem nasednu já a Lajla a poletíme za nimi. O druhém letadle neví nikdo kromě vás.“

„A proč to všechno, můj synu?“

„Důvodů je víc. Tím hlavním je bezpečnost nevěsty. Pokud její ochranka přistane na letišti dřív, pak se nevěsta nemusí obávat vystoupit z druhého letadla. Koridor věrných na ni bude již čekat. Navíc nezapomeň, kdo je Butrus, a jak by se mohl tvářit, kdyby jeho budoucí manželka vystoupila z letadla a kolem sebe měla padesát mužů ochranky země, kterou už léta neuznává.“

Sultán se probíral Chalílovým návrhem. Jal byl naopak vzteky bez sebe.

„Princi, vy jste již dal věci do pohybu, bez toho, že byste čekal na názor korunní rady?“

„Nevím, proč bych podobné věci měl s vámi konzultovat. Už mě nebaví, Jale, tě stále upozorňovat, abys vážil svá slova. Rozhodnutí je na mém otci. Ty jsi jen poradce.“

Jalův obličej zbrunátněl. Ostatní přísedící v tichosti pozorovali sultána i celý výpad mezi princem a Jalem.

„Myslím, že Chalílův návrh je opodstatněný,“ pronesl konečně sultán.

„Díky, otče, za podporu.“

Chalíl byl pravdu rád, že jeho plán prošel. Protože o pár dní později již korunní rada nenazývala jeho čin dobrou věcí, ale vlastizradou.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Královská rada se zvedla a s hlubokou úklonou opustila jednací místnost.

Chalíl neměl tato gesta v lásce. Teď však klidně stál a se samozřejmostí přijímal výraz úcty ministrů své země. Ode dneška bude všem jasné, že je korunním princem a dědicem trůnu a že mu bude vždy záležet na blahu jeho lidu, i když by dal přednost západnímu světu.

Již dlouho uvažoval o možnosti propojit dávné tradice se zvyky moderního světa v rozumný kompromis. Zatím však nenadešel pravý čas.

Posledním, kdo opouštěl zasedací místnost, byl sultán.

„Můj synu,“ pravil přátelsky. Pohlédl na Lajlu, která stála u stěny jak nádherná socha. „Pověřili jsme tě velkou zodpovědností. Jistě chápeš, že za jistých situací musíš potlačit náklonnost k osobám, které jsou ti sympatické.“ Otec opět stočil pohled k dívce a vzal Chalíla kolem ramen.

„Ano,“ odvětil Chalíl, „budu opatrný. Nezklamu tvou důvěru.“

Sultán vzal synovu hlavu do dlaní a políbil ho na obě tváře.

„Dávej na sebe pozor.“

„Díky, otče.“

Vyčkal, až otec opustí místnost. Pak se otočil k dívce. „Předpokládám, že jsi rozuměla všemu, o čem jsme hovořili.“

Lajla pozvedla bradu. „Ano. Bavili jste se o nějaké věci. O ženě nepadlo ani slovo.“

Chalíl se musel usmát. „Buď si jistá, že v této místnosti tě nikdo nevnímal jinak než jako ženu. Krásnou ženu.“

„Jako sexuální obchodní artikl, to jste měl na mysli,“ odsekla ironicky.

„A jsi snad něco víc?“

Hned ho ta otázka zamrzela. To si nezasloužila. Řekl to jen tak, aby ji ranil, i když by dal přednost jejím polibkům. Dnešní jednání i politické pozadí, o kterém vědělo jen pár lidí, a zvlášť Jalovo chování, ho vytáčelo. Měl chuť si na někom vybít sarkasmus, a ona byla nejblíže.

„Víte,“ pravila tiše, „vypadáte jako Američan, zřejmě jste studoval na významných univerzitách, ale přesto jste stejný barbar jako vaše slavná královská rada.“

„Právě jsi urazila nejváženější lidi mé země. Dávej si pozor na pusu, jinak přes ni dostaneš. To je tady normální, jak jsi jistě zjistila. Můžeš dopadnout i hůř.“

„Je mi líto, ale jste barbaři. Nakupujete a prodáváte ženy jak na jarmarku. Ženy jsou pro vás jen o něco víc než dobytek. A to jen ty šťastnější.“

„Ještě si tě nikdo nekoupil,“ zarazil ji podrážděně. „Ale pokud mě budeš stále provokovat, brzy se to stane.“

Její ústa se zachvěla. Představa, že ji skutečně prodají nějakému neznámému muži, který má právo s ní nakládat podle libosti, ji děsila.

Teď by ji měl obejmout, pohladit ji po vlasech a říct jí, že všechno bude v pořádku. Vzpomněl si na slova svého otce. Musí potlačit svou náklonnost k této vzpurné nádherné dívce. Muž je pánem. Žena by si jeho něhu vyložila jako slabost.

Jeho milenky doma ve Státech by jistě protestovaly.

Chalíl neměl v plánu předat Lajlu do Butrusových pracek. Musí však vydržet všechna pokušení a ona musí poslouchat.

„Je na čase se připravit. Jestli se chceš dostat domů, tak dělej, co ti říkám, a neodmlouvej. Jinak ztrácíme čas,“ obrátil se k ní.

„Ale jak se odsud dostaneme?“

„To ti řeknu za chvíli, až budeme sami.“

„Jak, sami?“

„Řekl jsem, žádné zbytečné dotazy. Mrháš mým časem. Chceš probírat můj plán? Fajn. Jen ne teď a tady.“

Vzdorně stiskla rty. „Víte, co znamená dostat se z deště pod okap?“

Netrpělivě zaťal pěsti. „To znamená, že ještě chvíli, a poletíš za svým nastávajícím. Nebo sklapneš, a když to vyjde, poletíš domů.“

„Před chvílí jsem slyšela, že podle vašeho dokonalého plánu mě dodáte Butrusovi tak jako tak, jen v druhé dodávce.“

„Ženo, teď není čas na vysvětlování.“

„Mám snad jméno! A proč bych se měla ochotně jak zvíře svěřit do vašich rukou, aniž bych věděla, co se mnou bude?“

Prudce se k ní otočil a popadl ji za ramena. Tloukla kolem sebe pěstmi, ale podařilo se mu uchopit ji v pase a přehodit si ji přes ramena jako pytel brambor.

„Zkus to ještě jednou a uvidíš,“ zavrčel.

I přes stálý nápor jejích kopanců a úderů pěstí došel ke své ložnici. Shodil ji na postel a zabouchl za sebou dveře.

Okamžitě se na posteli posadila a jak rozdivočelá lvice na něj vyhrkla: „Tak o to tady šlo, dostat mě do postele?“

Chalíl si k ní přisedl. „Tak to není, habiba. Musíme si v klidu promluvit. Kdybych tě chtěl dostat do postele, nedělal bych s tím tolik cavyků.“

Mluvil tak klidně, že by mu snad uvěřila. Z deště pod okap. „Nejsem žádná vaše habiba. Žádná vaše holčička. To si nechte od cesty.“ Pak opět zvedla pěsti a zaútočila. Chalíl jí zabořil hlavu do polštářů a koleny jí zafixoval ruce i nohy, takže se mohla jen zmítat.

„Jen pokračuj,“ pravil a škodolibě se usmál. „Možná změním své rozhodnutí.“

Lajla uznala, že má pravdu. Všechny pohyby, kterými se ho snažila setřást, měly blíž k sexu než k obraně. Její hruď narážející do Chalílových prsou, zadeček vzpínající se proti jeho rozkroku, stehna, kterými jej vědomky objímala, to vše mělo zcela jiný smysl. A jeho tělo na ni reagovalo. Cítila jeho zrychlený dech, sledovala jeho náhle potemnělé oči i erekci, kterou se dotýkal jejích nejskrytějších míst.

Lajla zašeptala: „Nechte toho, okamžitě mě pusťte!“

„S největším potěšením,“ odsekl Chalíl.

„Řekla jsem okamžitě!“

Posadil se vedle ní. „Nejsi tu od toho, abys mi něco říkala, ženo. Chovej se slušně, nebo tě přivážu k posteli. Rozuměla jsi?“

Záměrně vyčkal na její vzdorovité kývnutí. Pak se zvedl. Lajla zabořila obličej do polštářů a náhle se k němu obrátila.

„Nechtěla jsem,“ rozpačitě nadhodila, „tedy, neměla jsem v úmyslu vás nějak dráždit.“

S pochybovačným úsměvem se k ní obrátil.

„O jakém dráždění mluvíš, habiba?“

„Vy sakra víte, o čem mluvím. Jen jsem se snažila…“

„O co?“ Jeho rty se chladně sevřely. „Zachránit si život a čest, o kterou nikdo neusiluje?“

„A divíte se? Copak jsem neslyšela, co jste řekl těm protivným chlapům?“

Měl co dělat, aby se nerozesmál. Ano, Lajla popsala královskou radu celkem výstižně.

„Řekl jsem jim to, co chtěli slyšet,“ odpověděl.

Nasucho polkla. „A myslel jste to vážně?“

Tázavě pozvedl obočí. „Hovořil jsem ke královské radě, dámo, a s tou se nežertuje.“

„Já ale doufala, že mi chcete pomoct,“ vyhrkla zoufale. Byly to jen plané naděje? Součást arabského mučení?

„Pokud mi nechcete pomoct,“ pravila a snažila se, aby se jí hlas netřásl, „pak mi to řekněte rovnou, ať vím, na čem jsem.“

„Pokud jsem řekl, že ti pomůžu, pak jsem se nevyjádřil úplně přesně a ty sis to špatně vyložila. Vůbec mi nejde o tebe.“

Věnovala mu nechápavý pohled.

„Tvá svatba s Butrusem může ohrozit mou zemi a mého otce. Máš jen štěstí, že z mého plánu můžeš vytěžit něco pro sebe.“

Posadila se na posteli. „Můžete mi tedy říct, co se mnou bude?“

„K Butrusovi nepoletíš. Jak jsem řekl, tvůj sňatek je nebezpečný pro můj lid i národy celé Unie. Můj otec i královská rada to později pochopí.“

S ulehčením si oddychla. „Díky. Na chvíli jsem si už myslela, že…“

„Rozhodně mi neděkuj, není proč,“ zarazil ji ostře. „A už vůbec si nic nemysli. Ty nemáš co myslet. To nech na druhých. Jen poslouchej a dělej, co ti říkám a buď zticha. Pak snad vše dobře dopadne. Je ti to jasné?“

„Jak to, že mluvíte anglicky?“ Lajlin tichý hlas byl plný obav i zvědavosti. „Mluvíte plynně anglicky, a přitom jste jiný než cizinci, se kterými jsem se dosud setkala.“

„A proč bych měl být stejný jako ti, se kterými ses kdy setkala? Nevidím důvod, proč bych měl. A nevidím ani žádnou výhodu. A mimochodem: to, že tě neodvezu k Butrusovi, neznamená, že nezůstaneš tady, v Al Ankhaře. Jasné?“

Bylo jí to jasné. Jasné až moc.

„Odpověz mi, ženo. Mám tvůj život ve svých rukou. Chci slyšet, že mě budeš na slovo poslouchat, jinak to hned skončíme.“

Pohlédla na něj skrz závoj slz.

„Rozumím a budu poslouchat.“

Opravdu rozuměla? Pochyboval o tom. Jestli opravdu vyrostla ve Spojených státech, pak těžko mohla chápat tuto situaci, tak typickou pro arabský svět.

Bylo nutné, aby ho nejen poslouchala. Musela vědět, jak se chovat a podle toho ovládat své emoce.

To, co se mezi nimi stalo v posteli, bylo riskantní i pro něj. Nevadilo mu, že se s ním prala, ale zvláčnění jejích pohybů, když ji políbil, a reakce jejího těla, když se jí dotkl svou probuzenou touhou, ho zaskočily. Zažil to již dřív, tam na pláži. Dívka v mokré dželabíje, v jeho náručí, se stehny obtočenými kolem jeho kyčlí, s vlhkým rozkrokem přímo proti jeho žhavému mužství…

Vzrušovala ho a rozptylovala jeho pozornost. A ztráta vlastní vůle bylo to poslední, co potřeboval.

Chalíl se zahleděl na tu vzteklou lasičku mezi polštáři a v rychlosti objal očima její štíhlé tělo obepnuté v hedvábných šatech. Představil si její vůni, hebkost dlouhých stehen, chuť úst i jejího jazyka. Byla by zas vlhká a horká, kdyby ji k sobě přivinul a polaskal ji v tajných ženských partiích? Jak by asi chutnala?

Už se zase neovládá!

Je to jen základní instinkt, nic víc. Je to normální a lidské. Musí to ale přestat. Věc je vážná a teď jsou přednější jiné věci.

Zatím šlo vše podle plánu. Měl souhlas svého otce a ani královská rada příliš neprotestovala a nevyptávala se na podrobnosti. Ale je jen otázkou času, kdy se nějaký chytrý ministr, a Jal byl chytrý dost, začne v Chalílově plánu šťourat. Pak by mohl obdržet nečekané pozvání na noční poradu. To by již nemohl palác tajně opustit. Ani Lajla.

Zadíval se na ženu uprostřed jeho postele. Byla nevyzpytatelná. Nebyl si jistý, co si o něm myslí. Je pro ni nebe nebo peklo? Z deště pod okap.

Respekt k princi této země by stačil, pomyslel si. Odtrhl od dívky oči, vešel do šatny a za chvíli se vrátil s balíkem oblečení v rukou. Jednu část hodil na postel, druhou odložil na křeslo.

„Obleč se,“ zavrčel.

Vzdorovitě se odtáhla: „Já jsem oblečená. Asi jste si nestačil všimnout.“

„Můžeš jít do šatny nebo do koupelny,“ pokračoval a nevěnoval jejím slovům pozornost.

„Říkám, že jsem oblečená,“ opakovala podrážděně.

Pohledem přejel její světlé hedvábné šaty. V tu ránu se snažila zahalit tělo do pokrývky, jako kdyby byla nahá.

„Takhle nemůžeš odjet.“

„Odjet kam? Říkal jste, že zůstanu v Al Ankhaře.“

„Okamžitě se obleč,“ štěkl na ni. „Nebo tě mám obléknout sám?“

Vzdorovitě popadla oblečení, které po ní hodil. No ovšem. Mužské šaty Bílé tričko, modrá košile a džíny o tři čísla větší, než by potřebovala.

„Mám si obléknout tohle? Vždyť mi to bude velké!“

„To je jedno, nejsme na módní přehlídce a mně to nevadí,“ odvětil nevrle.

„A není tu žádné spodní prádlo. Nemůžu přece…“

„Můžeš a taky budeš.“

Neochotně se zvedla z postele. „Budu potřebovat pásek, aby mi ty kalhoty nepadaly. A co boty?“

Ano. Boty budou problém. Zadíval se na její zlaté sandály s vysokým podpatkem. Určitě má menší velikost než on.

„Pásky najdeš v šatně. A co se týče bot, žádné mít nemusíš.“

„To budu chodit bosa?“

Popadl ji za předloktí a pevně stiskl, až vyjekla.

„Tak aby bylo jasno, holčičko, ty nemáš co myslet, a už vůbec nemáš právo se na cokoliv ptát. Snad jsem ti to už jednou řekl. Pamatuješ?“

„A když budu, tak co, princi Chalíle? Dáte mi pár facek?“ Posměšně zvedla bradu. „Už jsem jich tu pár dostala.“

Chalílovi se zúžily oči.

„Chceš tvrdit, že tě někdo bil?“

„Ano, ale to je jedno. Navíc jste říkal, že mě potřebujete, jako já potřebuju vás. Co kdyby se mi něco stalo? Jak by to váš otec vysvětlil Butrusovi? To by asi nebylo příjemné vysvětlování,“ drze se ušklíbla.

„Jsou i jiné způsoby, jak zkrotit vzpurnou ženu,“ odvětil. Napůl s obavami, protože měla pravdu, napůl zlostně, že tu pravdu měla. Popadl ji za vlasy a přitáhl si její obličej ke svému. „Mám ti ty způsoby vyjmenovat, habiba?“

Neodpověděla, a tak pokračoval: „Nemáš na výběr. Čím dřív ti to dojde, tím dřív budeš mít šanci na svobodu, a při troše štěstí to i přežiješ.“

„Kdysi,“ procedila Lajla skrz zuby, „mi matka vyprávěla o mém otci a o této zemi. Neřekla, jak se stalo, že právě Omar se stal mým otcem, ale já se rozhodla, že zjistím, kde mám své kořeny, a že třeba vše pochopím.“

„Opravdu?“ Ironicky se zasmál. „Copak? Koupila sis nějakou romantickou novelu o šejkovi, který se zamiloval do Američanky, a myslela sis, že je ti všechno jasné? Že sem patříš? Určitě jsi hodně pochytila.“

„Trvalo mi to dlouho, ale jednoho dne jsem se rozhodla, že se začnu učit arabsky,“ pokračovala Lajla, jako by ho ani nevnímala. „Bohužel jsem byla spíš lajdák.“

Překvapeně zvedl obočí. Tak proto! Teď už chápal, proč byla schopná ze sebe chrlit arabské urážky bez znalosti jejich významu!

„Chtěla jsem se naučit jazyk svého otce, ale na druhou stranu jsem věděla, jak se zachoval k mé matce tady v Al Ankhaře, a to mě odrazovalo. Takže se v téhle barbarské zemi ani nedomluvím.“

„Dej si pozor, habiba. Nehodlám ti už urážky tolerovat.“

„Ale pár užitečných frází jsem pochytila. Ne od učitele. Ten je určitě ani neznal. Ale od spolužáka.“

„To byly ty věty, které jsi zkusila na mně?“

„Ne úplně všechny. Ještě si vzpomínám na další,“ pronesla Lajla posměšně. „Třeba…“ a začala jmenovat.

Bylo vidět, jak urputně se ho snaží urazit. Zprvu ji nebral vážně, ale po chvíli zpozorněl. Lajlina arabština se začínala, bohužel, lepšit. Přesto však záměna sloves, podstatných jmen a špatná výslovnost způsobily, že její urážky vyzněly komicky Chalíl se namísto vzteku začal smát. Sledoval výraz dívčiny tváře plné odhodlání urazit ho co nejvíc, a smích z něj vycházel naprosto spontánně. Náhle se zarazila a nechápavě ho pozorovala.

„Tak to by snad stačilo, habiba“ pravil Chalíl klidně. „Je vidět, že jsi na kurzech arabštiny skutečně nedávala pozor, protože než bych souložil s kozou, jak jsi právě řekla, to bych si raději vybral tebe,“ poučil ji a rozesmál se na celou místnost. Pak ji chytil za bradu a přitáhl si její ústa ke svým. Snažila se ho udeřit, ale on měl v dlani její zlatavé vlasy a pomalu si je navíjel na prst. Chytil ji za zadeček, vykasal jí hedvábné šaty a přitiskl si její nahý rozkrok ke svému.

Lajla se zajíkla. Chalílovo tělo se mužně vzepjalo. Jeho penis se rázem ztopořil a zaútočil na Lajlin rozkrok do míst, kde tušil žhavý vchod. Bezmyšlenkovitě vtiskl penis mezi Lajlina rozevřená stehna.

Vzdychla a zcela se poddala jeho těsnému polibku a dalšímu nárazu jeho těla. Ještě chvíli a její tělo zvláčnělo touhou. Z dračice se stala odevzdaná žena.

Na tento okamžik tak dlouho čekal. Až se mu ta vzdorná žena zcela poddá. Až zmlkne a bude povolná ke všemu, co po ní bude chtít. Tak takhle se na ni musí! Konečně přijala fakt, že pánem je tu on. Jestli má přežít, pak se musí podřídit. Tak, jako nyní.

Byl to zvláštní způsob krocení zlé ženy. V tradici jeho země se používaly odlišné, mnohem násilnější metody, ale tato byla mnohem zajímavější a fungovala ihned.

Její vzdech a poddajné tělo mu zabránily vrátit se k důvodu, proč ji krotil. Vášnivě se přisál na její ústa a vychutnával si každý dotyk jejího těla i odezvu její vlhké horké jeskyňky.

„Ne,“ zašeptala roztouženě, „prosím, ne…“

I přes slova zvláštního protestu se k Chalílovi pevněji přimkla. Tentokrát se nebránila jeho žhavým polibkům, naopak sama zkoumala svým jazykem jeho ústa. Objala ho kolem krku a ovinula nohu kolem jeho pasu. Chalíl ji lehce přidržel pod zadečkem a rukou se dotkl místa mezi jejími stehny. Bylo horké, rozevřené a vlhké. Byla připravená.

Políbil ji na šíji a pak přešel níže; líbal ji na ňadrech přes chladné hedvábí, zaměřil se na její bradavky ztuhlé vzrušením. Prohnula se a odevzdaně se mu nabídla. Její vzdechy ho rozpalovaly víc a víc.

„Lajlo,“ zašeptal a nechal ji, aby ona sama dala volnost své touze a polibky mu vracela. Vzal ji do náruče a něžně ji položil na postel.

Tuk, ťuk, ťuk.

Někdo byl za dveřmi a snažil se dostat dovnitř. Chalíla polilo horko. Snad to není někdo z Lajliny ochranky, nebo, raději nedomyslet, někdo z královské rady?

„Pane?“

Byl to Hasan, jeho starý věrný sluha.

Lajla se probrala z milostného opojení. Prudce odtrhla ruce z jeho těla, zaťala pěsti a bušila do něj ze všech sil. Snažila se Chalíla odstrčit. Oči měla opět plné nenávisti a divokosti dravé šelmy.

„Okamžitě mě pusť,“ zasyčela jak černá mamba. „Jdi k čertu!“

Přiložil jí dlaň na ústa. „Buď zticha!“ I přes jeho odpor se snažila dělat hluk, jak jen to bylo možné.

Nebyla jiná volba. Druhou rukou jí lehce stiskl hrdlo. „Ještě jednou budeš odporovat, a skončím to s tebou! Řekl jsem, abys byla zticha!“

Opatrně uvolnil své sevření a nechal ji potichu odejít do šatny. Hned vzápětí vešel do pokoje Hasan.

„Pane! Vaše letadlo právě přistálo. Ne tady, ale na starém letišti. Přišlo mi to divné, ale pilot říkal, že má instrukce od vás, takže…“

„To je v pořádku. Nebudu odlétat z paláce.“

„Pak to nechápu. Měl jste se svatební družinou letět odtud.“

„Ne, Hasane. Je to trochu jinak. Znáš ten starý východ z paláce, ten, co jsem používal, když jsem byl malý? Hlídá ho někdo?“

„Ano, pane, je tam stálá stráž.“

„Tak prosím tě, budu potřebovat tudy odjet a nechci zbytečné diskuse. A budu potřebovat odvézt na staré letiště. Můžeš zajistit auto a postarat se, aby v daném okamžiku na bráně nikdo nebyl? Něco si vymysli. Věřím ti.“

„Dobře, pane, nechápu to sice, ale zařídím vše, jak říkáte. Všichni čekají, že poletíte s nevěstou letadlem, které stojí před palácem. Už jsou připraveni k odletu, kromě vás a nevěsty, takže promiňte, že jsem zmatený.“

„Hasane,“ pravil jemně Chalíl a vzal starého sluhu kolem ramen. „Vše je v pořádku. Letadlo před palácem za chvíli odletí. Jak bude ve vzduchu, já a nevěsta tajně opustíme palác zadním vchodem a pojedeme na staré letiště. Poletíme jiným letadlem, aby o nás nikdo nevěděl. Jde o bezpečnost nevěsty. Prosím tě, zajisti ten zadní východ a sežeň pro nás auto, které nás zaveze na letiště. Rozumíš tomu? Je to tajná akce, nikdo o ní neví. Plně ti důvěřuju, starý brachu.“

Sluha měl oči plné otázek, ale stiskl ruku svého pána a hluboce se uklonil.

„Udělám, co si přejete, pane.“

„Díky, spoléhám na tebe,“ odvětil přátelsky. Sluha s hlubokou úklonou opustil ložnici.

Otočil se k dívce, která jej propichovala nenávistnými pohledy.

„Dotkni se mně a zabiju tě,“ vyštěkla.

Přejel ji pohledem od hlavy až k patě. Byla pobledlá, ústa měla stále zrůžovělá jeho polibky a na jejích ňadrech byly stále viditelné stopy jeho úst.

Chtěl jí říct, že se nemá čeho bát, že se jí už nedotkne, že to byla jen vzájemná slabá chvilka. Ale nejraději by pokračoval v přerušeném laskání a strhl z ní to překážející hedvábí. Měl pocit, že by se jeho touze nebránila.

Místo milostných hrátek se otočil ke křeslu a vzal z něj své ošacení. „Řekl jsem snad jasně, že se máš obléct do věcí, které jsem ti dal.“

„Sakra, to jste neslyšel, co jsem vám řekla? Ještě jednou se mě dotkněte a…“

„Zabiješ mě. Slyšel jsem dobře. Jsem strachy bez sebe. A teď padej do šatny a převlíkni se.“

„Nejsem vaše žena, pane Chalíle, princi Chalíle, šejku Chalíle, či jak se sám nazýváte.“

„Já si tak neříkám, sakra, já jsem princ a šejk. A ty opravdu nejsi moje žena. To bys věděla, že máš být zticha a neodmlouvat. Dávám ti posledních pár minut, aby ses převlékla.“

„Já nejsem váš pes ani vaše… Co to sakra děláte?“

„Já se převlékám,“ pravil klidně a začal si rozepínat džíny. „Ale jestli tady chceš stát a dívat se, jak se svlékám, tak si posluž, mně to nevadí,“ pokračoval a rozepnul si zip kalhot. „Napřed se svléknu a pak budu mít dost času na tebe.“

Shrábla pánské oblečení a v mžiku byla v šatně. Doprovázel ji jeho hlasitý smích.

PÁTÁ KAPITOLA

Vtrhla do šatny a práskla za sebou dveřmi. Co se to s ní, sakra, děje? Z deště pod okap. To už není vtip. To je skutečnost.

Ještě ráno byla ženou určenou pro nějakého obskurního chlapa. A teď je v rukou tyrana, který si říká princ či šejk či tak nějak.

Ne. Já nepatřím nikomu, pomyslela si s úlevou, aby sama sebe přesvědčila. Tenhle člověk není mým majitelem. Nejsem jeho ženou. Ale kdoví co se stane, když nebudu poslouchat jeho rozkazy. Bez něj se odsud nedostanu.

Věděla to dobře. A bohužel to věděl i on.

„Sakra,“ mrskla proti zdi pánské džíny a začala si svlékat hedvábné šaty. Aspoň že je tu dostatek místa. Tahle šatna je větší než celý její byt v New Yorku. Potřebovala ke svému životu hodně prostoru. Stejně jako divá zvěř.

Kéž by nikdy nepřijela do Al Ankhary! Co ji to jen napadlo, hledat své kořeny v takové otrokářské zemi? To si myslela, že po dvaceti třech letech může navázat na přetrhaná pouta mezi matkou a otcem, kterého nikdy neviděla? Již zkazky, které slyšela z matčiných úst, jí přišly přitažené za vlasy.

Tak se přijela osobně přesvědčit.

Otec se tvářil, jak je rád, že ji vidí. Pozval ji do svého domu, aby se všichni lépe poznali. Mrzelo ho prý, co se stalo v minulosti, měli si vynahradit všechen ztracený čas. Doufala, že po vyslechnutí otcovy verze o soužití matky s ním si udělá vlastní obrázek.

Ten si opravdu, ve své naivitě, udělala.

Jednoho rána se probudila a zjistila, že otec zcela změnil své chování a že jí chybí pas. Namísto přátelského muže se stal bestií, která jí začala vyčítat matčino chování, za které jako dcera měla pykat i s úroky.

„Jsi má dcera,“ sdělil jí chladně. „Jsi můj majetek, se kterým jsem nemohl nakládat dvacet tři roky. Teď si to vynahradím. Staneš se ženou Butruse, který mi za tebe zaplatí, a současně mi sultán bude vděčný, že skrz tebe zajistím mír v zemi.“

Nechápala sice poslední část sdělení, ale že ji prodá nějakému chlapovi, jí bylo zcela jasné. Otec jí pak v nejčernějších barvách vylíčil jejího nového majitele. Když ho prosila o milost, smál se, a s ním celá jeho rodina.

„Jsi dcera své matky, ne? Ona mi něco dluží, a ty jako dcera ten dluh splatíš.“

Lajla přešla k výhrůžkám s odvoláním na americký konzulát a svá práva Američanky. Otec se opět rozesmál. „Jela jsi sem dobrovolně a já jsem tvůj otec. Čím je chceš přesvědčit, když šejk tohoto kraje bude svědčit proti tobě? Co tu znamenáš? Jsi ženská, nic víc.“ Sama nabídla za sebe výkupné. To ho rozesmálo ještě víc. Na oplátku se jí zeptal, zda je ještě panna.

„Ano,“ odpověděla a netušila, co značí záblesk uspokojení v otcových očích.

„Skvělé. Butrus za tebe zaplatí dvojnásobnou cenu, než jsme se dohodli.“

Tehdy v noci opustila tajně svůj pokoj a vydala se do pouště. Omarovi lidé ji našli až příštího dne, zcela vyčerpanou a dehydratovanou. Na přivítanou dostala od otce pořádný výprask. Když se vzpamatovala, oznámila otci, že její zmínka o panenství nebyla pravdivá.

Jeho obličej potemněl vzteky.

„Už jsem Butrusovi řekl, že jsi panna, a on s dvojnásobnou cenou souhlasil.“

„A nejen to,“ přisadila si. Vymyslela si příběh o divokém dětství, drogách, sexuální nevázanosti a vzpurnosti. Nejdřív to vypadalo, že ji otec na místě zabije, ale pak se zamyslel a změnil názor.

„Na tom všem nezáleží. Až tvůj ženich zjistí, že nejsi panna a že jsi pěkná mrcha, bude už pozdě.“

„Ale chtěl jsi mým provdáním zajistit mír v zemi, ne?“

„Mír?“ Omar se rozesmál. „Na ten kašlu. Jde mi o věno za tebe, nic jiného mě nezajímá.“

Pak přišly dvě ženy v černém a tlustý ochránce s mečem. Měli ji doprovodit k ženichovi, kterého předtím nikdy neviděla.

V královském paláci měla poslední příležitost dostat se na svobodu. Svobodu, nebo zemřít. Ale ten přitažlivý muž, který se svléká ve vedlejším pokoji, ji zastavil.

Muž tak krásný a sexy, že na něj myslela při každém kroku. A to nevěděla, že mluví anglicky, že rozumí každé narážce, kterou vyřkne. Netušila, že by v tomto orientálním světě plném primitivů mohla narazit na spřízněnou duši. Že ten krásný chlap má snahu jí pomoci. Aspoň tak to říkal.

Lajla se rozvzlykala. Jsem tak pitomá, pitomá, pitomá!!

Její zachránce byl stejný primitiv jako všichni ostatní muži v této zemi. Co na tom, že mluví anglicky a zdá se být sofistikovaný? Je to jen další otrokář žen, který se ji snaží ohnout a pokořit. Je jedno, že je šejk či princ. Je to arogantní a chladný chlap.

Její krev v ní vždy začala vřít, když ji políbil.

„Lajlo!“ Jeho ostrý hlas ji vytrhl z úvah.

„Máš dvě minuty na to, aby ses oblékla, jinak vejdu dovnitř a obléknu tě sám.“

Věděla, že by to udělal. Když mu nevadí líbat ji, kdykoliv si zamane!

„Sakra, ženská, slyšíš mě vůbec?“

Hned byla na nohou. „To bych musela být hluchá, abych neslyšela, jak řvete!“

„Tak dvě minuty. Je ti to jasné?“

Ano. Bylo jí to setsakramentsky jasné. A pokud se ještě jednou pokusí ji políbit, udělá to, co slibovala.

Zabije ho.

O pár minut později opustila šatnu. „Tohle má být zdejší poslední móda? Nebo jste se chtěl zasmát? Tak můžete začít,“ pravila a sarkasticky se otočila jako na přehlídkovém molu. Měla pravdu. Chalílovy kalhoty jí padaly do půli boků, tričko mohlo být v pořádku, ale pánská košile měla příliš dlouhé rukávy. Chalíl si původně představoval, že Lajla bude vypadat jako chlapec, ale…

Vypadala naopak nádherně. Jak playgirl z obálek erotických časopisů. Jak divoký noční sen každého muže.

Měla rozcuchané vlasy, které jí přepadaly na rozevřenou košili a bílé tričko, zpod kterého se rýsovala pevná ňadra a výrazné bradavky.

„Jak to na mě civíte?“ Její ostrý hlas ho probudil.

„Když se takhle vyzývavě vrtíte,“ odpověděl, „tak se musím dívat.“

„Jak jste přišel na to, že se…“ nedořekla a pohlédla na své tričko. V momentě si přitáhla košili přes ňadra a vztekle sekla po Chalílovi pohledem.

„Tak, a teď už není, nač byste měl civět,“ pravila jedovatě, „ledaže byste byl naprostý cvok.“

Měla pravdu. Nyní na ní nebylo nic k vidění. Vypadala jako strašák do zelí, s kalhotami na půl žerdi a s nohavicemi, které si přišlapávala, jak jí byly dlouhé.

I přes nadměrný oděv v ní viděl přitažlivou ženu, s dlouhýma nohama a pevnými ňadry, s horkým rozkrokem, bez spodního prádla a s pronikavou ženskou vůní.

Proč po ní tak touží?

K čertu s letadlem, k čertu s rizikem, které podstupuje svým plánem na záchranu této divoženky. Jeho pochyby o ní stále narůstaly. Proč přijela do Al Ankhary? Podle sultána věděla, že zde bude provdána za Butruse, a prý jí bylo jasné, jaké je to zvíře. I tak si ho chtěla vzít. Pro peníze?

A byla to vůbec pravda? Není to spíš tak, že si svatbu rozmyslela na poslední chvíli? Možné je všechno. Ale co na tom. To není jeho věc.

Jediné, po čem toužil, bylo povalit ji na postel, strhnout z ní to směšné oblečení, kalhoty by jí ani nemusel rozepínat, jak jí jsou velké, a kochat se pohledem na její nahé tělo.

Chtěl se dotýkat její pokožky. Líbat ji všude, kam by ho jen napadlo. Vzít do úst její bradavky a vychutnávat si jejich sladkost. Postupovat ústy stále níž a níž a sledovat rostoucí touhu v jejích očích. Pak by ji lehce nadzdvihl, roztáhl opatrně její stehna a jazykem zajel až do míst, o kterých ženy vědí, ale samy je neznají. Jak asi bude chutnat? Jak bude vzdychat a v extázi volat jeho jméno?

Chalílem projela vlna vzrušení. Odvrátil se a zhluboka dýchal. Měl pocit, že touha roztrhne jeho podbřišek. Je to hlad po ženě, po kterékoliv ženě; nemá to co dělat s touhle vzdorovitou dračicí.

„Máš pravdu, habiba,“ otočil se k Lajle. „Není na tobě nic k vidění. Aspoň nebudeš nikoho oblbovat svou ženskostí; to jen k tvé poznámce o cvokovi.“

Lajla se ironicky plácla do stehen. Košile se jí přitom opět rozevřela a odkryla špičky jejích ňader.

„Zapni si tu košili,“ zavrčel Chalíl. „Měla bys mít v sobě trochu cudnosti.“ Přikročil k Lajle a začal jí zapínat košili.

„Cudnosti? Vypadám jak hastroš, mluví se tu o mně jako o živé věci, kdekdo si dovolí mě líbat, kdy se mu zachce, tak jakápak cudnost?“

„Pokud nechceš, abys vypadala jako žena, musíš zakrýt to, co tě ženou dělá,“ pravil, nyní již smířlivě.

„Nepotřebuju vaši pomoc.“

Odstrčila jeho ruce z košile a sama pokračovala v zapínání.

Náhle jí položil ruku na ňadra. Šokovaný výraz v jejích očích ho neodradil. Spíš naopak. „Co si to dovolujete?“

„Ale jdi. Je přece jasné, co si dovoluju. Nechtěj mi namluvit, že jsi tak nevinná, jak tvrdí tvůj otec. Přesněji, jak on to tvrdí Butrusovi.“

Prudce zvedla ruku ve snaze Chalíla udeřit. Ten ji však popadl za zápěstí a prudce ji srazil k zemi.

„Tak pozor, habiba. To není vhodné chování k muži, který jediný tě může ochránit před tvým nastávajícím, láskyplným manželem.“

„Ty ochraňuješ především svého otce a svůj trůn, ne mě,“ zasyčela.

„To je jedno, koho ochraňuju. Ty z toho ale budeš mít rovněž prospěch. Ledaže bys chtěla pláchnout i s Butrusovými penězi.“

„Ty jeden bídáku!“

„Vážně?“ Ironicky se na ni zadíval. „Jak ses sem tedy dostala, habiba? Nebo mi chceš namluvit, že tvůj otec přijel do Spojených států, vyhledal tě, unesl tě do Al Ankhary, aniž bys tušila, že tě tu čeká bohatý ženich? Řekl bych, že jsi vypočítavá mrcha.“

Začala se sarkasticky smát. „No vida, a já myslela, že tenhle praštěný šejk ani neumí myslet. Na to jsi přišel sám?“

„Tak jak je to tedy? Třeba nejsem takový pitomec, jak si myslíš. Tak jak ses sem dostala?“

„A ty mi budeš věřit?“ Drze se mu smála do obličeje. „Ne. Ten příběh je tak praštěný, že mu nemůže věřit nikdo.“

Věděl, že je mu jedno, jak se věci mají. Věděl jen, že pokud se Lajla provdá za Butruse, přinese to neštěstí celé jeho zemi. A pokud se za něj provdá pod násilím, bude to ještě horší. Spojené státy budou jistě protestovat a uvalí na Al Ankharu diplomatické sankce. Ty donutí současné americké investory stáhnout se do přívětivějších států, i s jejich penězi. A turistický ruch, na který se chtěl Chalíl zaměřit, až jednou převezme otcovu pozici, skončí dřív, než začal.

Proč by turisté jezdili do země, kde jsou ženy prodávány jak za dob otroctví? Jak by se dívali na ženy na tržišti? Al Ankhara udělala za posledních sto let jistý pokrok, ale mnohem větší změny ji teprve čekají.

„Dost už bylo řečí. Závisíme jeden na druhém. Jestli chceš uniknout pochmurnému údělu našich manželek, pak mě poslouchej na slovo a neodporuj.“

„Dávat příkazy. To se u vás v zemi nosí. Na to jste zvyklí, co?“

„U nás v zemi?“

Jeho hlas se zachvěl zlobou, ale Lajla byla tak rozzlobená, že ho nevnímala.

„Přesně tak! Vy tak akorát umíte ponižovat ženy a zacházet s nimi jako s mluvícími věcmi. Ohnout je. Donutit je nepřemýšlet. Pak budou sloužit do roztrhání těla. A když ne, tak jim natlučete. Já se nemíním ohýbat podle vašich pokynů, pane šejku, a nenechám si sahat na prsa, protože vám se zrovna chce. Létáte v soukromých letadlech, ale jinak jste barbaři. Čas se tu zastavil? Používáte kalendář?“

„Ty nevíš, kdy máš mlčet a kdy mluvit,“ přerušil její výmluvnost. Věděl ale, co na Lajlu platí.

Bázlivě couvla. Pevně ji objal kolem paží, takže neměla šanci na odpor, a uzavřel její ústa svými rty. Toto nebyl láskyplný polibek, ale mužské násilí vůči vzdorovité ženě. Byl to trest. Lajla to aspoň tak vnímala.

Pak ucítil slanou příchuť jejích slz.

Takhle to nechtěl. Vědomí, že pláče, ho bodalo jako nůž. Je zvláštní, jak se za posledních dvacet čtyři hodin změnil. Dřív používal takový polibek přirozeně. Neměl však důvod přemýšlet, zda se to ženám líbí či ne. Jeho milenky i přítelkyně nikdy neprotestovaly.

Přestal ji svírat a lehce ji pohladil po vlasech.

„Neplač, holčičko“ oslovil ji něžně. „Přestaň vzlykat, habiba. Nedovolím nikomu, aby ti ublížil.“

Popotáhla a nedůvěřivě se na něj zadívala. Vzal opatrně její tvář do dlaní a lehce ji políbil na ústa i na oční víčka.

Co se to s ním sakra děje? Není čas na nesmysly. Jak jinak ale nazvat jeho chování k Lajle než nesmysl?

Na okamžik to vypadalo, že se konečně pokořila. Překvapeně na něj pohlédla. Pak si na něco vzpomněla. Prudce si otřela rty, aby z nich dostala každý kousek jeho přítomnosti. Jeho chuti, jeho vášně.

„Jste barbar, pane,“ pravila odměřeně, „tak jako každý chlap v téhle zatracené zemi!“

Chalílovy oči se dotčeně zúžily. „Snad by sis měla uvědomit, holčičko, že jeden takový ‚barbar‘ ti může zachránit kůži.“

Bylo vidět, jak se dívka zmáhá na adekvátní odpověď a nabírá dech. Nic ji však napadlo. Sama věděla, že je skutečně závislá na tomto sexy muži. A on na ní.

„Prosím?“ Nasadila nepřátelský tón. „Co tím myslíte?“

„Tím myslím, že tvé vlasy jsou tak evidentně ženské a jejich medová barva tak jasně patří cizince, že jsou předplatným na věčnost.“ Sňal z věšáku modrou kšiltovku. „Snaž se skrýt všechny vlasy, jinak jsme v průšvihu. Oba!“

„Slyšel jste někdy slůvko prosím?“ optala se ho tak sladce, až ho píchlo u srdce.

„A ty jsi někdy někoho poslouchala?“

Vzdorně zvedla bradu. Srolovala si vlasy do uzlu, nasadila si čepici a bryskně zasalutovala.

Měl co dělat, aby se nerozesmál. Věděl však, že by to byla chyba. Nebylo jeho volbou trávit čas s touto vzdorovitou dívkou, ale nemohl jí upřít kuráž a odvahu. Nicméně, čím dřív se jí zbaví, tím líp pro něj.

„Pojďme,“ pravil a lehce ji popostrčil ke dveřím.

Byl realista. Bylo to zvláštní, ale zatím šlo vše jako po másle. To ale neznamená, že to tak bude vždycky.

Přesvědčil královskou radu o svém plánu. Jeho dvojník i náhradnice Lajly již byli s celou družinou ve vzduchu na cestě k Butrusovi. Druhé letadlo již čekalo na starém letišti, aniž by ho někdo zaregistroval. On sám i Lajla jsou převlečeni za dva americké turisty.

I tak však položil dívce prst na ústa, když scházeli po schodech do vestibulu královského paláce. Bylo na ní vidět, že by ho nejraději kousla, a to ho málem rozesmálo. Pak ji popadl za ruku a s nezájmem o okolí vyšel zprudka na denní světlo.

Před palácem na ně čekalo auto s Hasanem za volantem, Chalíl si pomyslel, kdy asi ten starý muž naposledy řídil auto a jak to zařídil se stráží, ale pak raději rychle nasedl a Lajlu vtáhl s sebou.

„Dobře,“ pravil k Hasanovi, „dojeď až k zadní bráně a tam zastav.“

„A co stráž? Jen pro jistotu. Teď jsem měl hlídat já a oni si skočili na oběd. Co mám říct, kdyby se vrátili dřív?“

„Nic Když tam někdo bude, nevadí. Znám je všechny odmala. Nebudou se na nic ptát, ať už je tam kdokoliv. Projeď bránou a pak co nejrychleji přímo na letiště.“

Hasan přikývl. U brány lehce přibrzdil, umožnil stráži nahlédnout do auta a po nezbytném zasalutování opustili královský palác.

„A teď na to šlápni,“ přikázal Chalíl.

Hasan stiskl pedál plynu a auto vyrazilo jak raketa. O dvacet minut později byli na starém letišti. Od té doby, co existoval nový moderní terminál, používalo se staré letiště jen výjimečně.

Letadlo bylo připraveno na rozjezdové dráze. Pilot obcházel opodál, v ruce nedokouřenou cigaretu. Chalíl a Lajla v rychlosti nastoupili.

„Šejk Chalíl?“

Přikývl.

„Za jak dlouho myslíte, že můžeme odstartovat?“ Pilot se sebevědomě usmál, zasalutoval, a o pár minut později již byli ve vzduchu.

ŠESTÁ KAPITOLA

Letadlo odstartovalo tak rychle, že Lajla jen taktak dosedla do koženého křesla.

„Připoutej se,“ poručil jí Chalíl stroze, a když se neměla k rychlejší akci, vstal a připoutal ji sám.

„Tohle snad zvládnu sama,“ odsekla dotčeně.

„O tom, co zvládneš a co ne, si popovídáme později, habiba. Teď jen potřebuju, abys zůstala celá.“

Byla si toho vědoma. Pokud má Chalíl ochránit svého otce, pak se jí nesmí nic stát. To je důvod, proč se o ni tak stará. Nic za tím není. To je prostý fakt.

Tak proč mě to tak štve, pomyslela si.

Nic pro něj neznamenám, a proč bych taky měla, zamračila se. Jsem věc na jedno použití, bezcenná tretka. Vhodná tak do postele; to je moje užitná hodnota. Ale vždyť i on je mi ukradený, tak proč se tím vůbec zabývám!

Její myšlenky vířily jak na tobogánu. Ještě než se začala věnovat archeologii, studovala psychologii a psala z ní dokonce bakalářskou práci. Stockholmský syndrom, tak zněl její název. O citové vazbě oběti k pachateli. Proto na něj stále myslí? To by tak ještě scházelo.

Nenápadně se k němu otočila. Uměla si představit, že by se jiná unesená dívka (ne ona, jí se to netýká!) mohla zamilovat do takového únosce. Vysoký, ramenatý, s mužným, přitom velmi pohledným obličejem. Jako kdyby vystoupil z reklamy na pánský parfém. Přitom vzdělaný, s perfektní angličtinou, evidentně bohatý a se zajištěnou budoucností.

Ano. Byl velmi, velmi přitažlivý.

Pro ty druhé!

Lajla v něm viděla především násilníka, predátora, barbara, který neuznává ženy jako lidské bytosti a schvaluje hrubé zacházení s nimi. Může mít třeba vzdělání z Harvardu a na sobě oblek od Armaniho. Pro Lajlu to byl primitiv se středověkými tradicemi zažranými pod kůží. Ten se nikdy nezmění. Kdo ví, co může od něj očekávat. Bohužel tu není nikdo jiný, kdo by jí pomohl. Musí se tedy spolehnout na něj, a pokud to jde, neodporovat.

Padla na ni tíseň.

Co bude dál? Jsou v letadle, na cestě do neznáma. Je jasné, že nesměřují do Států. Toto letadlo, i když má krásný a pohodlný interiér, nemůže tankovat dostatek paliva na dvanáctihodinový let do USA.

Kam tedy letí?

Kdosi jí položil ruku na rameno. Zvedla oči a pohlédla na muže za sebou.

„Klidně odpočívej, habiba. Teď už jsi v bezpečí.“

Sledovala, jak si rozepíná džínovou košili a pokládá ji na vedlejší sedadlo. Pod bílým tričkem se mu rýsovaly vypracované svaly a pevné břicho.

Ucukla pohledem. V bezpečí? V bezpečí bude až doma, v New Yorku, ale ten je tisíce kilometrů daleko!

„Co bude dál? Myslíte, že za námi někoho pošlou?“

Chalíl si přisedl a pohodlně si natáhl nohy.

„Asi ano, ale nebude to hned. Napřed zjistí, že první letadlo, tedy to s našimi dvojníky a ozbrojenou posádkou, přistálo bez nás. Budou čekat na přílet druhého letadla, ale to nedorazí. V Al Ankhaře se sejde královská rada, bude probírat, co se mohlo stát s druhým letadlem. Zkontaktují leteckou společnost, kde jsem pronajal toto letadlo, a zjistí, že letíme jinam. Do Evropy.“

„Oddalovací taktika,“ pronesla zamyšleně.

„Přesně tak. A než se vše prověří, my přistaneme a já vysvětlím svému otci, proč jsme neletěli do Kašmíru, jak bylo domluveno.“

„Co mu chcete říct? A co asi řekne on vám? Myslíte, že mu bude jedno, že nesplnil svůj slib? Že mě nedoručíte, kam si Butrus řekl? Nebo jste dostal instrukce vysadit mě v jiné zemí a předat mě Butrusovi tam?“ Její tvář ztratila barvu.

Odměnil ji cynickým úsměvem. Ona nepočká. Nikdy neposlouchá až do konce. „Myslíš, že i přes tuhle frašku tě stejně dovezu k Butrusovi, habiba? Tak to se neboj. To se nestane.“

Stiskla rty. „Já se nebojím, zatím vám věřím, ale…“

„Tak to bych ti doporučoval.“

Zasmál se jako rozpustilý chlapec. Jeho úsměv byl plný bezprostředního veselí. Možná naposledy.

S úzkostí polkla. Je čas se zeptat.

„Ještě jste mi neřekl, kam letíme a co máte v plánu.“

Přikývl. „To je pravda. Ale ještě dřív, než začnu, měli bychom se najíst. Už musíš mít hlad, habiba. Nejedla jsi několik hodin.“ Přinesl piknikový košík a začal ho vybalovat.

„To je od vás pozorné, ale já nemám hlad,“ odpověděla.

„To nesouvisí s mou pozorností. Mám zájem na tvém zdraví. Co kdybys hlady omdlela a padla mi do náruče? Co bych si pak počal?“

Nepostřehla dvojsmysl v jeho slovech.

„Nechystám se omdlít. Nemám hlad. A vy mi dlužíte odpověď,“ odsekla podrážděně.

„Tak aby bylo jasno,“ pronesl klidně. „Nedlužím ti vůbec nic. Odpovím ti, až na to bude vhodná příležitost. Teď se ale najez.“

Lajla měla chuť po něm hodit talířem, ale pak si raději naložila sendvič s tuňákem. Byl vynikající. Během chvíle spořádala všechno jídlo, které bylo v košíku. Na závěr si oba nalili horký čaj. Lajla si otřela ústa. Pohledem zavadila o Chalíla, který ji upřeně pozoroval.

„Co je?“

„Nic. Okamžik. Máš na ústech jogurt. Dovolíš?“ Chalíl se dotkl Lajlina rtu. Polilo ji horko. Podívala se mu do očí. Potemněly. Tak, jako dnes v jeho ložnici a před tím na pláži u moře. Když ho objímala nohama kolem pasu a on… Lajliny myšlenky se zaměřily na jeho prst. Co kdyby po něm chňapla jazykem? Vsunul by jí prst do úst? Zjemněly by opět jeho ruce?

Prudce ho odstrčila.

„Tohle zvládnu sama,“ řekla podrážděně. Rozzlobená však byla především na sebe a na svou touhu po něm.

„Kdybys dokázala všechno zvládnout sama, nebyla bys v téhle šlamastice,“ odpověděl. „Co tím myslíte?“

„Že jsi mi zatím neřekla, jak se holka ze Států ocitne v Orientu, a jak ji bez jejího svolení chtějí provdat za nejhoršího chlapa téhle barbarské země. Tvoje slova.“

„Proč jste se nezeptal svého otce nebo Omara?“

Ano. Správná otázka. Měl se zeptat už dřív. Vyřeší to, jakmile přistanou. Musí otce přesvědčit, že sňatek Lajly a Butruse je ohrožením pro něj i pro lid Al Ankhary.

Inshallah, pomyslel si. Staň se, co se má stát. Jen doufal, že otec pochopí jeho snahu.

„Co jste se tak odmlčel, pane šejku?“

Se zamyšleným pohledem sklízel nádobí do košíku.

„Ne. Nezáleží na tom, jak ses do Al Ankhary dostala. Důležité je, co bude dál,“ odpověděl zamyšleně.

„Co tedy budeme dělat? Kam má letadlo namířeno? Dostanu se odtamtud domů?“

„Letíme do Paříže.“

„Do Paříže? Ale z Paříže létají spoje do New Yorku!“

„Nikam nepoletíš,“ pravil rázně.

„Proč ne? Pak už je to jen pár hodin a…“

„Řekl jsem NE. Mám v Paříži byt.“ Jeho hlas byl náhle chladný a arogantní. „Věř mi, holčičko. Já chci taky domů. Čím dřív se tě zbavím, tím líp pro mě.“

„Tak proč…“

Lajla si skousla ret.

„Protože proto,“ odsekl a skryl se za novinami.

Lajla se opatrně naklonila ke stolu. Pak prudce popadla oba hrnky s čajem a hodila je Chalílovi do klína.

„Laa tatalaa’ab ma’ii,“ zavrčel zlostně a popadl ji za ramena. „Řekl jsem ti, ženo, abys dala pokoj a přestala otravovat.“

Omluv se, blesklo jí hlavou. Prostě řekni ‚promiňte‘. Ne. On si to zasloužil.

„Nemáš nic, co bys mi řekla, habiba?“ Jeho oči ztvrdly. „Jestli se chceš chovat jako malé dítě, pak i já s tebou budu podle toho zacházet. Taky tě můžu ohnout přes koleno a dát ti na zadek.“

Zrudla. Věděla, že tím nemyslel nic sexuálního. To ona. Představila si sebe, nahou, ohnutou přes jeho kolena. On ale nebyl v džínsech. Byl nahý! Její duše, její pokožka cítila, jak se jí dotýká žhavými prsty a žádostivými ústy. Všude!

Touha se jí vrazila do obličeje. Rychle se sehnula pro hrnky. Jen ať ten muž naproti nevidí červeň v jejích tvářích!

„Okamžitě toho nech!“

Čekal další hrnkový útok a v předstihu jí stiskl ruce. Pro jistotu si omotal její vlasy kolem prstu.

„Ty nevíš, co pro tebe riskuju? Porušil jsem příkaz královské rady a svého otce a ponesu za to následky.“

Ucítil změnu tepu na jejím zápěstí. Lekla se. To je dobře. Jak si to vlastně představovala? Odejít od Araba, kterému byla zaslíbená, není stejné, jako se s někým rozejít ve Státech.

„Jaké následky?“

„Tvůj sňatek měl upevnit mír v naší Unii, hlavně na severu. Tvůj otec a tvůj ženich byli nepřátelé. Jejich země spolu válčí odnepaměti.“

„Neříkejte ‚tvůj otec, když přede mnou mluvíte o Omarovi,“ odpověděla hořce. „Počít dítě není totéž jako ho vychovávat. A neříkejte ‚tvůj ženich‘ o chlapovi, který si mě prachsprostě koupil.“

V jejích slovech byla znát nenávist i neštěstí zároveň.

Byl na pochybách. Zřejmě se opravdu dojednala sňatková politika mezi dvěma nepřáteli a nevěsty se nikdo neptal. Že by Omar skutečně Lajlu unesl a za trest, za pokoření od její matky, ji prodal jako neužitečnou věc? Omar musel vědět, že Butrus takovou ženu nezkrotí jinak než zabitím!

Dobře. Co je mu po tom? Když nezajímá vlastního otce, proč by on měl být jiný. Má svých starostí dost.

„Nebudeme filozofovat, kdo je čí otec či ženich,“ pravil ostře. „Důležité je, aby se nikdo necítil ponížený.“

„Ano,“ odvětila ironicky. „Jen aby nebyl ponížený váš otec, Omar a Butrus. A vy. Já jsem jen žena. Mě může pokořit každý.“

„Řekl jsem ti, habiba, že nebudeme filozofovat. Musíme zamezit válce na severu. A na to potřebuju ještě pár dní.“

„Jak to chcete zařídit, Chalíle? Potřebuju to vědět.“

Překvapeně se na ni podíval. To je poprvé, kdy ho nazvala jménem. Slýchával své jméno z úst Američanek již dřív, ale ona byla první, kdo ho vyslovil bezchybně hned napoprvé.

No a co, pomyslel si zlostně.

„O tom, co potřebuješ vědět, rozhoduju já. Až bude čas, dozvíš se, co tě čeká,“ odvětil a opět se zastyděl. Uměl si představit, jak hloupě musela vyznít jeho odpověď pro tak chytrou a vzdělanou dívku.

„Já jen, jestli víte, co děláte,“ řekla odměřeně a oheň jí sršel z očí. Byla nádherná. „Ne? Tak já vám to povím,“ odsekla. „Víte leda tak…“

„Vážně?“ Chalíl se k ní přiblížil.

„Jo, a kdo ví jestli.“

Prudce ji políbil. Měl rád ženy. Zvlášť ty sebevědomé. I tak mu většinou byly příliš oddané a neměly vlastní názor. Tahle byla jiná. Divoká, nezkrotná, plná ohně. Přestal přemítat a o to víc se zabořil do jejích úst. Náhle opět vzdychla, objala jej rukama kolem krku a přitiskla se svými stehny k jako kyčlím.

Jeho ruce sklouzly k jejím padajícím džínsům. Stačil jeden pohyb, a Lajla jej objímala nahými koleny a on ji držel za zadeček.

„Ano, ano,“ šeptala horečně, „prosím, dělej…“

Chalíl zasunul svou dlaň mezi její stehna. Byla horká a vlhká, a když se dotkl prsty vchodu do její jeskyňky, vzdechla a vášnivě se prohnula.

Jednou rukou jí lehce zaklonil hlavu. Jazykem zkoumal její ústa a pomalu jí sjížděl po krku až k tričku. Přes bavlnu cítil sladkost jejích bradavek.

Sakra, copak jsem se zbláznil?

Pustil její vlasy a ustoupil. Trochu se zapotácela, naštěstí se zachytila křesla a pomalu otvírala oči. Snažil se zjistit, co v nich uvidí. Vzrušení? Roztoužení? Zlost? Zklamání, že jejich polibek byl přerušen a jeho prsty nepostoupily hlouběji?

„Nad hlavou máme polštáře a peřiny. Asi bychom se měli trochu prospat,“ řekl, jako kdyby se nic nestalo.

Lajla si upravila oblečení, postavila se do pozoru a zasalutovala.

„No vida, už se lepšíš, habiba“ zareagoval potěšeně. „Ještě by to chtělo pruské sražení podpatků.“

„Až naprší a uschne.“

Nadechl se, aby ji upozornil, že je zase drzá, ale pak to nechal být. Rozhodně by neměli pokračovat tam, kde před chvílí přestali, protože pokud se muž není schopen poučit z omylů, pak ví opravdu…

Na okamžik se přiblížil k Lajle a lehce ji políbil. Posadil se na vedlejší sedadlo a začal uvažovat, co přesně otci řekne. Jediné chybné slovo, a místo, aby otce zachránil, ho může zničit.

Chalíl věděl, že let do Paříže je dlouhý. Dlouhý? Tentokrát byl nekonečný. Cestoval do Paříže mnohokrát, ale nikdy s rizikem pro vlastní zemi a se ženou, které šlo o život.

Ale s něčím podobným počítal. To si neslo jeho postavení korunního prince. Byl vždy překvapený, jak lidé na jeho titul reagují. Muži byli plni respektu a úcty. Ženám připadal sexy. Znal dokonce ženu, která ho neustále oslovovala šejku, dokonce i když byli spolu v posteli.

Chalíl se pousmál.

Byl především muž. Měl své povinnosti, to ano, ale nechtěl, aby byl posuzován podle svého postavení a titulu. Tentokrát je vše jiné. Nyní se cítí být šejkem a korunním princem a ví, jaké závazky jsou s tím spojené.

Lidé ho nikdy nebrali jako Chalíla al Hasima. Pro ně byl vždy dědic trůnu Al Ankhary. Stále mu bylo připomínáno, že jeho poslání se předává z otce na syna po celá staletí. Někdy ho napadlo, že je načase zbavit se titulů a zděděných práv. Nejraději by je všechny odhodil. Věděl však, že nelze jinak než pokračovat v tradici, protože tak se narodil a to je jeho osud.

Některé povinnosti byly jednoduché. Účastnil se státních slavností, zastupoval stát při diplomatických jednáních a měl na starosti novináře.

Na druhou stranu se staral o rodinné finance a investice. Ze zisků jeho finančních transakcí se rozvíjela Al Ankhara. Vznikly nové nemocnice a školy, internet byl zaveden do každé vesnice. Hlavní město bylo moderní, ale jen zvnějšku. Uvnitř se podle tradice stále dohadovaly sňatky přes peníze. Nesmyslná pravidla. Zbytečná omezení. Ženy klečící před svými muži.

Snažil se mnohokrát mluvit se svým otcem. Ten ho však pokaždé odkázal na ministry. Ano. Otec jako sultán měl spoustu starostí a povinností, a Chalíl mu nechtěl přidělávat další. Často hovořil o změně tradic se svými nejbližšími přáteli, Tarikem a Salimem. Ti mu rozuměli. Byli rovněž šejky států Unie. A jako on, i oni studovali v Americe a byli zaskočeni rozporem mezi starými a novými časy.

Ani jeden z jeho přátel však nebyl vystaven takovému riziku jako nyní on. Otec, sultán bohaté země, byl v ohrožení. Žena, cizinka obětovaná kvůli rádoby míru, aniž by se jí kdokoliv ptal, která nectí tradice, možná je ani nezná, a rozhodně není typem odevzdané, pokorné ženy, po které zdejší muži touží.

Pohlédl na spící Lajlu. Ani si nevšiml, že jí polštář i deka spadly na zem. Opatrně je nadzvedl a Lajlu přikryl.

Zavrtěla se a pootočila k němu rozespalý obličej.

„Ale já to nechci,“ pronesla chladně.

„Ale i tak, díky,“ opravil ji stejně chladně Chalíl.

„Ale i tak, díky,“ napodobila ho Lajla a usmála se.

„To tě nikdo neučil, jak být zdvořilá?“

„Myslíte, jestli mě někdo učil, jak být pokorná? Tak jestli toužíte po slepé oddanosti, pane šejku, pořiďte si psa,“ dodala a usmála se.

Měl sto chutí jí napráskat, ale pak se raději otočil a zašel k pilotovi. Ještě by mohl říct něco hloupého.

Kdyby mu totéž řekla kterákoliv žena Al Ankhary, kdo ví, zda by si zachránila krk.

Po chvíli se vrátil do svého sedadla. Náhle si nebyl jistý, pro koho tuto záchrannou akci dělá. Riskuje všechno. Dělá to však pro svého otce, svou zemi.

Nebo pro ni?

Pak si představil Lajlu s Butrusem v objetí. Jeho hnusné špinavé ruce na jejím hladkém těle, jeho obrovský pupek proti jejím štíhlým stehnům.

„Pane?“

Chalíl vzhlédl k pilotovi.

„Za chvíli budeme přistávat. Doufám, že se vám let líbil.“

„Ano, velmi. Děkuju za informaci.“

Pilot se snažil zasalutovat, ale něco v Chalílově pohledu ho zarazilo. Svěsil ruku, pokývl a vrátil se ke své práci.

Chalíl si oblékl košili a podíval na Lajlu. Stále ještě spala.

„Lajlo,“ oslovil ji něžně. „Je čas vstávat.“ Ani se nepohnula. Chalíl jí odstrčil pramínek vlasů z obličeje.

„Habiba. Jsme v Paříži.“

Lehce vzdychla a otočila se na bok. Chvilku ji pozoroval. Pak ji vzal jemně do náručí. Dívka jej nevědomky objala kolem krku a hlavu si přitiskla na jeho klíční kost. Cítil, jak jí bije srdce.

Opět se zem pohnula. Ale ne. To jen letadlo spustilo podvozek a bezpečně přistálo.

Nic jiného to nebylo a ani nemohlo být.

Chalíl ji políbil do vlasů, zabalil ji pevně do pokrývky, opatrně ji naložil do přistaveného taxíku a opustili letiště do tmavé pařížské noci.

SEDMÁ KAPITOLA

Probudily ji sluneční paprsky, které dopadly na její tvář. Pokoj kolem byl útulný a milý. Voněla tu čerstvá káva. Hedvábné povlečení bylo jemné na dotek a postel byla tak velká, že by se v ní samotná ztratila.

Lajla se pohodlně rozvalila do polštářů. Doma v New Yorku spala na úzké rozkládací posteli, a když se ze spaní obrátila na druhou stranu, v mžiku byla na zemi. Této posteli se z legrace říkalo ‚letiště‘. Už jen hedvábné povlečení muselo stát víc než její měsíční plat, nemluvě o peřinách, které jemně objímaly její tělo. Pohlédla na svůj odraz v zrcadle. Měla na sobě pánské pyžamo!

Rukávy i nohavice luxusního pánského prádla měly délku odpovídající džínsům i košili, ve kterých nastupovala do letadla. Nebylo pochyb. Tohle pyžamo patřilo Chalílovi.

Proč jen si na nic nepamatuje? Letadlo. Polštář. Deka kolem jejího těla. Chalílovy rty na jejích, jeho ruce… Ťuk, ťuk, ťuk.

Lajla pohlédla ke dveřím a srdce se jí sevřelo. Přitáhla si peřinu až pod bradu.

„Ano?“ Hlas se jí třásl a musela se kousnout do rtu, aby si byla jistá, že nespí.

Nebyla to pokojská, spíš hospodyně, již postarší žena, která nesla v rukou tác se snídaní.

„Bonjour, mademoiselle,“ zašvitořila vesele. „Je sui Marianne. Avez-vous bien dor mi?“

„Marianne,“ vydechla Lajla uvolněně. „Mluvíte anglicky? Parlez-vous anglais?“

„No, mademoiselle, je regrette, je ne parle pas anglais.“

Skvělé. Ta paní nemluví anglicky a Lajla neumí francouzsky. Možná si vzpomene na pár slov, ještě ze střední školy.

„Můžete mi aspoň říct… Est-ce quo vous oú je suis?“

„Správně je to oú suis-je,“ ozval se mužský hlas z vedlejšího pokoje, „ale na Američanku to není špatné.“

Lajla se otočila a spatřila Chalíla, jak stojí ve dveřích ložnice, bosý, s rukama v kapsách pohodlných kalhot. Na tričku měl velký nápis HARVARD. Ve vlasech se mu ještě třpytily kapičky vody. Bezpochyby se před chvílí sprchoval. Strniště na jeho tváři však prozrazovalo, že na holení ještě nedošlo a že se tu cítí jako doma.

Právě pro to strniště na tváři a uvolněný úsměv byl velice přitažlivý. A Lajla se tu před ním válí v pánském pyžamu, s hlavou rozcuchanou a s pomačkaným obličejem od dlouhého spánku!

Ale komu to vadí? Jsou si navzájem cizí.

Pro Lajlu bylo mnohem důležitější, kde je, či je to postel, a především: kdo ji převlékl do pyžama??

„Chtěla ses na něco zeptat, habiba,“ oslovil ji náhle.

On se neptal. On jednoduše konstatoval. Inu, proč by nemohl. Lajla nikdy netvrdila, že šejkové jsou hlupáci.

„Mám spoustu otázek,“ odvětila rádoby lhostejně.

Přikývl a dal v rychlosti pár pokynů hospodyni. Lajla jej po očku pozorovala. Takže mluví třemi jazyky. No a co? A je úžasně sexy. A co s tím? To neznamená, že si může hrát s jejím životem, jak se mu zachce, a zatáhne ji třeba do… Paříže. Že by byli v Paříži?

Zbytečná otázka. Ovšem, že jsou v Paříži. Lajla si vzpomněla na svůj lámaný rozhovor s Mariannou a současně pohlédla oknem na terasu. Obzor, který viděla, byl známý z každého bedekru. Je to opravdu Paříž. Žádná z fotek Paříže však neměla tu zvláštní atmosféru rána kolem sedmé, kdy ptáci zpívají, slunce svítí, ale ještě není horko.

Marianne prostřela stůl. Káva. Košík s jídlem. Máslo v keramické dóze. Ubrousky a váza s krásnou žlutou růží.

Lajlino srdce radostí poskočilo. Je v Paříži!!

Hospodyně se Chalímovi uklonila a k Lajle vyslala stydlivý úsměv. Možná proto, že ženám v Chalímově loži neměla co říct, tím spíš, když se rychle střídaly. Ano, tak to bude, pomyslela si.

Jakmile za Mariannou zapadly dveře, otočil se Chalíl k Lajle.

„Tak dobrá. Nyní je vhodný čas na dotazy.“ Lajla věděla, že na svou první otázku zná odpověď sama, ale chtěla mít jistotu. „Jsme v Paříži?“

„Ano.“

„V které části?“

Chalíl překvapeně zvedl obočí. „Ty snad znáš Paříž, habiba?“

„Myslela jsem, že se ptám já,“ odvětila dotčeně. „Dobrá, tak jsme na Ile de la Cité.“

„Ach!“ Úžasem ztratila řeč.

„Přesněji jsme v mém bytě na Ile de la Cité, kolem nás teče Seina a tento dům, spíš palác, je ze šestnáctého století. Stačí ti to takhle, nebo ti mám říct i ulici?“ Chalíl se ze široka usmál.

„Vám to asi přijde zábavné. Mně rozhodně ne. Jako kdybych byla pytel špinavého prádla, se kterým se šíbuje z místa na místo!“

Chalíl si ji se zalíbením prohlédl od hlavy až k patě. „Nemyslím, že vypadáš jako pytel špinavého prádla,“ pravil s úsměvem. „A jsem si jistý, že to víš.“

Po Lajlině tváři se rozlil ruměnec. Rychle si přitáhla peřinu až k bradě.

„Jak jsem se sem dostala? Dal jste mi v letadle něco do pití?“

„Nemusel jsem ti nic dávat, byla jsi úplně vyčerpaná, habiba. Budil jsem tě, když jsme přistáli, ale vůbec jsi nereagovala. Tak jsem tě… odnesl. Z letadla do taxíku, z taxíku sem.“

Lajla polkla. „A kdo mě uložil… do postele?“

„Já.“ Se škodolibým uspokojením sledoval změnu barvy jejího obličeje. Bylo vidět, jak jí mozek pracuje na plné obrátky a jak si domýšlí, co se dělo dál. A v ní narůstá zlost. „Klid, habiba. Já tě jen položil do postele. Zbytek zařídila Marianna, takže se nemáš proč vztekat.“

Ze zvyku si olízla spodní ret. Chalíl pocítil prudké vzrušení. Jako by nestačilo, že celou noc ležel ve vedlejší místnosti a nebyl schopen usnout vědomím, že předmět jeho touhy spí tak blízko.

Prudce se napřímil. Už zas se neovládá! Přitom ho čeká nepříjemný rozhovor s otcem!

„Tak vstávej,“ řekl nečekaně. „Osprchovat, obléknout. Já zatím počkám na terase.“

„A do čeho se mám obléknout? Zas do těch vašich džínsů, co mi padají? A co boty? To budu chodit po Paříži bosa?“

„Ano, oblečeš si to, cos měla na sobě včera. A boty? Podívám se, jestli tu Marianna něco nemá.“

„Cože? To snad…“ Zahlédla jeho chladný pohled a zmlkla.

„Padej z postele. A už ani slovo. Bude to?“ Neměl náladu na hádky.

„Nevylezu, dokud tu stojíte,“ odsekla.

Chalíl na ni posměšně pohlédl. Včera ji líbal na prsou, dlaní ji laskal v rozkroku, zcela se mu poddala, když prsty zkoumal její lůno. Pak ji nesl v náručí do taxíku a držel ji na klíně jak malou holčičku. Prostě, habiba… A teď se stydí vyjít oblečená, v jeho pyžamu, do koupelny?

Zatím se jí však nikdy nedotýkal tak, jak to umějí jen milenci; dlouze, jemně, s ohledem na její pocity. Ještě nesledoval do detailu výraz její tváře, když ji hladí a když do ní vstupuje. Neměl možnost poznat všechny detaily jejího těla.

A ani nemám šanci, přikázal si tvrdě. Vždyť stát se Lajliným milencem by jen zkomplikovalo situaci. To si nemůže dovolit.

Chtěl uchránit svou zemi a otce od nepředvídaných potíží. Za vším byla Lajla a mohla být ráda, že se o ni stará. Kolikrát si to musí ještě připomínat??

Věnoval jí nevrlý pohled.

„Máš deset minut a ani o minutu víc, abys šla do koupelny,“ sdělil jí bez úsměvu.

„Proč? Máme naspěch?“ Snažila se tvářit ledabyle, ale v jejím hlase byla znát úzkost. „Proč mi konečně neřeknete, co bude dál? Mám právo to vědět!“

Opět ten zlostný žár v jejích očích. Vzdorné pohození hlavy. Nádherná záplava zlatých vlasů na světlém pánském pyžamu.

Chce vědět, co bude dál, pomyslil si Chalíl. Čekal, kdy se zeptá. To sdělení pro ni bude šok. Bude lépe oddálit odpověď, jak jen to půjde. Ale je to jediná možnost.

Přistoupil k ní, objal ji kolem ramen, zvedl z postele a jemně, dlouze ji políbil. Cítil, jak nemůže popadnout dech. Jak se mu snaží odporovat. Ale pak jej chytla kolem krku a celým tělem se k němu přivinula.

Chalíl se zarazil. Čas kvapí. Nemůže se s ní nyní milovat. Přitom je tak krásná a žádoucí. Cítil vůni ženy, kterou jeho tělo tolik žádalo.

Ťuk, ťuk, ťuk. Zaklepání, zvuk otvíraných dveří. A pak jen Mariannin hlas.

„Pardonnez-moi, monsieur, mademoiselle, mais j’ai le jeans e et le… Ohi“

Marianna s výkřikem opustila pokoj a zabouchla za sebou dveře. Chalíl a Lajla se od sebe odtrhli. Její obličej byl bledý, ústa stále vlhká. Chalílovo srdce bušilo, jako kdyby právě uběhl maratón.

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Promiňte,“ zakoktala Lajla zmateně, „neměla jsem v úmyslu…“

„Ani já ne,“ zašeptal roztržitě Chalíl. Lehce se k ní naklonil a lehce ji políbil. „Oblékni se,“ pravil. Pak sebral ze země džínsy a tričko s košilí, které tam upustila Marianne, položil je na opěradlo křesla a vzdálil se do koupelny.

Paříž. Město lásky a slunce. Přímo stvořené pro milence. Kolébka světové módy, a ona tu klopýtá po bulváru v pánských džínsech a černých botách, které jí jsou o dvě čísla větší. Půjčila jí je Marianne, ještě zrůžovělá rozpaky.

Lajlin zjev by sám o sobě nebyl tak hrozný.

Vedle ní však kráčel muž ve značkových, perfektně padnoucích džínsech a černé kožené bundě. Vypadal tak sexy, že mu mnohé ženy z dálky věnovaly dlouhý zálibný pohled. Pak jejich oči sklouzly na stvoření vedle něho a jejich bezchybně nalíčené oči se sklopily k zemi.

Lajla by se nejraději neviděla.

Od chvíle, kdy opustili mramorový vestibul domu, kde měl Chalíl byt, se už stokrát chtěla otočit a co nejrychleji se vrátit. Někde by snad našla papírovou nákupní tašku, kterou by si vrazila na hlavu. Taková pštrosí teorie. Když vy nevidíte ostatní, pak ani oni nemohou vidět vás.

Chalíl si všiml, že posmutněla a klopí hlavu. Objal ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě.

„Vypadáš nádherně, habiba,“ zašeptal.

„Ano,“ odpověděla posměšně. „Vypadám jak strašák do zelí.“

Rozesmál se na celé kolo.

„To je docela trefné.“

„Snad přesné,“ odpověděla Lajla. „A víte co? Nechte si ty poznámky typu, že vypadám krásně. Uráží mě to.“

„Proč? Ti lidé kolem jen nevědí, že jsi právě opustila milánská mola a že za pár týdnů tak budou chodit všichni.“

Lajla se smutně usmála. „No jasně.“

Snažila se nevšímat si kolemjdoucích. Mnozí na ni civěli jak na exota. Namlouvala si, že je v cizí zemi a že je úplně jedno, jak vypadá. Sama sobě nevěřila ani minutu. Pak zahnuli na Avenue Montaigne a zašli do obchodu, kde se jich ujala prodavačka jak ze žurnálu.

„Dobrá,“ zavrčela Lajla a sekla po prodavačce chladným pohledem. „Říkal jste, že budeme nakupovat. To bude teď hned?“

„Za chviličku. Slibuju.“

Lajla si oddychla.

„Bohužel si od vás budu muset vypůjčit; nemám s sebou ani hotovost, ani platební kartu.“

„O to se nestarej. Co se tak nejdřív nasnídat, když jsme se nenajedli doma, a pak najít nějaký dobrý obchod s oblečením?“

Dvě mladičké prodavačky, vzorně oblečené a nalíčené, pohlédly na Lajlu a vyprskly smíchy.

„Napřed oblečení,“ procedila skrz zuby Lajla. „Snad tu najdeme značku Gap. Mám ji vyzkoušenou, jejich džínsy mi padnou. I boty mají hezké. A pak mi řeknete, co máte v plánu.“

„Dobrá,“ přikývl. „Začneme oblečením. Co kdybychom zašli sem?“ Ukázal na značkový obchod známého návrháře.

Lajla zamrkala. Vždyť obyčejné tričko tu stojí celé jmění.

„Sem? Ne, to nejde,“ jednoznačně odmítla.

„Ale ano.“ Vzal ji jemně za loket.

Uvnitř obchodu to vonělo vanilkou. Mezi regály se pohybovaly štíhlé mladé prodavačky v černých kostýmcích.

„Madam, Monsieur,“ pravila jedna z tmavě oděných prodavaček. Pokud měla nějaké podezření ohledně Lajlina zjevu, nedala ho na sobě znát.

Chalíl se usmál. „Hovoříte anglicky?“

„Samozřejmě,“ opáčila dotčeně prodavačka.

„Budeme potřebovat oblečení. Nevím, co přesně, ale aby paní byla dokonale oblečená. Zařídíte to?“

Prodavačka mu věnovala zářivý úsměv.

„Samozřejmě, pane. Bude mi potěšením. Pojďte se mnou, paní. I vy, pane. Posadíte se a my vám zatím připravíme kávu.“

„Dobře,“ pravila Lajla odevzdaně. Už měla všeho dost.

Připadala si jak Alenka v říši divů.

Dívka je zavedla do velikého pokoje. Chalíl usedl na světlé sofa. Náhle se objevila dívka, která přinesla kávu, smetanu, cukr a pár sladkostí. K tomu International Herald Tribune.

Bylo vidět, že obchod je připravený postarat se o zákazníka ve všech směrech.

Lajla zamířila za jedno z velkých zrcadel.

„Kdyby byla madam tak laskavá a svlékla se…“

Dívka držela v rukou bílý plášť. Lajla byla na rozpacích. Nebyla zvyklá svlékat se ani před mužem, tím spíš před ženou. Protože se však dívka neměla k odchodu, zula si Lajla své nadměrné střevíce a začala si rozepínat zip džínsů.

„Bien, mademoiselle“ pravila prodavačka a opustila kabinu.

Zavinula se do pláště. Pak se dívka vrátila a přehlídka toho nejkrásnějšího, co kdy Lajla viděla, mohla začít.

Šaty. Halenky. Kalhoty. Džíny. Svetry. A samozřejmě – spodní prádlo. Vše bylo z tak krásných materiálů a tak perfektně vypracované, že se Lajla nezdržela vzdechů a nejraději by si vzala všechno. Nikde nebyla vidět cenová visačka, ale Lajla si uměla představit, jak drahý je zde i obyčejný pásek.

„Nemáte tam něco obyčejného? Něco, co bych si mohla dovolit?“ Prodavačka neodpověděla, dokonce ani nereagovala, takže se Lajla přestala vyptávat.

Lajla procházela kolotočem svlékat, oblékat, svlékat, oblékat. Kdykoliv měla na sobě kompletní oblečení, musela vyjít z kabinky k velkému zrcadlu, které odráželo její zjev ze všech stran. Chalíl jen vrtěl či pokyvoval hlavou, občas pokrčil rameny.

Jak ji pozoroval v odraze několika zrcadel, bylo to, jako by se jí dotýkal. Pak náhle vyšla z kabinky, oblečená ve stříbrných hedvábných šatech a střevících stejné barvy. Jejich oči se setkaly.

„Jsi nádherná, habiba,“ zašeptal a ukazováčkem jí uzamkl protestující rty. „O penězích budeme hovořit později.“

„Není o čem se bavit,“ vyhrkla a přes rameno pohlédla na prodavačku. Ta je s úsměvem pozorovala, a pak stydlivě stočila pohled. „Víte vůbec, kolik tyhle věci stojí?“

„Vím to naprosto přesně,“ odpověděl.

Ano. Jistě sem chodil s každou svou milenkou. Jistě byly štěstím bez sebe. Proč ji ale píchlo u srdce?

„Chalíle,“ pravila. „Bude mi to trvat roky, než vám to splatím.“

„To nechme být. Toto oblečení je důležité pro můj plán.“

„A to znamená co?“

Chalíl se usmál. „Trpělivost, habiba, však se dočkáš.“

„Posloucháte mě vůbec někdy?“

„A posloucháš ty mě vůbec někdy?“ Něžně vzal její obličej do dlaní a políbil ji. Pak se otočil k prodavačce a podal jí platební kartu. „Zabalte to, prosím, a pošlete na mou adresu.“

Zírala na něj s vyděšeným pohledem. Zbláznil se snad?

„Slečna si na sebe vezme džíny, co měla před chvílí na sobě, modrou hedvábnou košili a koženou bundu. A abych nezapomněl, ty modré sandály na vysokém podpatku. Co se týče košile,“ pokračoval Chalíl, „pokud ji máte i v šedomodrém odstínu, byl bych radši. Hodí se víc k jejím očím.“

Opět byl šejkem al Kadar al Hasimem, princem a následníkem trůnu. Byl mužem, kterému podlehne každá žena. Pokud tomu včas nezabrání.

Když opustili obchod a nasedli do taxíku, měla stále hlavu plnou závratných cifer za věci, které jí koupil. Oblečení to bylo krásné. Nemohla se vynadívat na šedomodrou halenku i na modré páskové sandály na jehlách. Kožená bunda byla na dotyk nádherně měkká.

A co teprve podprsenka a kalhotky, obojí z jemného hedvábí. Zavřela oči a představila si Chalíla, jak jí rozepíná právě tuto podprsenku a líbá její ňadra, pak ústy postupuje níž a níž až k jejím bokům, jeho prsty vnikají pod hebkou látku kalhotek a zaměřují se na její klín. Jak ty kalhotky překážejí! Lajla si je chvatně svléká a nabízí svá roztažená stehna Chalílovým polibkům…

Taxík zastavil u chodníku. Chalíl vystoupil a podal Lajle ruku. Lehce zavrávorala. Ne, to nebyla fyzická slabost. Jen zatočení hlavy z představy, co by se s tímto mužem dalo prožít.

„Opatrně,“ pravil něžně a vzal ji kolem pasu. „Myslím, že bychom měli něco sníst, habiba.“

Přikývla. Bude lépe souhlasit, než přiznat, dokonce i sama sobě, že po něm touží.

„Kousek odtud je kavárna.“ Propletl si své prsty s jejími. „Snad se ti bude líbit.“

To je šílené. Chová se, jako by byl v Paříži na prázdninách a ona mu dělá doprovod, napadlo ji.

„Kavárna je támhle. A domů můžeme jít přes Pont Neuf. To je ten most naproti, vidíš? Je nejstarší v Paříži.“

Sledovala jeho ukazováček. Most spojoval pravý břeh Seiny s Ile de la Cité.

„Je moc hezký.“ Snažila se tvářit, jako by oba byli turisté.

Nebo zamilovaní…

„Ne,“ zavrtěla nečekaně hlavou Lajla. „Rozhodně ne. Už ne.“

„Co ne?“ Zadíval se na ni nechápavě.

„Už žádné procházky. A žádná kavárna. Prostě nic, dokud mi neřeknete, co máte v plánu a kdy se dostanu domů.“

„Habiba. Ta kavárna…“

„Kašlu na kavárnu! Chci vědět, na co jsem se ptala. Teď hned!“

Bylo vidět, že je opravdu rozhořčená.

Zvedl obočí. Většina žen by ho po nákupu oblečení zahrnovala lichotkami a úsměvy. Jenže tahle dívka není z většiny žen. A má skutečně právo vědět, co se s ní má dít dál. Snažil se toto téma oddálit, jak jen to půjde. Nevěděl, jak dívka na jeho návrh zareaguje, zda jej přijme či zda bude sršet jak ohnivá žena.

„Tak dobře, habiba. Řeknu ti to. Ale nejdřív…“

„Ne! Řekneš mi to tady a teď. Jinak se otočím a už mě nikdy neuvidíš. A pak si dělej se svými příkazy a výhrůžkami, co chceš. Hovořím dost jasně?“

Hovořila jasně až dost. Zhluboka se nadechl.

„Snaž se mě pochopit Lajlo,“ začal opatrně, „a věř mi, promýšlel jsem svůj plán dlouho. Jiné řešení jsem nenašel.“

„Jiné řešení než co? Jak chceš Omarovi a Butrusovi zabránit, aby spolu opět nezačali válčit? A jak přesvědčíš svého otce, že tvé rozhodnutí bylo jediné možné a správné? Kdy se konečně dostanu do Států a jaká je moje role ve tvém plánu?“

Proč se tak změnil? Ještě před chvílí byl něžný, jemný, pozorný, a náhle je jeho pohled plný chladu.

„Tvá role, habiba? Tvá role je ta hlavní.“

Jeho hlas potemněl, stejně jako jeho oči. Lajla ze zachvěla.

Vzal její ruce do svých a s obavami se jí zadíval do očí.

„Nevezmeš si Butruse. Vezmeš si totiž… mě.“

OSMÁ KAPITOLA

Bylo to poprvé, co nabízel ženě sňatek.

Zatím se do ženění nehnal. Věděl, že jednou bude muset. Je šejkem a dědicem trůnu a mít děti bylo jeho povinností.

Zachování pokrevní linie. Tradice. Při vzpomínce na tradice se zachvěl. Možná proto se snažil vyhýbat otcovým narážkám. Věděl, že se ožení podle tradic. Nebude to tedy on, kdo bude nevěstu vybírat.

Nakonec, on Lajlu o ruku nežádal. Jen jí oznámil, co má v plánu. Potřeboval vědět, jak zareaguje. Neměl v úmyslu se pevně vázat, ale bylo nutné, aby Lajla pochopila, že…

Lajla ani nehlesla. Upřeně hleděla na Chalíla, v očích cosi, co by se dalo nazvat… úlekem.

Chalíl si dosud myslel, že každá žena vítá nabídku k sňatku, ale Lajla radost neměla. Je fakt, že i ve Spojených státech by jeho návrh vyzněl prapodivně. A co teprve v Al Ankhaře. Tam by královská rada nejdřív vybrala aspoň deset kandidátek nejen z rodné země, ale i z celé Unie.

Neměl v úmyslu vzít si Lajlu za zákonitou manželku. Jen to ne! Už jen proto, že je Američanka. Navíc tvrdohlavá a vzpurná, neuznává autority, bezostyšně se mu dívá do očí, jako kdyby si byli rovni.

Přitom on sám prosazoval rovnost mužů a žen!

Ale jen do určité míry. Ano. Muži a ženy si nejsou rovni. Posláním ženy je vytvořit klidné prostředí pro muže a jeho děti. Jeho děti! To platí obecně. Tím spíš, když onen muž je vládcem a nese břímě zodpovědnosti za celou zemi. Je v pořádku, když žena kráčí za mužem. Podřízenost ženy přispívá k dobrým vztahům v rodině. Nebo snad ne? Proč přemýšlí o věcech, které jsou dány tradicí?

Neměl zájem se s Lajlou oženit. Otci a Omarovi bude muset v tomto okamžiku stačit oznámení o jeho vůli uzavřít sňatek s Lajlou, aby zabránil nejhoršímu. Je i v jejich zájmu přesvědčit Butruse, že rozhodnutí královského syna převažuje nad již dohodnutou svatební aliancí.

Sakra, proč nic neříká? Proč stiskla rty, ačkoliv před chvílí měla pusu dokořán překvapeními.

Vždyť si ji chce vzít jen naoko. Ale co když Lajla bere jeho návrh vážně?

Beze slova na ni pohlédl. V jejích očích se stále zračil šok. Je to tak. Myslí si, že se vážně budeme brát!

Chudák holka. Ale to ji přejde. Ještě včera byla smířená s Butrusem, dnes je nevěstou šejka. Klidně ji nechám, ať si to myslí. Jistě je šokovaná v kladném slova smyslu. Co by za to ženy daly, aby měly za muže šejka! Chalíl si již dřív všiml, že i na Lajlu působí jeho tituly jako magnet.

Ženy milují tituly. Zvláště Američanky. Chalíl to kdysi probíral s Tarikem a Salimem, svými nejlepšími přáteli. Co by mu asi teď poradili? Je fakt, že Tarik si rovněž vzal cizinku. Arabku, vzdělanou a nezávislou. Měl štěstí. Tarikova žena na tituly nehledí.

Dobře. Nechám Lajlu, ať si myslí, že se stane mou ženou. Nemusí znát celou pravdu. Teď jen opatrně, protože každé netaktní slovíčko může Lajlu ranit.

„Řekl jste, že se budeme brát?“

Chalíl se lehce usmál. „Já vím, že to, co teď řeknu, špatně pochopíš, habiba, ale…“

„My že se budeme brát? My dva?“

Chalíl na ni zaostřil pohled. Jak jen se to tváří? „Ano,“ pokračoval opatrně Chalíl, „to jsem řekl.“

Náhle pochopil. Krve by se v něm nedořezal. Vždyť ona se dusí smíchy! Taková urážka! Takové ponížení! Vysmívá se mu do očí! Na veřejnosti! Každý se po nich dívá!

Chalíl byl vzteky bez sebe. Zkroutil jí ruku za záda a násilím ji dotlačil k nejbližšímu taxíku. „Dovnitř! Padej!“

„Copak? Chcete mi dokázat, že jsem váš majetek a že musím poslechnout, když laskavě poručíte? Jak je zvykem u vás, u saharských primitivů?“

Křičela tak, až se všichni otáčeli.

„Okamžitě nastup!“ Ohnul ji k zemi a hodil na zadní sedadlo. Taxikář na ně vyděšeně zíral. Chalíl mu sdělil svou adresu a auto hned vyrazilo.

„Tak už mi to došlo,“ pravila Lajla hořce. „Z deště pod okap!“

„Říkal jsem ti, že mám plán,“ oponoval jí Chalíl. „Chtěla jsi ho znát, tak ho tedy znáš!“

„Tak to je ten tajný plán! Mám si vzít chlapa, který je jako můj otec, jako Butrus, jako všichni muži u vás? Sadistu!“

„Já nejsem takový jako oni,“ pravil Chalíl dotčeně.

Lajla se rozesmála. Uraženě ji sledoval. Ano. Nahrál jí na smeč. Teď vypadá jako idiot. A přitom dělá všechno pro ni!

Taxík uvízl v dopravní zácpě. Chalíl by rozčilený. Chvíli si nervózně přejížděl po stehnech, pak hodil šoférovi hrst bankovek a vytáhl Lajlu z auta.

„Kam jdeme?“ Stále měla pohrdavý úsměv na tváři.

„Kamkoliv, kde si můžeme promluvit.“

„Promluvit? Vždyť ani nevíš, co to znamená. Neptej se, ženo, a hlavně nemysli. To jsou tvoje vlastní slova. Jsi stejný jako Butrus, Omar a celá ta vaše arabská smečka,“ vykřikla rozzlobeně. „To radši půjdu do kláštera!“

„Pochybuju, že by tě nějaký klášter přijal,“ pravil ironicky Chalíl.

„Jak to myslíš?“

„Tak přemýšlej a mezitím sebou koukej hodit!“

„Nevím, proč bych měla spěchat. Nechce se mi. Kdo si myslíš, že jsi? Tak já ti to teda řeknu. Jsi despota, diktátor a…“ Chalíl ji nenechal dokončit větu.

Tak to by stačilo, pomyslel si uraženě. Naštěstí vím, co na ni platí. Pak ji popadl kolem pasu a přehodil si ji přes rameno jak pytel brambor.

Vyjekla překvapením. Pak ho začala tlouct pěstmi do zad jako šílená.

„Co si myslíš,“ křičela na celé kolo, „tady nejsi v Al Ankhaře, ale v Paříži, v Evropě! Tady platí lidská práva, ne jako u vás! A platí pro všechny!“

Křik Lajly a skutečnost, že ji Chalíl nese na zádech, přilákala pozornost okolí, ale v jiném smyslu, než Lajla doufala. Kolemjdoucí se chápavě usmívali; dva milenci, v Paříži a zřejmě dost horkokrevní. Chalíl se snažil potvrdit jejich představy o romantické milenecké hádce, oslovoval Lajlu svou petite chou, svou chérie, takže se je nikdo nesnažil zastavit.

Recepční v Chalílově domě zasalutoval a věnoval jim chápavý pohled. Chalíl se na něj spiklenecky usmál.

Chalíl odemkl a položil Lajlu na starožitné sofa v předsíni. Vrhla se na něj jako rozdivočelá kočka.

„Ty jeden nafoukaný, samolibý, nesnesitelný ničemo!“

Než dořekla, Chalíl jí zkroutil ruku, a tak jako mnohokrát, ohnul ji až k zemi. „Uklidni se.“

„Uklidnit se? Já se mám uklidnit? Neseš mě násilím přes…“

„Odmítala jsi jít,“ přerušil ji Chalíl.

„Řekl jsi mi, že si tě mám vzít, aniž bys…“

„Chtěla jsi odpověď na svou otázku. Dostala jsi ji. Místo, abys poslouchala dál, co jsem ti chtěl říct, vyjela jsi na mě jako fúrie. Neměl jsem na vybranou. Byli tam lidi.“

Sršela vzteky. „To říkáš pořád. Na vybranou. Vždyť je to k zbláznění! Umíš si představit mou situaci?“

Pustil ji. Ano. Uměl si představit její situaci ze všech možných úhlů.

„Já vím. A myslíš, že máš náladu vyslechnout mě až do konce? Jak se věci ve skutečnosti mají?“

Lajla se rozplakala. „Já ti tolik věřila! Tolik jsem doufala! Ale stále jsem jen vězeň. Napřed mě Omar prodal jak kus nábytku, a teď ty se mnou zacházíš, jako bych…“

Chalíl ji překvapeně vzal za ruku.

„Tak moment. Omar je tvým otcem a dal ti život. Jistě chce pro tebe to nejlepší. I když Butrus jako tvůj ženich mi nějak nesedí.“

„Omar mě po mém příjezdu do Al Ankhary zavřel, a pak mě prodal Butrusovi,“ odpověděla hořce. „Myslíš, že tvá středověká hlava je schopna pochopit, jaký je rozdíl mezi dobrovolnou svatbou a prodejem ženy?“

Chalíl zlostí zaťal zuby. „Nikdo mi o tom neřekl. Myslel jsem, že se svatbou souhlasíš. Kdo o tom rozhodl?“

Lajla se zlostně zasmála. „No kdo asi? A nepřemýšlej dlouho, ať náhodou nenajdeš řešení.“

„Myslel jsem, že jsi Omarova dcera, a podle tradic jsi souhlasila se sňatkem s Butrusem. Nic víc nevím. Je mi třicet dva, holčičko. Nikdy jsem ale neslyšel, že by se v mé zemi odehrávaly sňatky pod nátlakem. I když byl ženich kdovíjaký, nevěsta vždy věděla, do čeho jde, sama souhlasila a otec by ji nedal nějakému neurvalci, pokud by ona sama nechtěla. Ano. Otec má právo rozhodnout, koho si dcera vezme. Ale svou dceru miluje a ví, co jen onen člověk zač.“

„To si myslíš ty. Třeba se to u vás děje běžně, jen ty o tom nevíš.“

Byl na rozpacích. Rád by oponoval, ale co když opravdu nic neví? Možná je to tím, že poslední roky v Al Ankhaře nežije. A možná proto, že je z královského paláce a netuší, co se děje jinde v zemi.

Pokynul k pohovce. „Prosím, sedni si a řekni mi vše.“

„Řekla jsem ti už všechno.“

„Ne, neřekla. Teď mi řekni úplně, ale úplně všechno, co se stalo.“

To bylo poslední, s čím by se komukoliv chtěla svěřit. Detaily pro ni byly hrozné, ale Chalíl na ni hleděl a čekal. Copak si vážně myslel, že by si něco takového vymyslela?

„Co ti ve skutečnosti řekli?“ Lajla se k němu obrátila tázavým pohledem.

„Můj otec mi řekl, že si chceš Butruse vzít a že akceptuješ rozhodnutí svého otce.“

Lajla se ironicky rozesmála. Pak jí do očí vstoupily slzy. Byla uvězněna ve světě, před kterým ji matka varovala.

Kašlu na to, co matka řekla, pomyslela si. To mi nepomůže.

Strojeně se na Chalíla usmála. „Tak proč se mě ptáš? Věříš tomu, co tvůj a můj otec tvrdí. Co já zmůžu se svým názorem?“

„Chci slyšet tvoji verzi, nic víc.“

Pokrčila rameny. Už byla unavená touto hrou, která jí byla vnucena a ve které ona byla jen šachovou figurkou.

Šachovou figurkou. Tak si připadala. Udělala velkou chybu. Zhluboka se nadechla, aby sebrala odvahu.

Na všechno. Na svou naivitu. Na důvěru ke své matce, o které pochybovala. Popsala Chalílovi své dětství. Její matka pracovala v New England ve Státech jako servírka, aby je obě uživila. Jako malá se vždy ptala na otce. Když jí bylo deset let, matka jí konečně řekla pravdu.

„Má matka byla velice mladá a naivní. Chtěla se stát herečkou. Prošla konkurzem, a tam jí řekli, že bude točit film v Al Ankhaře.“

„Film v Al Ankhaře?“ Chalíl nevěřil svým uším. „Tomu nevěřím. Vždyť v Al Ankhaře se nenatáčel film aspoň třicet let!“

„Tak jí to tehdy řekli,“ pokračovala Lajla. „Dostala roli, scénář a vůbec. Dokonce i dopravu do Al Ankhary jí zařídili. A když tam už byla, zjistila, že se žádný film nekoná a že se stala obětí obchodníků s bílým masem.“

„To není možné,“ oponoval jí Chalíl. Sám si však nebyl jistý.

„Omar si ji koupil. Věř tomu nebo ne. Moje matka pak otěhotněla a narodila jsem se já. Máma říkala, že to, že jsem se narodila, byla jediná příjemná věc, kterou má spojenou s Al Ankharou.“ Lajlin hlas se zachvěl, stejně tak i její ruce.

„Já jí tehdy moc nevěřila. Zvlášť když mi řekla, že mým otcem je šejk.“

Chalíl ji uchopil za ruce. Třásly se. Jemně si propletl své prsty s jejími.

„Máma jednoho dne oznámila, že se jde projít. Vzala mne do náruče, na ruku nasadila pár zlatých náramků, aby měla na cestu do Států. Po delší době si máma začala myslet, že je vše za námi, že na mě otec zapomněl. Přestali jsme se věčně stěhovat a usadili se v New Yorku. Ona dostala lepší zaměstnání, já začala studovat na univerzitě. Jenže pak…“ Lajla se odmlčela. Bylo znát, že ji čeká nejhorší část jejího vyprávění.

„Máma začala marodit. Nevěnovala jsem tomu moc pozornosti, byla jsem na univerzitě a musela jsem se starat sama. Pak mi přišlo oznámení, že umřela. Najednou jsem neměla nikoho. Ale věděla jsem, že můj otec je někde v Al Ankhaře.“ Lajla se zadívala na Chalíla. „Netušila jsem, že by matka mohla mít pravdu. Myslela jsem, že přehání.“

„Takže jsi jela do Al Ankhary hledat svého otce,“ pokračoval chápavě.

„Ne hned, ale všechno k tomu spělo. Napřed jsem změnila univerzitu a začala se zajímat o archeologii. Spolu s ní jsem studovala arabštinu. Jeden kluk v kurzu…“

„… tě učil arabská sprostá slova,“ pokračoval Chalíl a myslel si, že Lajle její výpověď ulehčí. Nestalo se tak.

„Naučila jsem se základ arabštiny a vypravila se hledat otce. Myslela jsem si, že otec bude rád a že ho matka schválně popsala jako tyrana.“

„A?“

„Napřed se tvářil, že mě rád vidí. Byla jsem v jeho domě, všichni byli ke mně přátelští. Byl úplně jiný, než mi popisovala matka.“ Lajla se neubránila vzdechu.

„O dva dny později mi sdělil, že má pro mě překvapení. Prý mi našel manžela! Přišlo mi to legrační, nehledala jsem manžela ani ve Státech, tak proč tady, v Orientu, kde je všechno mnohem složitější. Šla jsem do svého pokoje a zjistila, že všechno mé oblečení, můj pas, prostě všechno, je pryč. V mém pokoji byl jen nějaký tlustý chlap s dýkou a dvě černé ženštiny. Chtěla jsem utéct hned ten den, ale skončila jsem někde v poušti. Kolem bylo vedro, měla jsem strašnou žízeň… Zkrátka, přivedli mě zpátky.“ Ústa se jí rozechvěla pláčem.

„Prosím ne. Neplač. Už jsi v bezpečí,“ pohladil ji po vlasech.

„Ne. Nech mě. Jsi stejný jako oni. Mám se chovat, jak si přeješ, ale to já nikdy nebudu. Raději mě zabij!“

„Lajlo, tak to není! Ono to tak vypadá, ale věř mi! Kdybych věděl, co se ti stalo, dávno bych ti řekl, co chystám.“

„Neřekl. Místo toho ses ke mně choval, jako bych byla hračka. Slepá. Pitomá.“

„Ne! Sakra, to není pravda!“ Ano, choval se tak k ní. „Šlo mi o obecný prospěch mé země!“

„Chceš říct, žes bránil svého otce a jeho trůn. To je v pořádku. Ale vzít si mě jen proto? Promiňte, Vaše Výsosti. Nejsem jako má matka. Mě si nekoupíte!“

Vůbec nevěděl, co říct. Prohrábl si rozpačitě vlasy. „Já si tě nechci koupit. Chci si tě vzít, protože…“

„Nejsem tak pitomá, jak si myslíš,“ odvětila hrdě. „Chceš se se mnou milostivě oženit, protože tím pádem si nevezmu Butruse, i když o to královská rada tolik stojí, co?“

Chalíl se zarazil. „Ano. Tak jsem to chtěl, habiba. Jsem korunní princ, takže…“

„Aha,“ vykřikla. „Takže když korunní princ chce mne, je všechno dovoleno. Dokonce i únos!“

„Jaký únos?“

„Jak jinak chceš nazvat náš let do Paříže? Pak mi milostivě sdělíš, že se budeme brát, a ty jako můj budoucí manžel mi nakupuješ oblečení? No? Jak to tedy mám chápat?“

„Nechme to být,“ pravil Chalíl. „Už mi nejde o mého otce a je mi jedno, co královská rada řekne. Budou naštvaní, to ano, ale jinak…“

Lajla zasupěla vzteky.

„Budou naštvaní. Ale to je přejde,“ pravil Chalíl a jeho ústa byla opět sarkastická. „Nebo poletíme raději do Kašmíru, k Butrusovi? Řekni, a za chvíli odlétáme.“

„Raději mi řekni, jak na tom jsem. Ale samozřejmě! Já jsem jenom ženská, mně nemusíš říkat nic!!“

Dobře. Cože? Chalíl na ni pohlédl. Že by opravdu přijala ženskou roli? To těžko.

Náhle nestál o její názor jako ženy. Chtěl slyšet názor Lajly. Souhlasí s jeho plánem? Bude se tvářit, že si ho chce vzít?

„Jsi vládcem všehomíra,“ prohodila ledabyle. „Já jsem jen žena.“

Chalíl se zarazil. Jak to myslí? Myslí to opravdu, nebo je zase sarkastická?

On je tu pánem. Ano, on rozhoduje. Pak je dobře, že Lajla souhlasí. Opravdu ale souhlasí? Jinak může počítat s tím, že Omar a Butrus jsou na cestě sem.

Chalíl se nadechl. Je jediný, pro koho Lajla něco znamená.

Přitiskl ji k sobě a políbil ji. Napřed něžně, láskyplně, protože o tom nepřemýšlel. Pak hluboce. Ona mu odpověděla stejným polibkem.

Lajla se k němu přivinula. „Promiň, já opravdu musím vědět, co mě čeká! Chápeš to?“

„Je mi to jasné, habiba. Teď už to chápu. Tvá ambasáda je kousek odtud. Ale stejně; když jsem řekl, že si tě chci vzít za ženu, to nebylo jen tak nějaké rozhodnutí. Ani já nechci žít s někým, kdo mě nechce.“ Chalíl se usmál.

Její obličej zrůžověl. „A co když ti uteču?“

„To by byl problém,“ pravil upřímně Chalíl. Naštěstí vrátný nepustí nikoho jen tak.

Lajla věděla, že jedině Chalíl ji ochrání. „Nevezmu si tě,“ oznámila tvrdě.

Chalíl se k ní obrátil. Tentokrát polibkem dobyvatele.

„Musím něco zařídit. Hned budu zpátky.“

Pak opustil byt, s divokou kočkou v zádech a neznámou budoucností před sebou.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nad Eifellovou věží se zablesklo. Vzápětí se ozval hrom a dalo se do deště.

Chalíl si zvedl límec kožené bundy a opustil vestibul domu. Jak mohla ale letní bouřka uhasit zášť v mužském těle?

Jeho země. Tradice. Otec, kterému důvěřoval a který ho zklamal.

Kráčel ulicemi a snažil se vyhnout loužím. Musí si vyčistit hlavu. Co řekne otci? Co by dělal na místě ženy, jako je Lajla?

„Chalíle? Kde se tu bereš, člověče?“

To nebyl ženský hlas. To nebyl hlas jeho milované Lajly.

Kdosi ho chytil zezadu za rameno. „Chalíle!“

Překvapeně se otočil. Vždyť to je Salim! Jeho kamarád z dětství! Co dělá tady v Paříži? A zrovna ve chvíli, kdy ho právě potřebuje jako nezaujatého poradce?

Salim se zasmál. „Jasně, že jsi to ty! Kamaráde!“

„Salime,“ vydechl uvolněně Chalíl. „Ty jsi v Paříži?“

„Mám tu kancelář, ale to si asi nepamatuješ,“ řekl Salim al Taj, šejk al Sanáru. Jeho blízký přítel. „Co tu sakra děláš, a ani nezavoláš, že budeš v Paříži?“

„Jsem tu jen na skok, a nevím, jak dlouho se zdržím,“ pravil Chalíl. Byl rád, že vidí někoho blízkého.

Sedli si do kavárny na břehu Seiny. Salim objednal něco k pití, a za chvíli se Chalíl rozpovídal. Znali se věčnost. Chalíl věděl, že Salimovi může říct cokoliv, a bude to mezi nimi dvěma.

Chalíl byl stále jako na trní. Co asi Lajla dělá?

„… na večeři s Talikem. Zmínil nějaké území kolem Colorada. Prý nádhera!“

Chalíl byl rozladěný. Každá jiná ženská by… Vždyť ji zachránil z Butrusových špinavých rukou! Kdyby věděla, kdo je Butrus! Ale zdá se, že nevěděla, komu byla určena. Měla by mu děkovat! Místo toho je jak saň!

„Promiň, Salime. Mám v hlavě složitý případ. Cos říkal?“ Chalíl byl skutečně myšlenkami někde jinde.

„Říkal jsem, že jsem mu nabídl jednu třetinu. Ty bys byl ten třetí. Chalíle? Posloucháš mě?“

Dobře, nevěděla, co s ní otec zamýšlí. Ale pořád mi to nějak nesedí, pomyslel si Chalíl.

Zadíval se na Salima, který evidentně čekal na jeho odpověď.

„Aha, cos říkal?“

„Že bychom my tři koupili ty pozemky v Coloradu.“ Pozemky? V Coloradu?

„Tak co na to říkáš? Ty jsi expert na investice, takže my čekáme, co ty na to!“

„Jo… aha. Promiň, Salime. Neposlouchal jsem. Mám starosti. Obchod a tak… Vždyť to znáš.“

„Jasně. Jasně, že to znám,“ pravil ironicky Salim a mávl rukou. „Ženská. Tos mohl říct hned.“

„Ale prosím tě!!“

„Nezdržuj! Jak se jmenuje?“

„Vždyť ti říkám, že v tom není ženská.“ Barman jim nalil brandy. „Dobrá. Přiznávám. Je v tom žena. Ale ne tak, jak myslíš.“

„Co se týče žen, je jen jedna věc, jak to myslet,“ pokračoval Salim a široce se usmál. „Když vidím, jak jsi mimo, je mi to jasné. Ale nevadí. Řekni mi, v čem je problém, a udělám si vlastní obrázek,“ zakončil svou řeč.

Mám se mu svěřit? A s čím? Už nejsme na Harvardu a nemáme společný byt.

Dobře, pomyslel si. Aspoň si srovnám myšlenky.

„Minulý týden mi náhle zavolal otec, ať přijedu ihned domů. Prý státní zájem.“ Chalíl se nadechl. „A tím pro mě začalo peklo na zemi.“

Chalíl a Salim si objednali večeři a láhev burgundského.

„Takže, abych to shrnul. Ty ses rozhodl, že než bys riskoval ztrátu otcovy tváře, raději si vezmeš ženu, která byla předurčena jinému muži. A ani nevíš, jestli tě miluje.“

„Tak nějak to je,“ připustil Chalíl. „Až na tu svatbu. To jsem nedomyslel. Nechci si ji vzít. Chci jen, aby si to můj otec myslel. Sakra, proč bych si ji měl brát? Je to Američanka, ani ji neznám. Není zvyklá na Orient.“

„Aha,“ pravil pochybovačně Salim. „Takže jsi nechal Hasana, aby donesl tvému otci vzkaz, až budete pryč.“

„Ano, měl vzkaz odevzdat, jakmile uplyne…“ Zadíval se na hodinky. „Právě teď měl zprávu předat.“

„Prosím tě, co jsi mu napsal?“

„Jak mě mrzí, že jsem nemohl splnit úkol, ale že jsem se tak zamiloval do té dívky, že jsem se rozhodl oženit se s ní sám. Že zatím není mou ženou, jen mou milenkou.“

„Takže hodláš pokračovat ve lhaní?“

„A co mám dělat?“

„Uklidni se. Jen si dávám dohromady fakta. Takže: až otci oznámíš, jak se věci mají, Omar bude štěstím bez sebe, že jeho dcera je milenkou následníka trůnu, tvůj otec bude před okolím bez viny, protože ty si děláš, co chceš, a Butrus?“

„Ten dostane zlaté odstupné,“ pravil lhostejně Chalíl. „A věř mi, že kdyby se mu to nelíbilo, měl by co dělat se mnou.“

„To by mu mělo stačit,“ přikývl Salim.

„A to ji chceš navždy držet v Al Ankhaře? Kde máš jistotu, že ti tady v Paříži neuteče na ambasádu Spojených států?“

„Toho se nebojím. Nemá pas ani peníze. A ví, že Butrus po ní půjde.“

„Na něj opravdu pozor. Ten chlap může být dost nebezpečný.“

„To mi povídej. Nechal jsem pro jistotu hlídat náš dům. Bodyguardi stojí před každým vchodem do budovy. Jsem s nimi stále ve spojení, vše je zatím v pořádku, ale i tak nebudu mít klid, dokud se vše nevyřeší.“

„Ty máš o ni strach,“ pravil překvapeně Salim.

„Ne o ni, ale o otce a jeho pověst.“ Chalíl se krátce zamyslel a zhluboka nabral dech. „Asi ano, mám o ni strach. Proč bych taky neměl mít. Tohle celé nebyl její nápad.“

Salim k němu natáhl ruku. „To je v pořádku, brácho. Nemusíš si nic vyčítat.“

„Já si nic nevyčítám. Promiň. Poslední dny jsem dost nervózní,“ odvětil Chalíl.

„Jen jednu otázku. Jak to, že jsi jí neřekl, že to s vaši svatbou nemyslíš vážně?“

„Nepustila mě ke slovu! Řekl jsem jí, že se vezmeme. Ona odpověděla, že ne. Tak jsem to nechal být.“

„Zkrátka, odmítla tvou nabídku k sňatku.“

„Kolikrát ti mám říkat, že jsem jí sňatek nenabídl!“

„Ale ona to tak pochopila. Cos myslel, že jsi jí nabídl?“

Salim se na něj káravě zadíval. „Nerad to říkám, ale jsi pěkný sobec. Dělej se sebou něco.“

„Já a sobec? To je nesmysl!“ Náhle se zarazil. „Asi máš pravdu.“

„Jaképak asi. Dotklo se tě, že neskákala radostí, když jsi jí nabídl svou ruku.“

Chalíl pokrčil rameny. „Máš pravdu. Čekal jsem jinou reakci.“

„Já být na tvém místě,“ pravil Salim, „jdu domů, přiznám Lajle, že ta svatba je jen bouda. Ona to určitě pochopí a váš problém se vyřeší, uvidíš.“

„Díky za radu,“ usmál se Chalíl.

„Není zač. A co takhle malá oslava? Na Montmartru je úžasný nový jazzový klub.“

„Rád bych, ale musím napřed vyřešit tuhle nepříjemnou záležitost. Pak se určitě ozvu,“ odvětil Chalíl.

Oba muži se zvedli k odchodu. Po dlouhé době se cítil volný. Již ví, jak vyřešit svůj problém.

Jak často se něco podobného přihodí?

Chalíl dorazil ke svému bytu. Měl dobrou náladu. Stres posledních dní z něj spadl.

Lajla s ním pravděpodobně nebude chtít mluvit, ale to nevadí. Stačí, když bude poslouchat. A on pak konečně zavolá otci.

Chalíl se s obavami zadíval na oblohu. Vypadá to na další bouřku, pomyslel si. V dáli se opět zablýsklo a spolu s hromem se prudce rozpršelo. Chalíl jen taktak stihl vběhnout do domu, aniž by na něj dopadla jediná kapka.

Recepční ho pozdravil.

„Bon soir, monsieur le sheikh.“

„Zdravím, Jeane. To bude ale zpropadená noc, viďte?“

„Přesně to jsem řekl mademoiselle, když před chvílí odcházela. Ne přímo těmito slovy, ale…“

Chalíl zůstal jako opařený. „Mademoiselle? Myslíte tu slečnu, která je tu se mnou?“

„Oui.“

Chalíla polil studený pot. „To se nejspíš pletete. Nemohla jen tak odejít.“

Recepčnímu zmizel úsměv z tváře.

„Skutečně odešla, pane. Byla to ona, nepletu se. Nejen podle její krásy, ale i podle oděvu, co měla na sobě. Byl dost nezvyklý. Pánské kalhoty o hodně větší, kšiltovka a boty, které jí padaly.“

Chalíl na nic nečekal. Vrazil do výtahu a jako v transu zmáčkl tlačítko desátého patra. Roztřeseně otevřel dveře svého bytu.

„Lajlo! Lajlo, jsi tady?“

Bytem se nesl jen Chalílův hlas.

„Marianno? Sakra, ozvete se!“

Chalíl probíhal jednotlivými pokoji. Nikde nikdo. Jen v kuchyni našel Mariannin vzkaz s omluvou, že dnes nemůže přijít.

Kam se mohla podít? Proč ji bodyguardi nezadrželi?

Zavolal šéfovi ochranky. Ne, vše bylo v pořádku. Z budovy nikdo neodešel. Jen nějaký kluk v čepici a dlouhých džínách.

Chalíl vztekle sekl mobilem. Třásl se vzteky.

Co je to za ochranku, když nepozná ženskou v převleku? A Lajla? Je nezodpovědná, nevděčná, on na své náklady dělá, co může, aby ji ochránil, ohrožuje svou pověst, a ona? Ona si klidně odejde. Copak neví, co se může stát a kolik lidí by bylo v ohrožení, kdyby se jí něco stalo?

Ne. To nebyla Lajla, kdo ho opustil. Byl to on. Nechal ji v bytě samotnou. V cizím bytě, v cizí zemi, s hospodyní, se kterou se nedomluví. Teď je někde uprostřed Paříže, v noci, v dešti, sama, a možná ji už našli Butrusovi lidé.

Jsem vším, čím mě nazvala, pomyslel si. Jsem arogantní, sobecký, nechal jsem ji tady samotnou, za trest, Že si dovolila odmítnout můj návrh. Chtěl jsem, aby trpěla tak, jako trpím já. Přitom o ni tolik stojím, tolik po ní toužím, mít ji v náručí, ve své posteli, kdekoliv na světě.

Vyběhl z pokoje, minul výtah a po schodech seběhl do recepce. Vrátný za ním cosi volal. Děje se něco?

Ne. Žádná pomoc se nekoná. Je to jeho vina, že se Lajla ztratila. Musí to co nejrychleji napravit. Raději si ani nepředstavovat, že by ji nenašel. Ne. Takové myšlenky musí hodit za hlavu.

Přemýšlej, opakoval si netrpělivě. Kam tak mohla jít? Kam bys šel ty na jejím místě?

Do kavárny? Nemá peníze. Do metra? Je to tam ošklivé a fláká se tam spousta divných existencí.

Nedaleko měl garážované lamborghini. Skočil do něj a nastartoval. Pneumatiky zakvílely, když v rychlosti opouštěl podzemní garáž a vjel do nočních ulic. Klidně mohl jet rychle. V ulicích i na chodnících nebylo človíčka. Sem tam nějaký pejskař, a ovšem, pár hloupých turistů, kteří se i přes hustý déšť procházejí Paříží.

Projel všechny ulice Ile de la Cité. Musí se rozhodnout.

Intuitivně zastavil u chodníku nedaleko Pont Neuf. Paříž je velké město. Kdyby byl Lajlou, šel by k Pont Neuf.

Přes clonu deště se zadíval na most. Někdo tam stojí. Nějaký chlapec. Proč by tady nějaký kluk stál v noci a v dešti a hleděl do vody?

Závan větru strhl chlapci čepici z hlavy. Dlouhé zlaté vlasy se rozletěly do všech stran.

„Lajlo,“ zašeptal Chalíl. Dívka se otočila.

Srdce se mu rozbušilo úzkostí i úlevou. Přikročil k dívce a lehce ji k sobě přivinul.

„Lajlo, měl jsem takový strach,“ pravil něžně a lehce ji políbil do vlasů. „Lásko moje, prosím tě, odpusť mi to. Je mi to líto. Udělal jsem chybu, habiba.“

„Chalíle,“ rozvzlykala se a vrhla se mu do náruče.

DESÁTÁ KAPITOLA

Chalíl zastavil u chodníku svého domu. Otevřel Lajle dveře a vzal ji, celou promáčenou, do náruče.

„Můžu chodit,“ řekla Lajla, ale i tak jej objala kolem krku.

„Já vím, habiba, že můžeš chodit. Já bych tě ale rád donesl až domů.“

Přitiskla obličej k jeho krku. Cítil teplo jejího dechu. Recepční hleděl na dvojici s úctou a zalíbením.

„Nechal jsem venku auto,“ oslovil Chalíl recepčního, „tady jsou klíčky, postarejte se o to.“

Věděl, že mluví s recepčním zbytečně příkře, ale v daném okamžiku myslel jen na Lajlu, a co by se stalo, kdyby se opravdu ztratila.

Opatrně otevřel dveře bytu a nohou je zevnitř zavřel. Mohl sice Lajlu postavit a udělat si trochu pohodlí, ale její blízkost ho uklidňovala. Chtěl ji mít u sebe co nejdéle.

V jejích zlatých vlasech se držely kapičky deště a blýskaly se jako perličky. Byla úplně promočená. Z dlouhých nohavic jí kapala voda a Marianniny boty cestou ztratila.

Byla nádherná.

Člověk nemusí mít zdravotní kurz, aby věděl, co dělat s promočenou a prokřehlou dívkou. Potřebuje teplo a sucho. Takže horkou koupel, župan a postel. A možná trochu koňaku.

Pomalu zvedla hlavu a zadívala se mu do očí.

„Chalíle,“ zašeptala.

„Copak, hanba,“ zašeptal i on a lehce ji políbil.

Byl to jemný a něžný polibek. Polibek, který byl výrazem lásky. Vzdychla, objala jej pevněji kolem krku a přiblížila si jeho obličej k svému.

Věděl, co od něj očekává. Ještě se párkrát jen tak lehce dotkl jejích tváří svými rty a pak následoval dlouhý, vřelý milenecký polibek.

Tohle je tedy láska, pomyslel si. Lajliny dotyky na jeho rtech. Něžné pohledy s jiskřičkami štěstí. Roztoužený pohled ženy na muže, kterého miluje.

Chalíl vzal její dlaň do své a políbil ji.

„Holčičko. To je v pořádku. Prožila jsi těžké okamžiky. To je normální, že mě nyní vidíš jinak.“

Vášnivě ho políbila. Chalíl měl co dělat, aby její něhu neoplatil stejně.

„Lásko moje, nerad bych, aby sis později něco vyčítala. Uvědom si, prosím, co může nastat, zvaž následky.“

„Už jsem je zvážila,“ zašeptala. „Přemýšlím o tom stále. Promiň, byla jsem hloupá a nechala tě odejít.“

„Ne ty. To já jsem odešel. Já tě nechal samotnou.“

Umlčela ho polibkem. Lehce pootevřela rty a její jazyk vnikl do jeho úst.

Chalíla přemohla vášeň. Vášeň a hlad po ženě. Jeho ruce ji pevně objaly a přitiskly ji k jeho tělu. Opatrně ji nesl směrem do ložnice.

„Chalíle,“ vzdychla. Toužila po něm tak, že ložnice byla pro její touhu příliš daleko.

Zůstali v obývacím pokoji. Chalídovo tělo hořelo vášní, v žilách mu prudce pulzovala krev. Líbal ji a nazýval jmény, které ji rozpalovaly. Opatrně ji postavil na zem. Lajla ho objala kolem krku a stehny se přitáhla, tak jako již dříve, k jeho pasu. Jedním tahem si svlékla tričko.

Chalíl se nemohl dočkat. Strhl ze sebe oblečení, a pak se zaměřil na Lajliny kalhoty. Nešly rozepnout. Lajla se zasmála a stáhla si je přes boky až k zemi. Stála tu nahá, ňadra s růžovými bradavkami připravená k milování. Ženská vůně, směs deště, noci a vanilky, ho zcela pohltily.

„Jsi tak krásná,“ zašeptal.

Byla víc než to. Byla hrdá, statečná a silná. Toužil po ní víc, než kdy po jiné ženě.

Lehce se dotkl jejích ňader. Lajla vzdychla. Její oči ztmavly a zeširoka se rozevřely.

„Chceš mě, habiba?“ Jeho hlas byl rozechvělý a plný vášně.

Odpověděla mu polibkem. Položil svá horká ústa na její bradavky a s rozkoší je sál. Lajla se zaklonila a vydala ze sebe výkřik extáze.

Na podobný výkřik čekal celý život. Jeho tělo se vzepjalo.

Již na nic nečekal. Strhl ze sebe poslední kousky oděvu. Popadl Lajlu za zadeček, nadzdvihl ji a přitiskl ke zdi. Lajla jej objala nohama kolem pasu. Jedním pohybem vnikl do jejího lůna.

„Chalíle,“ zašeptala Lajla přerývaně, „Chalíle, Chalíle…“

Vnikal stále hloub a hloub. Cítil, jak je vlhká a horká, sledoval její zakloněnou hlavu a roztoužené vzlyky. Snažil se vychutnat si tento okamžik co nejdéle.

Náhle věděl, že se již není schopen ovládat. Chvěl se tím víc, čím víc se jeho extáze blížila.

Lajla znovu vzlykla štěstím. Její ženské svaly se pevně semkly kolem Chalílova penisu. Tím se mu zcela odevzdala.

Uběhlo pár minut. Nebo to byla věčnost? Chalíl zaúpěl. Může se hýbat? Téměř to vypadalo, že ne.

Stále ho objímala. Stáli přilepení na zdi, téměř srostlí, těla vlhká potem. Měl nohy jako z vosku. Vzdychla a políbila ho na krk. „Habiba! Cítíš se dobře?“

„Mmmmm.“

„To znamená, že ano?“

„Mmmm.“

Chalíl se pousmál a políbil ji do vlasů.

„Chalíle, prosím, postav mě.“

Ano. To byla jediná možnost, jak poznat, zda mohou stát. Aspoň jeden z nich.

„Dobře.“ Opřel se čelem o její hlavu. „Jen chvilku vydrž. Zatím si nejsem jistý, jestli neupadnu, když povolím ruce.“

„Radši to zkusme,“ pravila se smíchem, „protože jinak zažije Marianne těžký šok.“

Chalíl se ušklíbl. Jeho stará hospodyně si za poslední dny užila šoků až dost.

„Dobře, ale jen kvůli Marianne,“ odpověděl strojeně.

Opatrně pouštěl Lajlu na zem, až se její chodidla dotkla podlahy. „Fajn. Oba můžeme stát.“

Lajla se usmála a náhle zčervenala. „Nedívej se na mě,“ pravila nejistě.

„Proč? Jsi tak krásná, tak žádoucí. Nech mě ještě chvíli se na tebe dívat, a pak bychom mohli třeba zvolit pohodlnější pozici v ložnici, co říkáš?“ Stačila chvíle a opět po ní toužil.

„Jsem celá rozcuchaná,“ pokračovala stydlivě.

„Naopak, jsi nádherná. Myslím, že nemá cenu, aby ses upravovala, když možná za chvíli budeme zas…“

„Ty lháři,“ mávla po něm Lajla.

„Já, a lhář? Ty nevíš, že princové nikdy nelžou?“

„Princové jsou především diplomaté. A vy byste se měl taky upravit, princi Chalíle.“

Přejel si dlaní po zarostlé tváři. „Déšť a vítr se o mě postarají,“ odpověděl s úsměvem.

„To všechno kvůli mně,“ pravila provinile.

„Naopak. Jsem moc rád, že jsem s tebou.“

„A já s tebou.“ Položila si hlavu na jeho hruď. „Jsi na mě tak hodný, Chalíle. Tolik riskuješ. A já namísto vděku ti přidělávám starosti.“

„Prosím, tohle ne! Nechci, abys mi byla vděčná. Nezasloužím si to.“

„Ale ano, zasloužíš! Dal jsi všechno v sázku, abys mě zachránil. Jinak bych už byla kdovíkde a kdovíjak.“

„Ššššš, lásko. Nemysli na něj. Butrus je už stará historie.“

„Co asi podnikne?“ Zvedla k Chalílovi oči plné obav. „Něco určitě, viď? Lump jako Butrus si určitě nenechá líbit, aby mu někdo odvedl jeho majetek.“

„Bude si to muset nechat líbit,“ pravil Chalíl s odzbrojujícím klidem. „Jsem totiž pán všehomíra, vzpomínáš?“

Vzal její tvář do dlaní.

„Byl jsem strachy bez sebe, když jsem zjistil, že jsi pryč, habiba,“ sdělil jí něžně. „Představoval jsem si tebe, opuštěnou v Paříži, a že je to jen moje vina.“

„Nebyla to tvoje vina,“ jemně odporovala Lajla.

„Byla. Měl jsem se ti už dávno svěřit se svým plánem. S tím pánem všehomíra si dělám legraci, ale přesto se tak chovám. Jako kdyby mi patřil celý svět. Nejsem zvyklý ostatním něco vysvětlovat. Od příště ti vždy řeknu, co mám v plánu, a ty mi řekneš, zda s tím souhlasíš. Platí?“ Přikývla.

„Ale teď,“ pravil a políbil ji na bradu, „bys měla udělat něco pro sebe, aby ses nenastydla. Tedy lehnout si do horké vody, vypít teplý čaj a zalézt do postele.“ Těsně ji objal, aby nezahlédla výraz jeho tváře. „Potřebuješ péči, habiba, a já bych byl šťastný, kdybych to mohl být já, kdo o tebe bude pečovat. Co myslíš?“

Lajla se pousmála. Která žena by odolala takové nabídce?

Zvláště, když je do něj celá blázen.

Chalíl myslel svou péči o Lajlu naprosto vážně.

Uvařil jí horké a silné kakao. Než ho vypila, natočil jí plnou vanu horké vody a přidal do ní vonný santalový olej. Pak pustil trysky bublinkové lázně. Lajla se položila do vířící vody a proskleným stropem pozorovala miliony hvězd třpytících se na obloze. Bouřka již dávno ustala.

„Jak se cítíš?“ optal se jí Chalíl.

„Úžasně,“ vydechla.

„Mám nápad,“ pravil náhle. „Poposedni si trošku, prosím.“

Cítila, jak si za ní sedá do vany. S důvěrou se opřela o jeho nahé tělo a on si ji lehce posadil na klín. Vůně santalu, temná obloha posetá hvězdami, paže milovaného muže kolem pasu a láska. Její život byl náhle jak na houpačce.

Zavřela oči a celou svou bytostí se odevzdala Chalílovým dotykům. Jemně se probíral jejími vlasy a smýval z nich všechny dnešní strasti. Jeho prsty, vláčné něhou, jí laskaly na šíji. Po chvíli byly jeho ruce pevnější a dráždivější. Přešly z jejích ramen k ňadrům a bradavkám, které se vztyčily vzrušením. Lajla vzdychla a zaklonila hlavu. Otevřela oči a otočila je k Chalílovi. Byly plné touhy a žádostivosti.

„Uvolni se, habiba. Prosím,“ zašeptal.

Lajla roztáhla stehna a ještě víc se položila na jeho tělo. Chalíl vsunul dlaň mezi Lajliny nohy a prsty ji dráždil. Lajla vykřikla vzrušením. S druhou dlaní na jejích prsou ji téměř dovedl k orgasmu.

Lajla pocítila hedvábný ale rozhodný tlak mezi svými stehny. Prohnula se, aby do ní mohl lépe vniknout. Jeho pohyby byly pomalé; Lajla v plné míře cítila jeho mohutnost. Pohyboval se v ní sem a tam, vláčně a hladce.

„Chtěl bych se na tebe dívat, až to přijde,“ zašeptal jí do ucha. „Pověz, jak ti to mám udělat.“

„Jakkoli,“ zašeptala Lajla. „Drsně a plnou vahou, jako poprvé.“

Pootočil ji na klíně a zboku se k ní prudce přitiskl. Pak na ni nalehl celou váhou svého mužství.

Lajla se prohnula a křičela v orgasmu, dokud vlna vášně nepovolila. Pak smířeně sledovala hvězdy nad svou hlavou.

Po milování se přemístili do ložnice. Chalíl si ji přitáhl k sobě a ovinul je pokrývkou. Byla zcela potichu.

Že by měla výčitky svědomí? Mrzí ji, co se dnes stalo? Prožila těžké dny v Al Ankhaře, a on jí to rozhodně neulehčoval. Pak ten útěk do noční deštivé Paříže.

Co pro ni vlastně znamená? Pomiloval ji. Napřed drsně, hrubě, proti zdi. Proti zdi! Jako nějaký barbar! Podruhé pak ve vaně, místo aby ji přenesl do této velké, hebké postele.

Ublížil jí? Proto je zamlklá?

Byl drsný a rychlý, nedočkavý. Přitom ona ještě nebyla zcela připravená, když do ní vnikl, možná jí způsobil bolest…

Připadal si jako idiot. Jako idiot, nevzdělanec a primitiv.

„Lajlo,“ zašeptal. „Ublížil jsem ti?“

„Ublížil mi?“ Otočila se k němu a pohladila ho po tváři. „Ne, neublížil jsi mi.“

„Saamihnii. Odpusť mi to, habiba. Byl jsem příliš drsný, neudržel jsem se. Neměl jsem se s tebou milovat takhle. Promiň.“

„Ne, nebylo to drsné. Bylo to…“

„Nádherné,“ doplnil ji Chalíl. V životě neměl podobný pocit vnitřní exploze jako tam u zdi. Viděl v její tváři, že i pro ni to byl nečekaný zážitek.

Bylo to víc než nádherné, pomyslela si Lajla. Proto teď nebyla schopna slova. Tak tohle je tedy milování, vzdychla a zabořila tvář do polštářů. Protože to, co zažila v Chalílově náruči, bylo neskutečné.

„Habiba, řekni mi pravdu,“ požádal ji Chalíl v obavách. „Jestli jsem ti ublížil, moc mě to mrzí.“

Lajla se k Chalílovi otočila a položila mu dlaň přes ústa. „Chcete slyšet pochvalu, můj vládce všehomíra?“

Chalíl zahlédl v Lajliných očích škodolibý, ale něžný úsměv.

„Každý muž ji rád slyší, zvlášť od krásné ženy. Mohu požádat o pochvalu?“

„To je v Al Ankhaře běžné?“

Lajla se na něj zašklebila.

Má mu říct, že je ten nejlepší muž a milenec na světě? Že i přes mužnou sílu, kterou ji miloval, cítila v jeho objetí něhu? A že to pro ni bylo poprvé?

„Běžné to není, ale mělo by být,“ odvětil s úsměvem. Vzal její hlavu do dlaní a ústy vyhledal její rty. Zvláštní. Stačí jediný její pohled, její vůně, a v něm se vzpouzí mužná síla. Měl opět chuť se s Lajlou milovat.

Ne! Vždyť se chovám jako zvíře, pomyslel si. Slíbil jsem jí, že o ni budu pečovat.

Lehce políbil Lajlu na ústa a posadil se.

„Co kdybych přichystal něco k jídlu, habiba!“

„Hmmmm.“

„Co třeba míchaná vajíčka? Sendviče?“

Zavrtěla hlavou a otočila se ke zdi. Usnula. Láskyplně se na ni díval. On, který se nikdy nemiloval se ženou jinak než pro svou mužskou potřebu, se k této ženě přivinul a následoval ji do ráje snů.

Ráno ho probudilo slunce a prázdná polovina postele. „Lajlo?“

Přepadla ho úzkost, která se mu z hrudi přemístila do podbřišku. Snad ho neopustila? Po minulé noci?

Rychle vyskočil z postele, natáhl si džíny a zamířil ke kuchyni. Linula se odtud hudba a vůně čerstvé kávy.

Že by to byla Marianna? Ne. Dnes má přijít až odpoledne. A navíc, ona neposlouchá v rádiu nic jiného než zprávy.

Bosý vešel do kuchyně. U kávovaru stála Lajla, v jeho včerejší košili, a pohupovala se v bocích podle hudby.

Chalílovo srdce se naplnilo úlevou i něhou. „Ahoj,“ řekl mile.

Lajla se k němu obrátila a její obličej ozářil úsměv. Objal ji a políbil.

„Dobré ráno, habiba.“

„Tobě taky.“

„Jak se ti spalo?“

Lajliny tváře zčervenaly. „Krásně. A tobě?“

Upřímně se zasmál. „Spal jsem jak zabitý.“ Lehce ji pohladil po vlasech. „Takže, jak vidím,“ pravil, „zvládla jsi francouzský způsob vaření kávy. Jsi talentovaná na všechno.“

Lajla se zasmála. „A dál máme palačinky, vafle nebo míchaná vajíčka. Můžeš si vybrat.“

„Opravdu si můžu vybrat? Z čehokoliv?“

Lajlu opět polil ruměnec. „K snídani,“ odsekla navenek drsně. „A vůbec. Jsi po ránu bujný, musím tě nějak zaměstnat. Prostři stůl, prosím, dej tam mléko, cukr, ubrousky, příbory, prostě všechno na snídani. Víš vůbec, jak prostřít stůl, i když jsi pánem všehomíra?“ Pochybovačně se na něj zadívala.

Proč by to neměl zvládnout? Byl už dospělý. Talíře, podnosy, lžičky, všechno našel v kredenci. A palačinky a horká káva, přes kterou se na něj usmívala Lajla.

Uprostřed snídaně, zde v Paříži, s milovanou ženou. Cítil, že je šťastný.

Byl dřív někdy šťastný? Není to poprvé, co snídá se ženou, se kterou spal minulou noc.

„Chalíle? Děje se něco?“

Vzpomněl si, že ho dnes čeká rozhovor s otcem. „Nic, habiba. Vše je v naprostém pořádku.“

Lajla se na něj pochybovačně zadívala a usrkla kávy. Pak její oči ztmavly. Zvedla se a sedla si mu opatrně na klín. Chalíl ji objal, ale tentokrát nepolíbil.

„Slíbil jsem ti vysvětlení. Vysvětlení toho mého návrhu, vždyť víš.“ Položila mu svou zlatou hlavu na hruď a lehce políbila. Obavy a tíseň ustoupily. Vnímal jen její vůni a chuť javorového sirupu na jejích ústech. Vzal ji do náruče a odnesl do ložnice. Ano. Vysvětlování ještě počká.

Chtěl se s ní milovat ve slunečním světle. Objevit její nejcitlivější body, otvírat v ní nové stránky sexu. Laskal ji na ňadrech, pak ústy sklouznul k pupíku a stále níž a níž, až k jejímu hájemství, tak dobře skrývanému. Vzhlédl k ní a pohledem ji požádal o dovolení. Lajla se prohnula a uvolnila stehna. Opatrně rozevřel dva sladké růžové lístky zakrývající vchod do Lajlina lůna a jazykem do ní vnikl.

Miloval Lajlinu chuť, její vůni, její horkost. Sledoval její tvář, když vzdychala slastí, a prsty a jazykem ji přivedl téměř k vyvrcholení.

A pak, když křičela, že to už nevydrží, do ní mocně vnikl. Lajla se začala chvět. Nehty se zaryla do jeho paží. Sténala vášní.

„Pojď, má lásko, pojď. Honem!“

V extázi volala jeho jméno. Náhle se vzepjala a prohnula v bedrech. Chalíl na ni položil hlavu a upadl v zapomnění.

Za dvě hodiny se pohnul. Ležel přes Lajlu a vahou svého těla ji tiskl do matrace. Maličko se posunul a přitáhl si ji k sobě. Vzdychla a otočila se k jeho hrudi.

Je načase, aby Lajle sdělil svůj záměr. A konečně zavolal otci. O plánované svatbě, která se nakonec neuskuteční.

Lajla se zavrtěla. Chalíl ji zálibně pozoroval. Byla první ženou, se kterou strávil celou noc i celý následující den.

Měl strach z dlouhodobých vztahů. Věděl, jak to končí. Napřed její kartáček v jeho koupelně. Pak společné plány, očekávání, které přejdou v pochybnosti, a nakonec nuda.

Tak to v žádném případě.

To není nic pro něj. Aspoň ne do doby, než sám bude stát o vlastní rodinu. Nač spěchat? Život je tak prima. A co nám chybí? Ještě není připravený pro manželství.

Ještě ne, pomyslel si, když si přes něj přehodila nohu. Ještě ne, pomyslel si, když ústy přejížděl po její šíji. Ještě ne, pomyslel si, když se opřel o lokty a pozoroval ji, jak spí. „Habiba.“

„Ano?“

„Můj plán,“ zašeptal naléhavě, „jak tě zbavit Butruse!“

Lajla přikývla. Bylo jasné, že nemohou tento problém donekonečna odkládat. Vzal ji za dlaň a políbil ji na zápěstí.

„Myslím, že jsi pochopila, jak věci proběhnou. Teď se chystám volat otci. Řeknu mu, že jsme neletěli k Butrusovi, protože jsem tě chtěl pro sebe.“

Přikývla. „Omar tvé vysvětlení přijme, protože jsi následník trůnu.“

„A přijme ho i Butrus,“ pokračoval Chalíl. „Zajistím, aby neměl důvod k protestům.“

„Vykoupíš mě od něj?“ Lajla se snažila o veselý smích, ale ani trochu ho nepřesvědčila.

Jemně ji políbil do vlasů.

„Tolik zlata nemám, abych vyvážil tvou skutečnou hodnotu. Dostane ale dost na to, aby dal pokoj.“ Chalíl se odmlčel. „Jediné, co je opravdu důležité, je tvůj souhlas, že si mě vezmeš.“

Lajla byla zaskočená. „Ano. Ale stejně, svatba…“

Nyní nadešel čas, aby Lajle sdělil zbytek skrývané pravdy. Že se nebudou brát doopravdy, ale jen projeví přání vzít se. Později otci sdělí, že si to rozmyslel.

Zadíval se na ni. Ne. Neřeknu jí nic, jen bych ji opět ranil, pomyslel si. Vzal ji do náruče.

„Svatba je jediné možné řešení,“ pravil. „Řekni ano.“

Lajla se zhluboka nadechla. „Ano.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Ten, kdo nazval Paříž městem lásky a milenců, přesně vystihl atmosféru tohoto města.

Lajla se usmála do zrcadla a pokračovala v oblékání. Dnes večer chce být zvlášť hezká. Chalíl sice neřekl, kam půjdou, ale má to být něco nečekaného. Tajný výlet. Překvapení. V Paříži ji však překvapuje úplně všechno.

Výstavné bulváry plné obchodů, kavárničky, osvětlené lodě brázdící Seinu. Paříž je skutečně městem, kde se muž a žena mohou věnovat jen jeden druhému a zapomenout na realitu všedních dní.

Aspoň na chvíli.

Zítra bude všechno jiné, napadlo ji. Chalíl zavolá otci a řekne mu o plánované svatbě. Sultánovi nezbude než přijmout tento fakt, aby se nedostal do potíží s Omarem a Butrusem. A až bude vše zařízeno, mohou se vrátit do Al Ankhary a vzít se.

Opět se zadívala do zrcadla. Bude manželkou šejka.

V očích se jí na chvíli objevil strach.

Je na to připravená? A Chalíl? Co se týče jí, je připravená. S ním po boku zvládne všechno.

Byl mužem, o kterém sní snad každá žena. Pohledný, mužný, silný, obdivovaný ženami a respektovaný muži.

Byla pyšná, když šli po ulici, on ji objal kolem pasu a šeptal jí do ucha krásné nesmysly. Tenhle muž, je můj, říkala si. Patří jen mně a já jemu.

Pozorný, citlivý, přitom rázný a tvrdý. Úžasný milenec! Lajlu polilo horko. Nebyla sice zkušená ve věcech fyzické lásky, přesto mohla trochu srovnávat. Na univerzitě chodila s jedním spolužákem; po týdnu jí sdělil, že nebude plýtvat svým časem s frigidní ženskou.

Nyní věděla, že určitě není frigidní. Dřív si namlouvala, že ji něha a romantika nezajímá a odvolávala se na svou matku a její špatné zkušenosti. Ale co. Byla zaneprázdněná ažaž. Studovala, pracovala…

Chalíl ji nepřestával udivovat. Dokázal být něžný i drsný zároveň. Milování s ním bylo pokaždé jiné, nezapomenutelné. Stačil jediný pohled, jediný dotyk, a Lajla byla ihned v transu. Neustále po něm toužila.

A on po ní. Když zjistil, že ji jeho přítomnost rozpaluje do běla, využíval každé příležitosti, aby mohl pozorovat její orgasmus. A nestaral se, zda jsou v Louvru, v taxíku či noblesní restauraci.

Nebyl to však jen sex, co je sbližoval. Oni spolu skutečně žili. Povídali si o všem možném, o hudbě, o politice, hráli šachy, dívali se na televizi a smáli se hloupým televizním pořadům.

Ano. Lajla zvládne být Chalílovou manželkou, i když to zpočátku bude těžké.

A Chalíl? Zvládne být jejím manželem?

Odtrhla oči od zrcadla a váhavě usedla na kraj vany.

Byli do sebe zamilovaní, to ano. Co ale bude pak? Je připravená na život v Al Ankhaře, v té zvláštní, ženám nepřátelské zemi? Nezná jazyk, nerozumí tradicím, nechápe způsob tamního života. Jak se k ní pak bude Chalíl chovat? Stejně jako zde, v Paříži?

Bere si ji jen proto, že nemá na vybranou. Přebral ji muži, kterého jí vybral její otec a který za ni zaplatil. Je jedno, zda se k tomuto závažnému kroku rozhodl proto, aby chránil svého otce, nebo aby chránil ji. Výsledek je stejný.

Na takovém základě má stát její manželství? Neberou se lidé ze zásadnějších důvodů? Třeba z lásky? Možná tohle mi chce Chalíl vysvětlit.

„Habiba?“

Vešel do koupelny. Byla tak překvapená, že nestihla zastřít přemýšlivý výraz ve své tváři.

„Chalíle, promiň,“ obrátila se k němu provinile. „Trvá mi to, ale už jsem téměř hotová.“

„Lásko,“ pravil něžně a pozorně sledoval její pohled. „Co se děje?“

„Nic. Opravdu se nic neděje. Jen si neumím upravit vlasy tak, jak bych si přála.“

Něžně ji políbil.

„Vypadáš úžasně. A ty pramínky vlasů, jeden přes druhý, si tak nech. Je to přirozenější. Připomíná mi to, jak budeš krásná, až se dnes večer vrátíme a ty si hodíš vlasy přes ňadra.“

Náhle si uvědomila, proč se neobává být Chalílovou ženou.

Miluje ho. Miluje ho z celého srdce. Vypadala nádherně.

Oblékla si černé dlouhé šaty, které jí koupil první den v Paříži; jedno rameno bylo zcela holé, protiváhou pak byl dlouhý rozparek na opačné straně šatů, který odhaloval Lajliny dlouhé štíhlé nohy v botách s vysokým podpatkem. Chalílova fantazie byla na pochodu. Představil si ji, jak večer před ním stojí, na sobě tyto boty, oblečená jen v hedvábných tangách a ve své voňavé kůži.

Doufal, že se jí bude restaurace líbit. Zatím se jí líbila všechna místa, která vybral. Usmál se při vzpomínce na včerejší procházku po Champs-Elysées. Lajla se nečekaně zastavila a překvapeně zírala na červenožlutý fastfood.

„MacDonald? V Paříži?“

„Jistě. Chceš jít dovnitř?“

„Musím,“ odpověděla se smíchem. „Co bych to byla za patriotku, kdybych nepodpořila americký průmysl.“

„Objednej pro nás pro oba,“ požádal ji a zaposlouchal se do její středoškolské francouzštiny. Lajla zvolila jídla napůl americká, napůl francouzská. Věta ‚frites avec mayo‘ ji jako ‚kečupovou‘ Američanku skutečně rozesmála.

Chalíl byl v jídle rychlejší. Z ničeho nic se natáhl po jejích hranolkách.

„Hej,“ zvolala Lajla naoko dotčeně.

„Chci jen vyzkoušet, jestli jsou tvé hranolky chuťově stejné jako francouzské frites.“

Lajla se zasmála, a Chalíla napadlo, že nikdy v životě nebyl tak šťastný jako nyní.

Restaurace se nacházela v Eifellově věži, nějakých sto patnáct metrů nad městem. Byla luxusní, elegantní a osvětlením pomocí svíček podtrhávala krásu Paříže. Jídlo bylo vynikající.

Lajla byla výhledem na Paříž nadšená. Chalíl byl šťastný z pohledu na ni.

Byla nejkrásnější ženou v okolí. Pro Chalíla byla krásnější než všechny krásy světa. Přiklonil se k ní a lehce ji políbil na nahé rameno, které celý večer toužil laskat.

Lajla se na něj láskyplně podívala, a Chalíl věděl, že nastal ten pravý čas.

Zadržel dech, v náprsní kapse nahmatal malou, hezky zabalenou krabičku a položil ji před Lajlu.

Podívala se na něj, pak na balíček ovázaný růžovou stužkou a překvapeně se zeptala: „Co je to?“

„Něco, co by se ti mohlo líbit. Rozbal to, habiba.“

Lajla opatrně stáhla stužku a otevřela krabičku. Její obličej pobledl.

„Ach, Chalíle!“

Líbí se jí ten prsten? Chalíl si náhle nebyl jistý. Vybral prstýnek s diamantem, ale třeba by si přála něco jiného…

„To je ten nejkrásnější prsten, jaký jsem kdy viděla,“ zašeptala a v očích se jí objevily slzy radosti.

„Můžu?“ Padl jí jako ulitý. Chalíl byl zvyklý běžně obchodovat s akciemi velkých nadnárodních korporací, ale nebylo to nic proti výběru prstenu pro milovanou ženu.

Lajla zvedla ruku s prstenem proti svitu svíčky a pozorovala barvy duhy, které vytvářelo bílé světlo na broušených ploškách diamantu.

„Chalíle… ten prsten je tak nádherný… bojím se ho přijmout.“

„Víš, proč jsem vybral právě tento prsten, habiba?“ Vzal ji za ruku a políbil ji na dlaň. „Protože tě mám rád. Tvůj úsměv, tvou radost, které z tebe vyzařují.“

„Díky,“ odvětila tiše. „Tvoje vyznání pro mne hodně znamená.“

„Lajlo. Já vím, že na to jdeme moc rychle. Bez romantiky. Vždyť mě sotva znáš. Chci říct…“

Co to má sakra znamenat? Napřed se snaží, aby byla šťastná, a pak tu plácá věci, které jí vzaly z tváře úsměv. „Sakra, to jsem se do toho zamotal. Miláčku, chci ti říct, že i když jsme nezačali naši lásku podle romantických telenovel, udělám všechno pro to, abys byla šťastná.“ Naklonil se k Lajle a políbil ji, i když kolem byla spousta lidí. Když na ni opět pohlédl, měla v očích jiskřičky štěstí jako dřív.

Přišel číšník s nabídkou kávy a zákusků.

„Dala by sis něco sladkého, habiba!“

Lajla zrůžověla. Co by si dala, měla vepsáno ve tváři a v Chalílovi se vzepjaly všechny svaly. Nechal na stole několik set eur, pomohl Lajle vstát od stolu a vyvedl ji z restaurace.

Taxi je dovezlo před Hotel Georges.

V hale se Lajla otočila ke Chalílovi a zašeptala: „Proč jsme tady?“

„Jdeme si lehnout,“ ležérně odpověděl Chalíl. Měl co dělat, aby ji hned nepopadl do náruče a neodnesl do pokoje sám.

„Ale co si o nás pomyslí? Nemáme žádná zavazadla. A nemáme rezervaci.“

„Pomyslí si, že jsem jeden z nejbohatších mužů na světě. A rezervace není nutná.“

Lajlu zaskočil náznak arogance v Chalílově hlase, ale pak jí došlo, že pokud má být tento muž úspěšným obchodníkem, musí se chovat arogantně. Ji ale miluje.

„Bon soir monsieur, madame,“ ozval se servilní hlas recepčního.

„Dobrý večer,“ odpověděl Chalíl.

O chvíli později již jeli výtahem do luxusního apartmá, a po dalších pár minutách si již leželi v náručí.

Příštího dne telefonoval Chalíl svému otci. Otec byl vzteky bez sebe. Chalíl se snažil ho uklidnit.

„Jak jsi mohl něco takového udělat?“ Sultán se dožadoval odpovědi.

Pravil, že Chalíl je neposlušný syn, že zklamal spoustu lidí, kteří mu důvěřovali. Na závěr Chalíla obvinil, že ponížil a zneuctil celou královskou rodinu.

Chalíl skočil otci do řeči.

„Nepopírám, otče, že jsem byl neposlušný. I když mě bolí slyšet od tebe tolik výčitek, chápu, že jsem tě zklamal. Ale rozhodně jsem nezneuctil náš dům a i tvou čest, otče!“

„Bohužel, to jsi udělal,“ pokračoval otec, „ale především jsi udělal ostudu sám sobě. Měl jsi za úkol dovézt nevěstu k jejímu ženichovi. Její otec ji zaslíbil Butrusovi.“

„Její otec ji prodal Butrusovi, a to mění situaci, a ty to, otče, víš! Tys věděl, jaký je Butrus, a přesto jsi posvětil takový prodej!“

„Abych udržel mír na severní hranici, jak si jistě vzpomínáš.“

„Takže uznávaní a respektovaní muži sjednávají mír prodáváním žen?“

Otec neodpověděl. Chalíl věděl, že první kolo vyhrál.

„Butrus je muž bez charakteru. Nabídnu mu zlato, a jsem si jistý, že jej přijme. Na druhou stranu budu od něj chtít záruky, že neporuší mír.“

„Změnil ses, můj synu,“ pravil náhle emír. „Může za to ta žena?“

Chalíl se zadíval na Lajlu. „Ona je výjimečná, otče.“

„A ty ji chceš pro sebe.“

„Ano.“

Otec si povzdychl. „Asi máš pravdu. Čest muže je křehká věc. Dát Butrusovi ženu, po které ty sám toužíš, by tě trápilo celý život, ale měl jsi napřed promluvit se mnou.“

„Říkáš s tebou,“ pravil Chalíl chladně, „a myslíš s Jalem.“

„Jal má na srdci jen zájem našeho státu a lidu.“

„A já ne?“

„Tak jsem to nemyslel. Pak ti to vysvětlím. Teď se ale musíš vrátit domů a setkat se s Omarem a Butrusem. A s královskou radou.“

„Přijmeš tedy Lajlu jako mou manželku?“

Otec se nadechl. „Přijmu ji jako svou dceru, můj synu. A stejně tak všichni v Al Ankhaře.“

Ještě ten večer opustili Paříž.

„Lajlo? Na co myslíš, habiba?“

Lajla zavrtěla hlavou v obavě, že si Chalíl všimne nejistoty v jejím hlase.

„Tak mi to řekni, lásko,“ pravil Chalíl jemně. „Když tě bude něco trápit, tak mi to řekneš a já zas tobě, souhlasíš?“

Ano. To byla jediná možnost mezi nimi dvěma, aby jejich manželství mohlo fungovat.

„Myslela jsem… snažila jsem si představit, jaké to bude, až přistaneme. Co vlastně budu, Chalíle? Princezna?“

Chalíl se usmál. „Ano.“

„Nevím, jak se mám chovat.“ Lajla se sice smála, ale v očích se jí zračily obavy. „Má matka byla servírka a utírala stoly v restauraci, a já jsem dělala to samé.“

Chalíl se spiklenecky usmál. „Tak vidíš, můžeš si vzít na starost naše služebnictvo.“

Lajla věděla, že se Chalíl snaží zlehčit situaci, aby se ona mohla cítit lépe. Moc to ale nepomohlo. Lajla měla obavy z Chalílova otce a z královské rady.

„Tvému otci postačí pět minut a pochopí, že jsi mě odvezl před Butrusem z jiného důvodu, než žes mě chtěl pro sebe.“

„Lajlo, žádal jsem tě, abys mi řekla pravdu. Ty se bojíš, že mého otce zklameš?“ Vzal ji pevně za ruku. „Nebo máš strach ze změn, které nastanou, až si mě vezmeš? Protože tvůj život se opravdu změní. Nebudu ti nalhávat, že ne.“

„Nemám strach, že zklamu tvého otce,“ pravila opatrně Lajla. „Bojím se, že zklamu tebe. A jestli se tak stane, tak snad radši umřu, protože…“

„Protože co, lásko moje?“

Protože tě miluju, napadlo ji v duchu. Ale copak by mu mohla říct takovou věc?

„Jen nechci komplikovat tvůj život, Chalíle, a být ti na obtíž.“

Chalíl ji objal kolem krku. „Nikdy mi nebudeš na obtíž a všechno zvládneme, pokud budeme spolu a budeme se navzájem podporovat.“

Přitáhl si ji k sobě a políbil ji na krk. Pak se přesunul k jejím ústům. Náhle ucítil známý žár touhy. Vzal Lajlu do náruče a odnesl ji do zadní části letadla, která sloužila jako ložnice. Když se pomilovali a Lajla vzápětí usnula, Chalíl znovu pocítil tu zvláštní směs něhy a štěstí.

Nyní již věděl, co to je.

Miloval ji. Miloval ženu, která se měla stát jeho manželkou.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Lajla stála na terase královského paláce a pozorovala sluneční paprsky odrážející se od azurového moře.

Tak už to jsou tři dny, co jsme dorazili do Al Ankhary, pomyslela si. Toto místo se nedá srovnávat s Paříží, kde se ona a Chalíl mohli věnovat jen sami sobě. Al Ankhara byla domovem milovaného muže, a proto se ji Lajla snažila pochopit a milovat.

Jak obtížné to bude, pochopila hned, když letadlo přistálo před palácem. Ke schůdkům se postavila čestná stráž a vzdávala jim čest salutováním. V jejich tvářích nebyla znát žádná emoce. Chalíl se naklonil k Lajle a zašeptal jí do ucha. „Usmívej se, habiba, ať vidí, že si vážíš úcty, kterou ti vzdávají.“

Úctu? Komu že vzdávají úctu?

Pochopil její rozpaky. „Jsi má nastávající, lásko,“ řekl jí něžně. „Všichni zde budou prokazovat čest a úctu mé nastávající paní.“

Hasan je přivítal před vchodem do paláce hlubokým úklonem.

„Můj pane, tak rád vás zase vidím.“

„Taky jsem rád, že už jsem doma.“ Pak uchopil starého muže za ramena a otočil ho čelem k Lajle. „Neukláněj se už a pozdrav se s budoucí princeznou. Ještě si nezvykla na způsob holdu našich služebníků.“

Stařec se usmál. „Vítejte, má paní. Věřím, že budete oporou mému pánovi a všemu lidu.“

Lajla se cítila nesvá. Došli již ke svým pokojům, které spolu sousedily a byly průchozí. Náhle na ni dopadla zvláštní úzkost podobná té, když v Paříži nakupovali oblečení. Jak se časy tak rychle mění. Napřed byla v Al Ankhaře jako vězeň. Nyní jako budoucí princezna.

To je neuvěřitelné.

A děsivé zároveň.

Lajla hleděla na kontrast bílé pláže přecházející postupně do modravého moře. Bude to tu mít ráda. Teď to věděla jistě. Palác v sobě skrývá dlouhé dějiny Chalílova národa. Neustálé klanění a salutování je výrazem respektu, nikoliv podřízenosti. I nekonečná poušť byla nádherná, i vrcholky vzdálených hor.

I když jsou zpátky již tři dny, stále není vyjasněna její pozice.

Dnes by měla být představena královské radě a sultánovi. Jak ji jen přijmou? Budou Chalílovi vyčítat, co provedl? Sice ji stále uklidňuje, že vše je v pořádku, ale co když…

Přála si, aby bylo vše tak, jak má být. Ne kvůli sobě, ale kvůli Chalílovi. Tak moc ho milovala. Škoda, že mu nemůže říct, jak se jí po něm stýská. Chalíl má ale spoustu starostí, tak nač mu přidělávat další? Je pravda, že v posledních třech dnech se moc neužili.

„Promiň mi to, habiba,“ řekl jí, když ráno odcházel. „Mám moc práce. Mrzí mě to.“

Chápala ho.

Chalíl má jako následník trůnu své povinnosti. Navíc zde byl spor mezi Chalílem a radou, Omarem a Butrusem. Vše bylo nutno konečně uzavřít.

Lajla se Chalíla ptala, jak to dopadlo s jejím otcem a bývalým nápadníkem, ale nebylo mu do řeči. Naštěstí si našla sdílnou duši, která ji zásobovala detaily. Starý sluha Hasan brzy poznal, že Lajla jeho pána hluboce miluje.

Dnes ráno přiběhl se zprávou, že Butrus opustil palác a zamířil na sever do rodných hor. Předtím však odpřisáhl Chalílovi věrnost.

„A to jen tak?“ Lajla byla zaskočená. Ještě před pár dny měla obavy, zda za ní Butrus nevyšle své muže až do Paříže.

„Pán mu daroval zlato, čtyřnásobek vaší váhy, má paní. A dostal důrazné poučení, aby se vyvaroval jakýchkoliv problémů ve své zemi, i vůči královskému trůnu.“

„A Omar?“

Hasan se ze široka zašklebil.

„Naposledy jsem ho viděl, jak leží na podlaze u nohou mého pána a děkuje, že se mohl stát tchánem následníka trůnu.“ Hasan se zakuckal smíchy. „Můj pán mu řekl, ať vstane a okamžitě opustí palác, než si to rozmyslí a dá ho uvrhnout do hladomorny. Mému pánovi na vás velmi záleží, má paní.“

Velmi mu na ní záleží. Ale nemiluje ji. Lajla si vzdychla a zahleděla se na moře.

Přitom by měla být spokojená s tím, co má. Chalíl ji má rád. Je rád v její společnosti, cítí se uvolněný. A v noci, když otevřou spojovací dveře mezi svými ložnicemi, s touhou ji bere do náruče.

Neměla by žádat víc. Nemohla si však pomoci. Tak ráda by od něj slyšela ‚miluji tě‘ a byla by šťastná, že mu může říct totéž.

„Habiba.“

Vstoupil na terasu a objal ji.

„Ahoj. Netušila jsem, že tě uvidím až tak pozdě,“ pravila Lajla.

Chalíl přikývl. „Já vím, ale věci se vyvíjejí rychleji, než je mi příjemné,“ odvětil. V obličeji mu bylo znát napětí. „Rada tě zve na zasedání.“

Tak konečně. Sama si nakázala držet emoce na uzdě, aby si Chalíl nevšiml, jak moc se bojí. Co když se jim nebude líbit? Co když ji jako nevěstu neschválí?

„To je dobře, nebo špatně?“

„To je dobře,“ připustil opatrně. „Znamená to, že tě přijímají jako mou nastávající.“ Lajla polkla.

„A dnes večer budeme jíst s mým otcem.“

„A to je taky dobře?“

„Takový je postup.“

Lajla si nebyla jistá, co ji opravdu čeká. Chalíl jí nesdělil, že večeřet s jeho otcem je dobře; jen, že je to daný postup. Jejich setkání ale nemůže být horší, než když tenkrát před ním klečela, s Omarovou rukou na rameni.

„Lajlo,“ pravil náhle Chalíl a objal ji kolem ramen. „Omar a Butrus už navždy zmizeli z našeho života.“

„Já vím, Hasan mi o tom pověděl.“

„Má tě rád,“ zasmál se Chalíl. „Vydrž ještě, habiba. Bude to pár dnů a vše bude připraveno.“

Lajliny oči pohasly. „Řekni mi pravdu. Oni mě za tvou nastávající neuznali. Rada. Tvůj otec. Nechtějí ti odpustit, cos jim provedl. Nejsem pro Al Ankharu dost dobrá.“

Chalíl ji umlčel polibkem.

„Pro mě jsi víc než dobrá, habiba. Ale teď dost obav. Musíme se připravit.“

Měl pravdu. Strachování na věci nic nezmění a nikomu nepomůže.

„Co bych si měla vzít na sebe?“

„Něco rozumného. Aby to nebylo všední oblečení, ale ani nic formálního. Určitě něco vymyslíš.“

„A ty budeš mít co? Žaket? Oblek?“

„Oblek.“ Pak mu oči potemněly a přiblížil se k Lajle. „Ale napřed nebudu oblečený vůbec. Na sobě nebudu mít nic, kromě tebe, habiba.“

O chvilku později se již milovali a nic kromě jejich těl je nezajímalo.

Královská rada se sešla ve velké zasedací místnosti.

Když tu byla Lajla naposledy, všichni mluvili o ní, ne s ní. Jako by byla neviditelná. Nyní to bylo jiné. Každý z ministrů se postavil, poklonil se a sdělil Lajle své jméno. Ona byla oslovována jako „má paní.“

Jeden z ministrů jménem Jal dodal, jak ho mrzí řada nedorozumění, jimž byla vystavena.

Lajla mu nevěřila ani slovo. Stačilo podívat se do jeho očí. Viděl v ní vetřelce, osobu nezvanou a nežádoucí.

Jsou ostatní ministři stejného smýšlení? Nebo se tváří, že ji uznávají jako budoucí panovnici jenom proto, že Chalíl je následníkem trůnu, a stane se tedy sultánem?

Jak ji přijme celý národ? Budou Chalílovi věrni, když si přivedl manželku jak z jiného světa? Z jiné kultury, s cizím jazykem?

„Má paní.“

Lajla překvapením zamrkala. Před ní stál ministr Jal a usmíval se.

„Prý studujete archeologii.“

Že by se Jal snažil odstranit napětí, které mezi nimi vzniklo již dříve? Že by se v něm mýlila?

„Ano,“ odpověděla s opatrným úsměvem.

„Pak jistě oceníte historii tohoto pokoje. Vznikl ve dvanáctém století. Mohl bych vám ukázat pár cenností ve zdejší historické sbírce?“

Lajla se upřeně zadívala na Chalíla. Ten byl právě uprostřed vzrušeného hovoru s jedním z ministrů. Jal jí nabídl rámě. Lajla si stále nebyla jistá, ale pak rámě přijala. Co se jí může stát? Jsou stále v této místnosti.

Usmála se. „Děkuji. Budu velmi ráda.“

Jal ji vedl po hedvábném koberci až k drahocenné prosklené skříni. Na jednotlivých policích byly uloženy různé starožitnosti, především dýky a nože.

„Vidíte, má paní?“

„To je sbírka zbraní?“ Snažila být milá a slušná.

„To je vaše budoucnost,“ sdělil jí náhle mrazivým hlasem. „Přesněji, princova budoucnost, pokud nebudete rozumná. A pokud ho chcete ochránit.“

Řekni něco, říkala si Lajla, ale ústa měla vyschlá a hrdlo sevřené. Jal udržoval hraný úsměv. Kdyby je někdo pozoroval, myslel by si, že jí skutečně vysvětluje dějiny Al Ankhary.

„Přesvědčte ho, aby přestal s tím nesmyslem kolem vaší svatby. A to co nejdřív. Rozuměla jste mi?“

Chtěla odpovědět, ale nebyla schopna vydat hlásku.

„Takže, aby bylo jasno, slečno Addisonová. Pokud vám záleží na princi Chalílovi, přesvědčíte ho, že si ho nemůžete vzít. Jinak zemře nejen váš princ, ale i spousta dalších lidí.“

Konečně jí povolila křeč v hrdle.

„Zbláznil jste se,“ zašeptala třesoucím se hlasem, „co mi to tu říkáte? Až tohle řeknu princi, tak…“

„Nic mu neřeknete. Protože zemře nejen princ, ale i vy. Přemýšlejte o tom.“

Lajla zůstala stát zcela bez dechu. Zavrávorala a opřela se o nejbližší křeslo.

„Jeho život,“ zasyčel Jal nenávistně, „je ve vašich rukou, slečno.“

„Lajlo? Je ti něco?“ Ucítila Chalílovu ruku kolem pasu. Vzala ho kolem krku s pocitem bezpečí. „Dělo se tu něco? Řekl ti Jal něco nevhodného?“

„Paní se udělalo nevolno,“ přitočil se k Chalílovi Jal. „Asi ještě nepřivykla místnímu podnebí.“

„Lajlo? Je to tak? Je ti nevolno?“ Chalíl podezíravě sledoval Lajlin obličej, a přitom si pátravě prohlížel Jalův výraz obličeje.

„Ano, opravdu se mi nějak zatočila hlava. Ale už mi je dobře,“ odvětila a snažila se udržet v klidu rozklepanou bradu.

„Možná by paní prospěla trocha vody,“ navrhl úlisně Jal.

Chalíl jej ihned umlčel. „Vím nejlíp sám, co mojí paní prospěje.“

Vzal Lajlu do náručí a vynesl ji na čerstvý vzduch. Za nimi se nesly hlasy ministrů, kteří s nevolí sledovali chování následníka trůnu. Nošení žen zřejmě neodpovídá místní tradici.

A úkladná vražda?

Chalíl odnesl Lajlu do svého pokoje a položil ji na postel. Přinesl jí sklenici studené vody.

„Nemusíš se o mě tolik starat,“ usmála se.

„Nemusím, ale chci.“ Jeho úsměv se rozplynul. „Co ti Jal říkal?“

„Nic důležitého. Vykládal o historii, zbraních a tak.“

„Jestli tě něčím rozčílil, musíš mi to říct, habiba. Tenhle muž lpí na starých časech a může být dost nebezpečný. Nenávidím ho, a kdyby bylo po mém, už by v radě nepřekážel.“

„Ne. Ukazoval mi artefakty z vykopávek. A pak mě polilo horko. Teď je mi ale dobře, Chalíle. Opravdu.“

Řekni jí to, napadlo Chalíla. Řekni jí, že ji miluješ.

Řekni mu to, pomyslela si Lajla. Řekni mu, že ho miluješ.

Lajla byla rozpolcená. Řekne-li Chalílovi, že ho miluje, zřejmě ze sebe vychrlí i Jalový výhrůžky.

Zašeptal její jméno. Ona šeptem odpověděla. Vzápětí se již vášnivě líbali.

Lajla věděla, že musí něco udělat. Ale co?

Za soumraku se vykoupali a oblékli. Chalíl v tmavém obleku a světlé košili vypadal úžasně. Lajla si oblékla stříbrné šaty a sandály na jehle, které jí koupil v Paříži.

Ruku v ruce prošli palácem až k sultánovu apartmá.

Sultán je osobně uvítal. Měl na sobě slavnostní uniformu své země, na prsou řadu vyznamenání. Byl stále velmi pohledný a bylo jasné, že Chalíl podědil svůj drsný půvab a mužnou postavu právě po otci.

„Slečno Addisonová,“ oslovil Lajlu a podal jí ruku. „Vítejte v Al Ankhaře.“

„Vaše Výsosti. Ráda vás zase vidím.“

„Ó ano. Již jsme měli možnost se poznat, Lajlo. Mohu vám tak říkat? Nevzpomínám na naše poslední setkání rád. Ale co bylo, bylo. Co kdybychom začali znovu, co říkáte? Dnes večer k tomu máme příležitost.“

Lajla na chvíli pustila Jalový výhrůžky z hlavy. Chtěla se soustředit jen na dojem, kterým zapůsobí na Chalílova otce.

Sultán je zavedl na terasu, kde byla připravena večeře. Slunce již zapadlo a vzduch byl chladný, plný příjemné vůně moře a pouště. Lajla byla ráda, že si s sebou vzala kašmírový šál. Chalíl ji vzal kolem pasu.

Sultán, velmi inteligentní a vzdělaný muž, dokázal krásně a zaujatě hovořit o své zemi. Lajla si nemohla nevšimnout jistého napětí mezi otcem a synem. Její mysl však byla zaneprázdněná myšlenkou na Jala a jeho vydírání.

Ve vzduchu již nebyl cítit jen večerní chlad, ale i nebezpečí.

Při večeři seděla po sultánově pravici. Snažila se ochutnat ze všech typů jídel, ale žaludek sevřený strachem o Chalílův život jí nedovolil si jídlo užít.

Sultán si toho všiml. „Nechutná vám naše jídlo?“

„Je vynikající, pane. Jen nejsem zvyklá tolik jíst.“

„Obával jsem se, jestli vám naše národní jídla budou chutnat. Někomu připadají zvláštní.“

Pečené jehněčí a kuskus? Má to být nějaká zkouška?

„Jsem z New Yorku, pane,“ pravila Lajla opatrně. „Jsem zvyklá na různé typy jídel.“

„Ano, promiňte. Velmi zajímavé město. Moderní. Ne jako Al Ankhara.“

Lajla si složila ruce do klína. „Al Ankhara má své vlastní kouzlo. Nelze ji srovnávat s jinými městy.“

Sultán se pousmál. „Jeden by řekl, že jste studovala diplomacii namísto archeologie. Mám pravdu, zabýváte se archeologií?“

Lajla přikývla.

„To je škoda. Tak dlouho jste studovala, a teď přijde všechno vaše úsilí vniveč.“

„Jak to myslíte?“

„U nás ženy nepracují.“

To ji zkouší nebo co? Ať tak nebo tak, musí mu být jasné, že Lajla bude na jeho stanovisko reagovat.

„Promiňte, ale nesouhlasím s vámi, pane. Copak péče o domácnost a výchova dětí není práce?“

„Měl jsem na mysli, že naše ženy nepracují mimo domov.“

„Žijeme v jedenadvacátém století. Jsem si jistá, že ženy Al Ankhary by se rády zapojily do společnosti.“

Přišel číšník a začal sklízet ze stolu. Ze sultánova výrazu se nedala odhadnout žádná emoce. A Chalíl neprojevil snahu Lajlu bránit. Celou dobu hovoru byl potichu a nezúčastněně pozoroval ne zcela taktní výměnu názorů mezi Lajlou a svým otcem.

Byl rozzlobený? Zklamaný? Nevěděla, co si myslet. Asi měla být v diskusi obezřetnější, ale nebyla zvyklá lhát. Navíc, možná bude lepší, když bude mít Chalíl důvod ji jako manželku odmítnout. Tím budou Jalový výhrůžky bezpředmětné.

„Habiba?“

Vykřikla. V Chalílových očích se objevily obavy.

„Úplně jsi zbledla,“ řekl něžně. „Jsi v pořádku?“

„Ano, díky. Cítím se fajn.“

Chalíl se otočil k otci.

„Lajla dnes málem omdlela, otče.“

„Neomdlela jsem!“

„Ale skoro jsi omdlela,“ pravil rozhodně. „Myslím, že je čas, aby sis šla lehnout,“ pokračoval a odsunul židli.

„Opravdu, Chalíle…“

„Opravdu, Lajlo. A už o tom nebudeme diskutovat.“

Lajla na něj upřeně hleděla. Tak pán všehomíra je zpátky! Ani se jí nezastal, když si jeho otec dovolil jí pokládat ne právě vhodné otázky. Copak nevidí, že se do téhle země nehodí? Moc se v Chalílovi spletla. A především se spletla sama v sobě, když si myslela, že láska všechno překoná.

Přitom jeho život je v jejích rukou.

Lajla se nadechla a zvedla se od stolu. I oba muži povstali. Dívali se na ni se zjevnou zvědavostí. Lajla se přemohla a nasadila milý úsměv.

„Promiňte, pane. Nechtěla jsem být hrubá. Váš syn má pravdu. Skutečně bych si měla jít odpočinout.“

„Ovšem, má milá.“

„Děkuji za výbornou večeři. Ne, Chalíle. Svůj pokoj najdu sama. Zůstaň a dej si se svým otcem kávu.“

Chalíl obešel stůl a přiblížil se k Lajle.

„Habiba“ pravil něžně, „potřebuju něco probrat s otcem, ale nebude to dlouho trvat. Přijdu za tebou brzy.“ Lehce ji políbil na ústa. „Souhlasíš?“

Přikývla. Nebyla si jistá, zda by ji hlas nezradil.

„Habiba? Stalo se něco? Potřebuješ mi něco říct?“

Ano, pomyslela si. Musím jim říct o nebezpečí ze strany Jala.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Nic. Možná snad, že jsi mimořádný muž.“

Opustila místnost a sestoupila do vstupní haly. Otevřela dveře do noční tmy a chlad jí připomněl, že si u večeře zapomněla svůj kašmírový šál.

Vypravila se zpět do místnosti, odkud nyní voněla káva. Nechtěla Chalíla a sultána rušit v hovoru, ale to, co zaslechla, se bez pochyby týkalo jí. Všichni tady kolem si šeptali o ní a Chalílovi, o tom, proč si vybral zrovna cizinku, a nikdo netuší, že kdyby Chalíl nemusel, tak by si ji nevzal.

Zarazila ji hlasitá hádka mezi otcem a synem. Lajla se zastavila přede dveřmi a naslouchala.

„… ohromnou chybu, Chalíle!“

„Dělám, co musím, otče!“

„Ničíš tradice, nemáš k nim žádný respekt.“

„Tradice ať jdou k čertu. To, co jsem udělal, je správné.“

„To není správné! Jsi korunní princ a můj následník. Něco takového nelze!“

„Řekl jsem ti, že jsem neměl na vybranou.“

„Tak mi tedy odpověz: kdyby existoval jiný způsob, pokračoval bys v tom nesmyslu?“

Ticho. Lajla slyšela Chalílův povzdech. Když konečně odpověděl, jeho hlas byl drsný.

„Ne,“ řekl, „neudělal bych to.“

Lajla se zakymácela. Srdce jí tlouklo až v krku. Opřela se o zeď, měla pocit, že ji nohy nenesou. Hlasy se pomalu vzdalovaly. Oba muži zřejmě vstoupili na terasu.

Chtěla utéct z tohoto strašidelného místa a už se nikdy nevracet. Namísto toho opatrně, potichu, sestoupila po schodech do vstupní haly a vešla do nočního chladu.

Jak mohla být tak bláhová!

Věděla, jak se věci mají, a že láska nemá co dělat s jejich plánovaným manželstvím. On si ji nechtěl vzít. On to jen musel udělat, aby jeho otec i vlast neztratili tvář.

Bohužel přehlédla jednu důležitou věc.

Že je rozdíl mezi tím, kdo sňatek nabízí, a tím, kdo jej přijímá. A ona nikdy neslyšela od Chalíla příslib, že on si ji vzít chce a činí tak dobrovolně.

Naštěstí neměla nic k balení. Tím líp.

Lajla si svlékla stříbrné šaty a do kouta hodila boty na jehlových podpatcích. Oblékla se do hedvábné šedé košile, džín, sandálů a kožené bundy. Byla připravená k odchodu.

Škoda jen, že nemůže odejít s plnou parádou. Třísknout za sebou dveřmi. Udělat pořádný kravál.

Ne. To nemůže Chalílovi udělat, takhle ho přede všemi ztrapnit.

Na psacím stole našla papír a tužku a zanechala Chalílovi vzkaz:

Chalíle,

oba víme, že plánování naší svatby byl nesmysl. Díky za tvou ochotu.

Ne. Lajla tuto větu škrtla. Dopis musí vyznít tak, že ona odchází z vlastního rozhodnutí, ne kvůli němu.

Chalíle,

hodně jsem o nás přemýšlela. Svatba není nic pro mě. Dnes u večeře jsem pochopila, že si na kulturu a tradice Al Ankhary nikdy nezvyknu. Potřebuju svobodu. Nezávislost. Jít si svou cestou. O to bych přišla, kdybych se stala tvou ženou.

Dívala se na svůj výtvor. Uvěří mu Chalíl? Snad ano. Po dnešní večeři a prapodivné konverzaci jistě, a možná i rád.

„Kdyby existoval jiný způsob, pokračoval bys v tom nesmyslu?“ Tak se ho otec zeptal. A Lajla věděla, že Chalílovo drsné ‚ne‘ ji bude provázet po celý život.

„Má paní?“

Lajla otevřela dveře do Chalílova pokoje a našla v něm Hasana, ukloněného téměř k zemi.

„Připravuji pokoj pro pána. Promiňte, jestli ruším. Potřebujete něco, paní?“

„Ne, nic. I když počkej! Ano! Potřebuju tvou pomoc.“

„Samozřejmě, paní. Čím mohu sloužit? Šálek čaje? Kávu? Hned budu zpátky.“

„Ne, nic takového,“ pravila Lajla a zhluboka se nadechla. „Potřebuju odletět domů. Do Spojených států.“

Hasan na ni zíral, jako kdyby ho požádala o let na Měsíc.

„S tím vám může pomoci jen můj pán, paní,“ pravil bojácně starý sluha.

„Ne, tentokrát ne, Hasane. Nechci ho obtěžovat. A nechci, aby věděl, že odcházím.“

Starý sluha zbledl.

„Ale vždyť si ho budete brát!“

Lajla smutně zavrtěla hlavou. „Ne, to nejde. Příliš ho miluju, abych se za něj provdala,“ pravila.

„Tomu nerozumím, paní,“ znejistěl Hasan. „Jestliže ho milujete…“

„Hasane, prosím. Jestli ho máš rád, tak mi pomůžeš. A Chalílovi ani slovo.“

Hasan váhal. A pak, když už Lajla nedoufala, že se dočká odpovědi, konečně přikývl.

„Dobře, paní. Udělám, co si budete přát.“

Nebylo to tak těžké, jak Lajla čekala.

Hasan ji provedl místnostmi pro služebnictvo až do kuchyně. Zadním vchodem vešla na dvorek, kde stál pick-up užívaný na nákup potravin. Lajla si sedla dozadu mezi nákupní tašky, krabice a prázdné lahve. Palácová ostraha jim zamávala na rozloučenou a pick-up s Hasanem za volantem zamířil k letištnímu terminálu.

„Děkuju,“ pravila Lajla dojatě, když objala starého sluhu. „Dávej na Chalíla pozor.“

Byl již podvečer. Letištní hala byla téměř opuštěná. Kolem zavřených odbavovacích míst se pohyboval uklízeč a stíral podlahu. V křeslech dřímalo pár zmožených turistů. Usedla opodál a sledovala hodiny.

Kdy už ten prodejce přijde? Bylo jí jedno, kam poletí. Koupí si letenku na první možné letadlo.

Pak jí došlo to podstatné: nemá hotovost, ani platební kartu. A ani pas.

Dveře letištní haly se otevřely. Lajla ani nemusela vzhlédnout, aby věděla, čí kroky se k ní blíží. Sklonila hlavu a rychle zamířila k dámským toaletám.

„Ty si myslíš, že mě tím odradíš,“ volal za ní Chalíl a vzápětí se opřel do dveří.

Prudce se k němu otočila. „Tys nečetl můj vzkaz?“

„Četl. A nevěřím ti ani slovo.“

„Vše, co jsem napsala, je pravda. Škoda, že mám tak dlouhé vedení. Mohli jsme to skončit už dávno.“

„Přestaň se mnou žertovat.“

Chalílův hlas se třásl zlostí, jeho oči plály. Ani se mu nedivila. Tenhle muž nebyl zvyklý, aby od něj ženy dobrovolně odcházely. Pro jeho bezpečnost však bylo nutné, aby jejímu výmyslu uvěřil a nechal ji jít.

„Vždyť ani odejít nemůžeš,“ pravil.

„Jestli myslíš peníze, tak ty mám,“ zalhala s přesvědčivým výrazem.

„Vážně?“ Pobaveně se na ni usmál. „A kde bys je vzala?“

„Měla jsem je schované.“

„Schválně, kde?“ Přistoupil k ní a vzal ji za ruku. „Znám každý kousek tvého těla i oblečení, habiba. Vím o každém tvém kroku. Kdybys něco skrývala, věděl bych to.“

Lajla na něj pohlédla a vřelý cit jí přešel do tváří. Milovala ho a toužila po něm celým tělem. Milovala ho. A proto teď musela odejít.

„Mezi námi byl jen sex,“ mávla nedbale rukou. „To je všechno. Nic vážného, co bys mohl postrádat.“

„Ještě chvíli pokračuj, a možná se začnu smát,“ pravil ironicky.

„Sakra, Chalíle…“

„Tak proč utíkáš?“

„Já neutíkám, já odsud odcházím. Vše jsem ti napsala. Nemůžu tady žít. Tolik tradic, předsudků, navíc muž, který…“

„… tě miluje? To ti vadí?“

Lajla na něj překvapeně pohlédla a srdce se jí sevřelo něhou. Hlava se jí zatočila a do očí jí vstoupily slzy.

Milovala ho. Silně a osudově. Kdysi byla přesvědčená, že si sama určí svou cestu a nebude to láska, která bude rozhodovat o jejím životě. Nyní věděla, že to není pravda. Toužila po něm. Byly to emoce, ne rozum, které ji nyní vedly. Stačil jediný jeho pohled, jediný polibek…

„Miluju tě,“ řekl, „a ty miluješ mě.“

„Ne, nemiluju tě.“

„Hasan říkal něco jiného,“ pravil s úsměvem. Překvapením jí spadla brada. „Řekla jsi mu, že mě miluješ,“ pokračoval a snažil se ji obejmout.

„Je už starý,“ odvětila a vyhnula se objetí. „Asi mě špatně pochopil.“

„A prý jsi ho požádala, aby mi to neříkal.“

Lajla se snažila uniknout jeho blízkosti, ale narazila zády na umyvadlo.

„Takže porušil slovo.“ Ucítila jeho ruce, které ji objímaly a přitiskly blíž k umyvadlu. „To nemění nic na tom, že tě nemiluju.“

Přiložil svá ústa na její.

„Miluješ mě,“ zašeptal, „a já miluju tebe.“

„Slyšela jsem vás,“ zašeptala smutně Lajla. „Tebe a tvého otce. Ptal se tě, jestli bys pokračoval v tom nesmyslu, kdyby byla nějaká jiná možnost, a ty jsi řekl ne.“

„To je pravda.“

Srdce se Lajle zastavilo a lehce zavrávorala. „Tak vidíš, že jsem měla pravdu.“

„Jenže my jsme nehovořili o nás dvou, ale o Jalovi. Můj otec si myslel, že by mě Jal mohl nějak ohrozit. Já si myslím, že je to hloupost.“

„Ne,“ vyhrkla a vzala ho za ruce. „Jal skutečně usiluje o tvůj život. Pokud se se mnou oženíš.“

„Když se s tebou ožením?“

„Tak mi to řekl. Prý pokud mi na tobě záleží a miluju tě, pak tě mám přesvědčit, abys svatbu zrušil.“

Objal ji kolem krku. „Hovořili jsme o Jalovi a o jeho zatčení, ne o naší svatbě.“

Nechápavě na něj pohlédla.

„Zjistili jsme, že Jal již delší dobu chystá převzetí moci v zemi. Měl jsem podezření již dávno, ale chyběl mi důkaz. Dnes mi jeden z ministrů přinesl podrobnosti o Jalově plánu.“ Chalílův hlas zdrsněl. „Jal je už stará historie. I těch pár ničemů, co ho podporovali.“

„Takže už nejsi v nebezpečí?“

„Nic mě nemůže ohrozit, habiba,“ pravil něžně, „pokud my dva jsme spolu.“

Lajla se o něj pokojně opřela a nabídla mu své rty. Náhle ji však přepadla vidina světa v Al Ankhaře. „I tak si tě nemůžu vzít. Vaše tradice…“

„Můžeš. Miluju tě, a ty miluješ mě. Řekni, prosím, něco, ať slyším tvůj hlas,“ pravil a jemně se dotýkal její tváře.

„Miluju tě, Chalíle. Víc než svůj život. Ale…“

„Žádná ale se nepřipouštějí,“ prohlásil s hranou arogancí, která ji vždy rozesmála. „Prostě si mě vezmeš a hotovo.“

„A tvůj otec? Jen si vzpomeň na naši téměř hádku při večeři. Nemyslím, že bude souhlasit.“

Chalíl se na ni zašklebil. „To byla taková zkouška. Jeho vlastní iniciativa. Vůbec jsem netušil, co zamýšlí, jinak bych tě včas varoval.“

„Tak nějak mi to došlo. Co se dá dělat. Nachytal mě.“

„Naopak. Prošla jsi jeho testem. Jestlipak má tvá snoubenka charakter? Dokáže mít vlastní názor, i přes překážky? Víš, co tě čeká, pokud chceš změnit tuto zemi? Tvá žena by tě měla jako první podporovat. Je dost odvážná?“ Vzal Lajlinu tvář do dlaní a něžně ji políbil. „Lajlo, staneš se mou ženou?“

„Ano,“ vydechla Lajla. „Ano, ano, ano!“

Dveře se otevřely. Vešla žena v letištní uniformě. Přelétla pohledem dvojici, údivem si zakryla ústa a zvolala: „Ale vy jste… šejk Chalíl!“

„V tomto okamžiku jsem ten nejšťastnější muž na světě.“

A se smíchem, ruku v ruce s Lajlou, opustil terminál.

EPILOG

O měsíc později měli svatbu. Zvolili si bílou pláž, kde se poprvé setkali.

Svědkem jim byli Salim a Tarik, Chalímovi nejlepší přátelé.

„Ženich má dva svědky?“ Oddávající se usmál. „A proč ne?“

Lajlu doprovodila Tarikova žena. Jakmile bylo na veřejnosti známo, že se Chalíl žení, ihned se ujala nevěsty a nabídla jí, že zastoupí Lajlinu zesnulou matku. Obě ženy se hned spřátelily.

„Vždyť jsme manželkami těch nejlepších mužů na světě,“ pravila pyšně Madison.

Lajla stočila oči k Tarikovi. Ano, je velmi pohledný. Ale nevyrovná se jejímu muži!

Usmála se a pohlédla na Chalíla.

Dnes se budou opět po dlouhé době milovat. Po dlouhých čtyřech týdnech. Chalíl naléhal, aby vydrželi až do svatby. Aby to bylo jako poprvé.

Ale pro mne to je vždy jak poprvé, pomyslela si. Sledovala, jak se k ní blíží, a srdce se jí roztřáslo touhou.

„Habiba.“

Pohlédla mu do očí. Viděla v nich stejnou vášeň jako již mnohokrát.

„Ano?“ Její hlas byl pevný i něžný zároveň. Stačilo jen její ‚ano‘. Vzápětí si padli do náruče a okolí jim sňatek dosvědčilo hlasitým potleskem.

Jeho pokoj byl ozářený světlem svíček a provoněný růžemi. Pomalu ji postavil a vychutnával si každý okamžik, kdy ji cítil v rukou.

Byla tak nádherná! Za svatební šaty si zvolila francouzské večerní, stříbrné, s dlouhým rozparkem a stříbrnými lodičkami na jehlách.

Chalíl z ní nemohl odtrhnout oči. Jemně si stáhl kravatu, odhodil ji na křeslo a popaměti si rozepínal knoflíčky košile. Lajla jej vzrušeně pozorovala. Viděl, jak se jí zrychluje dech a jak k němu přistupuje.

Otočil ji k sobě zády a lehce rozepnul zip jejích šatů. Políbil ji na šíji i obnažená ramena.

„Miluju tě, habiba,“ zašeptal a zezadu ji objal.

Pak jí opatrně sundal závoj a sjel zipem svatebních šatů až k jejím bokům. Látka se jí sesunula ke kotníkům.

Obrátila se k němu a objala ho kolem krku. Cítila jeho narůstající touhu v každém dotyku jeho těla, jeho tváře.

„Miluju tě, lásko moje jediná,“ zašeptala a zcela se mu oddala.

Opatrně ji vzal do náruče a přenesl na postel.