Sandra Marton

Šejkové - magnáti 03. Sladká odveta

Šejk Salim al Taj nikdy nemísí obchod s potěšením. Ale stačí jedna noc s jeho zaměstnankyní Grace Hudsonovou a poruší své pravidlo – teď chce výhradně ji! Když jejich vášnivý románek skončí, Salim nemůže uvěřit, že ho Grace pustila k vodě… a navíc si s sebou odnesla firemní tajemství. Rozhodne se, že srazí svou uprchlou milenku na kolena – pomalu, s rozkoší a nemilosrdně…

PRVNÍ KAPITOLA

V prosincovém odpoledni vypadala Pátá Avenue vždycky kouzelně.

Ještě se úplně nesetmělo, ale už blikaly pouliční lampy a pozlacovaly velké sněhové vločky, které zvolna poletovaly vzduchem. Okna multimilionářských rezidencí, které se nacházely v této legendární ulici, zářila teplým medovým světlem. Naproti jiskřil Central Park pod bílým příkrovem sněhu.

I v přepracovaných Newyorčanech to vyvolávalo úsměv, avšak muž u okna v šestnáctém patře měl ke spokojenosti daleko.

Proč by se měl usmívat, když ho stravuje chladná zuřivost?

Šejk Salim al Taj, korunní princ království Senahdar, lev pouště Alhandra a ochránce svého národa, stál nehybně se sklenkou brandy v rukou. Náhodný divák by se domníval, že upírá světle modré oči na scénu pod sebou, ale ve skutečnosti ji vůbec nevnímal.

Byl ponořený v myšlenkách. Znovu prožíval, co se stalo před pěti měsíci, dokud ho náhlý pohyb nevrátil zpátky do přítomnosti.

Po obloze přeletěl jestřáb. Na chvíli se zastavil ve vzduchu, potom ladně přistál na nízké zídce terasy a přidržel se jí ostrými drápy. V posledních měsících to dělával často.

Dravý pták nepatřil do velkoměsta, a už vůbec ne v tuto roční dobu, a přesto – jako Salim – přežil.

Salim ucítil, jak ho část napětí opouští. Usmál se, zvedl sklenku v tichém přípitku a napil se jantarové tekutiny.

Nebyl sentimentální. Přecitlivělost znamená slabost. Obdivoval odvahu, rozhodnost a cílevědomost. Jestřáb všechny tyto přednosti ztělesňoval. Zůstal naživu v nepřátelském prostředí, a dokonce vypadal, že se mu daří.

Stejně jako Salimovi.

Možná to nebyla úplně nejvhodnější metafora, a přece se jí nedokázal vyhnout. Měl spoustu vlastností – ve světle posledních měsíců nebyly všechny dobré – ale nikdy se ničemu nevyhýbal. Čelil skutečnostem bez ohledu na následky.

Venku na zídce si jestřáb čechral žlutohnědé peří a upíral planoucí oči na park. Brzy se setmí, takže ho čeká poslední dnešní lov.

Uspěje? Nepochybně. Byl to dravec, vynikající lovec, jehož chladné soustředění znamená pro prchající kořist zhoubu.

Další metafora, pomyslel si Salim a ucítil, jak se mu napjaly svaly.

Ten jestřáb se objevil před rokem, ladně kroužil nad dopravním ruchem a potom přistál na nízké zídce.

Salima to překvapilo. Dobře tyto ptáky znal. Choval je, cvičil, létal s nimi v senahdarských horách a pouštích. Věděl, že ačkoli se naučili klidně sedět člověku na ruce, jsou odvážní, nezávislí a divocí.

Při představě, jaký asi čeká divokého tvora osud, pocítil zármutek. Tady nemohl přežít.

Omyl.

Jestřáb považoval elegantní třídu za své území a ovládal ji stejně jako lesy nebo pouště, které bývaly jeho domovem. Salim mu rád přenechal terasu. Měl dvě další a ochotně se o ni s divokým hostem podělil.

Ačkoli byl jestřáb sám, přežil díky víře ve vlastní instinkty a nedovolil, aby ho někdo přemohl.

Salimův úsměv pohasl.

On se zachová stejně. Před pěti měsíci z něj udělali hlupáka, ale teď už brzy srovná účty. Zvedl k ústům sklenku s brandy a naposledy se napil pálivé tekutiny.

Stále to v něm vyvolávalo zuřivost. Nechal se oklamat. Naletěl té nejstarší hře na světě.

Ta žena ho ponížila.

Lhala mu a chovala se v jeho náručí tak přesvědčivě, že padl za oběť jejím intrikám.

Podvedla ho svým tělem. Vzdechy. Sténáním. Tichým šepotem, který ho doháněl k šílenství.

Ach ano. Udělej to znovu. Dotkni se mě, Salime. Přesně tak… Ústy. Rukama…

Ksakru!

I pouhá vzpomínka na ni ho opět vzrušila. Přestože to byly pouhé lži, nemohl na ni zapomenout. Na její hladké tělo, sladká ústa, měkká ňadra v jeho dlaních.

Nebylo to skutečné. Její sexuální choutky možná, ale jinak po něm rozhodně netoužila. Oklamala ho, pohrávala si s ním, přiměla ho, aby zavíral oči před pravdou.

Ukradla mu jeho čest.

Jak jinak by měl nazvat to, když se jednou ráno probudil a zjistil, že je pryč a s ní i deset milionů dolarů?

Zaplavil ho příval vzteku. Obrátil se zády k oknu a prošel přepychově zařízenou místností ke skříňce z týkového dřeva. Uchopil láhev brandy, otevřel ji a nalil si další drink.

Dobře. Zčásti přeháněl. Neprobudil se a nezjistil, že Grace zmizela. Jak by mohl, když spolu nikdy nestrávili celou noc?

Salim se zamračil.

Jednou vlastně ano. Možná i víckrát, když zůstal do rána kvůli špatnému počasí nebo pozdní hodině. Ale jinak měli oba svůj byt a chránili si vlastní soukromí. Tak se mu to vždycky líbilo, ať už románek trval jakkoli dlouho. Příliš časté schůzky by vedly k důvěrnějšímu poznání a výsledkem by byla nuda.

V pátek večer ji nechal v posteli, odletěl obchodně na západní pobřeží, a když se za týden vrátil do New Yorku, byla pryč. I deset milionů, zpronevěřených z jeho investiční celosvětové společnosti.

Z účtu, k němuž neměl přístup nikdo kromě něj.

Salim se dlouze napil brandy, otočil se a pomalu došel k prosklené stěně. Přestalo sněžit, ale jestřáb stále nehybně seděl na zídce a vítr mu slabě čechral žlutohnědé peří.

Po deseti milionech dolarů se slehla zem. I po ženě, která je ukradla. Ale najdou ji, a to velmi brzy.

Jakmile mu dnes zavolal soukromý detektiv, kterého najal, když policie ani FBI nic nevypátraly, nedokázal myslet na nic jiného. Netrpělivě čekal na jeho příchod.

Pět měsíců. Dvacet týdnů. Víc než sto čtyřicet dní… A teď konečně dosáhne toho, po čem toužil a co by jeho předkové jistě schvalovali.

Pomsty.

Znovu si lokl brandy, které mu palčivě steklo do krku, ale ve skutečnosti ho nic nezahrálo. Nejdřív musí dokončit, co začal, když se Grace vloni stala jeho milenkou.

Nebylo na tom nic zvláštního.

Byl muž v sexuálním rozkvětu a – proč by měl být nesmyslně skromný? – nikdy nemusel usilovat o ženy. Doma v Senahdaru ho objevily už v šestnácti, a když byl od té doby bez milenky, byla to jeho volba, nikoli nutnost.

To, že si vybral Grace, však neobvyklé bylo.

Jeho milenky byly vždy krásné, nejlépe křehké brunetky. Také se neustále chovaly mile. Proč by se neměly snažit potěšit muže? Byl moderní, vyrůstal ve Státech, ale tradice je tradice a žena, která umí vyplnit veškerá přání, si dokáže udržet mužský zájem.

Grace taková nebyla.

Byla vysoká víc než sto sedmdesát centimetrů, a ačkoli mu i v jehlových podpatcích dosahovala pouze po ramena, nikdo by ji nenazval křehkou.

Neměla tmavé vlasy, ale žlutohnědé. Když ji poprvé uviděl, svrběly ho prsty, aby z nich vytáhl sponky a rozpustil jí je na záda. A když to nakonec udělal, připomínala mu nádhernou lvici.

Pokud šlo o to vyhovět muži… Nesnažila se nikoho potěšit. Byla dobře vychovaná a mluvila zdvořile, ale byla přímá, na všechno měla nějaký názor a neváhala ho projevit.

Byla tajemná a krásná. Nikdy se nechovala jako žena, která se snaží ulovit boháče.

Teď už samozřejmě znal důvod. Od začátku chytře líčila návnadu. Zavíral před tím oči, všímal si jen toho, že je jiná než ostatní.

Salim zatnul čelist.

Rozhodně byla jiná.

Pracovala pro něj.

Nikdy nemísil obchod s potěšením. Člověk nemůže pracovat a současně si hrát, tím by si koledoval o potíže. Odjakživa mu to bylo jasné.

Do jeho života ji zavála nečekaná událost. Jeho hlavní účetní, usedlý starý mládenec s prořídlými vlasy, začínající pleší, silnými brýlemi a beze smyslu pro humor podlehl krizi středního věku a zapletl se s blonďatou sexbombou. Téměř ze dne na den se s ní odstěhoval do Miami.

Všichni se mu smáli.

„Zbláznil se do nějaké kočky,“ prohodil někdo. Salim se uchechtl s ostatními, ale situace byla vážná. Potřebovali rychle náhradu. Salim udělal logický krok a povýšil na volné místo tajemníka hlavního účetního, Thomase Shipleye.

To způsobilo v organizačním žebříčku další trhlinu. Nový hlavní účetní potřeboval tajemníka.

„Je to jako domino,“ pokrčil nový účetní omluvně rameny a Salim si uvědomil, že je to pravda. Pověřil ho, aby někoho najal. Taková prostá věc. Zatraceně prostá věc…

K čertu. Sklenka od brandy byla zase prázdná. Salim popošel k baru a dolil ji. Kde je ten detektiv? Mají domluvenou schůzku na půl páté. Mrkl na hodinky. Nebyly ještě ani čtyři.

Uklidni se, nabádal se popuzeně. Čekal jsi dost dlouho, takže to ještě chvíli zvládneš.

Venku se začaly prodlužovat stíny a bylo načase rozsvítit, ale šero líp vyhovovalo jeho náladě.

Od chvíle, kdy pověřil Shipleyho, aby najal nového tajemníka, nezapomněl jedinou drobnost.

„Dobrá zpráva,“ prohlásil Shipley, když vstoupil do jeho kanceláře. „Našel jsem tři uchazeče. Všichni mají skvělé doporučení.“

Salim byl právě uprostřed jednání, které se týkalo miliardy dolarů. Neměl na nic jiného čas.

„Tak jednoho z nich vyberte,“ utrousil příkře.

Shipley se tvářil pochybovačně. „Jsem tu nový a ten tajemník bude taky. Nerad bych přebíral veškerou zodpovědnost, pane. Myslím, že byste to měl rozhodnout sám.“

Salim zabručel, ale věděl, že Shipley má pravdu. Alhandra Investments byla, když použil americkou hantýrku, jeho dítě. Založil ji a vedl. A měl by schvalovat nové zaměstnance na vysokých postech.

Nazítří se setkal se třemi uchazeči. Všichni měli vynikající životopis, ale jeden z nich byl nejpozoruhodnější. Mělo to jen jedinou nevýhodu. Byla to žena.

Sekretářka hlavního účetního? Nebyl zaujatý proti ženám, ale bude schopná zvládnout složitou finanční situaci tak velké společnosti?

Ukázalo se, že je mimořádně schopná.

Grace Hudsonová měla tituly z prestižních univerzit Cornell a Stanford. Pracovala pro dvě z nejlepších firem na Wall Street. Byla výřečná, dobře informovaná a navíc nejkrásnější žena, jakou kdy viděl.

Chovala se zdvořile, ale odměřeně. Salim to schvaloval. Nikdy nemíchal obchod s potěšením a kromě toho nebyla jeho typ.

Přesto se během pohovoru neubránil myšlenkám, co si vzala na sebe pod ten černý kostýmek od Armaniho, a i v noci ho neustále provázel její hlas a úvahy, jak by vypadala s rozpuštěnými žlutohnědými kadeřemi.

Nic z toho není důležité, usoudil a přijal ji.

Za tři měsíce s ní začal spát.

Začalo to v pátek večer.

Zdrželi se v práci, a tak se nabídl, že ji sveze domů. Bydlela v Soho a Salim se cestou zmínil, že je na neděli pozván do nějaké výstavní galerie v sousedství. Nechtěla by jít s ním?

Vůbec jí to nehodlal navrhnout, ale jakmile už to vyslovil, bylo pozdě vzít to zpátky. Když zaváhala, zavtipkoval, že tyhle záležitosti bývají obvykle příšerně únavné, a pokud odpoví ano, zachrání ho před tím, aby zemřel nudou.

Zasmála se a odvětila dobře, proč ne! Zdvořile si popřáli dobrou noc.

I v neděli se chovali zdvořile, až do chvíle, kdy ji zavezl domů. Pak se jejich oči setkaly a on věděl, že ačkoli se jí kromě potřesení rukou nedotkl, touží po ní už týdny.

Bez varování ji chytil za ramena a objal.

„Ne,“ ohradila se, a potom se zmocnil jejích úst.

Její rty byly horké a sladké, její polibky vášnivé jako ty jeho. Měl pocit, jako by ještě nikdy nepolíbil ženu. Chutnala jako droga, a jakmile se její panenky rozšířily a změnily v černé tůně, nejradši by se v jejich hlubinách utopil.

„Salime,“ zašeptala, když vzal její obličej do dlaní. „Neměli bychom…“

Vklouzl rukama pod její kabátek, zavadil jí prsty o bradavky a Grace ze sebe vydala tichý zvuk, na který do smrti nezapomene. Vzápětí ji přitiskl ke zdi, vyhrnul jí sukni k bokům, odtáhl krajkové kalhotky na stranu a vnikl do ní. Ztlumil ústy její výkřiky a pohyboval se tak, jak to toužil udělat už dávno. K čertu s tím, že stále byli na chodbě před jejím bytem a kdokoli mohl jít kolem a vidět je. K čertu s tím, co bylo správné a co ne, K čertu se slušností.

K čertu se vším kromě vášně, která je oba stravovala.

Jakmile se opět dokázali nadechnout, vsunula klíč do zámku, Salim ji odnesl do ložnice a miloval se s ní znovu a znovu.

Pokračovalo to další tři měsíce. Kdykoli to šlo. V jeho posteli. V její. Na zadním sedadle limuzíny za zataženou dělicí přepážkou. V malém hostinci v Nové Anglii a jednou dokonce v jeho kanceláři. Tak ho očarovala a stáhla do moře touhy, která ho úplně zaslepila.

Po tříměsíčním románku zmizela.

Teď tedy měla deset milionů dolarů a on ztratil veškeré bláhové iluze.

Křišťálová sklenka v Salimově ruce se roztříštila a podlahu z tvrdého dřeva pokropily jako déšť jantarová tekutina a střepy. Z dlaně mu začala téct krev, takže rychle vytáhl z náprsní kapsy bílý kapesník a zavázal si s ním ruku.

„Zatraceně,“ zavrčel hlasem, který se v tichém podkrovním bytě hlasitě rozléhal.

Nejdřív obrátil svůj vztek na Shipleye. Copak jaksepatří neprověřil její životopis? Jenže to udělal a Salim nakonec pochopil, na koho by se měl zlobit.

Na sebe.

Podlehl nejstaršímu triku na světě. Ženským úkladům. Uvěřil lžím, intrikánskému pokrytectví krásné ženy, která díky sexu donutí muže, aby neviděl pravdu… Ale proč krucinál znovu a znovu rozebírá všechny podrobnosti?

Pamatoval si je až příliš dobře, když je sděloval policii, FBI i soukromému detektivovi. Musel snášet ponížení z jejich pohledů, když mu nezbývalo než přiznat: ano, zapletl jsem se s ní, měli jsme románek, získala přístup do mé pracovny, k mému stolu, papírům i počítači…

Nikdo nenašel ji ani peníze.

A potom, dnes ráno, zatelefonoval soukromý detektiv.

„Našli jsme slečnu Hudsonovou, Vaše Výsosti.“

Salim se zhluboka nadechl. Přijme toho muže zde. Doma. Nikdo v kanceláři nemluvil o tom, co se stalo – žádný ze zaměstnanců nebyl takový hlupák – ale Salim to nehodlal rozebírat v práci.

Jeho pozornost přivolal náhlý pohyb. Jestřáb vzlétl do vzduchu, mávl silnými křídly a ocitl se nad Pátou Avenue. Za chvíli z něj byla jen silueta na tmavnoucím nebi.

Pokud chce při lovu uspět, musí zaútočit hned.

Zabzučel domácí telefon. Salim mrkl na hodinky. Detektiv si pospíšil. To je dobře. Čím dřív dostane informace, které potřebuje, tím líp.

„Ano?“ promluvil do sluchátka.

„Přišel za vámi pan John Taggart, pane.“

„Pošlete ho nahoru.“

Salim vstoupil na mramorovou chodbu a se složenýma rukama čekal. Za chvíli se otevřely dveře soukromého výtahu a vystoupil Taggart. Držel pod paždí tenké černé kožené desky.

„Vaše Výsosti.“

„Pane Taggarte.“

Potřásli si rukama a Salim mu pokynul, aby šel jako první. V obývacím pokoji se detektiv podíval na rozlitý drink, úlomky skla a potom na Salimovu ruku ovázanou kapesníkem.

„Nehoda,“ vysvětlil Salim. „Nic vážného. Chcete si sundat kabát?“

Taggart otevřel složku, vytáhl z ní svazek papírů a podal ho Salimovi. Navrchu ležela fotografie.

Salim měl pocit, jako by se podlaha zakymácela.

„Grace Hudsonová,“ pravil Taggart.

Salim přikývl. Nikdo mu to nemusel říkat. Samozřejmě že to byla Grace, stála na ulici oblečená v kostýmu a botách na vysokých podpatcích. Vypadala bezelstně a nevinně. Hrome, nebyla ani jedno.

„Bydlí v San Franciscu pod jménem Grace Hunterová.“

Salim zvedl hlavu.

„Odjela do Kalifornie?“

„Ano, pane. Žije tam a pracuje pro soukromou banku jako auditorka.“

To byl krok dolů ze sekretářky hlavního účetního Alhandra Investments, ale na druhou stranu se Grace nemohla pochlubit žádným doporučením. Salim se zachmuřil. Ne že by nějaké potřebovala. Má deset milionů dolarů a přitom kontroluje účty?

„Hunterová bylo dívčí jméno její matky. Zaměstnání si vybrala tak, aby na sebe neupozorňovala. Chytří zloději to dělávají. Počkají rok nebo dva, potom zamíří do Brazílie nebo Karibiku a začnou utrácet.“

Salim přikývl. Grace byla chytrá. Ale ne dostatečně.

„Jak to, že ji úřady nenašly?“

Detektiv pokrčil rameny. „Mají spoustu naléhavějších věcí.“

Salim znovu pohlédl na fotografii. Bůhvíproč očekával, že se Grace změnila. Nezměnila. Byla stále vysoká a štíhlá, s hnědozelenýma očima. Husté vlasy měla jako vždy sčesané na temeno a pečlivě převázané.

Vzpomínal si, jak byly jemné. Jako hedvábí. Měkce se mu vlnily mezi prsty. Když jí sundal sponky, rozprostřely se jí kolem ramen až k ňadrům.

„Má milence?“

Samotného ho překvapilo, že se na to zeptal. Na odpovědi nezáleželo, ale byl zvědavý. Znal její sexuální potřeby. Jistě nezůstala dlouho sama.

„To jsem nezjišťoval.“ Taggart se mírně usmál. „Přesto se zdá, že o ni má zájem její šéf.“

Salim měl pocit, jako by ho někdo udeřil do břicha. „Jak to víte?“

Detektiv pokrčil rameny. „Několikrát ji večer navštívil. A vzal ji s sebou na konferenci na Bali. Budou tam týden.“ Další potutelný úsměv. „Víte, jak to chodí, Vaše Výsosti. Pěkné ženy si muž všimne…“

Ano. Věděl to. Zatraceně dobře to věděl. A teď mu bylo jasné i to, proč Grace pracuje v sanfranciské bance.

„Jestli chcete znát můj názor, ani se mu nedivím…“

„Neplatím vám za vaše názory, Taggarte.“

Vyšetřovatel polkl. „Ne, pane. Nechtěl jsem…“ Odkašlal si. „Ve složce máte všechno, co potřebujete. Adresu té dámy, místo, kde pracuje, dokonce i název hotelu na Bali, kde bude se šéfem… kde se ta konference uskuteční.“

Salim škrobeně přikývl. Proč by měl obviňovat posla ze špatných zpráv? Taggart nemohl za to, že byl dostatečně chytrý, aby – na rozdíl od něj – Grace ihned prokoukl.

Položil ruku detektivovi na rameno a doprovodil ho k výtahu.

„Moc jste mi pomohl.“

„Mám na ni upozornit policii, šejku Salime?“

„Vezmu si to na starost sám.“

Taggart přikývl. „Jestli chcete, můžu vám zjistit, jakou dohodu máme s Bali ohledně vydávání hledaných osob.“

Skutečně bystrý muž.

„Jen mi pošlete účet – a za všechno vám děkuju.“

Taggart vstoupil do výtahu. Salim počkal, až se za ním zavřou dveře, a potom pomalu došel k oknu obývacího pokoje.

Proč by měl vyhledat Grace osobně? Díky jeho kontaktům na ministerstvu zahraničí by ji přivezli zpátky do několika dnů.

Venku se něco pohnulo.

Jestřáb prolétl oblohou a s roztaženými drápy se vrhl na šedé stvoření na chodníku. Kořist v jeho sevření se zatřepetala a pták opět prudce vzlétl. Když přistál na zídce, šedý obrys se už ani nehnul.

Dravec se divoce rozhlédl a pak se sklonil k zasloužené odměně. Udělal, k čemu ho vychovali.

Salim napjal čelist. Taky to udělá. Vytáhl z kapsy mobilní telefon a zmáčkl tlačítko rychlé volby. Jeho pilot odpověděl na první zazvonění.

„Pane?“

„Jak rychle můžete připravit letadlo k cestě na Bali?“

„Na Bali?“ opakoval pilot, jako by chtěl Salim letět do Vermontu. „Žádný problém, Vaše Výsosti. Pouze zjistím zastávky na tankování paliva a zadám letový plán.“

„Udělejte to,“ poručil mu Salim.

Potom ukončil hovor, naposledy letmo pohlédl na jestřába a rychle vyšel z místnosti.

DRUHÁ KAPITOLA

Grace Hudsonová byla pyšná, že toho tolik procestovala.

Studovala na univerzitách nabízejících zámořské vysokoškolské programy a vždy se jich účastnila. Samozřejmě dostávala stipendium, protože na brigádách v rychlém občerstvení nebo v buticích bylo dost těžké vydělat si na školné. Ale byla velmi chytrá studentka – proč být zbytečně skromná? – a tak ve svých dvaadvaceti letech studovala šest měsíců v Paříži.

Potom se zúčastnila pohovoru s makléřskou firmou v New Yorku, kde strávila několik let, než přešla do jiné. Obě společnosti ji posílaly za hranice – do Londýna, Paříže, Bruselu, Dublinu a Moskvy.

Už si na to zvykla.

Ale Bali? Na druhé straně zeměkoule? Ostrov s překrásnými plážemi, průzračným mořem a zářícím sluncem? Když uslyšela, že tam pojede, ohromilo ji to. Bylo to něco nového. Opravdu jí James Lipton – její arogantní šéf – nabízel tak neuvěřitelnou příležitost?

Znovu se podívala na brožuru, kterou jí nechal na stolku.

Sedmý ročník konference JPSBS, stálo na ní. Uvnitř byl seznam řečníků a firem, jejichž jména budila respekt.

„Určitě víte, co JPSBS znamená, viďte, slečno Hunterová?“ zeptal se Lipton obvyklým chladným tónem.

Slečna Hunterová. Pořád jí to znělo cize. Po odjezdu z New Yorku přijala dívčí příjmení své matky. Hodně se podobalo jejímu vlastnímu, což ji uklidňovalo, a tak se rozhodla, že ho bude nějaký čas používat.

Ne že by se opravdu bála, že ji najdou…

„Slečno Hunterová? Potřebujete to vysvětlit?“

Grace zavrtěla hlavou. „Ne, pane Liptone. JPSBS je zkratka Jihopacifické soukromé bankovní společnosti.“

„Na konferenci se toho hodně naučíte, slečno Hunterová. Troufáte si na to?“

„Jistě, pane.“

Lipton přikývl. „Asi přemýšlíte, proč jsem se rozhodl poslat právě vás.“

Co na to mohla říct? Jak se ukázalo, nic. Lipton si odpověděl sám.

„Jsem spokojený s vaší prací, slečno Hunterová, a navíc mám důvod domnívat se, že nás brzy opustí hlavní účetní. Možná vás čeká povýšení. Konference je skvělá příležitost, jak se něco přiučit a zapadnout do obchodní branže.“

Povýšení. Na místo, kam ji Salim přijal z čistě sobeckého zájmu…

„Slečno Hunterová?“

Zamrkala. „Ano, pane Liptone?“

„Ať pro nás vaše sekretářka všechno zajistí.“

„Pro nás?“

„Samozřejmě pojedu taky. Je to důležitá událost.“

Grace uložila sekretářce, ať zařídí podrobnosti, ale Liptona konečné výsledky neuspokojily. Proč létat běžnou linkou, když může společnost vypravit zvláštní let? A hotelové pokoje… Jak to, že pro něj zarezervovali běžný pokoj, když pro soukromé schůzky a pracovní večeře potřebuje komfortní apartmá?

Grace se mu omluvila a uklidnila ho, že nechá provést nezbytné změny. Na to Lipton odpověděl, že tím pověří vlastní sekretářku.

Grace si uvědomovala, že v jeho očích klesla, a slíbila si, že to na Bali dožene pílí a soustředěním. Koneckonců má svou práci ráda a Bali… vždycky se tam chtěla podívat. Jen ne sama. Chtěla tam jet s někým, koho měla ráda. S přítelem. S…

Nesmí neustále fantazírovat a dovolit minulosti, aby ovlivňovala přítomnost! Měla dobrou práci, a na obzoru se dokonce rýsovala ještě lepší. Byla ráda, že má šanci odjet na tak důležitou konferenci.

Jedinou stinnou stránkou bylo, že bude muset strávit téměř celý týden s Jamesem Liptonem. Občas se choval hrubě a povýšeně, ale to jí tolik nevadilo. Bála se něčeho horšího.

Bylo to směšné.

Lipton byl pilířem společnosti. Výtvarná galerie a stadion nesly jméno jeho rodu, který měl aristokratické kořeny. Jeho manželka zasedala ve správní radě několika charitativních spolků.

Když si Grace v letadle zapnula bezpečnostní pás, v duchu se proklínala. Nemusí mít toho muže ráda, stačí respektovat jeho postavení zaměstnavatele.

Dařilo se jí to… aspoň do chvíle, kdy se letadlo odlepilo od země.

Ukázalo se, že James Lipton pilířem společnosti vůbec není. Patřil na dno té nejodpornější spodiny. Nazvat ho špinavcem bylo ještě šlechetné.

Po dvaceti minutách, když opustili San Francisco a pilot oznámil, že už dosáhli potřebné výšky, se její škrobený zaměstnavatel změnil ve zrůdu.

Seděli vedle sebe.

„Můžeme si projít poznámky,“ navrhl.

To se zdálo logické.

Nelogické už ale bylo, když se k ní naklonil, dotkl se jejího ramene a navrhl jí, že až se bude během letu cítit unavená, může použít soukromý pokoj v zadní části letadla.

„Děkuji, pane, ale…“

„Samozřejmě i se mnou,“ doplnil.

Grace tomu nejdřív nechtěla uvěřit. Usoudila, že mu jen špatně rozuměla. Možná vrčení motoru zkreslilo jeho slova. Takže mlčela.

Co už si ale nemohla vykládat jako nedorozumění, byly jeho prsty, které jakoby omylem přejely přes její hruď, ruka, která klesla na její stehno, zatímco se jí ptal na nějaký zápis, chlípné olíznutí nechutně vlhkým jazykem přes nechutně vlhké rty, když ho přistihla, že se na ni dívá.

Stále se snažila sama sebe přesvědčit, že má jen bujnou fantazii. To se ženě, která nenávidí muže, stane snadno.

Přesto nehodlala nic riskovat.

Vrátila se k práci. Tedy to spíš předstírala. Dívala se na svůj notebook, až se bála, že z toho začne šilhat. Když Lipton konečně odešel na toaletu, zaklapla počítač, přeběhla přes uličku, sedla si do samostatného koženého sedadla, opřela si hlavu a zavřela oči. Předstírala, že spí, dokud pilot neohlásil, že za deset minut přistanou, což bylo ve čtyři hodiny odpoledne.

Ve čtvrt na pět už Grace věděla, že k žádnému nedorozumění nedošlo. Ten pilíř společnosti měl podstavec z hlíny. Špatná metafora, ale seděla.

Nechala se oklamat.

Lipton ji sem nevzal proto, aby se učila a zapadla do obchodního světa. Myslel si, že ji svede, což bylo v jejím případě asi tak pravděpodobné, jako že z jasně modré oblohy začne padat sníh.

Na přistávací ploše na ně čekala limuzína. Lipton trval na tom, že jí pomůže nastoupit, a přitom se zlehka dotkl jejího pozadí.

„Promiňte,“ omluvil se s úsměvem důvěryhodného bankéře.

Pitomec, pomyslela si chladně… ale pak ji napadlo, že to přece jen byla možná nehoda. Třeba má moc bujnou představivost. Opravdu by si to Lipton dovolil? V přítomnosti zdvořile se usmívajícího řidiče? Pracovala pro Liptona celé měsíce, trávila s ním večery kontrolováním dokladů a účtů a po celou dobu se choval jako džentlmen.

Dovolila, aby činy donchuána ze Senahdaru ovlivnily její myšlenky? Ne. Teď Salima nenáviděla, ale až do toho sobotního večera, kdy se vzájemně objali, se jí skoro nedotkl. Ať už byl jakýkoli – bezcitný, povýšený, nemilosrdný – nikdy by žádnou ženu takhle neohmatával.

Vůz je vysadil u hotelu.

Jako první při příchodu do haly uviděla velký znak s nápisem Vítáme členy JPSBS. Další byla obrovská skleněná voliéra plná pestrobarevného ptactva.

A pak sklopila oči a spatřila Liptonovu paži, která vklouzla kolem jejího pasu. Ucukla, ale objal ji ještě pevněji.

„Tamhle je recepce,“ prohlásil živě.

Grace se na svého šéfa podívala. Upíral pohled na recepční stůl, ne na ni. Vypadalo to, jako by jeho ruka ani nepatřila k tělu. Co teď? Má se s ním prát? Odtáhnout se? Na nic takového nebyl čas. Došli k pultu a Grace hbitě poodstoupila. Lipton spustil ruku.

Recepční se rozzářil. Ale ne na ni. Na její doprovod.

„Pan…?“

„James Lipton,“ promluvil hned. „Jistě, pane Liptone. Jsme moc rádi, že jste nás navštívil. Vítejte na Bali.“

Grace tam stála bez povšimnutí, a jak by taky ne? Šlo tady o Liptona. Pokud s ním někdo jednal, stala se neviditelnou. Tak to prostě bylo. Neviděla to snad už mnohokrát u svého dřívějšího zaměstnavatele?

Lipton se neobtěžoval se zdvořilostmi. „Doufám, že jste mi připravili apartmá.“

„Samozřejmě, pane. Jestli budete tak laskav a podepíšete se tady… Výborně. Děkuji vám.“ Recepční luskl prsty. Okamžitě přiběhl chlapec v květované košili a khaki šortkách. „Wayane. Doprovoď naše hosty do prezidentského apartmá.“

Chlapec sáhl po jejich zavazadlech. Lipton se natáhl pro Grace, ale znovu rychle uhnula.

„Jmenuji se Hud – Hunterová,“ sdělila recepčnímu s úsměvem. „Grace Hunterová. Mám tu zamluvený pokoj.“

„Nesmysl,“ utrousil Lipton, jako by tam ani nebyla. „Slečna Hunterová je moje kolegyně. Bude bydlet se mnou.“

„Nejsem vaše sekretářka,“ odvětila Grace. „Jsem hlavní auditorka banky.“

Mohla si ta slova ušetřit. Výraz v obličeji recepčního mluvil sám za sebe.

„Chci říct,“ pokračovala opatrně, „že je to nedorozumění. Zarezervovala jsem si…“

„Grace.“ Lipton mluvil tiše, ale o jeho ostrém tónu nebylo pochyb. „Jsme tu kvůli práci. Zamluvil jsem dvoulůžkové apartmá se dvojím příslušenstvím. Je tam i jídelna, obývací pokoj – všechno, co budeme potřebovat, abychom mohli kdykoli jednat a přijímat hosty v naprostém soukromí. Vadí vám to?“

Znělo to rozumně, ale i tak… ano, vadilo jí to.

„Grace?“

Liptonovy oči byly chladné jako jeho hlas. Co teď? Ztropit scénu před všímavým pohledem recepčního? Najít způsob, jak se dostat sama zpátky do San Francisca? Přijít o práci, kterou bez doporučení hledala dva měsíce?

Nikdo nevěděl líp než ona, jaké to je být vydána na milost a nemilost bezohlednému všemocnému muži.

„Grace? Ptal jsem se vás, jestli proti tomu máte výhrady.“

Podívala se na něj a zhluboka se nadechla.

„Vůbec ne,“ odpověděla zdvořile. „Zvlášť teď, když jste mi to tak skvěle vysvětlil.“

Lipton se usmál. Připomněl jí žraloka s vyceněnými zuby.

Následovali chlapce do apartmá, které zaujímalo polovinu nejvyššího patra. Hoch jim ukázal bílé písčité pláže, výhled na moře, šedesátipalcovou plazmovou televizi, křišťálový lustr i Gauguinovy obrazy na stěnách.

Grace ale zajímalo hlavně to, že je její koupelna přístupná pouze přes její ložnici, která se dala zamknout.

Hned jak chlapec odešel, zajistila dveře a během dvou dnů je odemkla, pouze když z apartmá odcházela. Odmítala Liptonova pozvání na skleničku, na večeři i na snídani. Vlastně kamkoli, pokud tam nebyli i jiní lidé. Nestěžoval si, ale napětí mezi nimi znatelně rostlo a Grace předpokládala, že to takhle dlouho nezůstane.

Na druhou stranu mu nedávala na vybranou. Lipton se bude muset chovat slušně a přiznat porážku.

Je to možné, ne? Určitě přeháněla.

Ušklíbla se.

Mocní muži, kteří věří, že vládnou světu, si nikdy nepřipustí, že prohráli. Jak se vůbec nechala zatáhnout do této situace? Už to kdysi zažila.

Šéf, který působí klidně a zdrženlivě, začne po několikahodinové pracovní schůzce a příjemném odpoledni ukazovat pravou tvář. A potom… potom…

Zoufale zasténala.

„Lhář,“ zašeptala a usedla na kraj postele. „Lhář, lhář, lhář.“

Roztřeseně se nadechla.

Tentokrát to ale bylo úplně jiné.

Nikdy s Liptonem nechtěla nic mít. Nemívala sny, které ani nepovažovala za možné, dokud nezačala pracovat pro Salima al Taje a neporušila všechna pravidla tím, že mu padla do náruče a stala se jeho milenkou.

Proč si s tím teď lámat hlavu? Uplynuly měsíce. Jejich milostné pletky skončily stejně rychle, jako začaly. Stále to nemohla pochopit, ale už na tom nezáleželo. Aspoň zachránila svou hrdost. Snažil se ji o ni připravit, ale zabránila tomu a opustila ho dřív, než mohl opustit on ji.

„Grace?“ Ozvalo se rázné a naléhavé zaklepání a Liptonův hlas. „Grace. V osm máme schůzku.“ Zarachotila klika. „A už byste mohla s tímhle nesmyslem přestat! Není důvod proč tyhle dveře pořád zamykat.“

Napadala ji spousta důvodů, stejně jako proč dát výpověď, hned jak dorazí zpátky do Spojených států. Najde si něco jiného, i kdyby měla dělat servírku nebo vést účetnictví v nějakém skladu. Oba to jsou poctivé způsoby živobytí a člověk se při nich nesetkává s takovými mizery, jako je její šéf.

„Sakra, Grace, okamžitě vylezte ven!“

Uhladila si světle zelené hedvábné šaty, zvedla kabelku, přešla ke dveřím a otevřela je.

Tvářil se vztekle, ale oči mu jiskřily žárem. Projel jí záchvěv strachu.

Dnes večer se něco stane. Cítila to.

Ale nebude to, jak si Lipton plánoval.

Za žádnou cenu.

Ta schůzka probíhala zcela podle pravidel.

Pár skleniček s několika návštěvníky v hotelové zahradě. Příjemná společenská konverzace, smích prolínající se s tématy, která během dne všichni vyslechli.

Ale Liptonovi to nestačilo.

Stál těsně vedle ní a zlehka se jí dotýkal. Ruku měl položenou na jejím kříži. Když jí podával drink, o který si neřekla a ani o něj nestála, zavadil o její prsty. Mluvil v množném čísle a její jméno vyslovoval velmi důvěrně.

Lidé si toho samozřejmě všimli. Sledovala chladné a hodnotící pohledy mužů a přimhouřené oči žen.

Na chvilku uprchla na dámské toalety, ale když si myla ruce, přistoupila k ní nějaká žena a postavila se vedle ní. Jejich oči se střetly v zrcadle.

„Víte, že je ženatý?“ spustila a mírně se pousmála.

„Koho myslíte?“ zeptala se Grace, jako by netušila, o kom je řeč.

„Váš, ehm, šéf,“ zaševelila a trochu se zasmála. „Možná si děláte naděje, zlato, ale věřte mi, že to nikam nepovede. Přestaňte si hrát na neviňátko a užívejte si tenhle pobyt, dokud to jde.“

Grace zavřela vodu. Snažila se působit klidně a vyrovnaně, ale srdce jí zběsile bušilo. „Nemám si tu co užívat, a určitě ne společnost.“

Věděla, že je to chabá odpověď, avšak nedokázala se navenek tvářit chytře, když byla rozzuřená. Předvedla to už v New Yorku, když utekla, jakmile pochopila, že se jí milenec unavil a hodlá ji vyhodit z práce i z osobního života.

Se zvednutou hlavou vyšla na chodbu.

„Tady jste.“ Lipton ji chytil za ruku a usmál se. Jeho dotek i úsměv mluvily samy za sebe. Cítila z jeho dechu whisky. „Grace, vy uličnice, zapomněla jste mi připomenout, že mám na zítřek tu prezentaci.“

„Připomněla jsem vám ji,“ odpověděla tiše. „Dvakrát.“

„Dvakrát?“ Lipton se široce usmál na skupinku lidí, která se kolem nich shromáždila. Přejel prsty po její paži až k šíji a stiskl. „Koho by napadlo, že bude takovouhle dívku zajímat zaměstnavatelův kalendář?“

Následovalo ticho, rozpačitý smích a několik potměšilých úsměvů.

„Nechte mě být,“ zašeptala Grace.

„Nebuď blázen, zlatíčko. Tady jsme všichni přátelé.“

„Pane Liptone. Řekla jsem –“

„Slyšel jsem tě, drahoušku. Ale teď mě poslouchej. Obávám se, že se po večeři budeme muset vrátit do našeho apartmá a pracovat na tom projevu.“ Uchechtl se. „Kromě jiného.“

Grace se od něj pokusila odtáhnout, ale sevřel ji ještě pevněji.

Nějaký muž si odkašlal.

„Pane Liptone…“

„Co?“ obořil se na něj Lipton.

Muž na Grace letmo pohlédl a pak se odvrátil. „Nic,“ odpověděl. „Vůbec nic.“

Po večeři se začali lidé zvolna vytrácet, dokud Grace s Liptonem nezůstali sami.

„Pojďme,“ vyzval ji, tentokrát bez jakéhokoli předstíraného šarmu.

„Jděte k čertu,“ utrousila Grace. „Jestli mě nenecháte na pokoji…“

„Tak co?“ Zvlčile se usmál. „Co uděláš, Grace? Budeš volat o pomoc? Uděláš ze sebe přede všemi šaška? Přijdeš nejen o práci, ale i o šanci na jakékoli další zaměstnání ve finančním světě?“ Další úšklebek. „No tak, zlato, pověz mi, co přesně uděláš, když tě nepustím.“

„Nemusí dělat vůbec nic,“ ozval se mužský hlas. „Udělám to za ni, Liptone, a až to skončí, budete rád, když vás doktoři dají zase dohromady.“

Lipton okamžitě spustil ruku. Grace se ani nehnula. Srdce jí bušilo jako o závod. Ten hlas jí byl povědomý. Hluboký, mužný, velitelský a právě teď hněvivě chladný. Ano. Znala ho. I muže, k němuž patřil.

Pomalu se otočila. Byl vysoký s tmavými vlasy a širokými rameny. Měl světle modré oči, nos rovný jako břitva, pevné rty, sevřenou čelist…

Ano, znala ho.

Byl to muž, který jí zlomil srdce.

Následník senahdarského trůnu.

A ona ho nenáviděla.

TŘETÍ KAPITOLA

Dívala se na něj jako na zjevení.

Salim se jí ani nedivil.

Ukradla mu jmění, utekla a změnila si jméno, aby za sebou zametla stopy. Rozhodně nečekala, že se na Bali objeví přízrak z její minulosti. Byl rád, že to s ní otřáslo, i když by si jejich shledání představoval poněkud soukromější.

Chtěl se s ní setkat, až bude sama. Zranitelná. V noci, v jejím pokoji. Podplatil služebnou, aby ho tam pustila, zatímco bude Grace na večeři.

Celý dlouhý let se kochal představami, jaké to bude překvapení.

Za okny bude tma, i v jejím pokoji. On na ni bude čekat. V zámku cvakne klíč, otevřou se dveře a pak se za ní zase zavřou. Než se dotkne vypínače, osloví ji.

„Grace.“

Ona vykřikne a Salim rozsvítí lampičku, aby viděl její šok. A potom… Co?

Co udělá, až zůstanou sami v jejím pokoji? Přemýšlel o tom celé hodiny.

Představoval si, jak k ní přistoupí a sdělí jí, že ji odveze zpátky do Států, aby čelila obvinění z defraudace.

Jak asi při té zprávě zpanikaří… a jak bude reagovat, až jí poví, že jí nejdřív vyměří zcela soukromý trest?

Poručí jí, aby se před ním svlékla z kostýmu nebo šatů do tenoučkého hedvábí, které vždy nosila vespod. Potom si sundá i je a zůstane úplně nahá. Salim uvidí její oválná ňadra, růžové bradavky, ploché břicho a tmavozlaté chloupky mezi stehny.

„Teď svlékni ty mě,“ řekne jí a ona mu bude zlehka uvolňovat kravatu, košili i kalhoty. Až budou oba nazí, přiměje ji, aby dělala rukama, ústy i tělem všechno, o čem kdysi tvrdila, že dělá z touhy. Ve skutečnosti však neprahla po jeho polibcích ani objetí, ale deseti milionech dolarů.

„Kdo si myslíte, že jste?“

Liptonův hlas zněl ostře a povýšeně. Salim na něj na chvíli úplně zapomněl. Znal jeho pověst. James Lipton, bezohledný bankéř a bezcharakterní svůdce mladých dívek. Zajímavé, jak se Lipton s Grace našli.

Kdo koho svedl?

„Na něco jsem se vás ptal,“ obořil se na něj Lipton nadutě. „Kdo jste? A jak se odvažujete plést do soukromého rozhovoru?“

„Ne,“ vypravila ze sebe Grace a položila mu ruku na paži. „Pane Liptone…“

„Pane Liptone?“ Salim zkřivil rty. „Na co si hraješ, Grace? Na vyděšené neviňátko? Přerušil jsem tě ve svádění nebo zachránil před nechtěnou pozorností toho zhýralce?“

„Jak mě to nazýváte?“ zaprskal Lipton.

„Salime. Prosím…“

Gracein šéf se k ní obrátil. „Znáš toho muže?“

„Tolik otázek najednou,“ utrousil Salim chladně s očima upřenýma na svého protivníka. „Co kdybychom je vzali pěkně popořadě? Co tady dělám? To je jednoduché. Jsem tu obchodně. Jestli mě vaše okouzlující společnice zná?“ Ledový úsměv. „Velmi dobře. Důvěrně, dalo by se říct.“

Grace cítila, jak se jí rozhořely tváře.

„Pokud jde o to, jak vás nazývám… řekl jsem, že jste zhýralec, Liptone, ačkoli dáma, na kterou jste se zaměřil, má stejně pošramocenou pověst.“ Napjatě se ušklíbl. „Skutečně nestojí o vaše dvoření, nebo to jen předstírá?“

Byla to urážka, ale zároveň otázka. Stačilo by vysvětlit Salimovi, že si celou scénu špatně vyložil. Zbavila by se ho – a pak by zůstala sama se svým šéfem.

„Pokud jde o mě…“ Další nepřirozený úsměv nadzvedl koutky Salimových rtů. „Jmenuju se Salim al Taj.“

Neuvedl žádný titul. Ani šejk nebo princ. Nebylo to nutné a Salim to věděl. Grace si všimla, jak z Liptonova povýšeného obličeje mizí barva. Před chvílí překypoval sebedůležitostí. Teď vypadal vyděšeně.

„Chcete říct… že jste majitelem Alhandra Investments! Šejk a korunní princ Senahdaru?“

„Vidím, že jste už o mně slyšel,“ poznamenal Salim jízlivě.

Lipton křečovitě polkl. „Vaše Veličenstvo. Vaše Výsosti. Pane. Prosím, odpusťte mi. Netušil jsem, že ta dáma a vy… kdybych věděl…“

„Ne,“ vyhrkla Grace zoufale a přeskakovala pohledem z jednoho na druhého. „Chci říct, že šejk a já…“

„Grace?“

Zvedla hlavu k Salimovi. Upíral na ni chladné světle modré oči a z jeho výrazu jí přebíhal mráz po zádech. Měla ale na vybranou?

„Salim a já,“ obrátila se k Liptonovi, „Salim a já… jsme…“

Salim vklouzl rukou kolem jejího pasu.

„Byla to pouhá milenecká roztržka,“ utrousil přezíravě a setkal se s Graceiným pohledem. „Je to tak, habiba, nebo jsem si to špatně vyložil?“

Horečně uvažovala a přitom potlačila hysterický smích. Má poslat Salima pryč a zůstat s Liptonem? Nedělala si iluze, o co mu jde.

Ani o co jde Salimovi.

O pomstu.

Takový muž se nevyrovnává snadno s raněným egem. Zuřil, když ho beze slova opustila, a ještě horší bylo, že to udělala dřív, než opustil on ji.

Sevřel ji pevněji. „Tak co? Půjdeš se mnou, nebo tě tady mám nechat?“

Mluvil jako muž, který ví, že ho žádná žena neodmítne, ale tlak jeho ruky ji varoval, že mu dochází trpělivost. Logicky usoudila, že má jedinou možnost. Jestli Lipton uvidí, jak odchází se Salimem, nebude se muset bát, že se později ještě o něco pokusí.

Zhluboka se nadechla.

„Pozvi mě na skleničku,“ prohodila vesele, „a popovídáme si o starých časech.“

Salimovi zajiskřilo v očích. Opravdu o starých časech.

Odváděl ji od světel hotelu po cestě k pláži poseté mušličkami. Nečekal, že se Grace rozhodne tak rychle. Možná ta scéna opravdu byla taková, jak vypadala – ten lotr kápl na ženu, která ho nechtěla. Žádný muž by tak neměl jednat, dokonce ani se lhářkou a podvodnicí jako Grace.

Cítil neovladatelnou touhu praštit Liptona pěstí do břicha.

Je moje, pomyslel si, když spatřil Grace, jak se jí dotýká někdo jiný. Nedokázal se ovládnout. Bylo mu jedno, koho svedla nebo s kým spí. Záleželo mu jen na tom, aby ji odvezl z tohoto ostrova zpátky do Států.

Otázkou zůstávalo, jak to nejlíp provést. Byl připravený použít v případě nutnosti i sílu, ale pouze jako krajní možnost. Nevěděl nic o dohodách mezi Bali a USA – nejspíš byla hloupost nenechat to Taggarta zjistit – ale nevěnoval pozornost ničemu jinému, než aby se sem dostal a našel ji…

„Salime.“

Našel ji a donutil zaplatit za to, co udělala.

„Salime!“

Myslí si snad, že ji teď pustí? V žádném případě. Je to zlodějka. Opustila ho… Ano, trápilo ho to. Jak by taky ne? Ženy přicházejí a zase odcházejí, ale čas rozchodu určují muži. Tak už to zkrátka příroda zařídila. Ukončit románek patří mezi mužské výsady…

„Jsi snad hluchý?“ obořila se na něj a pokusila se vykroutit z jeho silného sevření. „Pusť mě!“

„Nestěžuj si,“ zavrčel, „a buď ráda, že jsem tvému milenci neřekl pravdu.“

„Není to můj milenec a to, co víš o pravdě, by se vešlo do náprstku!“

Otočil ji k sobě tak prudce, že na jehlových podpatcích zavrávorala. Zaryl prsty do jejích ramen. Aby jí pomohl udržet rovnováhu? Aby ze sebe dostal hněv? Nezáleželo na tom. Stejně vnímal jen to, jak měsíční světlo ozařuje její pokožku slonovinovou září, jak se jí lesknou oči a chvějí rty.

Očekával, že ji najde… vyčerpanou? Zoufalou? Pobledlou? Ale vypadala úplně stejně, jako když spolu chodili. Krásně. Elegantně. Nevinně… a přece na ni taková slova neplatila.

To, co mu udělala, se jí vůbec nedotklo. Pokud něco, byla půvabnější než dřív, nebo se jen jeho sny nedokázaly přiblížit skutečnosti?

„Proč se na mě tak díváš?“

Vyštěkl smíchy. „Jak, habiba? Jak přesně se má člověk dívat na ženu, která je na útěku?“

Výraz v jejím obličeji byl k nezaplacení! Vyjevený. Vyděšený. A potom – a potom, u Ishtar, zvlnila rty? Smála se mu? Odvažovala se mu vysmívat?

Salim ji sevřel pevněji a zvedl na špičky. „Je tady něco k smíchu?“

„To bolí!“

„Odpověz mi. Co tě tolik pobavilo?“

„Ty,“ vyštěkla Grace. „Ty… a tvoje obrovská ješitnost.“

„Mluvíš o ješitnosti, hanba? A co ta tvoje? Opravdu sis myslela, že zahladíš stopy tak dobře, že tě nenajdu?“

„Nic jsem nezahlazovala.“

„Opravdu? Odkdy se jmenuješ Grace Hunterová?“

„Od chvíle, kdy jsem nechtěla, abys mě objevil. Ne že bych si myslela, že se o to pokusíš. Proč by ses taky obtěžoval?“ Vzdorně pohodila hlavou. Dobře si to gesto pamatoval. „Nelíbilo se ti, že jsem udělala první krok.“

Nelíbilo se mu to, ani trochu. Ale proto ji nevyhledal. Důvodem bylo deset milionů dolarů.

„Nevynechala jsi něco, drahoušku?“ zeptal se líbezným tónem.

„Ne.“ Zvedla bradu. „Náš románek skončil. Oba to víme. Co jsem měla vynechat?“

Salim sevřel rty. Měl to předpokládat. Grace nebyla hloupá. Nepřiznala by se k zpronevěře a nebyla blázen. Nejsou ve špatném televizním filmu, kde se hrdinka přizná, jakmile na ni uhodí.

„Zapomněla ses zmínit o tom, že jsem tě našel, abych tě odvezl zpátky do New Yorku.“

Vykulila oči.

„Proto jsi sem přijel?“

„Myslela sis, že jsem tu obchodně?“

„Ale – proč bys mě odvážel do New Yorku?“

„Vedeš si skvěle, Grace.“ Salim ji přitáhl k sobě. Prala se s ním, ale byl příliš mohutný a silný. Pevně ji k sobě přitiskl. „Ale na mě tvoje hry neplatí. Kolikrát myslíš, že uděláš hlupáka ze stejného muže?“

„O čem to mluvíš? Proč myslíš, že budu souhlasit a pojedu s tebou zpátky?“

„Kdo mluví o souhlasu?“ Jeho hlas byl tichý a nebezpečný. „Pojedeš se mnou a budeš čelit následkům svých činů, protože si to přeju, habiba.“

Zírala na něj, jako by přišel o rozum.

Možná to tak i bylo.

Když ji držel takhle blízko, vyvolalo to v něm příliš mnoho vzpomínek.

Její poddajné tělo v jeho náručí. Měkká ňadra přitisknutá k jeho hrudi. Jemně zvlněné boky. To, jak se pod ním pohybovala, když sevřel v dlaních její ňadra a laskal růžové vrcholky…

„Ne,“ zašeptala a Salim si uvědomil, že je vzrušený.

„Co ne, habiba?“ promluvil zastřeně, bez přemýšlení sklonil hlavu a vyhledal její ústa.

Pootevřela rty, zvedla ruce a chytila se jeho večerního obleku.

Salim zasténal. Nahmatal její sukni a povytáhl ji nad stehna. Grace něco zašeptala, přivinula se ještě blíž, a když jí přejel rukou po noze, tiše zakňourala.

Byla jeho. Jen jeho, jeho, jeho…

Co to proboha dělá?

Zaklel, popadl Grace za ramena a odstrčil ji. Nejistě zavrávorala. Oči měla rozostřené touhou, ale Salim měl víc rozumu, než aby tomu věřil. Celá ta scéna byla součástí rafinovaného plánu.

„Jdi k čertu,“ utrousil chraplavě. „Opravdu si myslíš, že ti to znovu projde?“

Hleděla na něj a vrtěla hlavou, jako by se to snažila pochopit.

„O čem to mluvíš?“

„Slyšelas mě. Nevyjde ti to, habiba. Už ti na ten trik neskočím.“

Třásla se jí ústa a vypadala zničeně. Potlačil pošetilou touhu vzít ji znovu do náruče. Ještě štěstí. Za vteřinu už byla zase chladná a vyrovnaná. Zranitelné dítě nahradila dospělá žena. Rychle se vzpamatovala.

„Já taky ne, Salime. Urazil jsi celou tu vzdálenost úplně zbytečně. Nevrátím se do New Yorku.“

Ušklíbl se. „Opravdu?“

„Ani nebudu pokračovat v téhle debatě.“

Otočila se na podpatku a začala odcházet. Chvíli čekal a pak na ni zavolal.

„Grace.“

Nezastavila se. Zvýšil hlas.

„Nemáš na vybranou, habiba. Tady jsi skončila.“

To zabralo. Ztuhla uprostřed kroku a obrátila k němu.

„Netvař se tak otřeseně, drahoušku,“ utrousil tiše. „Tahala jsi Liptona za nos? Slíbilas mu víc, než jsi mu chtěla dát? Proto ta malá roztržka?“

„Jak se odvažuješ obvinit mě z takové hanebnosti?“

„Možná tě doopravdy napadl.“ Salim k ní došel, položil jí ruku pod bradu a prudce ji zvedl. „Což znamená, že nebudu muset hnout ani prstem, abych tě dostal do letadla i z celého ostrova. Jsi v pěkné bryndě, Grace. Bude se ti chtít pomstít, využít svůj vliv…,“ sklonil k ní obličej, „nebo na tebe prostě počká v hotelu.“

Grace strnula.

„Ne. Bojí se tě.“

„Ponížil jsem ho, to je rozdíl. Bude se ti chtít pomstít. Nechtěj si představit jak.“

„Jsi odporný,“ zašeptala rozechvěle.

„Jsem upřímný, habiba. Vím, jací jsou muži. Přemýšlej. Opravdu věříš, že se bude tvářit, jako by se nic nestalo? Když se nemůže pomstít mně, dostane tebe.“

V očích se jí zaleskly slzy. Salim zápasil s touhou přivinout ji k sobě a utěšit ji. Jenže to by udělal jen hlupák. Grace byla skvělá herečka. Siréna. Kdo to ví líp než on?

„Nedostane,“ namítla. „Vracím se do hotelu, ne k němu.“

„To je totéž. Máte stejný pokoj.“

„Apartmá,“ opravila ho. „Nevěděla jsem to, dokud…“ Grace sevřela rty. Proč to Salimovi vůbec vysvětluje? Proč mu dává najevo svůj strach? Neměl o ni zájem. Chtěl jen, aby s ním souhlasila, což nebylo nic nového. Vždycky si přál prosadit svou.

A právě teď pro to hodlal udělat cokoli. Její šéf byl odporný člověk, ale Salim se ji snažil přesvědčit, že je to zrůda. Nebude to fungovat, pomyslela si a roztřeseně se nadechla.

„Pusť mě,“ promluvila chladně.

Zaváhal a pak pomalu spustil ruku.

„Skoro jsi mi nahnal strach,“ ušklíbla se. „Ale promiň, nezabírá to. Ačkoli je Lipton lump, dokážu si s ním poradit.“

„Vždycky jsi byla sebejistá, habiba, ale tentokrát děláš chybu. Jen pro případ…“ Salim vytáhl z kapsy klíč a hodil jí ho. Automaticky ho chytila. „Mám vilu na pláži. Číslo 916.“

„Až naprší a uschne.“

Žalostná replika, ale na lepší se nezmohla. Se zvednutou hlavou se obrátila a zamířila po pěšině k zahradám. Dívá se za ní? Ráda by se ohlédla přes rameno, ale nechtěla mu dopřát to uspokojení. Chladnokrevný lump!

Vždycky to o něm věděla, jen si to odmítala přiznat. Namlouvala si, že jeho povýšenost je ve skutečnosti sebevědomí. Nebylo. Opravdu věřil, že s ním poletí do New Yorku jen proto, že jí to řekne?

Celé to bylo k smíchu.

Jakmile vešla do zahrady, zpomalila.

Proč mu dovolila, aby ji políbil? Proč jeho polibek opětovala? Proč si její pošetilé srdce přálo, byť jen na chvíli, aby jí řekl, že za ní přijel, protože ji potřebuje?

Byla hloupá, že ji to vůbec napadlo. Salim nikoho nepotřeboval. Věděl, co je to vášeň a jak se dotknout ženy, aby po něm toužila. Jak ji přivést k vyvrcholení.

Uměl reagovat. Nechtěla na to vzpomínat, ale nemohla si pomoct.

Vybavila si jeho svalnaté a pevné tělo. Jak se zachvěl potěšením, když ho hladila, jak tiše zasténal, když použila jazyk a rty, aby ho potěšila. Jakmile do ní vnikl, bylo to neuvěřitelné.

A přece měla občas pocit, že je s ní fyzicky, ale skrývá před ní svoje city…

„Tady jsi.“

Jakmile Lipton vykročil ze stínu, nadskočila. Chytil ji za zápěstí a zaryl jí prsty do citlivého masa.

„Copak se stalo, Grace? Usmiřování se nevydařilo?“

Srdce jí bušilo jako o závod. Bylo těžké předstírat, že není vyděšená.

„Pusťte mě,“ promluvila tiše.

„Nebo si šejk přál pouze rychlovku na pláži? Zjistíš, že já takový nejsem. Dávám přednost hodinám slasti, Grace. Některým ženám to připadá až příliš, ale ty mezi ně určitě nepatříš.“

„Nebudu s vámi spát,“ sykla.

„To doufám. Vůbec mi nejde o spaní.“

Grace vytáhla jediné eso z rukávu. Nechtěla se odvolávat na Salima, ale jiná možnost ji nenapadla.

„Jestli se mě dotknete, šejk vás zabije.“

Lipton se usmál. „Skončil s tebou, Grace. Nevidím v tom žádný problém.“

Přesunul prsty k jejímu předloktí a stiskl tak silně, až málem zasténala. Neuvěřitelně to bolelo, ale nehodlala prosit o slitování.

„Kdyby skutečně ohrožoval tebe a mě, Grace… náš vztah…“

„Nemáme žádný vztah!“

„Samozřejmě že máme, a počkej, jak bude vzrušující.“ Lipton se k ní naklonil, až ucítila silný pach whisky. „Kdyby byl tvůj bývalý skutečnou hrozbou, zůstal by s tebou přes noc a neposlal by tě zpátky samotnou.“

„Pusťte mě nebo…“

„Poslal tě k vodě,“ ušklíbl se Lipton s neskrývanou škodolibostí. „Chudinko Grace. Nedopadlo to s tebou moc dobře.“

„Jestli si myslíte, že se bojím udělat scénu…“

„Přece nechceš, aby všichni věděli, cos udělala, Grace. Jak jsi mě sváděla. Jak jsi tvrdila, že se mnou chceš spát.“ Zabořil prsty hlouběji do jejích svalů, až se jí udělalo špatně od žaludku. „Protože jestli jim to povím, nenajdeš ve finančním světě jinou práci než u pokladny ve stánku s hranolky.“

Grace zamrkala a pak se neubránila uchechtnutí. Nenatočili v Hollywoodu podobný film? Krutý padouch a bezmocná hrdinka…

Její smích se změnil v bolestné zasyknutí, když ji Liptonovy prsty sevřely pevněji.

„Dám si skleničku s přáteli a ty zatím půjdeš do mojí ložnice a připravíš se. Až za necelou půlhodinku otevřu dveře, vynasnažíš se, aby se mi tenhle výlet vyplatil.“

„Ne! Ani se mě nedotknete. Nikdy…“

Udeřil ji hřbetem ruky, až zavrávorala. Znovu se napřáhl, ale to už si vzpomněla na dávnou radu svého trenéra na judo ještě ze střední školy.

Koleno dokáže být vynikající zbraň.

Prudce ho kopla. Lipton zachroptěl, zmlkl a sesul se k zemi.

Grace se otočila a utekla.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Salima ujišťovali, že jsou hotelové vily prostorné a elegantně zařízené.

Možná to tak bylo, ale o pohodlí se vůbec nezajímal. Muž, který se chystá dopadnout zlodějku, nedbá na estetiku.

Zatímco teď přecházel po místnosti, napadlo ho, že trocha prostoru se docela hodí. Mohl chodit sem tam, aniž mu připadalo, že na něj všechno padá.

Kde je Grace?

Zamračil se na hodinky. Fungují? Samozřejmě že ano. Zlaté luxusní hodinky značky Cartier předal dědeček jeho otci a ten zas jemu. Byly zcela – a dnes večer bohužel – spolehlivé.

Jeho zdravý rozum ne.

Proč nechal Grace, aby se vrátila do hotelu k Liptonovi? Tehdy mu to připadalo správné. Ať se klidně vzteká, říkal si. Jakmile přijde k rozumu, zjistí, že jí nezbývá nic jiného než odjet zpátky do New Yorku.

Byla zlodějka, ne hlupák.

Věděla, že její svoboda končí. Nebylo by nic příjemného nechat se oficiálně zatknout, tedy za předpokladu, že mezi Indonésií a Státy existuje nějaká dohoda. Ale i kdyby ne, dostal by se její případ na veřejnost a chytila by se ho média. Určitě jí bylo jasné, že nemá smysl bojovat s nevyhnutelným.

Pokud šlo o to, že ji vydal napospas Liptonovi… Salim došel k závěru, že mu pověděla pravdu a opravdu bankéře nesváděla.

Připadalo mu logické poskytnout jí dost prostoru, aby přišla k rozumu.

Zcela logické… jenže v tom případě kde je?

„Jen klid,“ zavrčel do ticha.

Dělal si úplně zbytečné starosti. Co na tom, že jeho plán nefunguje, jak si představoval? Je úplně jedno, jestli za ním Grace přijde nebo jestli se pro ni ráno zastaví. Nikam mu neuteče. Nemá šanci odjet z Bali jinak než soukromým letadlem nebo lodí a Salim vynaložil značné množství peněz, aby se zaměstnanci na letišti i v přístavu měli na pozoru a zatelefonovali mu, kdyby se objevila.

Fajn. Tak proč přechází po mramorové podlaze vily jako lev v kleci?

Protože by bylo všechno jednodušší, kdyby ho vyhledala sama.

Zavolal svému pilotovi a vyzval ho, aby připravil letový plán. Jestli se Grace neobjeví, nechá ji vyvést z hotelu a za pomoci svého titulu ji strčí do letadla a přesvědčí lidi, aby se dívali jinam.

Salim se zastavil a napjal čelist.

Jestli se Grace zachová podle něj, pokoří ji to. Ne že by si ji uměl představit opravdu zahanbenou, na to byla příliš hrdá. Ale rozhodně to bude symbol její porážky. Je na tom něco špatného?

Musí pykat za to, co mu provedla. Možná to byla maličkost, avšak…

Zamračil se, strčil ruce do kapes u kalhot a znovu začal přecházet sem a tam.

Nebyla to maličkost. Kdyby ho sama neopustila, měl by její osud ve svých rukou. Mohla by protestovat, křičet, možná dokonce kopat a ječet…

A on by věděl, jak nad ní zvítězit.

Přitáhl by si ji do náruče a zmocnil se jejích úst.

Prala by se s ním, třeba by se ho i snažila kousnout, ale nakonec by s tím přestala a rozplynula by se v jeho polibku tak jako před malou chvílí.

Bože, ten polibek.

Její měkká ústa, vzdechy, sténání… Důvěrně je znal, a přece ho pokaždé spolehlivě vzrušily.

Předstírala svou reakci – teď, i když byla jeho milenkou? Nebyl hlupák a věděl, že žena umí napodobit potěšení, ale dokázala by Grace způsobit, aby jí při dotyku jeho prstů vystoupily bradavky? Dokázala by navodit vlhké teplo, které ho vždy přivítalo, když vložil ruku nebo ústa mezi její stehna?

Co to krucinál dělá? Přemýšlet o sexu byla v tuhle chvíli naprostá pitomost, zvlášť když se jednalo o ženu, kterou nechtěl…

Salim popadl domácí telefon a zmáčkl tlačítko na správce.

„Tady šejk al Taj,“ pronesl příkře. „Hledám jednu vaši návštěvnici. Grace Hud – Grace Hunterovou. Neviděl jste ji?“

„Ne, pane, bohužel.“

„Co James Lipton? Jeho jste potkal?“

„Pokud vím, pane, je pan Lipton na zahradě.“

Na zahradě? Grace jí musela projít, aby se dostala do hotelu, a ještě se tam neukázala. Jistě měla spoustu času, aby tu krátkou vzdálenost ušla…

„Vaše Výsosti? Mám slečnu Hunterovou vyvolat? Nebo pana Liptona?“

„To nebude nutné,“ odpověděl Salim a práskl sluchátkem.

Na tom, že Grace není v hotelu, nebylo nic záhadného. Kolem budovy vedlo několik osvětlených cest, takže se možná ve vzteku rozhodla projít, aby se uklidnila. Nebo se rozhodla, že využije šanci a užije si se svým šéfem, místo s ním. Fajn. Nic se tím nemění. Tak či onak bude zítra s ním a nic proti tomu nezmůže.

Nebude se tím znepokojovat.

Grace byla neústupná. Vypadala křehce jako orchideje, které kvetly kolem vily. Štíhlá, s dlouhýma nohama a klasicky krásnými rysy, které jako by namaloval starý mistr… Byl to však pouze klam. Dokázala se o sebe postarat. Salima to fascinovalo. Stejně jak byla v práci houževnatá, byla měkká a poddajná v jeho náručí…

V Liptonově náručí.

Co když to, co viděl, bylo skutečné? Co když Grace opravdu odrážela odhodlaného dravce?

Co když na ni ten dravec čekal?

Salim hrubě zaklel. Existoval jen jediný způsob jak to zjistit.

Vyšel ze dveří a spěchal po úzké pěšině, která vedla k hotelu. Byla křivolaká, osvětlená jako na divadle, takže docela slušně viděl, ale přitom to neubralo noci na kráse. Jakmile poprvé zahnul, vrazila do něj tmavá postava.

Grace.

Neviděl jí do obličeje, ale po všech těch měsících ji okamžitě poznal. Vklouzla do jeho objetí a Salim ji k sobě přitiskl.

Plakala a třásla se. Sevřel ji ještě pevněji a ona mu zabořila obličej do ramene. Cítil, jak jí buší srdce. Rád by ji nějak utěšil, ale zaplavila ho planoucí zuřivost, kvůli níž přestával rozumně myslet.

Liptone! Za tohle tě zabiju!

Ale až později. Teď musí ukonejšit Grace. Zhluboka se nadechl a soustředil se na přítomnost. Potlačil vztek, zamumlal slova útěchy a přitom jí pomalu přejížděl rukama po zádech.

„To nic, habiba,“ zašeptal. „Už jsi v bezpečí.“

Zavrtěla hlavou, až ho na obličeji zašimraly prameny jejích vlasů. Zavřel oči, přivinul ji ještě blíž a držel, dokud její tlukot srdce nezačal zpomalovat. Pak uchopil její obličej do dlaní a pohlédl jí do očí.

„Co se stalo?“

Grace se otřásla.

„Byl to Lipton?“ pokračoval ledovým hlasem.

Znovu se zachvěla. Jinou odpověď nepotřeboval. Cítil, jak v něm stoupá hněv.

„Ublížil ti?“

Zavrtěla hlavou. „Nedostal šanci, aby… aby…“ Zlomil se jí hlas. „Prala jsem se s ním a… a…“

Salim jí přejel rukama po pažích. Sykla bolestí a jeho vztek ještě zesílil.

„Poranil tě,“ procedil mezi zuby. „Na zápěstí. A na ruce. Chytil mě za ni… a když jsem se mu snažila vytrhnout, zkroutil mi ji za záda a… a…“

Salim ji vzal do náruče a odnesl do vily. Jakmile vstoupil do rozsvíceného obývacího pokoje, uviděl, co Lipton napáchal.

Na levém spánku měla modřinu. Zatmělo se mu před očima a okolní svět zrudl. Poprvé v životě pochopil, že plát vzteky není jenom fráze.

Zhluboka se nadechl a snažil se ovládnout. Znovu si připomněl, že ho Grace potřebuje. Odnesl ji do prostorné, mramorem obložené koupelny a opatrně ji položil do proutěného křesla, které stálo naproti prosklené stěně s výhledem do soukromé zahrady.

„Grace.“ Klekl si před ni a vzal ji za ruku. „Potřebuješ doktora.“

„Nic… mi není.“

Zatraceně bylo. Měla modřinu na spánku, pohmožděniny na zápěstí i paži…

„Habiba. Doktor…“

„Ne!“ Očima ho prosila o pochopení. „Nechci, aby mě takhle někdo viděl, Salime.“

„Dobře,“ promluvil tiše. „V tom případě mi slib, že tu zůstaneš sedět, než najdu aspirin. Jasné?“

Přikývla. To bylo samo o sobě známkou jejího duševního otřesu. Grace ho nikdy neposlouchala.

Kde je žínka? A aspirin? Otevřel skříňku a probíral se jejím obsahem. Olej do koupele. Mýdlo. Všelijaké další nesmysly. Snad se na místě, které stojí tři tisíce dolarů za noc, najde lékárnička?

Našla.

Otevřel brašnu, vytáhl aspirin a nalil vodu do sklenice. Přitom si znovu připomínal, že musí zachovat klid. Nijak by jí neprospěl, kdyby podlehl hněvu.

Přihrbil se k ní a napřáhl dlaň. Roztřesenými prsty zvedla tabletu. Přiložil jí sklenku ke rtům. Napila se. Nebyla jenom poddajná, chovala se automaticky, a to ho děsilo.

„Hodná holka,“ zašeptal. „Ještě tu chvilku zůstaň, fajn?“

Pohlédla na něj. „Ne…“

„Co?“

Neodcházej, vyhrkla téměř. Ale jak by mu mohla říct, že ačkoli je vyděšená, dokáže myslet jen na to, jak ráda by se schoulila do jeho teplé a bezpečné náruče?

Roztřeseně se nadechla.

„Nedělej si se mnou starosti,“ pravila a donutila se k smíchu. „Nejspíš vypadám hůř, než se cítím.“

Salim vstal. „Dojdu pro kbelík s ledem. Jen do obývacího pokoje.“

„Jistě,“ přikývla. „Běž.“

Za chvíli byl zpátky a vyklopil led do dřezu. „Zvedni obličej. Takhle.“ Zavadil rukou o její spánek. Trhla sebou, ale ačkoli trpěl s ní, podařilo se mu konejšivě se usmát. „Skvělé. Teď ti otřu obličej, habiba. Fajn?“

Přikývla. Byl něžný, a přece když se dotkl citlivého místa, tiše zafňukala.

„Promiň,“ zamumlal.

„To nic…“

Vzal ji za ruku. Pohmožděniny na její paži a zápěstí začaly tmavnout.

„Zahýbám ti se zápěstím,“ upozornil ji drsným hlasem. „Jen trochu, abych měl jistotu, že sis ho nezlomila.“

Zatajila dech.

„Nejspíš bude namožené, habiba. Koukni, zatelefonuju do hotelu a požádám, aby sem poslali doktora. Bude diskrétní a…“

„Nikoho nevolej. Nic mi není.“

Salim zvedl hlavu a zadíval se jí do očí. Byly jasné, zlatohnědé a pohled v nich byl čím dál odhodlanější.

„Grace. Měla by sis to nechat zrentgenovat. Dovol mi…“

„Už jsem ti řekla, že mi nic není.“

Salim přidřepl zpátky na paty a upřel oči na její obličej. „Co ti udělal?“

Sklonila hlavu, až jí žlutohnědé vlasy sklouzly do obličeje.

„Nic.“

„K čertu, Grace, co ti udělal?“

Zhluboka se nadechla.

„Řekl… že už ho unavuje si na něco hrát. Prý jsem… Tvrdil… Chtěl po mně, abych šla do jeho pokoje a připravila se. Jasně jsem mu dala najevo, že na to může zapomenout, a on… dostal vztek.“

Salim si připadal studenější než led, kterým ošetřoval Graceinu rozpálenou pokožku. V břiše se mu rozhostil odporný pocit. Vstal.

„Proč jsi za ním vůbec šla? Myslela sis, že zapomene na to, co se stalo?“

„Nešla jsem za ním. Chtěla jsem si jen vzít věci a na recepci požádat o jiný pokoj. Zarezervovala jsem si ho – vlastně moje sekretářka – ale když jsme se zapisovali…“

„Zamluvila sis vlastní pokoj?“

Zvedla k němu hlavu a v očích jí zaplálo.

„Samozřejmě! Snažila jsem se ti to vysvětlit už na zahradě, ale neposlouchal jsi. Věříš, že bych opravdu souhlasila, že spolu budeme v jednom apartmá, kdybych měla jinou možnost? Co si o mně myslíš?“

Skvělá otázka. Potíž byla v tom, že na ni nenacházel odpověď. Byla zlodějka. Spala s ním, aby ho okradla. Mohl věřit něčemu, co řekla nebo udělala?

I teď byla krásná, s oteklým spánkem, rozmazanou řasenkou a rozcuchanými vlasy. Mimoděk natáhl ruku a odhrnul jí kadeře z obličeje.

Měla teplou a jemnou pokožku.

Nikdy nezapomene na její saténově hladkou pleť. Její ústa. Měkké, horké a vášnivé tělo. V životě neměl takovou milenku… vlastně neměl žádnou od…

Ale co to s tím má společného?

„Neměla ses vracet do hotelu.“

„Děkuju ti za báječnou radu.“

„Byla to hloupost. Říkal jsem ti to.“

Zkřivila rty do hořkého úsměvu. „A samozřejmě víš vždycky všechno nejlíp.“

„Poznám, co je rozumné a co ne. Varoval jsem tě, že to zkusí znovu, jenže…“

„Vysvětlila jsem ti, že jsem chtěla svoje věci. Oblečení, mobilní telefon… Ale narazila jsem na něj na zahradě. A…“

„A?“

„A už mě to všechno unavuje!“ vybuchla a vstala. „Měl jsi pravdu. Neměla jsem se vracet. To jsi chtěl ode mě slyšet?“

„Ano. Ne. Nestojím o tvoji vděčnost, chci…“

Zmlátit Liptona do bezvědomí. To vědomí jím projelo jako ledová bouře, ale nedal to najevo. Místo toho zkřížil ruce na hrudi.

„Jak ses ho zbavila?“

Poprvé zvedla koutky úst v opravdovém úsměvu. „Kopla jsem ho tam, kde to nejvíc bolí.“

Salim se zakřenil. Nemohl si pomoct. To byla Grace. Dáma a pouliční rváčka v jedné osobě. Navíc houževnatá, inteligentní a upřímná.

Až na to, že slovo upřímná na ni nemohl použít. Už ne.

Jeho veselí opadlo. Prošel kolem ní, sundal z věšáku na dveřích silný froté župan a hodil jí ho.

„Co to je?“

„Co myslíš?“ zavrčel. „Napusť si teplou vanu a smyj ze sebe vzpomínku na Liptonovy ruce. Pak se zabal do županu a nech si přinést čaj. Nebo ještě líp, objednej láhev brandy. Než naliješ první skleničku, budu zpátky.“

„Kam jdeš?“ Položila mu ruku na paži. Hořela jako oheň, ale jak by mohla? Před chvíli ji držel a byla studená jako led.

„Hned se vrátím.“

„Nepřibližuj se k němu, Salime. Je to mizera. Nevíš, co by ti mohl udělat.“

„Tvoje starost mě dojímá, habiba.“

Grace odtáhla ruku. „Nemám o tebe strach,“ ohradila se chladně. „Jen nechci, abys musel ulehnout a nemohl mě odvézt do Kalifornie.“

„Do New Yorku,“ opravil ji a potlačil příval radosti.

„Do Kalifornie,“ trvala na svém. Tvářila se tak vzdorně, že by s ní nejradši zatřásl. Nebo ji políbil. Nebo…

Otočil se na podpatku a vyšel do noci.

Nic z toho, co navrhl, neměla v úmyslu.

Navrhl? Grace se zasmála. Salim nenavrhoval, ale poroučel. Ona se však nebude řídit jeho povely. Už ne. Jen na něj počká v obývacím pokoji. Od toho koneckonců obývací pokoje jsou.

Škoda že u něj musela vyhledat ochranu, ale pokud si myslel, že jí bude rozkazovat jako v minulosti…

K čertu!

Všechno ji bolelo. Ruka, zápěstí i hlava. A připadala si nečistá. Stále cítila na těle Liptonovy prsty.

Vstala, vrátila se do koupelny a zamkla dveře. Pustila vodu do velké mramorové vany, prohlédla si košík s luxusními toaletními potřebami, přičichla k lahvičce s názvem Růže a světlo luny, a nalila ji do tekoucí vody. Pak se svlékla, hodila oblečení do koše a vlezla do vany. Pokud bude muset, odletí třeba v tom froté županu. Nebo v něčem, co patří Salimovi. Už to tak jednou udělala. Zmokli, a když došli do jeho bytu, svlékli si mokré oblečení a společně se vysprchovali. Potom ji zabalil do velkého ručníku, usušil a nakonec jí podal svou košili.

Samozřejmě to všechno neproběhlo tak rychle.

Nejdřív se milovali, což byl nevyhnutelný následek toho, když ručník ustoupil hlazení jeho rukou a dotyku úst…

Rychle vstala, vylezla z vany a ve sprchovém boxu si umyla vlasy. Pak přes sebe přehodila župan – zakryl ji, jak předpokládala, od krku až po paty.

Když otevřela dveře, stál Salim v ložnici. Měl rozcuchané vlasy a přišel o vázanku. Košili měl zakrvácenou a vedle úst malý škrábanec. Srdce se jí rozbušilo, ale pak si uvědomila, že se usmívá. Jen díky tomu – a zdravému rozumu – se k němu nevrhla.

„Vypadáš, jako by ses pral s gorilou,“ poznamenala s překvapivým klidem.

Zakřenil se, trhl sebou a dotkl se prsty šrámu. „Nejsi moc daleko od pravdy.“

Grace vykulila oči.

„Cos udělal, Salime? Říkala jsem ti…“

„Zavazadla máš v ložnici.“ Další široký úsměv. „Asi neoceníš, jak jsem je sbalil, ale snad nic nechybí.“

„A Lipton?“

„Dýchá, jen jsem mu trochu poupravil ten aristokratický obličej.“ Jeho úsměv pohasl. „Propříště si rozmyslí zmlátit ženu.“

Ačkoli to nebyla civilizovaná reakce, pocítila potěšení.

„Děkuju, žes mi přinesl věci. I za to ostatní, cos pro mě udělal.“

Salim se na ni dlouze díval. Měla zrůžovělou pokožku a mokré vlasy se jí vlnily po ramenou. Vídal ji takhle už dřív, poté, co se hodiny milovali.

Nejradši by ji vzal do náruče a pevně přitiskl k sobě.

Současně si přál obrátit se k ní zády, odejít a už nikdy nevidět její proradný obličej.

Jak na něj mohla mít takový vliv? Vždycky ovládal své emoce. A zase bude, jakmile tuhle záležitost s Grace vyřeší.

„Udělal jsem to kvůli sobě,“ promluvil chladným hlasem. „Kdysi jsi byla moje. Takhle s tím, co mi patří, nikdo jednat nebude.“

Viděl prudkou změnu v jejích očích, ale možná si jen představoval, že má na krajíčku a třesou se jí ústa, protože vzápětí držela hlavu zpříma a dívala se na něj tak, jak se některý z jeho předků nepochybně díval na otroka.

„Je milé vědět, žes neztratil sebevědomí,“ utrousila stejně chladně jako on. Pak kývla k svému zavazadlu. „Dej mi pět minut a budu připravená.“

„Na co?“ Zvlčile zkřivil ústa. „Jestli mě chceš odměnit, habiba, můžeš zůstat, jak jsi.“

„Chci odjet do San Francisca,“ pronesla škrobeně.

„Myslíš do New Yorku.“

„Jsi směšný.“

„Říkej si, co chceš, ale oba víme, proč jsem za tebou přijel – a proč tě odvážím do New Yorku.“

Grace otevřela ústa, ale pak je zase zavřela. Proč ztrácet čas hádkou? Musí přeletět oceán. Na dohady bude času dost.

„Hlavně mě odsud dostaň, fajn?“

Přikývl. „Za svítání vyrazíme.“

„Odjedeme hned.“

Nevěřícně na ni zíral a pak se rozesmál.

„Pochop, že pravidla tu tvořím já, habiba.“

„Chci odsud co nejdřív vypadnout. Dokážeš to pochopit, nebo jsi příliš zabedněný, abys porozuměl citům někoho jiného?“

Takové o něm měla mínění? Nezáleželo na tom. Bylo mu jedno, co si o něm myslí. Přesto bude možná moudřejší odjet už večer. Jak ji znal, klidně si to mohla do rána rozmyslet.

„Oblékni se,“ vyzval ji energicky, „a já se zatím osprchuju a převléknu. Vyrazíme za hodinu.“

Poděkovala by mu, ale vytáhl mobilní telefon, začal do něj chrlit příkazy a přitom se svlékat. Nejdřív si sundal košili a odhalil tak široká ramena a mírně porostlou hruď, na kterou si dobře vzpomínala. Pak si sáhl na kalhoty a rozepnul knoflík. Uslyšela rozepínání zipu…

Když zvedla hlavu, všimla si, že už nemluví do telefonu. Místo toho na ni upíral planoucí oči tmavé jako noc, která obklopovala vilu.

Grace popadla svůj kufr a vzdálila se do obývacího pokoje s takovou důstojností, jaké je žena v plandavém županu schopna.

PÁTÁ KAPITOLA

Salim zvedl hlavu od notebooku.

Letěli už hodinu a Grace stále nepromluvila ani slovo. Když nastoupili, posadila se, složila ruce v klíně a obrátila obličej k oknu.

Myslela si, že Salim věří, že ji noční obloha tak fascinuje?

Ušklíbl se.

Nejspíš se o něj vůbec nezajímala. Seděli naproti sobě přes uličku, ale vůbec s ním nekomunikovala.

Stevard se zeptal, co jí má přinést. Kávu? Čaj? Vodu? Nebo něco k jídlu? Na všechno odpovídala stejně zdvořile: „Nic, děkuji,“ a stevard po chvíli pochopil.

I Salim.

Přála si, aby ji nechali na pokoji. Nic nechtěla a odmítala vzít na vědomí jeho přítomnost. Stejně tak mohla říct Pohrdám tebou.

Klidně ho mohla nenávidět. Nic to neznamenalo.

Nezáleželo na tom, že mlčela. Zajímalo ho pouze přiznání viny, ale teď už mu bylo jasné, že se ho nedočká. Hodlala dál předstírat, že netuší, proč ji vyhledal.

Takový nesmysl. Domnívala se snad, že je Salim včerejší? Věděl, co provedla. Ano, uspokojilo by ho, kdyby se přiznala a připustila, že se s ním zapletla jen proto, aby získala jeho důvěru a přesvědčila ho, že potřebuje pouze jeho…

Zatnul zuby.

Přesto uspěl. Dopadl ji. Až letadlo konečně přistane v New Yorku, Grace za své činy zaplatí. Hned po nástupu do letadla otevřel notebook a poslal mail federálnímu vyšetřovateli, který měl případ na starosti.

Mám na palubě Grace Hudsonovou. Jakmile přistaneme na Kennedyově letišti, věřím, že učiníte patřičné kroky.

Připsal přibližný čas příletu, doplnil, že ho ještě potvrdí, a připojil celý svůj podpis šejk Salim al Taj, korunní princ království Senahdaru, lev pouště Alhandra a strážce svého národa. I když to považoval za nesmysl, na některé lidi to mělo obrovský vliv.

Tahle situace patřila mezi ty, kdy chtěl zapůsobit.

Přál si, aby na letišti čekali agenti FBI se želízky. Vítej doma, habiba, řekne jí a přidá úsměv.

Mrkl na hodinky. Do té doby uplyne ještě dlouhá doba.

Byla půlnoc, nacházeli se někde nad Pacifikem a čekalo je víc než čtyřiadvacet hodin s přestávkou v Tokiu, kde měli doplnit palivo.

Nařídil pilotovi, aby naplánoval co nejkratší trasu. Při cestě na východ netoužil po dlouhých zastávkách, a teď už vůbec ne.

Čím dřív se dostane do New Yorku a předá svou zajatkyni úředním orgánům, tím líp. Nepříjemná kapitola jeho života skončí a Salim bude moct dál žít. Ne že by v posledních několika měsících nežil, ale…

K čertu. To, co jeho bývalá milenka udělala, mu převrátilo život vzhůru nohama. Celé měsíce tomu nemohl uvěřit, pomalu se vyrovnával s otřesem a později s narůstajícím vztekem. S nepříjemnostmi v podobě vyšetřování, zjišťování, jak tu krádež provedla…

Bylo to peklo.

Teď už je ale po všem. Zlodějka byla dopadena a zaplatí za svůj zločin. Skončí ve vězení, kam patří, mezi dalšími kriminálníky, oblečená v beztvaré uniformě.

Ano. Zavřou se za ní dveře a Salim zapomene, že vůbec kdy existovala.

Znovu na ni pohlédl. Pořád se ani nehnula. Přemýšlí o tomtéž? O letech, která ji čekají? O vysokých zdech a železných mřížích, které budou tvořit její svět?

Neuměl si ji v takovém prostředí představit.

No a? To, co s ní bude dál, se ho nijak netýká. Mohla si za to sama.

Donutil se upřít oči zpátky na monitor. Prohlédl si vzkazy, na některé odpověděl, u jiných si udělal poznámku. Ověřil poslední dostupné burzovní údaje, přečetl si elektronickou verzi newyorských Timesů, ačkoli to všechno udělal už před chvílí. Aspoň zabije čas.

Uplynula další hodina. Znovu se objevil stevard. Tentokrát před sebou tlačil vozík s kávovým servisem, ovocem, sýrem a sušenkami.

„Můžu vám něco nabídnout, pane… a také dámě, jestli si bude přát?“

„Nechte ten vozík tady,“ utrousil Salim. Byl mrzutý a Graceino mlčení to nijak nevylepšilo.

Počkal, až stevard odešel, a potom se obrátil ke Grace. Hlavně klid, nabádal se. Snaží se ti dostat pod kůži, tak buď zdvořilý. Ukaž jí, že to nefunguje.

„Dáš si kafe?“

Žádná odpověď. Jako by tam vůbec nebyl.

„Říkal jsem…“

„Slyšela jsem tě. Ne.“

Vytáhl z ní celá čtyři slova. A stále se dívala z okna.

Salim napjal čelist. K čertu s ní. Pokud chce zůstat celou cestu o hladu, tak ať.

Napil se kávy a donutil se něco sníst, ačkoli jídlo v jeho listech chutnalo jako štěrk. Pak znovu obrátil pozornost k notebooku.

Cítil, jak jeho vztek roste.

Chová se takhle promyšleně? Snaží se vyvolat jeho soucit? Nebo je opravdu nešťastná? Tváří se jako mučednice u kůlu.

Kdo by si mohl přát víc?

Kdo by to vydržel dalších dvacet hodin?

„Grace.“ Nepohnula se. „Máme před sebou dlouhou cestu.“ Nic. Dokonce sebou ani netrhla. „Hodláš tady sedět bez jídla a pití, dokud nepřistaneme?“ Žádná reakce. Salim zaklel, odložil notebook a vstal. „Mluvím s tebou.“

Pomalu otočila hlavu a pohlédla na něj. Vyděsilo ho, jak vypadá. Měla bledý obličej a modřina na jejím spánku získala ošklivý modročerný odstín. Znepokojeně se posadil na kožené sedadlo vedle ní.

„Jsi nemocná,“ promluvil bezvýrazně.

„Ne.“

„Ovšemže jsi. Vypadáš hrozně.“

„O tom nepochybuju a díky, žes mě na to upozornil.“ Odvrátila se, ale uchopil ji za bradu a natočil zpátky k sobě.

„Neměl jsem tě poslechnout. Měl jsem trvat na tom, aby tě prohlédl lékař. Nejspíš máš otřes mozku.“

Vlastně se domnívala, že má možná pravdu. Připadalo jí, jako by jí někdo bušil do spánku kladivem. Bolest ještě zesílila, ale to Jeho císařskému Veličenstvu nehodlala vyprávět.

Věděla, že je to směšné, ale kdyby s ním souhlasila, dopřála by mu vítězství, a těch už na její úkor získal dost. Navíc by mohl poručit pilotovi, aby obrátil letadlo a vrátil se na Bali. Vzhledem k jeho odhodlání dostat ji do New Yorku tomu sice úplně nevěřila, ale u Salima bylo všechno možné.

Neukázal to už před několika měsíci, když ji políbil na rozloučenou a odjel na pobřeží, aniž jí sdělil, co má v úmyslu? Nebýt šéfa, Thomase Shipleye, vůbec by se nedozvěděla, že se ji rozhodl vymazat ze svého života a už zahájil pohovory, aby za ni v práci našel náhradu.

Z toho mála, co o něm za ten týden slyšela, si klidně mohl hledat v Kalifornii někoho nejen do kanceláře, ale i do postele.

Stále to byla hořká vzpomínka. Při pouhém pomyšlení na to ji bodlo u srdce.

„Jestli zbledneš ještě trochu, budeš vypadat jako duch.“

Vytrhla se mu, až se jí při tom náhlém pohybu udělalo špatně od žaludku. Jen díky značnému sebeovládání se jí to podařilo nedat najevo.

„Bolí mě hlava,“ promluvila chladně. „Proč ti na tom vůbec záleží? Sedím ve tvém letadle a míříme do New Yorku. Můj život je v troskách.“ V očích se jí pohrdavě zablýsklo. „Mocný šejk vyhrál další bitvu. Nejsem tak hloupá, abych si myslela, že se zajímáš o svou oběť.“

Oběť? Chytře zvolená slova. Měla celé hodiny na to, aby se do té role vžila. Než přistanou, bude se tvářit, jako by ji kdovíjak mučil. Navíc existovala reálná možnost, že se toho chytí média. Celý život se snažil vyhýbat fotoaparátům a mikrofonům, ale jeho titul a bohatství je přitahovaly jako magnet a Salim dobře znal jejich praktiky.

Stačí jediný pohled na Gracein pohmožděný obličej, tmavé kruhy pod očima a ošklivou modřinu na spánku a novinové titulky v Post, v televizi a bulvárních plátcích nabídnou senzační odhalení, jak krutý šejk týral blonďatou krásku.

To nedovolím, zatvrdil se v duchu a položil jí ruku na čelo.

„Nech toho,“ odtáhla se.

„Máš horečku.“

„Za to může vztek.“

Salim zazvonil na stevarda a požádal o aspirin.

„Už jsi mi ho dal, vzpomínáš?“

Zase ten popudlivý tón. Ale nebude si toho všímat.

„Mělas ho před několika hodinami. Je čas na další.“

Grace zkřížila ruce na hrudi. „Už si žádný nevezmu.“

„Přestaň se chovat jako primadona,“ zabručel. „Uděláš, co ti řeknu.“

„Klidně se snaž zničit mi život, Salime, ale nedonutíš mě, abych…“

„Že ne?“ utrousil. Stevard přinesl lahvičku s léky a zas moudře odešel. Salim podal Grace sklenku s vodou a tablety. „Vyber si, habiba. Buď si ty prášky vezmeš sama, nebo tě k tomu donutím.“

Zabodla do něj planoucí pohled. Jak ho nenáviděla! Dobře si pamatovala ty ledové oči, škrobené držení těla nebo odhodlaně vystrčenou bradu. Znala ho natolik dobře, že věřila každému jeho slovu. Viděla ho, jak tvrdě jedná s obchodními partnery. Nikdy nepohrozil ničím, co by nebyl připravený vykonat.

Kromě toho byl aspirin vynikající nápad. I voda, která snad zklidní její rozbouřený žaludek. Ale nikdy neuzavírej přátelství s nepřítelem…

Je to jen aspirin, huso! Prostě si ho vezmi a sklapni.

Zvedla tablety z jeho dlaně, zapila je a podala mu sklenici.

Nevzal si ji.

„Dopij to.“

„Nechci, díky.“

„Neptal jsem se, co chceš, Grace.“

„To nikdy,“ utrousila.

V jejích očích se objevilo něco, co se neslučovalo s jejím ostrým tónem. Salim se zamračil.

„Co tím chceš říct?“

„Nic. Vůbec nic,“ utrousila a dopila zbytek vody. „Už jsi spokojený?“

Nebyl. Stále viděl, jak se tvářila, a slyšel, co říkala. „Co jsem ti nedal, když jsi to chtěla?“ Upíral na ni pronikavý pohled.

„Nic. Pusť to z hlavy.“

Vzpomněl si na diamantové náušnice, které jí dal k narozeninám, starožitnou jantarovou sponku do vlasů v barvě jejích očí, malého zlatého divočáka na zlatém řetízku, kterého koupil z náhlého popudu, když ho zahlédl ve výloze obchodu na Via Maggio během obchodní cesty do Florencie.

Dával jí i jiné dárky, ale všechny se snažila odmítnout.

To nemůžu přijmout, Salime. Je to moc drahé, říkala. A on namítal: Udělej to pro mě, habiba. Potom se usmála a řekla, že ji moc rozmazluje a že jí nezáleží na tom, co dostane, jen když je to od něj…

Všechno to byly lži.

Hrála si s ním jako kočka s myší, předstírala, že od něj nechce nic jiného než objetí a polibky, a přitom celou dobu plánovala, jak mu ukradne jmění, čest i pošetilou víru, že je jiná než ostatní ženy, které po něm vyžadovaly šperky od Tiffanyho a další drahé dary.

Byla jiná, pomyslel si zahořkle.

Netoužila po drahých cetkách, ale po deseti milionech dolarů.

Znovu se obrátila k oknu. Zaplavil ho vztek. Chytil ji za ramena a donutil ji, aby na něj pohlédla.

„Odpověz mi, habiba. Co jsem ti nedal, cos chtěla?“

„Tak jsem to nemyslela.“ Ústa se jí zachvěla. „Řekla jsem, že ses mě nikdy nezeptal, co si přeju.“

O čem to proboha mluví?

„Je trochu pozdě na to, abys mi vyčítala, že se ti moje dárky nelíbily, Grace.“

Upřeně na něj zírala a pak ze sebe vydala zvuk, který připomínal smích.

„Opravdu jsi tak nechápavý, Salime? Zahleděný sám do sebe? Nechápu, jak jsem si kdy mohla myslet, že by to mezi námi mohlo fungovat.“

„Myslíš náš vztah?“ ušklíbl se.

„Nebyl to vztah, ale omyl. Měla jsem tušit, co jsi zač.“

„Jistě ses předem připravila,“ poznamenal s chladným úsměvem.

„Už ti někdo řekl, jak jsi nadutý a zpupný?“ Hlas se jí třásl. „Asi ne, díky pudu sebezáchovy. Ale klidně budu první. Jsi požitkářský sobec, urážlivý lump, nesnesitelný a nemilosrdný mizera…“

Salim zabručel, přitáhl si ji blíž a zmocnil se jejích úst. Prala se s ním, ale nepovolil. Věděl, že jsou i jiné způsoby, jak by ji mohl umlčet, ale právě teď ji toužil políbit. Potřeboval si připomenout, že o něm vždycky neměla takové mínění, když vzdychala v jeho náručí pohlcená vášní, dokud svět kolem nich nezmizel a on se nestal středem jejího vesmíru.

Najednou v jeho objetí ochabla.

Její rty změkly a přitiskly se k jeho. Zašeptala jeho jméno, Salim ochutnal její slzy a zasténal, přitáhl si ji na klín a líbal ji, jak o tom celé měsíce snil. Ano, zdálo se mu o ní. Aspoň k sobě by mohl být upřímný.

„Otevři se pro mě,“ zašeptal chraplavě a Grace poslechla. Vklouzl jazykem do jejích úst a vychutnával si její žár, její chuť. Se zasténáním zaklonila hlavu. Poséval její hrdlo polibky, jak to v minulosti často dělával, a ona vzdychala způsobem, který ho vždy doháněl k šílenství.

Vzala ho za ruku a položila si ji na ňadro. Ucítil, jak jí pod jeho laskáním ztuhla bradavka. Tiskla se k jeho dlani a žadonila o dotyk jeho horkých úst.

„Grace,“ zašeptal, „habiba…“

Zanořila mu prsty do vlasů.

„Mlč,“ zašeptala. „Jen mě líbej. Objímej mě a líbej jako kdysi.“

Pevně ji sevřel kolem pasu a otočil ji tak, aby na něm seděla obkročmo. Sukně se jí vyhrnula na stehna a Salim hladil její jemnou pokožku a pohyboval se výš a výš, dokud palcem nezavadil o lem kalhotek. Zachvěla se vzrušením a on ztuhl tak, že to téměř bolelo.

Prstem vklouzl pod krajkovou látku a pohladil ji po pokožce. Znovu se zachvěla a políbila ho na krk.

„Salime…“

Věděl, na co čeká. Bože, taky to chtěl! Laskat ji a hladit na tom nejintimnějším místě…

„Podívej se na mě,“ vyzval ji. „Chci vidět tvůj obličej, až se tě dotknu.“

Zvedla hlavu. Ztěžka dýchala a měla zastřené oči.

Vždycky si ji rád prohlížel, když se ztrácela ve vášni, kterou v ní vyvolal. Někdy prodlužoval jejich milování, dokud ho sama neprosila, aby tahle svůdná muka ukončil. Nesmírně ho těšilo, že ji dokáže zbavit plachosti a dotknout se její duše.

Jejího srdce.

Nikdy na to nezapomněl.

V noci, když se neklidně převaloval v posteli, na to vzpomínal. Nacházel s ní ryzí extázi. A teď se to dělo znovu, vášeň ho stahovala do temných hlubin, spalovala jeho duši a zbavovala jeho mozek rozumných myšlenek.

Zbavovala jeho mozek rozumných myšlenek.

Salim ztuhl. Jak může být takový hlupák? Všechno je to jenom divadélko. Něco od něj chtěla a používala veškerou moc, aby toho dosáhla. Dělala to i tentokrát, jenže nyní byl její cíl mnohem cennější než peníze. Usilovala o svobodu.

Znovu zašeptala jeho jméno a Salim se odtáhl a zadíval se na její krásný obličej. Pohladila ho po tváři a jeho napadlo, že by bylo snadné odnést ji do pokoje v zadní části letadla, mučit ji polibky a hladit, dokud by neprosila, aby si ji vzal. Když by pak rozpálená a vzrušená ležela pod ním a on by ji naplnil, řekl by jí, že to všechno udělala zbytečně, že ji stejně předá úřadům. Ale ještě předtím by se jí zmocnil znovu a znovu a přiměl ji, aby zaplatila za měsíce jeho ponížení a vzteku.

„K čertu s tebou,“ zavrčel a odstrčil ji.

Zbledla. „Salime?“

„Salime,“ napodobil ji krutě. „Nic jiného říct neumíš, habiba?“

„Ne… nechápu.“

„Prosím, Grace, ušetři mě toho. Chápeš dokonale.“ Vztekle vstal, ačkoli si nebyl jistý, jestli se víc zlobí na ni nebo na sebe. Když si představil, jak snadno znovu téměř padl do její pasti…

Upírala na něj zmatené oči. Kdyby neznal pravdu, skoro by jí uvěřil.

„No tak, zlato. Nehraj si na neviňátko. Co kdybys konečně přiznala pravdu?“

Měla slzy na krajíčku. „Takže jsem se nemýlila,“ pronesla rozechvěle. „Jsi vypočítavý, povýšený…“

Sklonil se k ní a opřel se o područky sedadla. „Možná, habiba.“ Naklonil se ještě blíž. Odvrátila se, ale vzal její obličej do dlaně. „Ale aspoň nejsem zloděj jako ty.“

Trhla sebou, jako by ji uhodil. „Cože?“

„Nelíbí se ti to slovo?“ Zvlnil rty, ale oči se mu naplnily záští. „Líbilo by se tvým citlivým uším spíš defraudantka?“

Její výraz mu přinesl obrovské zadostiučinění. „O čem to mluvíš?“

„O tobě, habiba. Tolik schopností v jediné ženě. Matematický génius. Herečka, která by zasloužila cenu.“ Při jeho dalším úsměvu se Grace stáhlo hrdlo. „A samozřejmě dokonalá kurtizána. V posteli jsi vždycky odváděla skvělou práci.“

Zírala do jeho krutých očí a nepřátelského úsměvu. Opravdu o něj měla kdysi zájem?

„Jsi blázen,“ zašeptala.

„Byl jsem. Blázen, že jsem tě neprokoukl dřív – ale to je minulost. Teď jsem pouze muž, který se dívá do budoucnosti.“ Přimhouřil oči. „Půjdeš do vězení, Grace, na dlouhá léta. Ani nevíš, jak mě ta představa těší.“

„Do vězení?“ vyjekla. Zatlačila rukama do jeho hrudi a vyskočila. „Jsi blázen! Ať už máš jakoukoli moc, nemůžeš si vymyslet sprostou lež a nechat mě za ni zavřít.“

„Nech toho, habiba. Hra skončila. Ukradla jsi mi deset milionů dolarů ze soukromého účtu, i když jsi dobře věděla, že z nich hradím speciální projekty pro svůj lid.“

„Běž ode mě, Salime. Otoč letadlo. Chci zpátky na Bali. Stevarde? Stevarde! Panebože, tohle nemůžeš udělat!“

„Udělám, co budu chtít,“ vyštěkl Salim a chytil ji za ruce. „A to jediné, po čem toužím od chvíle, kdy jsi utekla, je vidět tě za mřížemi.“

„Neutekla jsem. Opustila jsem tě. Na to mají ženy právo, i když tě to možná šokuje. Pusť mě!“

„Zpronevěřila jsi mi peníze a pak jsi uprchla.“

„Ne. Ne!“ zaječela. Prala se s ním jako divoká kočka, ale hrozně ji bolela hlava…

Za oknem se zablesklo. Letadlo se otřáslo, noční oblohu ozářil další blesk a potom…

Ozvala se ohlušující rána a všechno znehybnělo.

„Salime?“ hlesla.

Kabina se znovu zakymácela a za oknem se objevily plameny. Letadlo se nepříjemně zhouplo, stočilo se na bok a potom už jen padali, padali a padali…

Poslední, co Grace cítila, byly Salimovy paže a váha jeho těla, když ji sevřel v objetí.

Ozval se silný náraz a něčí křik.

A pak už nic.

ŠESTÁ KAPITOLA

Všude kolem byla studená a tmavá voda. Do boku ho bodalo něco ostrého. Ozývalo se skřípání a vrzání kovu a venku hořely plameny.

Salim se probral a zakašlal. Plíce mu naplnil štiplavý pach paliva.

Kde je? Co…

Okamžitě si vzpomněl. Letadlo. Bouře. Hrozivý pohled na oheň a děsivý pocit, jak padají k zemi…

Grace!

Kde je? Vrhl se na ni, aby ji ochránil, ale náraz je musel rozdělit.

Vyhrabal se na všechny čtyři. Mezi pokroucený kov kabiny vnikala voda, ale kromě světla plamenů byla tma jako v pekle.

„Grace!“ zařval. „Grace!“

Nemohla být mrtvá. Nemohla, nemohla, nemohla…

Uslyšel zasténání. Otočil se a hmatal rukama ve tmě. Nic. Pořád nic – ale pak, ano! Chytil ji za zápěstí.

„Grace,“ zašeptal. Byla naživu. Vzal ji do náruče a přitiskl k sobě. Zastavilo se mu srdce. „Grace,“ vykřikl znovu. Ležela bezvládně v jeho náručí. Netušil, nakolik je raněná, ale teď by s tím stejně nemohl nic dělat. Musel je dostat pryč.

To, co z letadla zůstalo, se brzy potopí.

Už teď mu voda dosahovala k pasu.

„Vydrž,“ zašeptal, ačkoli věděl, že ho Grace neslyší. Zamířil k proraženému trupu. V pohasínajícím světle plamenů zahlédl kousek noční oblohy.

Neměl času nazbyt. Za chvíli se kabina zatopí a moře ji stáhne do hlubin.

Salim setřásl boty, pevně k sobě Grace přitiskl a snažil se ji dostat ven. Oceán byl jako živý, pokoušel se ho vcucnout do nenasytného chřtánu a vyrvat Grace z jeho objetí.

Sevřel ji ještě pevněji. Musí odsud zmizet dřív, než je potápějící se vrak stáhne dolů.

Plaval jednou rukou, s Grace schoulenou v náručí. Připadalo mu to jako věčnost. Nezastavil se, neotočil, jen se třásl a v duchu se modlil za duše zemřelé posádky.

Ale ačkoli ho bolely všechny svaly, neustále se pohyboval.

Grace se nehýbala. Stále neměl možnost zjistit, co se jí stalo. Uvědomoval si, že by bylo snadné to vzdát a přijmout objetí Pacifiku nikoli jako objetí nepřítele, který se ho snaží zabít, ale jako milenky, jež mu nabízí klid.

„Ne!“ vykřikl do tmy a burácejících vln. „Ne,“ zašeptal a vtiskl polibek na Graceinu studenou tvář.

Nevzdá to. Odjakživa byl bojovník. Před očima mu vytanuly vzpomínky na dětství. Viděl chlapce, syna šejka dočasně sesazeného v krvavé občanské válce. Vyrůstal v drsném prostředí pouště. Věděl, jaké to je mít hlad, cítit téměř neuhasitelnou žízeň, třást se v chladných nocích, bojovat o život, když se ho otcovi nepřátelé snažili zabít.

Ale přežil.

Byl silný a ničeho se nebál. I tohle s Grace zvládnou. Dluží jí to. Donutil ji k této cestě a nedovolí, aby kvůli němu zaplatila nejvyšší cenu.

Zmítaly jím vysoké vlny a vál prudký vítr. Bouře sice na chvíli polevila, ale teď se vrátila s obnovenou silou. Z nebe se řinul silný déšť a černou oblohu křižovaly blesky.

A v jednom oslnivém záblesku spatřil…

Něco. Blížilo se to k nim.

Rozbušilo se mu srdce. Je to žralok? Znal trochu tuto část Tichého oceánu, několik let vlastnil závodní jachtu a plavil se v těchto končinách. Něco se k nim blížilo, nebe se znovu rozsvítilo a Salim si uvědomil, že je to kožená výplň z dvojsedačky letadla. Doplaval k ní, natáhl ruku, minul, ale zkusil to znovu, a tentokrát se mu podařilo ji zachytit.

Zasmál se.

Opravdu se směje v bouřce uprostřed širého oceánu, který pokrývá obrovskou část zeměkoule? Zřejmě přichází o rozum.

Nebo jen našel vykoupení.

Opatrně položil Grace na provizorní vor a navzdory únavě a strachu se předklonil a políbil ji.

„Nenechám tě umřít, habiba,“ zašeptal chraplavě. „Přísahám.“

Nakonec se vyčerpaně vyhoupl vedle ní.

Oheň pohasl, vítr se utišil a přestalo pršet. Teď už nemohl dělat nic jiného než držet se sedačky a čekat na svítání.

Čekat a přemítat, jestli měl pilot čas vyslat nouzový signál.

Salim odříkal do noci pradávnou modlitbu svého lidu. Udrží Grace i sebe nad hladinou.

A bude doufat, že vysvobození přijde v podobě pátracího letounu, a ne hladového žraloka.

„Pít.“

To zašeptání bylo spíš tichým vydechnutím, které ho pohladilo po tváři lehce jako peří. Salim se vytrhl z otupělosti.

„Grace?“

„Chci pít. Hrozně pít.“

Byla naživu. Skoro se rozplakal radostí. Oba přežili a přečkali noc. Začalo svítat a obzor se barvil dočervena a dofialova. Moře bylo stále rozbouřené, zvedalo je jako obrovská ruka a opět pouštělo dolů.

„Pít,“ zamumlala znovu, pootevřela rty a naklonila obličej k hladově šplouchajícímu moři.

„Ne!“ Uchopil ji za bradu a obrátil tváří k sobě. „Habiba. Vím, že máš žízeň, ale nesmíš pít slanou vodu.“

Hleděla na něj. Měla bledý obličej a modročerná modřina na jejím spánku vypadala dvakrát větší než dřív.

V jejích očích byla děsivá prázdnota.

„Grace?“

Vzdychla a sklopila řasy. Usnula? Upadla do bezvědomí? Salim to nedokázal odhadnout, ale věděl, že teď na tom nezáleží. Nemohl jí pomoct, zatímco se pohupovali v neklidné vodě jako dvě korkové zátky.

Když se slunce vyhouplo na nebe, zaklel. Brzy začnou teplé paprsky nesnesitelně pražit. Rozhlédl se kolem sebe, ale neviděl nic než nekonečný oceán.

Grace spala. A za chvilku usnul i on.

Prudce se probudil.

Něco se mu otřelo o nohu.

Zabručel, posunul Grace výš na sedačku, vší silou kopl a zadíval se do vody. Neviděl žádnou ploutev…

Ale barva moře se změnila z tmavomodré na průzračnou safírově modrou.

Znovu o něj něco jemně zavadilo. Přimhouřil oči. Teď zahlédl jemné mihotání stříbrných rybek proplouvajících mezi korály. Se zatajeným dechem si uvědomil, co to znamená. Korály rostou na útesech kolem ostrovů. A voda byla křišťálově čistá jako na tropických mělčinách.

„Země,“ zašeptal.

Ano! Teď ji spatřil. Bílý písek a zelené palmy.

„Země,“ opakoval a radostně se zasmál. „Grace! Habiba. Dokázali jsme to.“

Připlula mohutná vlna a sedačka, díky níž se zachránili, zmizela ve zpěněných spárech oceánu. Moře si s nimi pohrávalo. Nabídlo jim bezpečí jen proto, aby si je vzápětí zase vzalo?

Přiblížila se další obrovská vlna. Salim měl pocit, jako by se na okamžik všechno zastavilo. A pak se vlna s hlasitým zašuměním převalila přes útes, donesla je na bílý písčitý břeh a nechala je tam.

Salim se dlouho ani nehnul.

Paží i ramenem pevně objímal Grace. Bolel ho bok, krvácelo mu zápěstí a na pokožce měl drobné pohmožděniny a odřeniny.

Na ničem z toho teď nezáleželo. Myslel jedině na Grace. Ležela klidně a nehybně, jen hruď se jí pomalu zvedala a zase klesala.

„Grace,“ promluvil jemně.

Posadil se a přitom sebou trhl bolestí. Opatrně ji prohlížel, přičemž se s ní snažil co nejméně hýbat. Určitě byla zraněná, ale nevěděl, nakolik je to vážné.

„Zvládneme to,“ promluvil spíš sám k sobě než k ní. Potřeboval slyšet zvuk svého hlasu jako důkaz, že nemá halucinace. Lidé blouznili, když pluli nějakou dobu po moři. Došlo k té havárii včera v noci? Nebo už před několika dny? Ne. Stalo se to včera, tím si byl jistý, a…

Proč Grace neotvírá oči?

Musí žít. Musí! Nesnesl by, kdyby… kdyby…

Ne že by pro něj ještě něco znamenala. Ale byl člověk a nechtěl nikoho vidět umírat. S Grace to nemělo nic společného, ani s tím, jaký by byl jeho život, kdyby zemřela.

Zasténala. Rychle se k ní sklonil.

Měla na obličeji mokré prameny vlasů. Odhrnul jí je z čela a zatajil dech. Včerejší modřina byla rozhodně větší a ošklivější. Vytékal z ní tenký pramínek krve. Zřejmě se při pádu letadla udeřila o něco do hlavy.

Opatrně ji zvedl do náruče a vstal. Kousek od nich rostla vysoká palma. Odnesl ji ke stromu a položil ji tak, aby se zády opírala o kmen.

„Vyčistím to, habiba,“ promluvil rázně, jako by ho slyšela. „Zůstaň tu sedět, jasné? Hned se vrátím.“

Zamířil k příboji, namočil si košili do vody a rozběhl se zpátky na pláž.

Grace se nepohnula.

Klekl si vedle ní a mokrou látkou jí jemně umyl obličej. Když sebou trhla, sklonil se k ní, zlehka ji políbil na rty a tiše ji konejšil.

Vypadala líp. Krev sice stále prosakovala z rány, ale aspoň už v ní nebyl písek.

Měla i jiná zranění? Musel to zjistit.

Opatrně jí rozepnul halenku. Trvalo to dlouho, protože nebylo snadné uvolnit knoflíčky v mokrém hedvábí, ale nakonec se mu to podařilo. Na krku, pažích ani hrudi neviděl žádné rány ani pohmožděniny.

Kolikrát ji v minulosti svlékal? Kolikrát jí rozepínal podprsenku a vystavoval její ňadra dotyku svých rukou, rtů a jazyka?

Silou vůle ty myšlenky potlačil. Už nikdy se spolu nebudou milovat.

Rychle ji zase zapnul a vstal.

Co je za člověka, když myslí v téhle chvíli na takové věci? Zvlášť u ženy, která ho podvedla?

Možná ji prohlédne později. I kdyby našel nějaká zranění, stejně s nimi nic moc nenadělá, takže jaký to má smysl?

Musí se zaměřit na praktické stránky. Prozkoumat ostrov. Zjistit, jestli je obydlený. Pokud ano, jsou zachráněni. V opačném případě potřebuje najít čerstvou vodu, něco k jídlu, mušle nebo kameny, aby z nich na břehu vytvořil znamení SOS, posbírat suché dřevo na signální oheň a vzpomenout si, jak se třením rozdělává oheň.

Může tu nechat Grace samotnou? Příčilo se mu to. Kdoví co tu na ně čeká? Divoká zvířata. Krokodýli. Všechno bylo možné.

Má však na vybranou?

„Ach.“

Zalétl pohledem ke Grace. Viděl, jak zatřepotala řasami. Přicházela k sobě. Rychle si přidřepl vedle ní.

„Grace? No tak, habiba. Otevři oči.“ Vzal ji za ramena. „Vím, že to dokážeš! Otevři oči a podívej se na mě.“

Svěsila hlavu na stranu. Salim ji k sobě přitáhl.

„Grace! Probuď se a podívej se na mě.“

„Hmm,“ zašeptala a potom pomalu zvedla řasy. „Bolí mě hlava.“

Salim vydechl, aniž si uvědomoval, že tajil dech.

„O tom nepochybuju. Je ti i něco jiného?“

Zamračila se. „Krvácí ti zápěstí. A máš na boku šrám.“

Sklopil oči. Měla pravdu. Řezná rána byla sice rozšklebená, ale jen povrchová. Oba ve vodě krváceli. Byl div, že se nestali půlnoční svačinkou nějakého šťastného žraloka.

„S tím si nedělej starosti. Jen mi pověz, kde tě co bolí.“

Zamračila se ještě víc.

„Cítím celé tělo. Ale hlava…“ Dotkla se prstem spánku a trhla sebou. Salim ji vzal za ruce.

„Máš tam modřinu, habiba,“ pronesl jemně. Mohl si dovolit být na ni něžný, dokud se jí neudělá líp. Nic se tím nezmění. „Vyčistil jsem ji, jak se dalo. Snaž se na ni nesahat, ano?“

Přikývla. „Dobře.“

To dobře mu dělalo starosti. Vlastně od chvíle, kdy znovu přišla k vědomí, ho zneklidňovala. Jeho Grace se nikdy nechovala poddajně.

Právě naopak.

Jeho Grace… Kruci, je to jen Grace. Pouze Grace. Uměla být tvrdohlavá jako mezek, zvlášť pokud se jí snažil v něčem radit. „Moc málo jíš,“ poznamenal a ona mu věnovala pohled, jako by říkala, co o tom víš? Nebo ji upozornil, že poslední dobou zůstává v kanceláři dlouho do noci, a ona namítla, že rozhodně není ten pravý, kdo by jí to mohl vyčítat. Pak se jí jednoho dne zmínil o volném bytě v sousedství, který by pro ni koupil. Jenže místo aby se mu vrhla do náruče a odpověděla ano, moc ráda ti budu nablízku, pohlédla na něj, jako by jí způsobil bolest, a prohlásila, že mu to v žádném případě nedovolí…

Co to s tím má ksakru společného?

„Co kdybych se tu šel porozhlédnout?“ prohlásil vesele, jako by měl všechno pod kontrolou. „Podívám se, kde jsme.“

„Fajn.“

„Z toho, co víme, může stát na druhé straně ostrova pětihvězdičkový Hilton s desetihvězdičkovou restaurací.“

Doufal, že se Grace usměje. Místo toho se dočkal dalšího apatického: „Fajn.“

Po zádech mu přeběhl mráz. Znovu si k ní dřepl, vzal ji za ruku a pevně ji stiskl.

„Grace? Určitě ti nic není?“

„Už jsem ti řekla, že mě bolí hlava, ale kromě toho…“

„Skvělé.“ Havárie a boj s mořskými vlnami ji hodně vyčerpaly. Byla unavená, proto vypadala jinak. Poddajná bylo špatné slovo. Možná jí chyběla energie, ale pokud najdou vodu, aby se napila, a něco k snědku, bude zase jako dřív.

Je chytrá, našeptával mu vnitřní hlas. Je možné, že se chová povolně jen proto, aby v něm vyvolala soucit? Modřina na jejím spánku byla skutečná, ale to nic neznamená.

Vstal.

„Počkej tady,“ prohlásil úsečným tónem. „A ať tě ani nenapadne odejít, protože není kam. Rozumíš?“

Přikývla. Připadal si jako pitomec. Podruhé se narodili a on teď mluví, jako by se nacházeli uprostřed Central Parku jen kousek od jeho domu.

Problémem bylo, že si začínal připadat jako v jiné dimenzi.

„Budu hned zpátky,“ dodal a vykročil k zeleným palmám a keřům. Došel skoro až k nim, když Grace promluvila.

„Promiň…“

Promiň? Salim by se nejradši zasmál. Místo toho se zhluboka nadechl a obrátil k ní.

„Ano?“

„Chtěla jsem se na něco zeptat…“

Netrpělivě pohlédl na nebe. Slunce začínalo klesat. Neměl moc času, než zajde za obzor.

„Já taky. Ale otázky můžou počkat…“

„Tyhle ne,“ pronesla udýchaně.

Salim vzdychl a zkřížil paže. Tohle už se Grace podobalo víc. Nikdy nic neodkládala. Ani on ne. Byl to jeden z prvních společných rysů, kterých si všiml.

„Opravdu? Jaké otázky jsou tak naléhavé, že nepočkají?“

Zaváhala a křečovitě polkla.

„Pro začátek… Co se stalo? Jak jsme se sem dostali?“

Salim přimhouřil oči. „Nechápu. Jak to myslíš?“

„Přesně jak jsem řekla.“ Pokynula k písku a moři. „Jak jsme se dostali na tohle místo?“

Nevzpomínala si na uplynulou noc. Možná to bylo dobře. Nebo se jen snažila zvýšit jeho soucit?

„Nepamatuješ se na to?“ zeptal se bezvýrazně.

„Ne.“

Upřel na ni pronikavý pohled. „Připluli jsme sem.“

„Na člunu?“

Znovu pocítil chlad. Byla dobrá herečka, ale dokázala by být tak dobrá?

„Na troskách mého letadla. Měli jsme štěstí, že nás sem vlny přinesly…“ Pohled na její obličej ho umlčel. „Co je?“

Grace skousla spodní ret mezi zuby. „Jakého letadla?“

Krucinál. „Mého letadla, které nás vezlo do Států. Pamatuješ?“

Zírala na něj snad věčnost a potom zavrtěla hlavou.

„Ne.“

Možná lhala, možná ne. Kdysi na poušti poznal na vlastní kůži, co to znamená trauma.

„Havarovali jsme,“ pravil co nejklidněji. „Jestli si na to nevzpomínáš, nelam si s tím hlavu. Důležité je, že teď jsme v bezpečí – jakmile se tu porozhlédnu a najdu vodu a jídlo.“ Možná, ale proč to dodávat?

„Jistě.“

Jistě bylo vylepšení slova fajn, ale ne o moc. Přesto se konejšivě usmál.

„Budu hned zpátky,“ pronesl znovu, ale než se otočil, Grace promluvila.

„Ještě jednu věc,“ vypravila ze sebe roztřeseným hlasem. „Nebo dvě.“

Salim vzdychl. Netušil, jakou dobu mu zabere průzkum okolí, ale byl si zcela jistý, že si nemůžou dovolit plýtvat časem, pokud má pravdu a skončili na neobydleném kousku pevniny obklopené tisíci mílemi oceánu.

„Pokračuj.“

Znovu zaváhala. Pak si odkašlala.

„Jde o to… že nevím, kdo jsi. Neznám tvoje jméno. A… a…“ Po tvářích jí začaly téct slzy. „A neznám ani to svoje.“

A zatímco začalo Salimovi bušit v uších, Grace si zakryla obličej dlaněmi a zoufale se rozvzlykala.

SEDMÁ KAPITOLA

Uslzenýma očima pohlédla na muže, který se tyčil nad ní.

Zíral na ni, jako by přišla o rozum.

A nebylo to tak?

Žena s úplně prázdnou myslí rozhodně o něco přišla.

Zaplavila ji panika. Co se jí stalo? Jak to, že nezná vlastní jméno a neví, kde přednedávnem byla? Kdo je tento vysoký cizinec se širokými rameny, který ji podle všeho zná?

Grace, oslovoval ji stále. Jmenuje se tak? Proč si to nepamatuje? Nemělo by být jméno její součástí? Samozřejmě že mělo. Ale pokaždé, když ji nazval Grace, měla nutkání ohlédnout se přes rameno, jestli za ní někdo nestojí.

Hrdlo se jí stáhlo hrůzou a zatmělo se jí před očima. Nemohla se nadechnout a začala lapat po dechu.

Okamžitě si klekl vedle ní.

„Zhluboka dýchej,“ poručil jí. Poslechla. Neuměla si představit, že by se mu vzepřela. „Dobře. A znovu. Skloň hlavu.“ Když nebyla dostatečně rychlá, položil jí ruku na zátylek a jemně, ale energicky zatlačil. „Dýchej, Grace, jinak omdlíš. Nádech. Výdech. Skvělé.“

Tma se vyjasnila a plíce se jí naplnily vzduchem.

„Už je to lepší?“

Lepší? Mít pocit, že žiješ v těle, které ti nepatří? Ale aspoň jí už nepřipadalo, že každou chvíli ztratí vědomí.

„Ano,“ přisvědčila.

Posadil se zpátky na paty a tázavě se na ni zadíval. Ať už byl kdokoli, zřejmě ho její prázdná mysl nijak zvlášť netrápila. Znají se? Tvrdil, že byla v jeho letadle. Pilotoval ho?

„Grace.“

Zvedla hlavu. „Tak se jmenuju?“

Přimhouřil oči. „Samozřejmě.“

„A dál?“

„Grace Hudsonová,“ odpověděl se stále přivřenýma očima, jako by hodnotil situaci.

„Jak se jmenuješ ty?“ zeptala se roztřeseně. „Kdo jsi?“

Uplynula věčnost. „Salim,“ odvětil.

Salim. To jméno se k němu hodilo, působilo silně, mužně a exoticky. Vlasy měl černé jako noc, nažloutle hnědou pokožku, vysoké lícní kosti, plné rty a hranatou bradu. Přejížděla ho pohledem. Do pasu byl nahý a měl svalnatý trup, ramena i paže. Nevypadá jen silně, pomyslela si, ale i nebezpečně a divoce. Zachvěla se.

„Známe se? Jestli jsi byl pilotem letadla a já cestující, těžko bychom se seznámili. Přesto víš, jak se jmenuju…“

Zachmuřil se. „Jestli je to nějaká hra, Grace, tak se mi nelíbí.“

„Hra?“ Jízlivě se zasmála. „K čemu by mi byla?“

„Mohla by vyhovovat tvým záměrům,“ odpověděl ponuře a vstal.

Zavrtěla hlavou, ale okamžitě toho litovala. Ve spánku jí bolestivě bušilo.

„Jakým záměrům? Nechápu, o čem mluvíš. Už jsem ti řekla, že si nic nepamatuju. Svoje ani tvoje jméno. Nevím, o jakém letadle je řeč, proč jsem v něm byla, ani proč jsme se zřítili.“

Nevěřil jí. Vyčetla to z jeho pohledu.

Její vztek vystřídal strach. Opravdu se domníval, že si tu historku vymyslela? Nenáviděla chlad v jeho očích i to, jak se nad ní sebejistě tyčil. Chtělo se jí křičet. Kdo by v něčem takovém lhal?

Proč musel stát tak, aby musela zaklonit hlavu, když mu chtěla vidět do očí? Ocitla se tak v nevýhodě. Uvědomoval si to?

Chystala se vstát. Muž se zamračil a pokynul jí, aby zůstala, kde je.

„Ani se odsud nehni!“

„Proč?“ Grace se vyškrábala na nohy. „Hele, ať už jsi kdokoli, nehodlám poslouchat příkazy…“

Svět se naklonil a pak se zhoupl ze strany na stranu. Muž zaklel, chytil ji za ramena a pomohl jí udržet rovnováhu.

„Chceš mi tu omdlít, hanba? To není moc dobrý nápad. Než zajde slunce, potřebuju udělat spoustu věcí a nemůžu se o tebe starat.“

„Nepotřebuju, aby se o mě někdo staral, potřebuju odpovědi!“

„Jaké?“

„Proč jsme letěli v letadle? Proč spadlo? Kam jsme měli namířeno?“ Roztřeseným hlasem dodala: „A… jsme jediní… kdo přežili?“

Je to skutečnost? Salim byl na vážkách. Připadalo mu zvláštní, že by trpěla amnézií… ale oči měla rozevřené panikou a na hlavě ošklivou ránu. Vlastně dvě. Snadno mohla dostat otřes mozku.

Třásla se a byla bledá jako stěna.

Dobře. Bude se k ní chovat, jako by opravdu všechno zapomněla. To bude nejbezpečnější.

„Probereme to později,“ prohlásil. „Ale nejdřív musíme najít vodu. Blíží se noc a nechci, aby se naše situace ještě zhoršila.“

„Jak by mohla?“ V očích se jí zaleskly slzy. „Copak to nechápeš? Nevím, kdo jsem!“

Salim na ni pohlédl a pochopil. Nehrála divadélko. Byla vyděšená a zranitelná… a v této chvíli neměla nic společného se ženou, jíž byla až do pádu letadla.

Tiše zaklel a objal ji.

„Grace,“ zašeptal, „habiba. Neboj se.“

„Nebojím,“ vzlykla do jeho mohutné hrudi. Cítila jeho sílu a žár, vdechovala jeho vůni a konečně dala průchod své hrůze i zmatku. Pevně ji držel, jemně s ní pohupoval a hladil ji po vlasech a po zádech, dokud se ze všeho nevyplakala.

Počkal, až se uklidní, a potom ji od sebe mírně odtáhl. Měla červený nos a opuchlé oči. Nenáviděl se za to, že byl na ni hrubý, když nejvíc potřebovala útěchu.

„Omlouvám se,“ řekl. „Neměl jsem o tom pochybovat.“

„Já… to chápu. Jak to, že jsem na všechno zapomněla? Kdo jsem. Co se stalo. Kdo jsi ty, protože nejsi pilot, viď? Pilot velkého letadla by neznal jména pasažérů.“

„Bylo to soukromé letadlo, habiba, a patřilo mi. My dva jsme byli jediní cestující.“ Sevřel ústa a oči mu potemněly. „Kromě mé posádky.“

„Jsou… jsou…“

Salim uchopil její obličej do dlaní. „Teď záleží hlavně na tom, že jsme přežili.“

„Ale proč…“ Polkla. „Jsem nemocná? Trpím nějakou duševní poruchou?“

„Ne,“ odpověděl rychle. „Nic takového.“

„Takže mám amnézii?“ Chtělo se jí smát. Byla to oblíbená zápletka v seriálech a romantických románech, ale jak to mohla vědět, když ani netušila, kdo je?

Přikývl. „Vypadá to tak.“

Až teď jí to všechno došlo. Podlomila se jí kolena.

„Panebože,“ zašeptala. „Co mám dělat?“

„Odpočívat. Zůstaň v klidu. O ztrátě paměti toho moc nevím, ale nemyslím si, že trvá moc dlouho.“

„Už teď je to dlouho,“ pronesla ve snaze zlehčit atmosféru.

„Zvládneš to, habiba. Vydrž a určitě se ti všechno vybaví.“

„Proč mi tak říkáš? Habiba. Nejmenuju se Grace? Grace Hudsonová?“

„Habiba je – jen přezdívka v mém jazyce. Nemá skutečný význam.“

Salim se skoro bál, že mu povyroste nos. Lhal. Habiba znamenalo drahoušek. Milovaná osoba. Zlatíčko. Kdysi ji tak oslovoval, protože k němu patřila. Od včerejška to slovo používal s ironií. Vůbec netušil, proč ji tak nazval, ale vyklouzlo mu to samo.

„Ty se jmenuješ Salim. A dál?“

Nepřipadalo mu vhodné představovat se titulem.

„Salim al Taj.“ Vzal ji za ruku a zvedl ji ke rtům. „Rád tě poznávám, Grace.“

Jak doufal, usmála se.

„Já tebe taky.“

Mořský vánek jí čechral vlasy, které jí splývaly v mokrých pramíncích kolem obličeje. Mimoděk natáhl ruku a nechal je proklouznout mezi prsty. Byla stejně jako on úplně promočená a bosá. Modřina na jejím spánku měla zvláštní odstín, který by ani slavný malíř nedokázal napodobit.

Nevypadala jako elegantní Grace, která byla jeho milenkou v New Yorku, ale byla krásná. Neuvěřitelně krásná. A usmívala se na něj bez jakékoli hořkosti, chladu či pokrytectví…

Při vzpomínce na to, co kdysi prožívali, ho bodlo u srdce. Nemyslel, neplánoval, jen ji opatrně přitáhl k sobě, sklonil hlavu a zavadil o její rty.

„Uzdravíš se, habiba,“ zašeptal a poprvé za celé měsíce myslel ten projev lásky upřímně.

Grace nechtěla čekat na pláži, zatímco bude Salim prohledávat ostrov.

Nechtěla? Skoro se rozesmál.

Rázně to odmítla. Přivítal to – bylo to znamení, že se jeho Grace vrátila – vlastně už ne jeho Grace, ale Grace, kterou znal. Nikdy nezůstala v restauraci, zatímco portýr sháněl v lijáku taxi, ani neseděla pohodlně v jeho porsche, když v mrazivém jarním odpoledni píchli pneumatiku. Stalo se to v zalesněném údolí v Connecticutu, kde neměli signál, a Salim prohlásil žádný problém, vyměním pneumatiku sám.

„Umíš to?“ zeptala se skepticky, jako by jí právě sdělil, že se naučil levitovat.

Široce se usmál, odpověděl, že umí spoustu věcí, a ona se k němu přitulila s tím, že je nejspíš velký mluvka a skutek utek. Objal ji, vášnivě políbil a vklouzl jí dlaněmi pod svetr. Se zastřenýma očima mu položila ruku na kalhoty – domníval se, že ještě nikdy neměl tak silnou erekci, jako tehdy, když v nevlídném počasí stáli na silnici Nové Anglie.

Zdráhavě ji pustil a Grace přihlížela, jak mění pneumatiku. Jakmile se vrátili do hostince, zavřel dveře od pokoje, opřel ji o zeď a rychle a tvrdě si ji vzal. Pak ji svlékl, odnesl do postele, a když dlouho poté spokojeně odpočívali, zatímco byl stále v ní, vzdychla a políbila ho na krk.

„Takže?“

Zamrkal. Před ním stála Grace, s rozcuchanými vlasy, spoustou modřin – a vzdorovitá od hlavy až k patě.

„Nezůstanu tady sama. Co když tě přepadnou kanibalové?“

Tentokrát se doopravdy rozesmál.

„Spíš mě přepadnou písečné blechy. Koukni, myslím si, že máš otřes mozku.“

„Tím, že s tebou půjdu, se to nezhorší.“

Asi ne. Kromě toho by možná ani nebylo dobře nechat ji samotnou. O amnézii toho věděl, co by se za nehet vešlo, a ještě by tam zbylo místo. Kdoví co se mohlo stát? Bude rozumnější zůstat jí nablízku. Kromě toho nepůjdou moc daleko. Brzy zapadne slunce, jak je to v tropech obvyklé. V jednu chvíli celý svět zářil a vzápětí ho halila tma.

Odhadoval, že před sebou mají nanejvýš půlhodinu.

V písku kousek od nich ležela větev, zřejmě z borovice, které rostly mezi palmami a zákrsky lemujícími pláž. Byla tvrdá a suchá. Salim ji zlomil přes koleno.

„Drž se těsně za mnou,“ vyzval ji. „Jsou tu husté keře, takže stačí špatný krok a potrvá do rána, než tě najdu.“

Přikývla. Oči jí dychtivě zářily.

„Neboj se o mě,“ řekla. Neubránil se dalšímu polibku. Tohle byla Grace, kterou znal. Grace, kterou míval tolik rád.

Po pár krocích došli ke křoví a za chvíli je obklopila zelená džungle. Salim použil větev jako provizorní mačetu, aby s ní odstranil porost, který jim bránil v cestě, ale mezi stromy se stmívalo rychleji než na pláži.

Otočil se. Grace, která mu byla v patách, do něj narazila. Co ho to napadlo nechat ji, aby šla s ním? V promočených šatech se celá třásla. Navzdory pokročilé hodině je musel oba usušit a nakrmit.

Mohl by postavit přístřešek z palmových listů. Pokud šlo o jídlo a pití… Kokosové ořechy! Samozřejmě. Na pláži rostly palmy a na nich ořechy. Jak to, že ho to nenapadlo dřív? Jestli se mu dnes večer nepodaří rozdělat oheň, může ji aspoň zabalit do své košile, kterou vyždímá a přehodí přes větev. I když nebude úplně suchá, poskytne jí jakous takous ochranu.

„Nemůžeme jít dál, habiba. Vrátíme se na pláž, dokud je světlo, najdeme kokosy a uděláme si piňa coladu.“

Znělo to, jako by mluvil o procházce parkem, ačkoli mu bylo jasné, že rozbít kokosový ořech nebude jednoduché. Dělal to před lety, když byl s kamarády na floridské pláži, jenže to měl v kufru auta nářadí… Ale proč se zatěžovat takovými drobnostmi?

„Hned potom postavím přístřešek na noc. Na průzkum půjdeme ráno. Co ty na to?“

Báječné, ušklíbla se Grace v duchu. I kdybychom našli kokosový ořech, jak se do něj dostaneme? A jak nás nějaký přístřešek ochrání proti všemu, co na tomhle ostrově žije? Dobře, možná to nejsou zrovna kanibalové, ale co krysy a jiná zvířata?

„Zní to dobře,“ promluvila, protože jí připadalo zbytečné plýtvat časem a stěžovat si na něco, co stejně nemůže změnit.

Nebo se pokoušet poznat muže, který jí nevěří, a přece ji líbá.

Kdo vlastně Salim je? Stále jejich vztah nevysvětlil. Pracovali spolu? Byli přátelé? Nebo něco mnohem víc?

Zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. Čišelo z nich odhodlání. Odvaha. A možná ještě něco.

Srdce se jí rozbušilo rychleji.

„Jsem ráda, že jsi tu se mnou,“ zašeptala dřív, než si to stačila rozmyslet.

Přimhouřil oči.

„Protože nejsi sama?“

Zavrtěla hlavou. „Protože jsi tady ty.“

Upřeně se na ni díval. Znovu mě políbí, pomyslela si a zatajila dech.

Ale nepolíbil. Jen ji pohladil po tváři, prošel kolem ní a vedl ji zpátky na pláž.

Jeho košile zůstala vlhká, ale jakmile ji do ní zapnul, objala si paže kolem těla a po chvíli se přestala třást.

„Je to lepší?“ zeptal se.

Přikývla. „Co ty – není ti zima?“

„Ne,“ odpověděl krátce. „Pojď za mnou. Zvu tě na piňa coladu.“

Našli několik kokosových ořechů. Grace jeden zvedla a podala mu ho. „Co teď?“

Takže v ní nevyvolal dojem, že to bude hračka. Jakpak taky? Grace byla nejen krásná, ale i chytrá.

Dost chytrá, aby ho využila ke zpronevěře deseti milionů dolarů…

„Jak se do něj dostaneme?“ zeptala se Grace. „Bude hodně tvrdý.“

Odkašlal si a vrátil myšlenky k důležitějším starostem. Vždycky u sebe nosil starožitný zavírací nůž. Dal mu ho otec, když byl ještě kluk, stejně jako hodinky po dědečkovi. Odplavilo ho moře? Ne. Stále byl v kapse u jeho kalhot.

Co ale takový nožík zmůže proti kokosové skořápce?

Potom pár metrů od nich spatřil kousek zkrouceného kovu zabořený v písku. Nezáleželo na tom, co to bylo ani jak se to tam dostalo, ale určitě to stálo za pokus.

Salim k němu přistoupil, zhluboka se nadechl a udeřil do něj kokosem.

Na skořápce zůstal znatelný otisk. Po několika dalších pokusech ořech praskl. Salim ho zvedl dřív, než z něj vyteklo drahocenné mléko, a podal ho Grace.

Zavrtěla hlavou. „Dokázal jsi to sám. Napij se první.“

Zamračil se. „Pij,“ poručil jí.

Polkla vzácnou tekutinu. „Teď ty.“

Lokl si, zdaleka ne tolik, jak jeho vyprahlá ústa toužila, ale předstíral, že mu to stačí, a znovu zvedl kokos ke Graceiným rtům. Položila prsty na jeho ruce, naklonila kokos a vyprázdnila ho.

„Hodná holka,“ usmál se.

Chtěla, aby ji nazýval holkou? Ne, ale vyslovil to něžně, téměř důvěrně…

Navzdory všemu, co jí řekl, byl pro ni cizí. Ano, vzájemně se znali. Dal to jasně najevo, ale ona si na to nevzpomínala. Nic o něm nevěděla. Ani o jejich vztahu.

Zatajila dech.

Byli milenci? Chovali se k sobě důvěrně? Bude od ní dnes večer očekávat, že si lehne do jeho náruče a přijme jeho polibky a hlazení?

„Grace?“

Zamrkala. Upřeně se na ni díval. Doufala, že se netvářila moc výmluvně.

„Co je, habiba?“

Zavrtěla hlavou. „Nic. Jen mě napadlo… Pořád jsi mi nevysvětlil, co se nám stalo. Kam jsme jeli? Proč jsme se zřítili?“

„Zítra,“ odvětil, jako by věděl, co jí poví. Vezl jsem tě zpátky do Států, abych tě obvinil z defraudace… „Teď se zatím pokusme trochu navečeřet.“

Nebylo to snadné, ale nakonec se mu podařilo vydlabat kousky kokosu. Moc se nenajedli, ale aspoň Gracein obličej mírně zčervenal. Možná to nakonec přece jen zvládnou. Možná si Grace na všechno vzpomene. Možná je do rána najde pátrací letoun.

Přál si to vůbec?

Odtrhl od ní oči, očistil nůž a zastrčil ho zpátky do kapsy. „Jsme po večeři. Je načase připravit se do postele.“

Zvolil špatná slova. Nepochybně se jí do tváří vloudil ruměnec. Odkašlal si a rozhodl se změnit téma.

„Jak ti je, habiba?“

„Mnohem líp.“

„Nebolí tě hlava? Nemáš závratě? Nedělá se ti špatně od žaludku?“

Zavrtěla hlavou. „Jen se na nic nepamatuju.“

Salim se v duchu proklel za to, že jí připomněl ztrátu paměti. Nejradši by ji vzal do náruče a utěšil. Dělala, co mohla, aby působila bezstarostně, ale viděl, že je to přetvářka.

Grace byla vynikající herečka.

Sevřel rty. Sebral zbytky kokosových skořápek a hodil je do moře.

„Potřebujeme se vyspat,“ prohlásil živě. „Oba.“

Opřel palmové listy o kmen stromu a vytvořil z nich provizorní přístřešek. Písek aspoň uhladil rukama a odházel ostré úlomky mušlí.

Není to nic zvláštního, pomyslel si kriticky, ale aspoň nás to trochu ochrání před deštěm.

Grace vypadala veseleji a už nebyla tak bledá. Znovu zapřemítal, jestli je opravdu nemocná, nebo se jen přetvařuje.

Ještě jedno jestli a rozskočí se mu hlava. Vlastně na tom nezáleželo. Až je odsud zachrání, odletí domů a Salim dohlédne na to, aby ji za to, co provedla, potrestali. Nepoškodila jen jeho, ale bezúhonnost celé firmy. To, že ho opustila, v tom nehrálo žádnou roli.

Přesto dnes večer na ničem z toho nezáleželo.

Slunce se utápělo v moři.

„Hotovo,“ prohlásil, když dokončil přístřešek.

„F… fajn.“

Salim nadzvedl obočí. Znovu se třásla. Zatraceně, samozřejmě že se třásla! Slunce skoro zapadlo, z oceánu vál chladný vánek a jeho vlhká košile ji nedokázala udržet v teple.

„Grace.“ Odkašlal si a přitom přerovnával palmové listy, které to vůbec nepotřebovaly. Jak do toho? K čertu, nic ho nenapadalo. „Grace. Svlékni se.“

Poklesla jí čelist. „Cože?“

„Pořád jsi mokrá. Já taky. Slunce zapadlo, fouká vítr… Zahřejeme se jedině tak, že se zbavíme mokrého oblečení.“

Zírala na něj. Svléknout se? „Ale,“ vypravila ze sebe, „ale…“

„Chceš dostat zápal plic?“ zeptal se ponuře. „Nedělej hlouposti, Grace. Svlékni se.“

Měl pravdu. Věděla to. Opravdu jí byla zima. Hrozná zima, která jí pronikala až do morku kostí. Jak to? Byli na tropickém ostrově.

Zastavilo se jí srdce.

Otočil se k ní zády a začal se svlékat. Nejdřív si sundal kalhoty, potom ponožky. Pak přesunul ruce k boxerkám a srdce jí skočilo skoro až do krku. Naštěstí zaváhal, téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou a obrátil se k ní.

„Nech si spodní prádlo, jestli chceš.“

Grace úplně přišla o hlas. Byl jedním slovem úchvatný. Měl široká ramena, silný krk, svalnatou hruď a ploché břicho.

Přejížděla po něm očima.

Útlé boky. Dlouhé svalnaté nohy. A nakonec boxerky… a v nich náhlý stan…

Zalétla k němu pohledem.

„Jsem jenom člověk, habiba,“ zabručel. „Když se na mě takhle díváš, nemůžeš čekat, že nebudu reagovat.“

Grace si olízla suché rty. „Nedívám se…“

„Mám ti pomoct?“ Jeho hlas se ztišil a ještě se zastřel. „Svléknu tě, habiba, jestli se ti to líbí víc.“

Tváře se jí rozhořely jako poslední paprsky slunce utápějící se v moři. Otočila se k němu zády, sundala si halenku i sukni a přitom si namlouvala, že takhle nějak by byli oblečení, kdyby si přišli na pláž zaplavat…

Zhluboka se nadechla. Potom se s hlavou vztyčenou obrátila. Ležel na boku a – díkybohu – bylo přílišné šero, než aby viděla jeho výraz.

„Děláme to proto, abychom zůstali v teple, habiba, kvůli ničemu jinému.“

Rychle k němu přistoupila a lehla si nejmíň třicet centimetrů od něj. Noční obloha se změnila v hedvábný plášť posetý milionem hvězd. Příboj jemně šplouchal na písku a kdesi v křoví zapípal pták.

Roztřásla se. Byla jí zima. Nebo cítila něco jiného, co nechtěla pojmenovat. Znovu se zachvěla…

„U Ishtar,“ zaklel Salim, „přestaň se chovat jako blázen.“

Objal ji silnou teplou rukou a přitáhl ji k sobě. Přehodil jednu nohu přes její. Cítila žár jeho těla i teplý dech na svém krku. Začal pomalu oddychovat.

Usnul? Popudilo ji to. Ona probdí celou noc. Jak by mohla v jeho objetí zamhouřit oko? Když cítí bušení jeho srdce? Když se k němu tiskne, jako by byli milenci?

Když má pocit, že jí nic neublíží, pokud zůstane v jeho náručí?

Zívla.

A za chvíli spala.

OSMÁ KAPITOLA

Něco pošimralo Salima na nose.

Ospale se to snažil odehnat. Zabručel, znovu o to zavadil…

A probudil se do jasného rána. Hučel příboj a na bezmračném nebi zářilo horké slunce. Modrý oceán, bílý písek, převislé palmové listy…

A Grace spala v jeho náručí.

Probudil ho slabý dotek jejích vlasů. Ležela schoulená vedle něj, obličej zabořený do jeho ramene. Ruku měla položenou na jeho srdci a na hrudi cítil teplo jejího dechu.

Takhle vždycky odpočívali po milování.

Vzpomínal si, jak bylo příjemné objímat ji po hodinách vášně a potom se vedle ní probudit. Ačkoli věděl, že by s ní neměl strávit celou noc, někdy se zdržel až do rozednění. Když se po něm ospale natáhla a zamumlala, že nechce, aby odešel, bylo to ještě těžší.

Pokud však muž se ženou spal – opravdu spal – jejich vztah zevšedněl. A to si nepřál.

Vyhledával sex. Společnost. Možnost někam si vyjít, prožít neuvěřitelné chvíle a po posledním polibku se vrátit taxíkem domů. Neměl čas na nic, co by připomínalo závazek, a v žádném případě po tom netoužil. Korunní princ sice potřebuje manželku a dědice, ale až k tomu dojde, bude to státní záležitost, ne volání srdce.

Salim nevěřil, že je srdce něco jiného než orgán, který rozhání tělem krev.

Jeho otec byl stejný. S první manželkou se rozvedl, jakmile se ukázalo, že je neplodná. Oženil se s další, která mu porodila Salima. Když splnila povinnost, nechala si titul i bohatství, kterým ji Salimův otec zahrnul, a odstěhovala se. Salim ji od dětství neviděl a ani se mu po ní nestýskalo.

Královská manželství jsou založená na povinnostech, nikoli na citech. Sexuální naplnění obstarávají mimomanželské vztahy. Takhle tomu odjakživa rozuměl.

Přesto se občas přistihl, že se mu z Graceiny postele nechce. Byla smyslná, vášnivě reagovala a touha zůstat s ní pramenila ze základních mužských instinktů.

Z ničeho jiného, pomyslel si, zavřel oči a přivinul ji ještě blíž.

I teď si přál zůstat, kde je. Nebylo divu. Přežil havárii, hodiny plul po moři a nakonec se ocitl na ostrově uprostřed ničeho. Bolely ho svaly a rána na boku pálila.

Ležet tady bylo mnohem lepší než vstát a hledat jídlo nebo vodu.

I žena v jeho náručí potřebovala spánek. Prožila peklo. Muselo to pro ni být zlé. Zjevně nikdy nepoznala nic jiného než přepych. Studovala na prestižních školách, měla milující rodiče… Nikdy se mu se svým dětstvím nesvěřovala, ale její elegance a inteligence mluvily samy za sebe. Na tohle ji jistě život nepřipravil.

Ani na muže, jako je on.

Uměl si představit její zděšení, kdyby věděla, že kdysi nenosil obleky za pět tisíc dolarů, ale roztrhané hadry, žil ve stanu, nikoli v ateliérovém bytě, a musel se starat o otcovy arabské koně, ne o investiční impérium v miliardové hodnotě.

Také na tom nezáleželo.

Nic z toho nemusela vědět. Byla jeho milenkou a teď navíc defraudantkou. Její ztráta paměti na tom nic nezměnila.

Salim jen netušil, co je čeká. Grace musí být silná, a proto ji nechá vyspat. Kdyby vytáhl ruku zpod jejích ramen, mohl by ji probudit. Proto bude lepší ještě několik minut ležet.

Nebo vnořit prsty do jejích vlasů a dívat se, jak se mu žlutohnědé hedvábné kadeře vlní mezi prsty. Přesně takhle. A znovu jí přitisknout rty k čelu, aby zjistil, jestli nemá horečku. Nebo si ověřit, že je její pokožka skutečně jako hedvábí.

„Salime.“

Zašeptala jeho jméno. Vyslovila ho i včera v noci, když se jí představil, ale teď ho vydechla jako před měsíci. Vyvolalo to v něm příval vzpomínek. Znovu ji políbil.

Otevřela oči. Byly zastřené spánkem a touhou. Zvedla ruku k jeho krku, jemně mu vklouzla prsty do vlasů a přitáhla ho k sobě blíž.

Dotkla se jazykem jeho rtů a Salim její nabídku přijal.

Vždycky ho vítala polibkem, když s ní přece jen občas zůstal v posteli až do rána. Vymlouval se na počasí nebo pozdní hodinu, ale pravdou bylo, že nechtěl odejít. Přál si držet ji v náručí, probouzet ji něžnostmi a slyšet, jak šeptá jeho jméno.

Už dlouho byl bez jejího tepla a vzdechů, kterými ho ujišťovala, že ho chce… Cítil, jak mu ochabla v náručí, a vnímal vlastní rostoucí vzrušení. Měl pocit, jako by se všechna krev v jeho těle nahrnula do jednoho místa.

Grace to také neuniklo a tiše zalapala po dechu. Pohladil ji po zádech, uchopil do dlaně její hýždě a přitiskl ji k sobě. Znovu se zajíkla. Dělila je od sebe jen slabá látka jejich spodního prádla.

S bušícím srdcem vklouzl prsty pod krajku a zavadil o jemné chloupky.

Zachvěla se. Nebo on. Nevěděl, kde je to ještě Grace, a kde on. Vždycky to tak bylo, od chvíle, kdy se prvně milovali.

„Salime…“

Zašeptala jeho jméno. Umlčel ji polibkem.

„Habiba,“ řekl tiše a otočil ji na záda.

Ostře se nadechla, když jí přejel palcem po slabinách. Zopakoval to, ale tentokrát se přiblížil k citlivému místu, které hledal.

„Salime,“ vydechla a opřela se rukama o jeho hruď. „Přestaň.“

Slyšel to slovo, ale nedávalo mu smysl. Ztrácel se ve světě smyslnosti, kterou od chvíle, kdy ho opustila, nedokázal nasytit.

„Salime! Už dost.“

Její zpanikařený hlas ho vrátil do přítomnosti. Jakmile se mu podařilo zaostřit, uviděl Gracein bledý obličej.

„Tohle nemůžeme.“

„Chci tě, habiba. A ty chceš mě.“

„Ne!“ Strčila ho do hrudi. „Nechci. Takhle ne.“

Zakřenil se. „Jsem přístupný veškerým návrhům.“

V očích jí hněvivě zaplálo. „Pusť mě! Neznám tě! Neznám ani sebe! Nebudu se s tebou milovat, když jsme si cizí.“

Cizí? Znělo to jako vtip. „Nejsme si cizí,“ zavrčel.

„Tak co tedy?“

Ano, co? Odpověď se vynořila během vteřiny. On byl muž, kterého připravila o čest.

Odtáhl se od ní, vstal a začal se oblékat. Šaty byly ztuhlé mořskou solí, ale suché.

„Co dělá hlava?“

„Bolí.“

„Hodně?“

„Salime…“

„Jestli dokážeš vstát, půjdeme na průzkum.“

„Salime. Odpověz mi na otázku.“

„Máme spoustu práce,“ utrousil příkře.

„Proč mi to nevysvětlíš?“

V písku za sebou uslyšel její kroky. Uměl si představit, jak má rudé rty od jeho polibků a jak se jí vlasy vlní na ramena.

„Co je tu k vysvětlování? Jestli chceme najít Hilton, ve který doufáš, musíme začít.“

„O tom jsem nemluvila.“ Odmlčela se. „Měla jsem na mysli…“

To, co se mezi nimi právě přihodilo. To, že říkal, že si nejsou cizí.

Otočil se a pohlédl na ni. Vypadala přesně tak, jak si představoval, jen ještě krásněji. Bůhvíproč to ještě posílilo jeho vztek.

„Vím, co jsi měla na mysli,“ promluvil, jako by ji opět špatně pochopil. „Muži se často probouzí s erekcí. Zvlášť když je k mání žena.“

Mluvil krutě a ze vzteku. Přesto ho bodlo u srdce, když zbledla.

Rychle se však vzpamatovala.

„Nejsem k mání,“ ohradila se. „A děkuju za vysvětlení, co je to erekce. Opravdu bych to neřekla líp.“

Opět to byla Grace, kterou znal. Pohotová, ostrá a duchaplná.

Napadlo ho, že k ní přistoupí, povalí ji do písku, chytí ji za zápěstí a doplní svůj výklad činy. Věděl však, že by jí to hrálo přímo do ruky.

Místo toho tedy zvedl její halenku a sukni a hodil je po ní.

„Oblékni se. A pospěš si, nebo si pro tebe přijdou kanibalové.“

Potom zamířil k jejich skrýši kokosových ořechů, aby přinesl jeden k snídani.

Měl pocit, že je čeká velmi dlouhý den.

Několik minut zjišťoval rozsah jejich zranění.

Rána v jeho boku byla jen povrchová a stále se v ní neobjevila infekce, ačkoli sebou při jejím čištění trhl. Když Grace vyzval, aby mu ukázala spánek, chovala se, jako by ho neslyšela. Proto ji chytil za zápěstí, posadil ji na spadlý kmen, sevřel její obličej do dlaní a dlouze se jí díval na čelo. Otok splaskl, ale stále hrál všemi barvami.

Zvedl tři prsty.

„Kolik?“ zeptal se.

Pohrdavě se ušklíbla. „Tři.“

Změnil to na pět. „A teď?“

„Pět.“

„Nemáš žádné problémy se zrakem? Nevidíš tečky nebo něco jiného, co bys neměla?“

Nasadila zářivý úsměv. „Jen tebe,“ odpověděla tak líbezně, že musel potlačit úsměv.

„V tom případě vyrazíme. Kdybys mi nestačila, řekni.“

„Tobě?“ ušklíbla se a sladila s ním krok. „Chodila jsem do skautu…“

Slyšel, jak zatajila dech, otočil se a pohlédl na ni.

„Co je?“

„Byla jsem skautka,“ promluvila tiše. „Jak to vím?“

Salim přimhouřil oči. „Co si ještě pamatuješ?“

„Nic. Jen že jsem neměla celou uniformu, jen klobouk a šátek, protože kompletní výstroj byla moc drahá…“

Drahá? Pro Grace?

„Nedává to smysl,“ zašeptala. „Na nic si nevzpomínám a najednou vidím, jak jdu jako malá holka na výpravu. A pak se zas všechno rozplyne…“

Salim k ní přistoupil a objal ji. Třásla se a on ji přivinul blíž.

Opravdu ztratila paměť. Konečně o tom nepochyboval. Přesto se tím nic nezměnilo. Byla to stejná Grace jako dřív. Kvůli ní ztratil hlavu. Ale už se to nikdy nebude opakovat.

Kdyby nějaký režisér hledal tropický ostrov pro film o trosečnících, tenhle by rozhodně vyhrál.

V jasném denním světle našli pěšinu mezi keři, nejspíš vyšlapanou od zvěře. Všude rostly růžové a bílé orchideje a kolem větví stromů se vinuly popínavé rostliny. Nad hlavou jim létali barevní ptáci a jednou dokonce vyplašili srnku.

Salimovi zakručelo v žaludku.

Rozhodně to byla stezka zvěře. Znamenalo to jídlo, ačkoli ho bude muset nejdřív chytit. Z toho, jak Grace při pohledu na mrštné stvoření nadšeně vykřikla, usuzoval, že v něm vidí spíš Bambiho než vysokou, ale to vyřeší, až přijde čas.

Našli potok, který se rychle valil přes kameny. Oba se vrhli na mechem porostlý břeh, sklonili obličej a hltavě pili.

Grace se posadila jako první a radostně se zasmála.

„Ochutnal jsi už někdy něco tak úžasného?“

Díval se na ni. Z obličeje jí kapala voda, měla roztrženou halenku a šmouhu na nose. V životě jí to neslušelo víc. Ano, ochutnal ještě něco lahodnějšího než vytouženou vodu.

Graceina ústa. Její pleť. Bradavky… Proboha, co se to s ním děje? Ocitl se na pustém ostrově, a místo aby chrlil nápady, jak se odsud dostanou, měl plnou hlavu vášnivých představ.

Otřel si ústa hřbetem ruky a vstal.

„Nemáme čas sedět tu a povídat si,“ promluvil ostře. „Musíme najít vhodné místo, kde strávíme noc.“

Její úsměv pohasl. „Máš pravdu,“ přikývla, vstala a znovu s ním sladila krok.

Salim odhadoval, že se vydali na túru asi v osm ráno.

Teď byla, soudě podle slunce, asi hodina po poledni. Bolelo ho celé tělo, ale nejvíc nohy. Pěšinka v porostu se začala vytrácet. Pod nohama jim leželo listí, ale i větvičky a kameny, po kterých se bez bot špatně šlapalo.

Několikrát se zastavil, aby se zeptal Grace, jak to zvládá. Muselo to pro ni být ještě obtížnější než pro něj. Měla malá a citlivá chodidla, a i když to nepřiznala, určitě cítila na cestě každou překážku.

Pak za sebou uslyšel tichý výkřik.

Prudce se obrátil a spatřil Grace, jak sedí na zemi a drží si levou nohu.

„Co se stalo?“ zeptal se a přidřepl k ní.

„Na něco jsem šlápla… Au!“

„Tady?“

Slabě zatlačil do jejího chodidla, až sebou trhla.

„Ano, tam. Zatraceně, Salime…“

„Co kdybys trochu spolupracovala, Grace? Snažím se zjistit, co se ti stalo. Máš tam trn…“

„Trn?“ vydechla unaveně. „Dobře, vytáhni ho.“

„Mám dojem, že je před námi palouk. Vidíš? Mezi stromy svítí slunce.“

Přikývla. „Když mi podáš nějakou větev, můžu se o ni opírat… Počkej! Polož mě!“

„Až na louce.“

„Můžu jít sama.“

„A přitom zakopnout a zarazit si trn ještě víc? Přestaň si stěžovat, habiba, a vychutnej si to.“

Jak si to mohla vychutnávat?

Které ženě by se líbilo, kdyby ji muž uchvátil do náruče a nesl jako válečnou trofej? Zvlášť tenhle muž. Mohutný, sebejistý a arogantní.

Sexy.

Bože, nesmírně sexy.

Když si Grace představila, co se dnes ráno stalo, rozhořely se jí tváře. Probudila se v Salimově náručí. Tiskl se k ní, takže dobře cítila jeho vzrušení.

A pak ji políbil. Dotkl se jí. Vklouzl prsty pod její kalhotky, jako by na to měl právo, ale na druhou stranu, neustále se choval jako princ, který může mít všechno, co chce.

Jako princ. Proč ji to slovo napadlo?

Nezáleželo na tom.

Na jejich vztahu ano.

Měli spolu kdysi něco? Tvrdil, že si nejsou cizí, ale nic víc jí nevysvětil. Z toho, jak se k ní choval, to nedokázala odhadnout. Někdy působil vášnivě, jindy chladně a někdy… jako právě teď… něžně.

Co je Salim za jméno? Není americké. V hlavě jí naskočila jiná, mnohem běžnější. John. Arthur. Steven. Ale Salim?

„Co kdybys zapomněla na pýchu a chytila se mě kolem krku, habiba? Dost by nám to pomohlo.“

Grace zamrkala. Snažila se udržovat si odstup. Hloupé, když měl jednu ruku pod jejími koleny a druhou kolem pasu.

Váhavě udělala, oč ji požádal.

„Díky,“ utrousil jízlivě. „Vážím si tvé oběti.“

„Rádo se stalo,“ poznamenala stejným tónem. Nepřála si žádné důvěrnosti, ať už byl Salim kdokoli. Přesto ji tělo zrazovalo. Proč na něj tak prudce reagovalo?

„Salime. Musíš mi vysvětlit, kdo jsi. Kdo jsme. Jak se vzájemně známe a… ach!“

Vyšli z lesa a Salim se zastavil.

Ocitli se na louce porostlé svěží tmavě zelenou trávou. K nebi se tyčily vysoké banyány, jako by tam byly od počátku věků. A přímo před nimi do průzračné safírově modré tůňky padala voda z dvacetimetrového vodopádu.

„Pevně se drž, habiba,“ zasmál se Salim a rozběhl se ke zpěněné vodě padající do jezírka.

Když se přiblížili, ucítili na pokožce studené kapky a šumění vody zesílilo. Salim ho slyšel už v lese, ale přikládal to oceánu.

Místo toho narazili na tenhle ráj.

Nebyl to pětihvězdičkový Hilton ani srub. Nebylo to letadlo ani helikoptéra. Byl to jen vodopád, ale tak nádherný, že na chvíli úplně zapomněli na svou hrozivou situaci.

Grace se k jeho smíchu přidala. „To je úžasné, Salime,“ opakovala neustále. „To je úžasné!“

Bylo. Otáčel se s ní kolem dokola, zatímco se mu dívala do očí a smála se s ním…

Pak je veselí opustilo, Salim se sklonil k jejím rtům a vášnivě ji políbil.

Ochabla v jeho objetí, zanořila mu ruce do vlasů, otevřela ústa a dotkla se jazykem jeho rtů. Zabručel, přivinul ji ještě blíž a pomalu spustil na zem. Vnímal její ploché břicho a ňadra, jimiž se k němu tiskla…

„Au!“

Její tichý bolestný výkřik ho vrátil do reality. Má trn v noze. Co je to za muže, že dovolí sexuální touze, aby mu zcela zastřela mysl?

„Pšš,“ konejšil ji, odnesl k vodě a jemně položil na mechem porostlý balvan. Klekl si před ni, zvedl si její nohu na koleno a sklonil se k ní. Trn nevězel moc hluboko. Salim ho přitiskl mezi palec a ostří nože, aby se ujistil, že se nezlomí a nezůstane jí zčásti v chodidle. Když skončil, zvlnil rty. „Operace proběhla úspěšně.“

Grace se usmála. Jako by říkala: Miluju všechno, co mi děláš. Už dlouho ten úsměv neviděl, nejen od chvíle, kdy ho opustila, ale už předtím, zatímco byla jeho milenkou.

Jak to, že si to až doteď neuvědomil?

Přestala se tak tvářit, protože se mu dostala dostatečně pod kůži, aby získala přístup k počítačovým kódům, které přechovával v koženém zápisníku ve své pracovně? Nebo pro to měla jiný důvod? Nebyla s ním šťastná?

„Grace,“ zašeptal a přitáhl ji k sobě.

Dokonale zapadala do jeho náruče. Když vstal a zvedl ji, upírala na něj rozzářené oči a držela ruce na jeho hrudi. Nejradši by se v jejím pohledu utopil. Ve vůni, která ji obklopovala, i jemnosti její pokožky…

Pomalu ji začal svlékat. Odhodil na trávu její halenku, rozepnul jí sukni a stáhl ji dolů po jejích stehnech.

Položila mu ruce na košili a rozepnula knoflíky. V půvabném obličeji se mísila nevina a touha. Vzal ji za ruce a políbil je dřív, než mu shrnula košili z ramen.

„Nech to na mně,“ promluvil zastřeně. Zbožňoval, jak zaklonila hlavu, když jí sáhl na záda a rozepnul podprsenku. V dlaních ucítil její ňadra, krásná jako vždy. Zasténala a Salim zatajil dech.

Zlehka přejížděl prsty po citlivých vrcholcích a přitom se díval na její obličej. To, co v něm viděl, ho nesmírně vzrušilo. Vykřikla a on se k ní sklonil, poséval polibky prohlubeň mezi jejími ňadry, a když se přiblížil k růžové bradavce, vtáhl ji do úst.

Podlomila se jí kolena.

Uchopil ji do náruče, odnesl k nejbližšímu banyánu a položil do stínu silných listnatých větví. Je to špatné, letělo jí hlavou, neznám toho muže a nic o něm nevím…

Ale věděla. Hluboko v srdci ho znala. Byl její součástí a ona zas součástí jeho…

„Salime,“ zašeptala.

Sklonil hlavu a políbil ji. „Jsem tady, habiba. Pověz mi, co chci slyšet. Řekni, že mě chceš.“

Usmívala se jako Siréna, která v dávných časech lákala námořníky do záhuby.

„Chci tě,“ zašeptala. „Chci tě, Salime, chci tě, chci…“

Umlčel ji polibkem, svalil se s ní do trávy a vklouzl jí prsty pod kalhotky, až vykřikla a vzepjala se proti němu. Vodopád šuměl skoro tak hlasitě, jako mu hučelo v hlavě.

Až na to, že neslyšel vodopád.

Po trávě k nim kodrcal bílý džíp s růžovobílou pruhovanou střechou.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nejdřív byla Grace natolik ohromená, že úplně ztuhla. Pak si uvědomila, že je v Salimově náručí skoro nahá. „Panebože,“ zašeptala. „Salime…“ Posadil se před ni, sáhl po své košili a přehodil jí ji přes ramena.

Zastrčila ruce do rukávů. Neměla čas vzít si něco dalšího. Džíp zabrzdil jen několik metrů od nich.

Salim vstal a přivinul ji k sobě. Jeho košile byla na cáry, ale dosahovala jí až ke stehnům. Určitě je na mně přesně vidět, co jsem dělala, pomyslela si a horečně si uhlazovala rozcuchané vlasy.

„Drž se za mnou,“ poručil jí.

Grace se za něj schovala. Proč člověka tolik vyděsí nečekaný příchod další lidské bytosti, když si myslí, že je sám na pustém ostrově uprostřed Tichého oceánu? Jezdívala v noci metrem po New Yorku, v začátcích žila v pátém patře domu bez výtahu ve staré části Manhattanu, ale nikdy jí takhle nebušilo srdce…

Jak to všechno ví?

Nezáleželo na tom. Teď nebyl čas, aby to zjišťovala. Byla si jistá jedině tím, že jí kolena vypovídají službu a cítí obrovskou vděčnost, že je Salim s ní a postará se o ně.

Z džípu vystoupil nějaký muž. Byl vysoký a tlustý, měl na sobě ošuntělé džíny, sešlapané tenisky a tričko s nápisem Pivo to řekne nejlíp.

Co řekne nejlíp? pomyslela si Grace zneklidněně.

Mimoděk vklouzla rukama do zadních kapes Salimových kalhot, sevřela látku mezi prsty a přistoupila k němu co nejblíž.

„Neboj se, habiba,“ zamumlal. „Nedovolím, aby ti někdo ublížil.“

Věděla, že to myslí vážně. Opřela se čelem o jeho záda a ucítila z něj napětí. Byl jako tygr připravený ke skoku, aby chránil, co mu patří.

Patřila mu? Patřil jí? Najednou jí připadalo správné stát v jeho blízkosti, opírat se o něj, věřit, že by za ni v případě nutnosti položil život. Byla si jistá, že tohle už se Salimem kdysi cítila. Ohromující pocit semknutosti, kdy byli jako jeden. Stejné city ji zaplavily, když se s ní začal milovat…

„Kdo jste?“ zeptal se Salim, jakmile se muž přiblížil.

„Mám lepší otázku, kamaráde. Kdo jste vy? A co tady k čertu pohledáváte? Tohle je soukromý ostrov.“

Soukromý? Stojí tu nemocnice pro duševně choré? Konají se v podzemních místnostech děsivé experimenty? Grace prolétly hlavou všemožné úryvky ze špatných filmů, které kdy viděla.

„Jmenuju se Salim al Taj.“

„To mi nic neříká, kamaráde. Vymyslete si něco lepšího.“

Grace ucítila, jak se Salim zhluboka nadechl. „Jsem šejk Salim al Taj, korunní princ království Senahdar,“ prohlásil chladně. „Rád bych věděl, jak se jmenujete a kde jsme.“

Muž se zatvářil stejně otřeseně jako Grace. Šejk? Princ? Cizinec, s kterým se téměř milovala, pochází z královského rodu? Zmocnil se jí neodůvodněný vztek. Proč jí to neřekl?

Muž nadzvedl obočí. „Takže jste přítel sira Edwarda?“

„Koho?“

„Sira Edwarda Bromptona. Tenhle ostrov mu patří.“ Grace si konečně uvědomila, že napětí ze Salimových svalů mizí.

„Bromptona?“ opakoval. „Z Bromptonovy lodní společnosti? Jsme tedy na ostrově Dilarang?“

„Ano. Pozval vás sem?“

Salim se zasmál, sáhl po Grace a přivinul ji k svému boku. „Kéž by, pane…“

„Jack. Ale jestli tu nejste na pozvání sira Edwarda…“ Až teď si zřejmě všiml jejich rozedraného oblečení. „No nazdar! Co se vám stalo?“

„Předevčírem v noční bouřce s námi havarovalo letadlo,“ vysvětlil Salim drsnějším hlasem a pevně Grace objal. „Přežil jsem jen já a slečna Hudsonová.“

Jack přikývl. „To je mi líto, ale aspoň že vám dvěma nic není.“ Věnoval Grace úsměv, který ho změnil z piráta na okouzlujícího společníka. „Byla to hrozná bouřka. Od té doby nám nejde elektřina. Pořád se ji snažíme znovu zapojit.“

„Co satelit?“

„Taky nefunguje. Nevím proč.“

Grace si olízla rty. „Takže není šance obrátit se na někoho, kdo nám pomůže?“

„Zatím ne, slečno, ale slibuju, že tu máme všechno, co byste mohli potřebovat.“ Vykročil k nim a se širokým úsměvem napřáhl ruku. „Vítejte na Dilarangu.“

Všechno, co by mohli potřebovat?

Grace se skoro zasmála. Dům na ostrově Dilarang zcela jistě obsahoval všechno, co by mohl kdo potřebovat nebo chtít na celý život.

Dům nebylo správné označení. Jednalo se spíš o sídlo a nacházelo se asi deset minut jízdy od vodopádu.

„Džípem jste tam za chviličku,“ prohodil Jack vesele, „ale pěšky by vám to trvalo půl dne. Za loukou opět začínají lesy.“

Sídlo obklopené zahradami, zastíněné vysokými palmami a stromy, mezi nimiž se proplétaly divoké orchideje, vyhlíželo na bílou písčitou pláž omývanou safírově modrými vodami jižního Pacifiku.

Budovu, jejíž styl ukazoval na indonéskou kulturu, tvořily převážně prosklené stěny, kámen a týkové dřevo. Z obytných místností s vysokými klenutými stropy a masivními kamennými krby byl úchvatný výhled na les nebo moře. Grace napočítala nejmíň dvanáct pokojů s příslušenstvím.

„Náš personál se pokusí vyplnit každé vaše přání,“ ujistil je Jack. „Sir Edward tady není a bohužel ještě pár týdnů nebude, ale určitě by chtěl, abyste se tu cítili jako doma.“ Další okouzlující úsměv. „Jistě by ctil přísloví můj dům, váš hrad, šejku Salime.“

Salim se usmál. „Díky. Rád bych, abyste mi dal vědět, až navážete spojení s okolním světem. Netuším, jestli se pilotovi podařilo vyslat signál SOS, ale jakmile se moji lidé dozvědí, že jsem se ztratil…“

„Samozřejmě, pane. Jeden náš mladík, odborník na počítače a podobné věci, už na tom pracuje. Než se opláchnete, pověřím kuchaře, aby vám připravil něco k snědku. V každém pokoji je spousta oblečení, které si můžete vzít. Vyberte si jakoukoli místnost, ačkoli bych vám doporučoval pánovo apartmá.“

„Budeme potřebovat…,“ začala Grace.

„To zní skvěle,“ přerušil ji Salim dřív, než stačila domluvit.

Zakrátko osaměli v pokoji s vysokým stropem, jemuž dominovala široká sloupková postel ověšená průsvitnou látkou v barvě slonové kosti. Francouzské okno se otvíralo na velkou terasu, za níž se nacházel velký bazén a potom moře.

„Musím říct Jackovi, že…“

„Že potřebujeme dvě ložnice.“ Salim přikývl. „Já vím. Ale dokud nemáme jistotu, jak se věci mají, bylo by moudřejší zůstat spolu.“

Tvářil se tak vážně, že Grace zneklidnil.

„Nemyslím si… chci říct, že nám určitě nehrozí žádné nebezpečí… Víš, co se říká, habiba. Důvěřuj, ale prověřuj.“

Neuměla si představit, co by se jim na tomto přepychovém ostrově mohlo něco stát, ale od chvíle, kdy havarovali, Salimovi důvěřovala. Nemělo smysl začít o něm pochybovat.

„Salime.“ Zaváhala. „Opravdu jsi šejk? Princ?“

Zkřivil rty. „Ano. Ani mi nepřipomínej, jak jsem při tom směšném prohlášení musel vypadat.“

Usmála se. „Vůbec to nebylo směšné. Jack se přestal tvářit, jako by nás chtěl uvrhnout do žaláře, a stal se tím nejmilejším hostitelem na světě.“

Salim se širokým úsměvem popošel k vestavěným skříním, nakoukl dovnitř a strčil hlavu i do dvou šaten a mramorem obložené koupelny.

„Ano. Byl to okamžitý nápad. I v jednadvacátém století mají tituly jistou moc.“ Pohlédl na jejich rozedrané oblečení. „Připadalo mi, že ho musíme nějak přesvědčit, že nejsme zloději, ale trosečníci.“

Grace si představila zloděje zde, uprostřed ničeho, a rozesmála se. Doufal v to. Neprožila si během posledních osmačtyřiceti hodin už dostatečně velká muka? Vypadala mnohem líp a ohromně jí to slušelo. Přesto měla červené tváře, což mohlo být od horečky nebo od slunce, modřina na spánku získala působivý modročerný odstín a dělalo mu starosti, že si stále ještě nic nepamatovala.

Nemohl přestat myslet na to, co se stalo u vodopádu.

V jeho náručí byla vášnivá a zcela bez zábran. Ne jako v posledních týdnech před tím, než od něj utekla. Tehdy se chovala zdrženlivě, jako by milostný akt spíš z dálky sledovala, než ho prožívala.

Všiml si toho, ale mlčel. Co na tom záleželo? Říkal si, že jejich románek už nejspíš trvá příliš dlouho a je načase myslet na rozchod.

Ale před chvílí mu každý polibek i povzdech napovídal, že Grace cítí stejné vzrušení jako on.

Kromě posledních týdnů jejich vztahu to tak bylo vždycky. Nikdy se v posteli nedržela zpátky.

Salim znal spoustu žen – byl to přirozený důsledek jeho bohatství, moci a pěkného zevnějšku. Narodil se s tím a už od osmnácti věděl, že může mít každou krásku, na kterou jen ukáže.

Předháněly se o něj.

Tehdy mu to připadalo dokonalé.

V prvním ročníku na Harvardu se spřátelil s dalšími dvěma mladíky ze stejné části světa. Oba byli šejkové, princové, a když je dívčí časopis nazval urostlými idoly, nepředstírali, že je to urazilo.

Nakonec však všichni toužili po anonymitě.

Salim nenáviděl, jak mu lidé podlézají. Nepřipadal si jako člověk, ale jako zboží. Naučil se vyhýbat médiím a téměř paranoidně lpěl na tom, aby udržel svůj osobní život v soukromí. Měl ty nejkrásnější ženy, jaké si mohl přát, ale nikdy si nebyl úplně jistý, jestli chtějí opravdu jeho, Salima, nebo prince.

Po nějaké době mu na tom přestalo záležet.

Objevovaly se v jeho životě a zase z něj odcházely. Dával tomu přednost. Užíval si intenzivního sexu a přitom si nemusel lámat hlavu s budoucností.

Slovo budoucnost nešlo s jeho vztahy dohromady.

A potom se objevila Grace.

Zdálo se, že nemá zájem o jeho titul, a ani bohatství na ni neudělalo dojem. Při druhé schůzce ji vzal na večeři do nové restaurace v Chelsea, na kterou kritici nešetřili chválou.

Grace nabrala na vidličku sousto předkrmu, chvíli kousala, polkla a počkala, až Salim udělá totéž.

Ať už jim naservírovali cokoli, bylo to hrozné.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se s kamennou tváří.

Předklonila se. „Že bychom měli jít ke mně domů a tam umíchám vajíčka.“

Šli tam pěšky, i když se rozpršelo. Navrhl, že zavolá svého řidiče, ale rozmluvila mu to.

„Projdeme se,“ trvala na svém.

„Projdeme?“ opakoval, jako by mluvila řecky.

I teď si vybavoval její úsměv. „Je to jen letní přeháňka. Ráda se procházím v dešti. Co ty?“

Vlastně se mu to taky líbilo. Dětství na poušti v něm zanechalo své stopy. Déšť stále považoval za radostné znamení. Ale Grace na sobě měla jednoduché elegantní bílé šaty, které musely stát jmění, a značkové boty. Vlasy měla rozpuštěné na ramena. Vypadaly nenuceně, ale za ta léta zaplatil svým milenkám dost účtů za salony krásy, aby poznal účes za tři sta dolarů.

„Pojď,“ vyzvala ho, vzala ho za ruku a táhla po chodníku. A tak kráčeli v dešti a dokonce si v kaluži na Broadway krátce zatančili.

Místo večeře se milovali s takovou vášní, jakou ještě nikdy nezažil.

Když ji pak objímal v široké posteli a Grace si opírala hlavu o jeho rameno a ruku měla položenou na jeho srdci, přemítal, jestli je opravdu tak upřímná a čestná, jak vypadá, a chce jen jeho, nikoli šejka nebo prince.

Nebylo to tak.

Toužila po mých penězích, pomyslel si chladně a opět se vrátil do současnosti. Ztratila paměť. No a? Najednou mu připadalo jako špatný vtip, že spolu zůstali na tomto romantickém místě.

„Salime?“

Zamrkal a zadíval se na ni. Váhavě se usmála.

„Vypadáš, jako bys byl milion mil odsud.“

Zatnul čelist.

„Ne tak daleko,“ utrousil. „Jen pár tisíc.“

Nadzvedla obočí.

„Myslel jsem na New York a svou kancelář. Na svůj život. A doufal jsem, že se tam zanedlouho vrátím.“

Grace se přestala usmívat. „Ach,“ vydechla. „Ano, samozřejmě. Musí to být pro tebe hrozné. Uvíznout uprostřed ničeho.“

Doufala, že jí poví něco romantického? Že odsud nechce odjet? Chápal by to, zvlášť když se před chvílí skoro milovali. Ale musel přijít k rozumu. Zapomínal, že Grace, bez ohledu na půvab a vášeň, z něj udělala hlupáka, připravila ho o důvěru, peníze a… a…

Odvrátil se od ní, zastrčil si ruce do kapes u kalhot a pohlédl na oceán.

„Určitě se chceš osprchovat,“ promluvil chraplavě. „Běž jako první. Já se zatím podívám po Jackovi.“ Na chvíli se odmlčel. „Povím mu, že se přestěhuju do samostatného pokoje.“

Opravdu je možné slyšet ticho?

Právě teď mu to tak připadalo.

„Ale říkal jsi…“ Grace si odkašlala. „Říkal si, že dokud nemáme jistotu, měli bychom… zůstat spolu.“

Otočil se k ní.

„Už mám jistotu, Grace.“

Trhla sebou, jako by ji udeřil. Nebyla hloupá, pochopila jeho narážku. Nechtěl ji. Jejich romantický a krátký flirt skončil. Na okamžik se za to nenáviděl. Nejradši by se s ní miloval, ale vzhledem k její minulosti ji odmítl, ačkoli netušila proč.

„Skvělé.“ Letmo se usmála, ale v očích se jí leskly slzy. „Nechtěla jsem na tebe tlačit. Jsem ti vděčná za všechno, co děláš, ale potřebuju trochu soukromí.“

Obrátila se na podpatku a se vztyčenou hlavou zamířila do přilehlé koupelny. Dveře se za ní zavřely.

Salim zatnul zuby. Grace byla hrdá. Chytrá. Soběstačná.

Škoda že dobře věděl, co se nachází pod povrchem. Škoda že si uměl živě představit, co právě teď dělá za zavřenými dveřmi. Rozepíná si košili a stahuje ji z ramen. Sundává si podprsenku i kalhotky, kráčí ke sprše a tam si se zakloněnou hlavou a zavřenýma očima nechává vodu stékat po pokožce jako vodopád.

Pod vodopádem stáli spolu v těsném objetí. Hladil ji po ňadrech, přejížděl po stehnech a ona se k němu otočila a zašeptala, že ho chce, chce ho…

„Krucinál,“ zaklel a dřív, než si to stačil rozmyslet a zeptat se sám sebe, co to proboha dělá, přistoupil ke koupelně, vzal za kliku a otevřel.

Grace, pořád v jeho košili, stála u toaletního stolku a po tvářích jí tekly slzy. Jeho vztek zmizel a nahradilo ho něco, co nedokázal přesně pojmenovat.

„Habiba,“ zašeptal, „zlato, prosím, odpusť mi.“

Vzlykla, přivinula se do jeho náruče a položila mu obličej na hruď. Srdce jí zběsile bušilo. Pevně ji k sobě přitiskl. Když k němu zvedla obličej a Salim pohlédl hluboko do jejích uslzených očí, pochopil, že je ztracený.

„Grace,“ vydechl, a když tiše zašeptala ano, ano, ano, vášnivě ji políbil.

Nemiloval se s ní celou věčnost, nedržel ji, nelíbal, necítil na hrudi její ňadra ani nechutnal sladkou chuť jejích úst.

Překypovala stejným žárem jako on. Teplýma rukama ho hladila po pokožce, vpíjela se do jeho úst a pohybovala proti němu boky v pozvání stejně starém, jako je čas.

„Prosím,“ zašeptala. Nahmatal knoflíky na košili a zklamaně zabručel, když se mu je nepodařilo hned rozepnout. Vyřešil ten problém tím, že košili roztrhl.

Stáhl jí i podprsenku, omámený neodolatelnou touhou, a když v dlaních ucítil její ňadra, sklonil se k nim a laskal jí bradavky. Vykřikla jako vždycky, když se s ní miloval, a Salim věděl, že se řítí do sladké záhuby.

Poklekl a stáhl jí kalhotky ke kotníkům. Položila mu ruku na rameno a on jí postupně nadzvedl jednu a potom i druhou nohu. Využil výhodného postavení a zvedl obličej k měkkým chloupkům mezi jejími stehny, které v minulosti tolikrát laskal a Grace přitom křičela jeho jméno.

„Grace,“ promluvil zastřeně, „moje Grace…“

Sklonila se k němu, vzala do dlaní jeho obličej a políbila ho na ústa. Vstal a posadil si ji na toaletní stolek.

Jejich oči zastřené touhou se setkaly. Sundal si boxerky, položil jí ruce na stehna a vmáčkl se mezi ně.

Hlavou jí prolétlo, že možná zemře potěšením.

„Dívej se,“ vyzval ji a ona sklopila oči, zatímco do ní pomalu vnikal. Pevně ji držel za boky a tiskl se ještě blíž. Cítila, jak naplňuje její lůno, srdce i duši.

Viděla jen jeho pevné tělo lesknoucí se potem. Zaryla mu prsty do ramen a on se mírně odtáhl.

„Ne, ještě ne,“ procedil mezi zuby.

„Ano,“ poručila mu, „Teď, Salime, teď…“

V té chvíli byl naprosto ztracený.

Silně ji k sobě přitáhl, a když vykřikla jeho jméno, pohlédl jí do očí a napadlo ho: Je moje. Navždy moje, moje…

Držela ho za vlasy, líbala ho na ústa a vzlykala slastí. Vteřiny míjely a měnily se v minuty, zatímco ji Salim přiváděl do ráje, který patřil jen jim.

Pak Grace ochabla, s pažemi kolem jeho krku a s obličejem přitisknutým k jeho rameni. Sklonil se k ní, ale stále ji pevně držel.

Po chvíli vzdychl.

„Asi bychom se měli někam přesunout, habiba,“ zašeptal chraplavě.

„Hmm.“

Její hlas, tichý a malátný, v něm vyvolal úsměv.

„Bylo to ano?“

„Hmm.“

Tiše se uchechtl a políbil ji na ňadro.

„Postavím tě na zem, habiba. Dobře?“

Přikývla a její jemné vlasy mu zavadily o tvář. Bože, jak se mu po ní stýskalo! Chybělo mu jejich milování i to, jak ji později objímal a cítil, jak se tlukot jejího srdce zpomaluje.

Mírně ji nadzvedl a nechal sklouznout po svém těle, až se nohama dotkla mramorové podlahy. Vzal její obličej do dlaní, naklonil se k ní a dlouze ji políbil.

„Zvládneš to?“ zeptal se tiše.

„Určitě,“ přikývla a zvlnila rty. „Bylo to… bylo to…“

„Úžasné. Dokonalé.“

Znovu se usmála. „Ano.“

Opřel se hlavou o její čelo. „Jako tvůj doktor…“

„Doktor?“

„Jistě. Neléčil jsem ti snad modřiny? Nevytahoval jsem ti trn z nohy?“

Tiše se zasmála.

„Jako můj doktor co?“

„Povím ti, co potřebuješ.“

„Opravdu?“

„Sprchu. Něco k jídlu. Sklenku šampaňského.“ Opět ji políbil. „A znovu to, co jsme právě dělali, habiba. Mnohem víckrát, ale tentokrát ve velké posteli v hedvábných povlacích. Co ty na to?“

„Úžasné,“ odpověděla a nadzvedla ústa, aby dostala další polibek.

Uchopil ji do náruče, odnesl pod sprchu, namydlil ji pěnou a pečlivě umyl od hlavy k patě. Grace mu to potom oplatila. Nikam přitom nespěchali. Zdálo se, že její ňadra, stehna i žlutohnědé chloupky vyžadují jeho mimořádnou pozornost.

Jeho hruď a ploché břicho potřebovaly totéž. Pod Graceiným něžným dotykem Salimovo vzrušení opět vzrostlo.

Klekla si, hladila ho a laskala ústy.

Pevně ji uchopil za vlasy.

„Grace,“ zašeptal chraplavě. „Grace…“

Díval se na ni, pak si ji přitáhl do náruče, vnikl do ní a jejich výkřiky splynuly.

Po chvíli ji jemně postavil na zem a nechal po nich stékat vodu. Pak vyšel ze sprchy, zavinul ji do ručníku a opatrně donesl k posteli. Francouzským oknem pronikalo dovnitř měsíční světlo.

„Podívej,“ zašeptala. „Padá hvězda!“

Salim se ohlédl a spatřil, jak oblohou prolétlo zářivé světlo a skončilo v oceánu. Pevně ji k sobě přitiskl. Ve tmě zazářila další hvězda, a další a další.

„To je nádhera,“ vydechla Grace s úsměvem. „Nebe plné hvězd. Pokaždé, když uvidím nějakou padat, vzpomenu si na dnešní úžasnou noc.“

Políbil ji a znovu si uvědomil, jak je vděčný za to, že může být s Grace jako kdysi…

Přesto tento ráj nepotrvá dlouho.

Někdo je najde. Opět se spojí se světem. A pravda, proč tu spolu jsou, je rozdělí.

Ne, rozhodl se. To nedovolím.

Než usnul, prolétla mu hlavou poslední myšlenka… že už Grace nikdy nenechá odejít.

Když se probudili, našli si ve skříni nějaké oblečení. Salim si vzal vybledlé džíny a bílé tričko, Grace objevila světle žluté kraťasy a tmavomodré tílko. Učesala si vlasy a stáhla je do culíku. Pak pohlédla do zrcadla a pokrčila nos.

„Potřebovala bych aspoň rtěnku a řasenku,“ postěžovala si.

Salim k ní přistoupil, objal ji a usmál se na ni do zrcadla.

„Nereptej, Grace. Jsi krásná.“

Usmála se. „Ty taky.“

„Opravdu?“ Zakřenil se. „Už tři dny jsem se neholil. Mám červený nos jako vařený humr.“ Natočil ji k sobě. „A navíc, který pořádný muž by se chlubil, že je krásný?“

„Promiň, moje chyba.“ Objala ho kolem krku. „Fajn, nejsi krásný. Jsi úžasný. Jak to zní teď?“

„Mnohem líp,“ promluvil vážně a políbil ji.

Po chvíli mu položila ruce na hruď a jemně s ním zatřásla.

„Čeká na nás jídlo,“ připomněla mu.

„Máš pravdu,“ souhlasil. „Na to, co jsem na dnešní večer naplánoval, potřebujeme energii.“

„A to je?“

Podrobně jí to vylíčil a Grace zčervenala tak, že ji musel znovu políbit, pak ji povalil zpátky na postel a pomalu, něžně se s ní miloval.

Později se protáhla jako kočka.

„Jestli mě brzy nenakrmíš,“ varovala ho, „omdlím jako hrdinka z viktoriánského románu.“

Salim vstal, podal jí ruku, přitáhl ji k sobě a jemně ji plácl po zadku.

„Máš dvě minuty na to, aby ses oblékla. Potom půjdu do jídelny sám a sním všechno kromě talířů.“

Mísy v jídelně byly plné garnátů, humrů, salátů a ovoce. V zásobníku byla káva, v křišťálových karafách čerstvý pomerančový džus a vychlazený mátový čaj.

Když se konečně najedli, vyšli ven a dívali se na západ slunce. Salim ji držel kolem pasu a Grace si mu opírala hlavu o rameno.

„Jsem moc šťastná, Salime,“ promluvila tiše.

Jakmile se k němu otočila, políbil ji na čelo. „Já taky, habiba.“

„Připadá mi zvláštní, že jsme takhle šťastní.“ Zatajil dech.

„Vzpomněla sis na něco?“

„Jako by byl nějaký důvod, proč bych se tak neměla cítit.“ Zadívala se na něj. „Jiný, než že jsem ztratila paměť. Nezní to bláznivě?“

Ano, pomyslel si. Žena v mém náručí mě okradla – a přitom neokradla. Pokud to není bláznivé, tak co tedy?

„Salime?“

„Ne,“ promluvil tiše, „vůbec to nezní bláznivě. Prožila jsi těžké chvíle, habiba. Není divu, že máš trochu zmatené myšlenky.“

Přikývla, ačkoli ji zjevně nepřesvědčil.

„Jen by ch si přála…“ Zachvěl se jí hlas, takže si musela odkašlat. „Ráda bych si na všechno vzpomněla. Úplně na všechno.“

Přitáhl ji těsně k sobě. Vzdychla a opřela si mu hlavu o rameno, zatímco ji hladil po zádech.

„Vzpomeneš si,“ slíbil. „Určitě. Což mi připomíná – co tvoje hlava?“

„Je fajn.“

„Nebolí?“

„Vůbec.“ Usmála se. „Určitě ale vypadá dost zajímavě. Viděl jsi někdy takovou barvu?“

Salim se široce usmál. „Modrá ti moc sluší.“

„Díky. Hned se cítím mnohem líp.“

„Opravdu?“ Zvedl ji na špičky a políbil. „Můžu udělat něco, po čem se ti nálada ještě zlepší,“ poznamenal tiše, a když se usmála, vzal ji do náruče a odnesl do ložnice.

V noci se Salim najednou probudil a věděl, že je sám.

„Grace?“

Posadil se. Pokoj zalévalo bledé měsíční světlo. Grace stála v otevřených dveřích na terasu zahalená v květovaném sarongu a po zádech se jí vlnily rozpuštěné vlasy.

„Habiba,“ promluvil a položil nohy na podlahu.

Ani se nehnula. Natáhl si kraťasy, přistoupil k ní a položil jí ruce na ramena. Přitáhl ji k sobě, sklonil hlavu a políbil ji na šíji. Stála strnule jako socha. Vrátily se jí vzpomínky? Ještě ne, modlil se, ještě ne.

„Co se děje, zlato?“ zeptal se tiše.

Polkla, pomalu se otočila a pohlédla mu do očí.

„Salime… Na něco jsem si vzpomněla.“

Zrychlil se mu pulz. „Na co, habiba?“

„Na tebe.“

Odmlčela se a Salim si odkašlal. „Na mě?“

„Ano. Vlastně ne tak docela. Nevzpomínám si na tebe, Salime, ale na to, jaké to s tebou bylo. Na tvou chuť. Vím, že jsem nikdy nechtěla být jinde než s tebou, ve tvém náručí, ale… všechno ostatní zůstává v mlze. Nevím, jak nebo kde jsme se seznámili, ani jaký jsme vedli život nebo co jsme pro sebe znamenali. Vím jen to, že když ses mě dotýkal, byl svět dokonalý a… a…“ Po tvářích jí začaly téct slzy. „A vím, že právě když jsem si myslela, že mám všechno, co si jen můžu přát, stalo se něco hrozného a já tě ztratila…“ S pláčem se k němu přitiskla.

Salim tiše zaklel, vzal ji do náruče a odnesl do postele. Posadil si ji na klín a pohupoval s ní, dokud se neutišila.

„Všechno dobře dopadne,“ konejšil ji. „Slibuju, habiba.“

Políbil ji do vlasů a pochopil, že je načase čelit dvěma nevyvratitelným skutečnostem.

Tou první bylo, že navzdory všem důkazům, které mu předložili, by Grace nikdy v životě nic neukradla.

Tou druhou bylo, že ji miluje.

DESÁTÁ KAPITOLA

Grace objala Salima kolem krku a přitiskla se k jeho hrudi.

Znamenal pro ni pevnou půdu pod nohama. Jistotu.

Jak mohla zapomenout na svůj život? Připadala si jako dítě, které věří, že se ve skříni ukrývá strašidlo. Může si toho nevšímat nebo myslet na spoustu jiných věcí, ale v koutku mysli ví, že je tam příšera, která jen čeká na vhodný okamžik.

Cítila se spokojená pouze v Salimově náručí. Jeho síla a něha byly jejím bezpečným přístavem. Když jí teď šeptal slova útěchy, něžně ji hladil po zádech a zlehka líbal na vlasy, duševní prázdnota se začala zaplňovat.

Zachvěla se a přivinula se k němu blíž. Nedokázala si ani představit, že by svého milence neměla.

Milence?

Ano. Bylo to správné slovo. Tento cizí muž byl její milenec. Teď i v minulosti. Nevzpomínala si na vlastní jméno, ale v srdci a v duši Salima znala. Pamatovala si, jak ji držel. Jak se jí dotýkal. Jak jí i samotná jeho vůně přinášela útěchu.

„Jen klid, zlato,“ zašeptal a jemně s ní pohupoval. Něžně ji líbal na vlasy, pohmožděný spánek i tvář. Zvedla k němu obličej a on ji políbil na ústa.

O nic nežádal, pouze dával a Grace chtěla čím dál víc.

Pootevřela rty, uchopila ho za hlavu a Salim vnořil prsty do jejích vlasů.

Milovala jeho objetí. Milovala veškerý fyzický kontakt. Milovala – ach bože, milovala jeho. Nebyl pro ni cizinec. Tvořil součást jejího života, na který se tak usilovně snažila vzpomenout.

Ale jestli byli milenci, proč se o tom nezmínil? Proč jí nepřipomněl, jaké to mezi nimi bylo?

Odtáhla se. „Salime.“ Nadzvedl husté tmavé řasy a upřel na ni oči zastřené touhou. „Salime. Prosím, musíš mi všechno říct. Potřebuju to vědět. O tobě… i o nás.“

„Později,“ pravil hlubokým hlasem, sklonil se k jejím ňadrům a Grace se ponořila do víru potěšení.

Někdo jim vsunul pod dveře lístek. Snídaně se bude podávat na terase s vyhlídkou do zahrady, kdykoli si to budou přát.

Osprchovali se a vybrali si v šatně oblečení. Ačkoli tam byla spousta úplně nových sandálů, připadalo jim, že bude mnohem příjemnější, když zůstanou bosi.

Velká terasa z týkového dřeva vybíhala do úchvatně rozkvetlé zahrady. Stůl chránil před sluncem bílý deštník a na dlouhém skleněném povrchu ležely podnosy s jídlem. Grace vykulila oči. Stály tam džbánky s čerstvým džusem, mísy s ovocem, garnáty v kokosové omáčce, studený humr, vejce i slanina…

Salim jí navršil talíř.

„Tohle nemůžu sníst,“ ohradila se – a potom, k jeho obrovské radosti, spořádala všechno do posledního drobečku. Když konečně zasténala, položila si ruce na břicho a prohlásila, že se v životě tolik nenajedla, zakřenil se a přitáhl ji k sobě.

„Děkuju za kompliment, habiba.“ Nadzvedla obočí a Salim se tiše zasmál. „Skvělý sex zvyšuje chuť k jídlu.“

Vesele přitakala, ale srdce jí napovídalo, že je v tom víc než jen sex. Mnohem, mnohem víc.

Usměvavá dívka oblečená v sarongu přinesla aromatickou kávu a košík s ještě teplým sladkým pečivem. Jakmile odešla, Grace se sklonila ke košíku a zachytila špičku jazyka mezi zuby.

Salim si pomyslel, že tenhle výraz už viděl mnohokrát, když večeřeli v luxusní restauraci a mučili se výčitkami svědomí kvůli hříšně tmavé čokoládě a tučné smetaně.

Kdyby potřeboval další důkaz, že je to jeho Grace, stejná jako vždy, právě ho dostal. Grace, do níž se zamiloval, ačkoli byl příliš tvrdohlavý, aby si to přiznal.

Vybral lákavý zákusek a zvedl jí ho ke rtům.

„Má spoustu kalorií,“ zamumlala s toužebným výrazem. Toužila po větrníku nebo po něm?

„Ochutnej, habiba,“ promluvil tiše. „Otevři kvůli mně rty.“

Rozhořely se jí tváře. „Salime…“

Sklonil se blíž. „Otevři je,“ zašeptal.

Poslechla, kousla do dortíku a olízla si horní ret od čokolády a šlehačky.

„Vynikající,“ poznamenala a všimla si, jak mu potemněly oči.

„Ukaž,“ vyzval ji a sklonil se k jejím ústům. Líbal ji znovu a znovu, a když se zachvěla touhou, položil si ji na lehátko a vklouzl jí rukou mezi stehna.

Zatajila dech. „Co když nás někdo uvidí?“ zašeptala a vyklenula se proti němu.

„Mysli jen na mě, habiba,“ promluvil Salim chraplavě, „jen na mě a na nic jiného.“

Pak přejel rukou výš, našel, co hledal, a Grace zapomněla na všechno kromě svého milence a kouzla jejich vášně.

Později mu usnula v náručí.

Salim ji pozoroval, jak spí. Útroby se mu sevřely vinou. Kdyby věděla, že se s ním ocitla na tomhle ostrově, poněvadž věřil, že je zlodějka, takhle by tu s ním neležela.

Až je najdou, všechno vyjde najevo. Do té doby jí musí povědět pravdu, i když netušil jak.

Vzdychla a položila si mu obličej na rameno.

Zlehka ji políbil na vlasy.

Kolikrát usnula v jeho objetí? Jak často cítil na rameni její hlavu a na krku její dech, když ji tiskl k sobě a byl pyšný, že je tahle krásná, silná a inteligentní žena jeho milenkou?

Před několika měsíci seděl v manhattanském baru se dvěma přáteli, kteří ho znali snad ze všech lidí nejlíp. Tárik a Chalíl, oba čerstvě ženatí, mluvili o svých manželkách, vtipkovali, protáčeli oči v sloup a prohlašovali, že je kříž být ženatý.

Nevšímal si jejich šťastných úsměvů a s povýšeností starého mládence tvrdil, že ho to nepřekvapuje… že je to jeden z důvodů, proč je se svým současným stavem spokojený.

„Hmm,“ zabručel Tárik a mrkl na Chalíla. „Šejk ze Senahdaru nevěří na lásku.“

Do smrti si bude pamatovat výraz, s nímž si ho kamarádi prohlíželi.

„Jednou na ni uvěří,“ prorokoval Chalíl tiše.

„Pokud bude mít štěstí,“ dodal Tárik.

A Salim se zasmál a koupil jim další drink.

„Na milenky,“ prohlásil a zvedl skleničku. „Protože po vzoru písničky Tiny Turnerové, Co s tím má láska společného?“

Všechno, myslel si teď. To, co cítil ke Grace, se nedalo popsat slovy. Skoro ho zabilo, když se dozvěděl o její údajné krádeži, protože v srdci toužil věřit, že ho skutečně milovala.

Pohnula se, nadzvedla řasy, pohlédla na něj a zvolna se usmála.

„Usnula jsem?“ zeptala se tiše.

Sklonil hlavu a dlouze ji políbil.

„Ne, habiba. To já spal.“ Zhluboka se nadechl. „Ale konečně jsem se probudil,“ dodal a přitáhl ji k sobě. „Co kdybychom se šli projít?“

Ruku v ruce pomalu kráčeli po pláži.

Všude se rozprostíral bílý písek a neuvěřitelně modrá voda se v poledním slunci třpytila jako safíry.

Grace nadšeně obdivovala světle růžové a bílé lastury. Zastavili se a pozorovali několik bílých ptáků, kteří poskakovali po mokrém písku, kdykoli vlna opláchla břeh, a hledali něco k snědku. Salim by si to rád užíval celé hodiny, ale věděl, že mu dochází čas.

Jak začít? Odkud? Možná bude lepší nechat to na Grace, usoudil a odkašlal si.

„Habiba. Vím, že chceš, abych ti odpověděl na nějaké otázky.“

Vzdychla. „Na nějaké? Mám jich asi tisíc.“

„Pořád jsem to odkládal.“

S vážným výrazem se k němu obrátila. „Chceš říct, že mi na ně už odpovíš?“

Přikývl. „Vynasnažím se.“

Očekával od ní nějaké vzrušení nebo příval otázek, ale k jeho překvapení mlčela. Zastavila se, přistoupila k němu, položila mu ruce na hruď a zadívala se mu do očí.

„Co když… to není dobrý nápad?“

Skoro se zasmál. Neměl by to říct spíš on?

„Vím, že jsem tě o to pořád prosila, ale… ale…“

Vzal její obličej do dlaní. „Ale co?“

Zavrtěla hlavou. „Co když se mi to, co mi povíš, nebude líbit?“

Něco tušila. Jak by taky ne? Choval se vyhýbavě. To bylo samo o sobě varováním.

„Možná zčásti,“ připustil tiše. „Dopustil jsem se omylu, habiba. Hrozného omylu. Nezapomeň prosím, že jsem jen muž, a ti jsou chybující.“

Usmála se. „Proč mi připadá, že je to vzácné doznání, zvlášť od tebe?“

Zvlnil rty, vzal ji za ruku a znovu vykročil. Přesvědčoval se, aby nebyl takový zatracený zbabělec, ale nevěděl odkud začít.

Vlastně nevěděl ani kde skončit.

Spousta toho, co jí bude vyprávět, bude příjemná, ale posledních několik měsíců podbarvila hořkost. Na co všechno je připravená? Neublíží jí to, zvlášť když se dozví o těžkém zločinu, který měla spáchat? Teď už si byl naprosto jistý, že se ho navzdory důkazům nedopustila.

Kdysi tomu však věřil. Musí se k tomu přiznat. A bude jí muset povědět i to, že za ní přijel, aby ji postavil před soud.

Nechtěl si ani představit, jak bude reagovat.

Bože! Jak jí to vysvětlí? Pokoušel se vzít rozum do hrsti, ale čím víc o to usiloval, tím mu to připadalo nemožnější.

Začni postupně, říkal si, ale odkud? Od chvíle, kdy u něj začala pracovat? Když spolu začali zůstávat v kanceláři? Když se poprvé milovali nebo tančili v dešti?

Nebo když se pohádali kvůli hlouposti, Grace práskla sluchátkem a Salim se vydal rovnou do jejího bytu? Jakmile otevřela dveře, vešel dovnitř, zabouchl za sebou a miloval se s ní přímo u zdi chodby. Potom jí řekl, aby to už nikdy neopakovala, a ona odsekla, že si bude dělat, co bude chtít, protože není jeho majetek. Namítl, že by si měla zvyknout na myšlenku, že patří jen jemu…

A patřila.

Nikdy však nepřiznal, že on patří jí.

V té době začal plánovat tu zatracenou cestu do Kalifornie a najednou si uvědomil, že se mu bez Grace nikam nechce.

Rozhodl se, že ji překvapí. Nikomu o svých plánech neřekl kromě hlavního účetního, Thomase Shipleye, který se bez Grace musel týden obejít.

„Potřebuju zkušenosti slečny Hudsonové,“ prohlásil a Shipley se chápavě usmál.

„Samozřejmě, slečna Hudsonová bude zcela nepostradatelná.“

Jak to myslel? Nešlo o to, co řekl, ale jak to řekl, a svá slova doprovodil potměšilým úsměvem.

Salim si uvědomoval, že porušil vlastní pravidla, když se zapletl se svou zaměstnankyní. Bylo vzrušující stýkat se se ženou, která si na nic nehrála a chtěla ho jako muže, ne jako šejka nebo prince.

Ale po Shipleyově jízlivé poznámce změnil plány.

Vydal se na pobřeží bez ní. Zatelefonoval jí jen dvakrát za celý týden, ačkoli po tom ve skutečnosti toužil desetkrát denně. A když s ní mluvil naposledy a Grace mu sdělila, že se ho už nemůže dočkat a že pro ně zamluvila horský apartmán, aby tam strávili víkend o samotě, odpověděl, že bude mít spoustu práce, a zavěsil.

Hned nazítří odletěl domů.

Jenže Grace byla pryč. Grace i peníze. A když poníženě zavolal Shipleymu, aby se pokusil zjistit, co se stalo, dostalo se mu dalšího políčku. Shipley se mu omlouval, že už o slečně Hudsonové několik měsíců pochyboval, ale bál se na to upozornit, protože věděl o jejich vztahu. Teď ho však mrzí, že mlčel, protože deset milionů je obrovská spousta peněz…

Deset milionů je obrovská spousta peněz.

Salim si na to živě vzpomínal. Ale Shipley to řekl dřív, než se Salim zmínil o tom, jak velká suma se ztratila.

Pohlédl na Grace, která kráčela vedle něj. Nejradši by padl na kolena, prosil ji za odpuštění a pověděl jí, že kvůli vlastní pýše a strachu ze svých citů zničil to nejlepší, co ho kdy potkalo.

Grace mu stiskla ruku. „Salime,“ promluvila do napjatého ticha, „je to, co mi hodláš povědět, tak hrozné?“

Odkašlal si. „Je to složité, habiba.“

„Tak co kdybys začal něčím jednoduchým?“

Nic z toho nebylo jednoduché, ale byl ochotný to zkusit. „Například?“

Usmála se na něj. „Pověz mi, co takový šejk dělá.“

Zamrkal. Podobnou otázku nečekal. „Co dělá?“

„Nemluv o mně, jen o sobě. Jaký je život šejka? Jezdíš po poušti na krásném běloušovi? Kradeš ženy a pak se s nimi miluješ ve stanu?“

Zvedl její ruku ke rtům a políbil ji.

„To jsou dost zjednodušené představy, habiba. Určitě máš ráda hodně staré filmy.“

„Myslím to vážně. Co takový šejk dělá?“

„Vím jen to, co dělám já.“

„A to je?“

Stále se usmívala, ale uvnitř byla vážná. Taková byla vždycky, dychtivá něco se dozvědět, pochopit složité fungování jeho firmy, zjistit něco o jeho soukromí… ne že by jí toho o něm moc pověděl. To bylo další z jeho pravidel.

Nemluvit o skutečném Salimovi al Taj. Proč by měl každému vyprávět, čím vším si jako kluk prošel?

„Mám soukromou investiční společnost.“

Grace nadzvedla obočí. „To je jen tvoje?“

„Část patří mně a mé rodině a část mému lidu.“

„Tvému lidu. Ovšem. Skoro jsem zapomněla. Říkal jsi, že jsi princ.“

Usmál se. „Ale nesedím na trůnu a nenosím korunu.“

„Co tedy děláš?“

Zvážněl. „Připravuju se na den, kdy se postavím do čela svého národa.“

Postavila se před něj a položila mu ruce na ramena.

„To je vážná záležitost,“ poznamenala tiše.

Salim přikývl. „Ano.“

„Prožíval jsi i vážné dětství? Měl jsi soukromé učitele? Navštěvoval jsi internátní školy? Neměl jsi jako kluk čas na hraní?“

Nejradši by ji objal. Za celý život nikoho nenapadlo přemýšlet o jeho dětství, dokonce ani otce, který ho vroucně miloval, ale současně v něm viděl svého nástupce, který převezme zodpovědnost za celý Senahdar.

„Bylo to velmi těžké,“ přikývl a dřív, než si to stačil rozmyslet, jí všechno pověděl.

Boj mezi těmi, kteří lpěli na minulosti, a zastánci většího pokroku se nevyhnutelně změnil ve skutečnou válku. Utekl do pouště, čelil tamější drsné realitě a musel se vyrovnat se smrtí strýce a bratranců. Mluvil o pocitu opuštěnosti, o strachu a zoufalství dítěte, které bylo příliš brzy vržené do reálného světa. Když vstoupil na Harvard, uvědomil si, že je cizincem v cizí zemi. Spřátelil se se dvěma šejky, kteří mu nahradili bratry, po nichž odjakživa toužil. Založil fond ze zisků senahdarských ropných polí, aby zlepšil život svého lidu.

Potom zmlkl a zdráhavě pohlédl na Grace. Bál se, co uvidí v jejích očích.

„Ach, Salime,“ zašeptala.

Stoupla si na špičky, vzala do dlaní jeho obličej a políbila ho s něhou a pochopením, s naprostým přijetím toho, čím byl.

„Jsi úžasný,“ promluvila se slzami v očích. „Už se nedivím, že jsem o tebe tolik stála.“ Roztřeseně se nadechla. „Chtěla jsem tě, viď? Milovala jsem tě celým srdcem?“

Vzal ji za ramena a přitáhl k sobě. „Milovali jsme jeden druhého, habiba,“ pravil chraplavě. „Jen jsem byl moc velký hlupák, abych to přiznal.“

Grace přikývla. Předpokládala, že jejich vztah nebyl úplně vyrovnaný.

„Jak jsme se seznámili?“

Vzal ji za ruku a vedl ji zpátky k domu. Podvečerní stíny se začaly dloužit a slunce se klonilo k obzoru.

„Začala jsi u mě pracovat.“

„Jako co?“

Zvedl její ruku a políbil ji na prsty. „Jako sekretářka hlavního účetního.“

Pokrčila čelo. „Pokračuj. Jak jsme se zapletli?“

„Stali jsme se milenci,“ odpověděl chraplavě. „Myslím, že jsem tě chtěl od první chvíle, kdy jsem tě uviděl. A ty jsi chtěla mě.“

Grace se tiše zasmála.

„Ani Rudolph Valentino by to neřekl líp.“ Zamrkala. „Rudolph Valentino? Předtím sis mě dobíral kvůli starým filmům… Hrál v nějakém, viď?“ Rozzářila se. „Myslíš, že se mi vrací paměť? Začínám si vzpomínat na minulost… na skautská léta nebo na práci, kde jsem prodávala hamburgery…“

„Hamburgery?“

Pohlédla na něj a zasmála se jeho překvapenému výrazu. „Nevěděl jsi to?“

Salim zavrtěl hlavou. „Ne, habiba. Nikdy jsme o sobě moc nemluvili.“

„Že ne?“

Znovu zavrtěl hlavou. „Ale budeme, Grace. Slibuju. Jakmile se ti vrátí paměť, podělíme se o všechny zážitky.“

Dlouze vydechla. „Doufám, že to bude brzy.“

Taky v to doufal, ale rád by jí ještě předtím všechno pověděl… o tom, že se spletl… že byla vždycky úžasná… a že ji miluje.

„Buď trpělivá, habiba. Dej tomu čas a všechno se ti postupně vybaví.“

„Asi ano. Jen bych si tak ráda vzpomněla…“ Zaváhala. „Kam jsme letěli, když se letadlo zřítilo?“

„Do New Yorku. Z Bali.“

„Z Bali? To je pořádná dálka. Byli jsme tam na dovolené nebo na služební cestě?“

„To druhé, habiba. Vlastně bychom nad tím neměli dál bádat. Už jsme toho odhalili dost… a měli bychom počkat, až zbytek vypluje na povrch sám.“

„Nechceš mi to říct,“ podotkla a zadívala se mu do očí.

„To ne, zlato,“ ohradil se rychle. „Jen… jen…“ Zlobil se na sebe, že je takový zbabělec. Přivinul ji k sobě a políbil ji. „Dokud ses neobjevila, vedl jsem prázdný život,“ pronesl a roztřeseně se nadechl. Dlužil jí pravdu, ale kterou? Že ji miluje… nebo že věřil, že je schopná nejhoršího pokrytectví?

„Co se stalo, když jsem k tobě přišla pracovat? Začali jsme se hned scházet?“

„Nejdřív jsme se tomu vyhýbali a vyměňovali si jen obyčejné zdvořilosti jako dobrý den, na shledanou, ano, ne, prosím a děkuju.“ Usmál se. „Chovali jsme se jaksepatří.

Ale pak jsme museli několikrát pracovat dlouho do noci a jednou večer jsem tě překvapil otázkou, jestli si se mnou nechceš v neděli někam vyjít.“

Grace se usmála. „Samozřejmě jsem odpověděla ano.“

Salim se zakřenil. „Jistě, habiba. Jsem koneckonců šejk.“ Políbil ji a pokračovali v chůzi. „Vzal jsem tě do galerie v Soho. Chtěl jsem na tebe zapůsobit svou znalostí kultury.“

Zvedla k němu obličej. „A zapůsobil?“

„Tvrdil jsem, že je ten malíř mimořádný. Tys řekla, že je neuvěřitelný. Za několik hodin jsem přiznal, že byl mimořádně hrozný a tys přiznala, že byl neuvěřitelně netalentovaný.“

Vysloužil si tím radostný výbuch smíchu. Miloval, když se smála, tiskla se k němu a vítr jí čechral vlasy.

„Co nás přimělo k tomu, že jsme začali být upřímní?“

Salim se zastavil, natočil ji k sobě a pomalu, dlouze políbil.

„Milovali jsme se,“ zašeptal chraplavě.

Široce se usmála. „Na první schůzce?“

„A potom, kdykoli to bylo možné. Milovali jsme se všude, habiba. V mém střešním bytě. U tebe doma.“ Následoval další pomalý a hluboký polibek. „Na zadním sedadle limuzíny, v mé kanceláři… Milovali jsme se pořád, a přece jsme se jeden druhého nemohli nabažit.“

„Ne,“ zašeptala. „Myslím, že se tě nikdy nenabažím, Salime. Dokonce i teď, když jsme spolu ve dne v noci, po tobě toužím. Chci, abys mě líbal, objímal, miloval se se mnou…“

Vášnivě ji políbil, vzal do náruče a odnesl do bílého plátěného stanu pod vysokými palmami. Tam ji položil na lehátko a lehl si vedle ní.

„Miluju tě,“ zašeptala. „Vím, že bych to neměla říkat, ale miluju tě, miluju tě, miluju…“

Umlčel ji dalším polibkem. Pak se mírně odtáhl a pohlédl jí do očí.

„Chci, abys to říkala,“ ujistil ji tiše. „Protože na ničem jiném nezáleží. Ať už ti povím cokoli, tomuhle věř. Jsem tvoje láska a ty zas moje. Zbožňuju tě, habiba a vždycky tě budu vroucně milovat.“

Pomalu ji svlékl a potom si sundal vlastní oblečení. Grace po něm natáhla ruce, ovinula nohy kolem jeho boků a Salim se vnořil do jejího těla.

Do její duše.

Do jejího srdce.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Grace ležela na bílém písku, opírala se o loket a dívala se na svého milence, který právě vylézal z moře.

Zářilo slunce a kapky vody v jeho tmavých vlasech a na opáleném těle se leskly jako drahokamy.

Zvlnila rty.

Byl krásný. Měl široká ramena, svalnaté paže a hruď, ploché břicho, úzké boky a dlouhé nohy… A byl její.

Během celého dne i noci plné hvězd jí to dokazoval slovy, polibky a něžnostmi. Ne že to bylo zapotřebí. Cítila to, věděla to, bytostně tomu věřila. Tento silný, něžný a úžasný muž jí patřil.

A ona patřila jemu.

Při tom pomyšlení se zachvěla.

Stále o sobě skoro nic nevěděla, ale instinkt jí napovídal, že nikdy nechtěla nikomu patřit. Věřila v ženskou nezávislost a samostatnost, nepřála si být hračkou nějakého muže – a přece ji vědomí, že je Salimova, naplnilo radostí.

Milovala ho tolik, že to ani nedokázala vyslovit. Na tohle čekala celý život.

S úsměvem se k ní blížil. Při tom pohledu ji zahřálo u srdce. Znamenal pro ni všechno – a přece nad jejím štěstím visel stín. Stále jí něco nevysvětlil. Byla si tím zcela ji stá… stejně jako tím, že si teď dojde pro ručník, usuší se a potom si k ní lehne na prošívanou deku.

Chyba lávky.

Grace zaječela, když se natáhl vedle ní, zatímco z něj stále kapala voda, objal ji a překulil se na ni.

„No tak!“ ohradila se co nejpobouřeněji, „vypadám snad jako ručník?“

Podmanivě se usmál.

„Neřekl bych, habiba, ale ukaž, podívám se…“ Přejel po ní rukou, zlehka jí zmáčkl ňadro a pak ji pohladil po obnaženém břiše až ke stehnům. „Ne, vůbec mi nepřipadáš jako ručník.“

„To ráda slyším,“ vydechla a objala ho kolem krku. „Jsi horký jako slunce,“ zašeptala a olízla mu rameno. „A slaný jako oceán. Moc pěkná kombinace.“

Salim poséval její obličej a krk polibky a potom jí odtáhl na stranu horní díl bikin a olízl bradavku.

„Hmm,“ zabručel chraplavě.

Grace vzdychla a zavřela oči. Dokonalé, pomyslela si. Všechno. Tohle místo, slunce, moře. A hlavně Salim. Ačkoli se ocitli na ostrově uprostřed jižního Pacifiku bez možnosti spojit se s okolním světem a nevzpomínala si na nic, co se jí stalo dřív než před třemi dny, byla šťastná. Velmi šťastná.

Až příliš, našeptával jí potměšilý varovný hlásek.

Stalo se jí to už dřív, když se probudila při něžném dotyku Salimových dlaní a úst, ale touha nechtěné varování umlčela. Teď, v jasném denním světle, jí připadalo hrozivější, nebezpečnější…

Nebo skutečnější.

„Proč se mračíš, habiba?“

Pohlédla do jeho světlých očí. Ještě nikdy nechodila s mužem, který by si tolik uvědomoval její emoce. Ne že by jich poznala tolik – jen toho kanadského asistenta, který přednášel ekonomii na vysoké škole, a potom kolegu z prvního zaměstnání v New Yorku…

Zatajila dech. Vysoká škola. Její první práce. Ano, vybavovala si jména i obličeje…

„Grace? Co je?“

„Nic,“ usmála se. „Nebo možná přece něco. Nevím. Zatoulaly se mi myšlenky a pak jsem si zčistajasna vzpomněla.“

Cítila, jak náhle ztuhl.

„Na co?“

„Na nic důležitého. Jen na dva lidi, které jsem kdysi znala. Ještě na škole. A v práci…“ Polkla. „Možná se mi začínají vracet vzpomínky.“

Salim zatnul čelist. Je možné, že se jí vybaví i to, čemu se celou dobu vyhýbal?

„Myslíš, že je to tak, Salime?“

Nebuď zbabělec, pokáral se, sedl si a přitáhl si ji na klín.

„Ano, habiba. Pravděpodobně ano.“

Přikývla, dotkla se prstem jeho úst a potom s ním přejela po jeho bradě, krku a pevné hrudi.

„Je to dobře… nebo špatně?“ Znovu ji intuice varovala, že to nebude úplně radostné vzpomínání. „Salime…“

Donutil se srovnat si rozvířené myšlenky. Záleželo jedině na Grace, nikoli na jeho sobecké naději, že jeho chování pochopí. Musel jí povědět celou pravdu… a potom se modlit, aby ho milovala natolik, že mu odpustí.

Odhrnul jí z očí pramen vlasů a zhluboka se nadechl. „Je dobře, že se ti vrací paměť. Ale současně je to i špatně… pro mě, ne pro tebe.“

„Nechápu.“

Pokusil se usmát, ale měl tak ztuhlé rty, že se mu to nepodařilo. „Jak bys mohla, když byly poslední dny tak dokonalé? Ale… musíš se to dozvědět.“

Vrhla po něm zneklidněný pohled.

„Povídej,“ vyzvala ho.

Odkašlal si. „To, co jsem ti o nás řekl, je pravda, habiba. Byli jsme milenci. Ale náš vztah se před několika měsíci zhroutil.“ Zhroutil? Znovu se nadechl. „Opustilas mě.“

„Já tebe?“ zeptala se zmateně. „Proč?“

Zaváhal a pak neurčitě odpověděl: „Je to složité, habiba.“

„Přijel jsi za mnou?“

„Ne.“

Rozevřela oči jako vyděšená laň. Nadzvedl jí obličej v naději, že pokud se mu bude stále dívat do očí, pochopí, jaký byl hlupák.

„Odjela jsi pryč a já zůstal v New Yorku. Až po nějaké době jsem se dozvěděl, že žiješ na západním pobřeží, pracuješ pro soukromou banku a máš se zúčastnit konference na Bali…“

„Bydlela jsem v San Franciscu,“ promluvila pomalu, „ale předtím jsem žila v Manhattanu.“

„Ano.“

„Tys měl byt na Páté Avenue. Naproti parku.“ Grace pokrčila obočí. „Nežili jsme spolu.“ Bylo to prohlášení, nikoli otázka. „Pamatuju se, že mě to mrzelo, ale nikdy jsi mě o to nepožádal.“

„Ne.“ Bože, byla to muka. „Myslel jsem si…“ K čertu, nechoď kolem horké kaše! „Myslel jsem si, že jsem příliš nezávislý, než abych sdílel život s nějakou ženou.“

„Se mnou,“ dodala raněným hlasem. Salim zaklel, přitáhl si ji blíž a políbil.

„Byl jsem zbabělec, habiba. Miloval jsem tě, ale bál jsem se to přiznat.“

Její úsměv naplnil jeho srdce. „Neumím si tě představit jako zbabělce, Salime.“ Zvážněla. „Ale proč jsem tě opustila? Přestala jsem tě milovat?“ Zavrtěla hlavou. „To bych nedokázala. Nikdy.“

Salim se v duchu pomodlil, aby svá slova nevzala zpátky.

„Ne. Milovalas mě, ale nikdy jsi mi to neřekla, protože jsem dal jasně najevo, že to nechci slyšet.“ Zaváhal. „Nevím, proč přesně jsi mě opustila – nenechala jsi mi žádný vzkaz – ale tuším to, habiba. Odjel jsem na služební cestu, ale nevzal jsem tě s sebou, ani ti nevolal tak často, jak bys očekávala a jak mi říkalo srdce. A když jsem to konečně udělal, řekla jsi mi, jak se ti po mně stýská a že jsi pro mě – pro nás – připravila úžasný dárek.“ Zlomil se mu hlas. „Jenže já to odmítl, byl jsem krutý a chladný…“

Jeho slova přehlušilo silné hučení. Zvedli hlavu a spatřili nad sebou helikoptéru, která mířila k nedalekým palmám a začala klesat. Potom se jim ztratila z očí, motory utichly a ostrov se opět ponořil do ticha.

Ne, pomyslel si zoufale, ještě ne. Je to moc brzy…

„Našli nás,“ poznamenala Grace tiše.

Jejich oči se setkaly, ale nebyly plné radosti, nýbrž úzkosti.

Salim přikývl, vstal a podal jí ruku. Pak zvedl plážovou osušku, vyklepal z ní písek a přehodil ji Grace přes ramena. Další si ovázal kolem pasu.

„Je tu ještě něco,“ pronesl tiše.

„Konečně jsi mě vyhledal. Na Bali. Proto jsme byli v tom letadle. Odvážel jsi mě domů.“

Její slova byla uspěchaná, podbarvená nadějí. Rád by odpověděl ano, přesně tak se to stalo – ale nebyl čas na lži.

„Přijel jsem na Bali, abych tě našel, habiba, a odvezl tě zpátky do New Yorku. Ale pamatuješ si, jak jsem říkal, že část vyprávění bude dobrá… a část špatná?“

Grace si olízla rty. „Ta špatná teprve přijde?“

Přikývl.

„Vyslechni mě prosím s otevřenou myslí, habiba, a nezapomeň, co jsme spolu v posledních několika dnech prožili.“

Zvedla ruku, jako by se ho chtěla dotknout, ale pak si to rozmyslela.

„Dobře,“ přikývla s pochybnostmi v hlase.

Ničilo ho to. Proklínal se za zbabělost a sobeckost. Měl jí všechno vysvětlit už včera v noci, když ležela v jeho náručí a srdce jim zběsile bušilo po vášnivém milování…

„Šejku Salime! Vaše Veličenstvo!“

Otočil se. Běželi k nim dva muži, Jack a další návštěvník, až příliš důvěrně známý. Salim Grace mimoděk objal a ochranitelsky k sobě přivinul.

„Pane.“ Jack se smál od ucha k uchu. „Podařilo se nám navázat satelitní spojení – už před svítáním. Nechtěl jsem zbytečně vyvolávat vaše naděje, ale nakonec to fungovalo. Spojil jsem se se sirem Edwardem a palácem v Senahdaru.“

Salim kývl na muže, který stál vedle Jacka, a podal mu ruku. „Kareeme.“

Ministerský předseda padl na kolena. „Pane. Už jsme se báli, že jste se ztratil na moři!“

Salim se dotkl jeho ramene. „Vstaňte, prosím, Kareeme. Není nutné se mi klanět. A jak vidíte, nic se mi nestalo.“

Kareem vstal, usmál se na prince – a pohlédl na Grace. Jeho výraz se okamžitě změnil v naprostou zuřivost. Nevěřícně na něj zírala. Čím si zasloužila takový hněv?

„To je ta žena,“ pronesl ministerský předseda chladně. „Bylo by lepší, kdyby se utopila.“

„Kareeme! Promluvíme si o tom později.“

„Zlodějka,“ zabručel ministerský předseda. „Defraudantka, která okradla vás i náš lid…“

„Kareeme,“ zahřměl Salim. „Vraťte se do domu. Slečna Hudsonová a já…“

Grace se prudce vytrhla ze Salimova objetí.

„Už si vzpomínám,“ vybuchla. „Na všechno. Jasně jsi dal najevo, že jsem tě unavila. Tvrdil jsi, že jsem tě opustila a ani ti nenechala vzkaz. Ale to není pravda. Napsala jsem ti mail. Vysvětlila jsem ti, proč odcházím a kam jdu…“

„Grace. Lásko…“

Natáhl se po ní, ale udeřila ho přes ruku. Jack si odkašlal, ministerský předseda kypěl vzteky a Salim se k nim pobouřeně obrátil.

„Nechte nás okamžitě o samotě,“ prohlásil hlasem, který Grace vůbec nepoznávala, „jinak hodím vaše bezcenné mrtvoly žralokům!“

Ministerský předseda se vzdálil a Jack ho následoval. Salim se nadechl a obrátil se ke Grace.

„Habiba. Prosím. Dovol mi, ať ti vysvětlím…“

„Není co vysvětlovat, Vaše Výsosti.“ Třásl se jí hlas, byla celá rudá, ale stála vzpřímeně a upírala na něj chladné oči. „Stala jsem se pro tebe hračkou, která tě přestala zajímat. Když jsem od tebe odešla, doufala jsem, že za mnou přijedeš, ale ty nic.“

„Grace. Habiba. Poslední dny…“

„Neříkej mi habiba, ty sobče!“ Přistoupila ještě blíž, zvedla bradu a ztišila hlas. „Poslední dny musely být pro tebe jako sen. Povolná žena… sex a zase jen sex…“ Oči se jí zalily slzami, ale když nadzvedl ruku, aby se jí dotkl, strčila do něj tak silně, až klopýtl. „Na všechno si vzpomínám, Salime – i na to, proč jsem byla ve tvém letadle. Vezl jsi mě do New Yorku, abys mě mohl nechat zavřít.“

„Grace, poslouchej mě…“

„Obvinil jsi mě, že jsem zlodějka. Že jsem ti ukradla peníze. Že jsem defraudantka.“

Vzteky lapala po dechu. Nenáviděla tohoto muže, který jí zlomil srdce. Jak si proboha mohla myslet, že ho miluje?

„Habiba. Co můžu udělat, abych všechno napravil?“

To pro něj bylo typické. Vládl světu. Mávl rukou, pronesl jedno slovo a stalo se, co si přál.

Ale tentokrát ne, pomyslela si, i když jí to rvalo srdce. Už nikdy.

„Jestli máš v sobě aspoň trochu slušnosti,“ promluvila bezvýrazně, „pošleš mě zpátky do San Francisca a už nikdy mi nepřijdeš na oči.“

„Grace,“ pronesl a natáhl k ní ruku.

Ucukla. „Nesahej na mě.“ Otočila se na podpatku a hrdě odešla. Nenáviděla ho. Opovrhovala jím. Navždy ji ztratil.

A mohl z toho vinit jen sám sebe.

Dlouho čekal, dokud slunce nezapadlo za moře. Když se vrátil do domu, kde byl ještě včera tak šťastný, vyzval pilota, aby se připravil k odletu. Potom požádal Jacka, aby doprovodil slečnu Hudsonovou na přistávací plochu.

Po dlouhých hodinách přistáli v Tokiu.

Grace pak pokračovala do San Francisca. Víc pro ni udělat nemohl.

Pokud šlo o něj… čekal ho život plný prázdnoty a zoufalství.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Červen v New Yorku

Salim se vždy domníval, že je to nejhezčí měsíc ve městě. Teplé dny vystřídaly chladné noci a stromy v Central Parku napřahovaly k nebi listnaté větve omyté jarním deštěm.

Ale tentokrát si toho skoro nevšiml. Měl spoustu práce na takové nesmysly. Vedl jednání o koupi soukromé banky v Abu Dhabi a rozvíjel bližší spolupráci s Francií.

Kdo by věnoval pozornost něčemu tak zbytečnému, jako je změna ročního období? Salim rozhodně ne. Ani občasný návštěvník jeho terasy s nazrzlým peřím.

Když se Salim vrátil z Bali a z ostrova, byl jestřáb pryč. Ale po zimě se opět objevil a osaměle sedával na zídce. Ani jaro ho neinspirovalo k tomu, aby si našel společnici.

Byl k rodinnému životu stejně nevšímavý jako Salim.

Po chvíli zamával křídly a vznesl se k nebi. Salim se odvrátil, aby se připravil na pracovní večeři. Během dne si na to nenašel čas, mezi spoustou povinností a hledáním náhrady za Shipleye, kterého nyní čekala řada let ve vězení.

Jakmile se všichni přestali dívat špatným směrem, bylo velmi jednoduché prokázat mu vinu. Když si Shipley všiml, že se mezi Salimem a Grace rozvíjí osobní vztah, chopil se příležitosti a začal kout pikle, jak toho využít pro dokonalou loupež.

Trpělivě čekal, než naznačil Grace, že ji Salim hodlá nahradit. Naštěstí pro něj už sama vycítila změnu.

Jeho poslední krok neměl s financemi nic společného. Ukázalo se, že se Shipley skvěle vyzná v počítačích. Naboural se do systému společnosti a pak udeřil.

Než Grace odjela z New Yorku, poslala dva maily – jeden Shipleymu, aby mu oznámila, že na hodinu končí, a další Salimovi, že ho opouští, protože ví, že už ji ve svém životě nechce.

Napsala jsem šejkovi mail, v němž ho informuji o svém rozhodnutí, sdělila Shipleymu. Jakmile si to přečetl, zavětřil šanci.

Vymazal Graceiny maily, potom přes počítač zpronevěřil deset milionů dolarů… a čekal.

Jeho plán byl však jako klubko příze. Jakmile detektivové našli volný konec a začali za něj tahat, všechno vyšlo najevo.

Pokud šlo o Grace… Salim si povzdychl, zatímco si uvazoval kravatu.

Nikdy si neodpustil, že uvěřil v její vinu. Dělal, co mohl, aby jí to vynahradil. Diskrétně zavolal několika přátelům z univerzity a James Lipton se najednou ocitl nejen bez zaměstnání, ale i bez jakýchkoli vyhlídek na budoucí kariéru.

Potom zatelefonoval příteli, který vlastnil investiční společnost v San Franciscu, a zajistil Grace funkci viceprezidentky, ačkoli se o jeho zásahu nikdy nedozvěděla.

Uhladil si vázanku a sáhl po tmavomodrém saku.

Když byli na ostrově… vychutnávali si úžasný sex, posílený nádherou tropického ráje a velmi blízkým setkáním se smrtí. Kdo by v takové situaci odolal?

Ale láska? Zamračeně na sebe pohlédl do zrcadla.

Ne. Nebyla to láska. Vlastně měl celou dobu pravdu, že se vzájemná přitažlivost vytrácí. Nejspíš měl ten románek ukončit už dávno. Vždycky to dělával ve velkém stylu. Postupně omezil kontakty na minimum a potom koupil něco od Cartiera nebo Tiffany.

Uznával, že to tentokrát neudělal jaksepatří, ale o nic víc nešlo…

Jeho pohled zachytil náhlý pohyb. Jestřáb připlachtil k zídce, ale nebyl sám. Doprovázel ho o něco tmavší a větší pták. Samička? Salim je pozoroval, jak přistáli na parapetu, jestřáb se obrátil k družce, upustil jí k nohám drobný úlovek, zvedl hlavu a s nadějí se na ni zadíval.

Salim je pozoroval. Pak zavrtěl hlavou a zvedl klíče od auta. „Hodně štěstí, kamaráde,“ zamumlal a rychle došel k soukromému výtahu.

Jakmile vstoupil dovnitř, zazvonil mu mobilní telefon. Mrkl na číslo a usmál se. Volal mu starý kamarád Chalíl.

„Ahoj,“ promluvil Salim. „Už jsem se bál, že jsi zapomněl moje číslo.“

„Je to vzájemné, kamaráde. Neslyšel jsem o tobě od chvíle, co jsi jen o vlásek unikl smrti. Jak se máš?“

„Skvěle. Jen mám spoustu práce.“

„Práce, práce, samá práce. Právě jsme s Tárikem mluvili o tom, jak se z tebe stal najednou workholik. I když jsme tě zvali, neměl jsi čas, aby ses s námi před měsícem sešel v Londýně nebo před dvěma týdny v Aruby.“

Salim se uchechtl. Obě pozvání přišla mailem a v zásadě prohlašovala: Jsme tady, už víme, že nejsi mrtvola na dně Pacifiku, tak kde krucinál vězíš?

„V Londýně je na jaře moc vlhko,“ utrousil, vyšel z výtahu a kývl na správce domu. „A pokud jde o ostrovy… už jsem se jich na nějakou dobu nabažil.“

„To nemyslíš vážně.“

„Naprosto.“ Když mu portýr otevřel dveře, Salim naznačil ústy díky a chvatně nastoupil do svého porsche, které mu přistavili k obrubníku. „Dalších několik měsíců si vystačím s bazénem.“

„To je škoda. Hledáme s Tárikem nemovitost v Karibiku. Napadlo nás, že bychom si my tři mohli pořídit nějaký ostrov.“

„Nedávno jsme koupili pozemek v Coloradu.“

„To je pravda. Na lyžování. Ale tohle by bylo…“

„Stejně tak se můžeš snažit prodat sníh lednímu medvědovi,“ poznamenal Salim, jakmile usedl za volant a zařadil se do dopravního ruchu. „Copak jsi mě poprvé neslyšel? Žádný ostrov nechci.“

„Jen si to představ. Zvlněné zelené pahorky, bílé písčité pláže, modrá voda, zelené palmy…“

Salimovi se před očima vynořily živé obrázky. Žena, smějící se na něj. Štíhlá blondýna s jiskřícíma očima…

„Ne,“ odpověděl ostře. „Díky, ale nemám zájem.“

Rozhostilo se ticho. „Chceš říct, že když jsi viděl jeden ostrov, jako bys je viděl všechny?“

„Tak nějak. Hele, rád bych si s tebou ještě povídal, ale mám schůzku.“

„Aha. Vášnivé rande s dámou, se kterou jsi ztroskotal?“

„Ne.“

„Nejste spolu?“

„Proč bychom měli?“

„Copak jste spolu vloni nechodili? Vzhledem k tomu, že jste spolu skončili sami na ostrově, jsme s Tárikem usoudili…“

„Usoudili jste špatně,“ odsekl Salim.

„Fajn, tak se hned nevztekej. Jen nám připadalo logické.“

„Chalíle. Říkal jsem ti, že mám schůz… rande.“

„Co kdybychom se místo toho sešli na skleničku?“

„Na skleničku? Kde jsi?“

„V New Yorku,“ odpověděl další hlas.

„Táriku?“

„Jsem to já.“

Salim zastavil na červenou a mrkl na názvy ulic. Byl už jen pár bloků od restaurace, kde se měla ta schůzka uskutečnit.

„Proč jste mi nedali vědět, že sem máte namířeno? Vyšetřil bych si volný večer.“

„Do poslední chvíle to nebylo jisté. Stačí ti dvacet minut?“

„Na co?“

„Abys zrušil schůzku a ukázal se v útulné hospůdce v Chelsea. Víš, kde to je.“

„Nemůžu…“

„Že ne? Nemůžeš se sejít s nejstaršími přáteli, když jsi je neviděl šest nebo sedm měsíců? Naprosto chápu. Rande se ženou je vždycky důležitější než my dva.“ Tárikův tón si ho dobíral. „Pokud je ovšem něčím mimořádná.“

O jeho účetní se nedalo říct, že je mimořádná. A i kdyby, schůzka s nejlepšími přáteli by měla přednost.

„Tak tedy za dvacet minut,“ přikývl Salim a ukončil spojení.

Netrvalo dlouho zkontaktovat účetní a omluvit se jí, že mu sekretářka telefonovala, že má další schůzku. I kdyby měl rande, netrvalo by mu to o moc déle. Stačilo objednat třicet nebo čtyřicet růží a dotyčnou dámu to uchlácholilo.

Nepoznal ženu, která by nepřijala jeho omluvu, pokud ji doprovázel štědrý dar.

Samozřejmě kromě Grace.

Fajn. Posadil ji v Tokiu na letadlo a poslal ji domů, ale tím na ni nezapomněl. Jako pitomec jí posílal květiny.

A čokoládu. Nekonečné bonboniéry, ručně vyráběné a elegantně zabalené.

A obdržel vzkazy z dětských oddělení ve dvou různých nemocnicích v San Franciscu s poděkováním za úžasné dárky.

Máme dost květin, aby rozjasnily všechny dětské pokoje, sděloval vzkaz, a náš personál čokoládu zbožňuje.

Po diamantovém náramku obdržel ještě přemrštěnější poděkování z domova důchodců.

Nádherný dárek, psalo se v něm. Nabídli jsme ho do dražby. Ze zisku zcela zmodernizujeme naši zotavovnu.

Tehdy se smířil s realitou.

Proč posílat ženě dárky, když je stále odmítá?

Idyla na ostrově nebyla nic jiného než smyšlenka.

Pohádka skončila, je načase dál žít.

Přátelé na něj čekali v zadní části tmavé hospůdky.

Nikdo by tu nehledal tři movité šejky, a právě to se jim na tom vždycky líbilo.

Když přistoupil ke stolu, Tárik s Chalílem vstali. Potřásli si s ním rukama, poplácali ho po zádech a nakonec se objali jako muži, jejichž životy se spojily natolik úzce, že jsou spíš bratři než přátelé.

„Už jsme ti objednali,“ sdělil mu Tárik. „Nepropečený biftek, smažené brambory, zeleninový salát a mexické pivo.“

„Skvělé. U Ishtar, moc rád vás oba vidím. Máte pravdu, uběhly celé měsíce.“

„Rušné měsíce,“ podotkl Chalíl.

„A plodné,“ dodal Tárik.

Široce se na sebe usmáli. Salim se posadil a servírka před něj položila vychlazenou láhev piva. Odmítl nabízenou sklenici a pohlédl z jednoho usměvavého obličeje na druhý.

„Uniklo mi něco?“

Tárik se zasmál. „Oba čekáme potomky. Tárik druhé dítě, já první. Tedy čekají je spíš Madison a Layla. Ale určitě mi rozumíš.“

Salim se usmál a zvedl láhev s pivem.

„Blahopřeju,“ prohlásil a přiťukl si s nimi. „Jak je vidět, nemrháte časem.“

„Na to je život moc krátký,“ podotkl Tárik. „Byla by to osudová chyba.“

Salim s Chalílem přikývli. Věděli, že myslí na svého bratra, který před několika lety tragicky zahynul. Chvíli mlčeli a potom si Chalíl odkašlal.

„Prošel sis peklem.“

„Měl jsi zatracené štěstí.“

„Jo.“ Salim se dlouze nadechl. „Na rozdíl od posádky.“

„Je zázrak, že někdo z vás vůbec přežil. Co ta žena – známe ji?“

„Ne.“

„Ale byla několik měsíců tvou milenkou. Jak se jmenuje?“

„Grace,“ odpověděl Salim a zvedl ke rtům láhev piva. „Grace Hudsonová.“

„Když jsme s tebou po té nehodě mluvili, nezmínil ses, že jsi jí zachránil život. Dočetli jsme se, že tvůj hlavní účetní zpronevěřil nějaké peníze a snažil se to hodit na tu Hudsonovou…“

„Nemůžeš věřit novinám.“

„Samozřejmě že ne, ale psali to v Timesech…“

„Mohli bychom změnit téma?“

Tárik s Chalílem si vyměnili pohledy. Něco se dělo, na tom se už shodli. Mluvili se Salimem krátce poté, co byl zachráněn, a oba je vodil za nos. Přežil havárii, je mu dobře, objednal nové letadlo a udělal, co mohl, pro příbuzné posádky, ale jakmile se zeptali na Grace Hudsonovou, ozvalo se vždy totéž.

Mohli bychom změnit téma?

Mohli by, ale nechtěli.

Bylo jim jasné, že ať už se stalo cokoli, souvisí to s ní, a na naléhání manželek se rozhodli zasáhnout.

Salim se ponořil do práce. Vždy tvrdě pracoval – jako všichni – ale také si uměl užívat. Teď se to změnilo. Ani na chvíli nevěřili, že má dnes večer rande. Vzdal se žen a žil jako mnich.

Tárik nadzvedl obočí, Chalíl se zamračil a trhl hlavou k Salimovi.

„Jste hrozně nenápadní,“ utrousil Salim. „Povíte mi, o co tu jde?“

„O nic,“ odpověděl Tárik nevinně.

„Vůbec o nic,“ dodal Chalíl.

Nastalo ticho a potom promluvili oba najednou. „Krucinál, chlape,“ zavrčel Tárik, právě když Chalíl utrousil: „Ksakru, Salime!“

Salim se opřel, odložil pivo, zkřížil paže a zamračil se.

„Fajn, takže si to vyjasněme. Co děláte v New Yorku?“

„Jsme tady, ehm, pracovně.“

„To vykládejte někomu jinému.“ Salim stiskl rty. „Jsme příliš dlouho přátelé, než abychom si na něco hráli. Proč jste tady?“

Krátkými, kusými větami mu to vysvětlili. Řekli mu, že není od té nehody sám sebou. Vlastně ne, to nebylo správné. Vlastně nebyl sám sebou už od loňské služební cesty nebo od chvíle, kdy se rozešel s Grace Hudsonovou.

Co je ta žena zač? A čím mu popletla hlavu?

„Dobře, už mě můžete přestat vyslýchat,“ vybuchl Salim podrážděně. „Chcete slyšet celou tu hroznou historku? Tady ji máte.“

Začal prvotním románkem s Grace a pokračoval tím, jak ho opustila a jakou v tom sehrál roli. Mluvil o její údajné zpronevěře deseti milionů, jak za ní odjel na Bali, donutil ji nastoupit do letadla, jak potom havarovali, ztratila paměť a v něm začala narůstat jistota, že by v životě neukradla ani šesták.

„A pak jsem pochopil pravdu.“ Ztišil hlas, takže se Tárik s Chalílem museli předklonit, aby ho slyšeli. „Miloval jsem ji. Vždycky.“ Upřel na ně téměř vzdorný pohled a dodal: „Pořád ji miluju.“

Všichni mlčeli.

Potom si Tárik odkašlal. „V čem je tedy problém? Jestli ji miluješ…“

„Nenávidí mě.“ Jeho hlas zdrsněl. „Jak by ne? Místo abych jí věřil, ukvapeně jsem ji odsoudil…“

„Nedala ti moc na vybranou,“ poznamenal Chalíl rozumně. „Tvoje reakce byla logická, Salime. Zmizela a peníze s ní…“

„Neslyšel jsi, co jsem právě řekl? Miluju ji. Kdybych si to přiznal a nechoval se tak povýšeně…“

Chalíl otevřel ústa, ale Tárik zavrtěl hlavou, jako by říkal: Nesnaž se rozumně mluvit se zamilovaným mužem. Kdo to věděl líp než oni?

„Snažil ses s ní promluvit?“ zeptal se Tárik tiše.

Salim se hořce zasmál. „Nechal jsem jí desítky vzkazů v hlasové schránce.“

„Co květiny? Bonboniéry? Šperky?“

„Třikrát ano. Všechno dala na charitu. Mělo mě to napadnout. Nikdy nechtěla nic, co jsem jí koupil.“ Sevřel v dlaních láhev s pivem. „Nezáleží jí na materiálních věcech, chápete?“

Chápali. Jejich manželky byly stejné.

„Zbožňovala nebe zářící hvězdami…“ Salim ztichl a obličej se mu rozzářil nadějí. „Hvězdy,“ vykřikl, „krucinál, hvězdy!“

Prudce vstal a obešel stůl, právě když Chalíl s Tárikem vyskočili ze židlí.

„Děkuju vám,“ prohlásil šťastně.

Pohlédli na sebe a potom na něj.

„Za co?“ zeptal se Tárik.

Salim se zasmál od ucha k uchu a rozběhl se ke dveřím.

Jak může někdo chtít bydlet v San Franciscu?

Kdysi Grace po ničem jiném netoužila, ale byla to jen pomíjivá myšlenka během dávné dovolené. Teď, když se město stalo jejím domovem, nevymyslela jediný rozumný důvod, proč by tu měla být šťastná.

Byla polovina června a ona se choulila v pláštěnce a plahočila se do strmého kopce. Od zálivu vál vlhký a studený vítr – ale na druhou stranu, poslední dobou se nikdy nezahrála. Jak taky, když tu bylo tak mizerné počasí a ona měla tolik práce, že jí už na nic jiného nezbýval čas?

Byla to lež.

Měla spoustu času na přemýšlení. Když se převalovala v posteli, vzpomínala na to, co se jí stalo. Jeden muž z ní udělal zlodějku a ten druhý ji natolik ranil, že už nepochybovala o tom, že je skutečně možné někomu zlomit srdce.

Aspoň Shipley za svůj čin zaplatil. Byl ve vězení a ještě dlouho tam zůstane.

Salim vyšel ze všeho jako vítěz. Lidé jako on nikdy neplatí za své chyby. Celý život dostávají, co chtějí, a když se jim náhodou někdo vzepře, zcela je to vyvede z míry. Posílal jí dárky a nechával vzkazy v hlasové schránce. Ani si je neposlechla. Jakmile uslyšela jeho hlas, vymazala je.

Byl pro ni minulostí. Musela se pohnout z místa a žít dál.

Bydlela v druhém patře viktoriánské vily kousek od Telegraph Hill. Vytáhla z kabelky klíč, odemkla hlavní vchod a vyšla po schodech k bytu… A ztuhla.

Na rohožce ležela krabice.

Ne, už ne. Salim se ji přestal snažit uplatit, aby se znovu vrátila do jeho postele, a už týdny neposlal květiny, čokoládu ani náramek, který vyrážel dech…

Nemusí to být od něj. Vlastně ani nemůže. Všechno, co poslal, přinesl pošťák v úhledně zabalené krabici převázané zlatými nebo stříbrnými stuhami. Tento balíček se sem musel dostat omylem.

Grace vzdychla, zvedla krabici, strčila klíč do zámku a otevřela dveře.

Sundala si kabát a přehodila ho přes židli. Posadila se na pohovku, rozvázala hnědý provázek, rozbalila obyčejný hnědý papír a odhalila čtvercovou bílou krabici.

„Je to jen krabice, habiba.“

Prudce zvedla hlavu. V otevřených dveřích stál Salim, ale nebyl to sen, protože když se jí o něm zdálo, nikdy takhle nevypadal. A přece jí tehdy i teď zběsile bušilo srdce a očima se vpíjela do jeho…

Dost!

Nic pro ni neznamená. Nesmím na to zapomínat, připomněla si a vstala. „Co tady děláš?“

„Přišel jsem za tebou,“ odpověděl klidně. „Promluvit si.“

„Takže jsi tu byl a mluvil se mnou.“ Podala mu krabici. „Vem si to… ať už je to cokoli… a odejdi.“

Neodešel. Místo toho zavřel dveře a pomalu se k ní přiblížil.

„Grace,“ promluvil tiše.

Teď, když byl tak blízko a upíral na ni světlé oči, věděla, že ho nechce poslat pryč. Nejradši by se mu vrhla do náruče a zeptala se ho, jestli mluvil na ostrově pravdu, když říkal, že ji miluje a navždy bude…

„Grace. Vím, že si nezasloužím druhou šanci… ale uděláš pro mě něco, habiba? Otevřeš tu krabici?“

„Proč?“ zeptala se rozechvělým hlasem. „Nechci nic, co je uvnitř, Salime, ať už to stálo cokoli.“

Salim se jí toužil dotknout, ale věděl, že by to byla chyba. Musela po něm toužit sama.

„Jestli si to opravdu budeš přát, habiba, odejdu a zbytek života prožiju s prázdným srdcem.“ Ztišil hlas. „Se zlomeným srdcem, zlato, ale pokud se tak rozhodneš, budu to respektovat.“

„To jsou jen řeči,“ utrousila a odvrátila se od něj, protože ji při pohledu na něj bolelo u srdce. Roztřesenýma rukama nadzvedla víko a začala rozbalovat bílý papír. „Mluvení ti vždycky šlo. I lhaní. Říkals mi věci, o kterých sis myslel, že je chci slyšet, ale…“

Překvapeně hleděla na předmět v krabici. Byl to skleněný glóbus. Hračka pro děti.

Ne, pomyslela si, když ho zvedla. Není to hračka. Na to je příliš krásný.

Byla na něm dokonalá miniatura ostrova, kde strávili tři nádherné dny. Dům s vyhlídkou na moře. Mírný svah k palmovému hájku, bílé písčité pláže a za nimi modrý oceán.

Jedna strana koule byla černá a visel na ní kulatý zářící měsíc.

Zmateně zvedla hlavu. „To je ten ostrov.“

„Byli jsme tam šťastní, habiba,“ promluvil Salim tiše. Popošel k ní ještě blíž, takže kdyby zvedla ruku, mohla by se ho dotknout. „Šťastní – a zamilovaní.“

„Nebyla to láska,“ namítla Grace co nelhostejněji, ačkoli se jí srdce svíralo bolestí.

Držela glóbus v dlaních. Salim na ně položil ruce.

„Zatřes s ním,“ zašeptal. Upřela na něj oči a on se usmál. „Zatřes s ním, habiba. Prosím.“

Pomalu zvedla glóbus a překvapeně vykřikla. Na černém nebi vířily jako malé diamanty miliony hvězd.

„Ach, Salime.“ Grace radostně vzhlédla.

„Nebe plné hvězd, lásko. Vzpomínáš si na noc, kdy jsme se milovali?“ Vzal její obličej do dlaní. „Už nikdy se nepodívám na noční nebe, habiba, aniž bych si připomněl, jak moc tě miluju.“

„Salime.“ Po tváři jí tekly slzy. „Jak tě mohlo napadnout, že bych tě okradla?“

„Muž, který je odhodlaný nevnímat lásku, je schopný i dalších hloupostí, zlato.“

„Milovala jsem tě. Celým srdcem. Věděla jsem, že ke mně necítíš totéž, ale myslela jsem si, že s tím dokážu žít. Jenže pak ses změnil a začal ses chovat, jako by ses mnou unavil. A potom jsi odjel do Kalifornie…“

Salim jí vzal glóbus z rukou a položil ho stranou.

„Miluju tě, Grace,“ promluvil drsným hlasem. „Dej mi prosím své srdce, jako ti dávám to své.“

Zadívala se mu hluboko do očí a potom vzdychla.

„Byla to i moje vina,“ pronesla tiše.

„Ne. To já…“

Grace mu položila prst na rty. „Neměla jsem utéct, Salime. Měla jsem počkat, až se vrátíš, a všechno si s tebou vyříkat. Místo toho jsem se zachovala jako dítě a utekla. Tolik jsem tě milovala…“

„Můžeš mě milovat znovu, habiba?“

Zvlnila rty.

„Nikdy jsem nepřestala.“

Salim sklonil hlavu a políbil ji. Objala ho kolem krku a polibek opětovala. Po chvíli vzal její obličej do dlaní.

„Chci s tebou prožít všechny dny i noci svého života,“ pronesl tiše.

Zasmála se.

„Má to být nabídka k sňatku, Vaše Výsosti?“

„Je to příkaz,“ opravil ji Salim panovačným tónem. „Vezmeš si mě a navždy budeš mou milenkou, nebo…“

„Nebo?“

„Nebo mi určitě pukne srdce.“

„Nikdy,“ zašeptala. „Už nikdy nezlomíme jeden druhému srdce, lásko. Nikdy, nikdy…“

Salim ji zvedl do náruče a odnesl do ložnice, kde zpečetili své sliby nejen vášní, ale i láskou.

EPILOG

Za dva týdny se vzali. Svatba se uskutečnila za soumraku na krásné pláži ostrova Dilarang. Šero ozařovalo světlo pochodní.

Sir Edward Brompton se nechal slyšet, že je rád, že jeho ostrov sehrál roli Amora, a s manželkou a batolící se dcerkou byli pozváni jako čestní hosté. Tárik s Chalílem šli Salimovi za svědky a Grace tam měla Laylu a Madison, s nimiž se ihned spřátelila.

Byla oblečená v dlouhých bílých šatech zdobených krajkou, které si nechala ušít v Paříži, a světlé vlasy jí splývaly na obnažená ramena. Nesla kytici čerstvě natrhaných růžových a bílých orchidejí. Salim měl černé sako, nabíranou bílou košili a tmavé kalhoty.

Oba byli bosi.

Řekl jí, že si může vybrat, jakou svatbu chce, a Grace se rozhodla pro prostý poklidný obřad.

Po slavnosti si Tárikův synek a Bromptonova holčička začali stavět hrady z písku. Hosté včetně Salimova otce a ministerského předsedy povečeřeli humra se šampaňským. Atmosféru až do půlnoci podmalovávalo kvarteto hudebníků a potom se spokojení hosté odebrali do svých pokojů.

Grace se Salimem zůstali v apartmá, kde si poprvé vyznali lásku. V noci pak vyklouzli ven, nasedli do džípu a odjeli k vodopádu, který je před mnoha měsíci tolik okouzlil.

Milovali se něžně i vášnivě. A když potom ležela Grace v Salimově náručí, prolétlo černou oblohou zářivé světlo.

„Podívej,“ vyhrkla radostně. „Padá hvězda!“ Otočila se k manželovi, objala ho kolem krku a zamrkala. „Zařídils to tak, můj šejku?“

Zakřenil se. „Některé věci ani já neovlivním, habiba.“ Zvážněl a dlouze ji políbil. „Jako tě najít.“

Grace vzala jeho obličej do dlaní. „Miluju tě,“ zašeptala. „Vždycky tě budu milovat, Salime, vždycky…“

Políbil ji a na obloze se rozzářily další hvězdy.

Jako by se i vesmír usmíval…