Jamie McGuire

Červený vrch

Prolog

Scarlet

Varování bylo stručné – sdělené takřka mimochodem. „Mrtvoly se podařilo shromáždit

a zlikvidovat.“ Rozhlasoví moderátoři pak pronesli pár vtipů a tím to skončilo. Chvilku mi trvalo, než jsem zpracovala, co moderátorka zpráv prve pronesla z reproduktorů mého Chevroletu Suburban: Konečně. Nějakému curyšskému vědci se konečně podařilo vytvořit něco, co – až dosud – byla pouhá fikce. Celá léta se v rozporu s veškerými etickými kodexy, které jen věda zná, Elias Klein neúspěšně snažil oživit mrtvolu. Býval uváděn jako jeden z nejinteligentnějších lidí světa, a pak byl všem k smíchu. Ale toho dne by se byl stal zločincem, kdyby už nebyl mrtvý.

Tehdy jsem ve zpětném zrcátku sledovala, jak se moje holky hádají na zadním sedadle, a ta dvě slova, jež měla všechno změnit, jsem sotva zaznamenala. Ta dvě slova, kdybych zrovna nepřipomínala Halle, aby nezapomněla dát učitelce papírek s podepsaným potvrzením, že může jet na výlet, by mě přinutila přišlápnout plyn až k podlaze a vyrazit od obrubníku nejvyšší možnou rychlostí.

Mrtvoly. Shromáždit.

Místo toho jsem se soustředila na to, abych potřetí zopakovala, že Andrew, otec holčiček, je dnes

vyzvedne ze školy. Pojedou hodinu cesty do Andersonu, městečka, které bývalo naším domovem, a poslechnou si, jak guvernér Bellmon promluví k Andrewovým kolegům hasičům, což se bude fotit do místních novin. Andrew se domníval, že to bude pro holky zábava, a já s ním souhlasila – asi poprvé od té doby, co jsme se rozvedli.

Ačkoliv Andrew většinou postrádal vnímavost, své povinnosti plnil. Bral naše dcery – Jennu, která právě oslavila třinácté narozeniny a byla tak krásná (ale stejnou měrou hloupoučká), že jí to vůbec neprospívalo, a sedmiletou Halle – na bowling, na večeře a občas do kina, ale dělal to jen proto, že mu připadalo, že se to patří. Pro Andrewa byl čas strávený s jeho dětmi součást povinností, ale nebavilo ho to.

Halle mě popadla za hlavu, prudce mi otočila obličej a násilím mi sázela sladké pusy na tváře

a přitom jsem jí posunula na čelo tlusté brýle v černých obroučkách. Nevychutnávala jsem si tu chvilku, nechápala jsem, že velmi mnoho věcí, které se ten den odehrají, vytvoří nesmírnou bouři, která nás rozdělí. Halle napůl klusala, napůl poskakovala po pěšině ke školním dveřím a hlasitě si přitom zpívala. Neznala jsem jiného člověka, který

by dokázal být nesnesitelně protivný a neodolatelný současně.

Na předním skle se rozprsklo několik kapek vody a já se předklonila, abych líp viděla na příkrov

mraků nad námi. Měla jsem dát Halle deštník. Její lehká bunda v jarním dešti neobstojí.

Další zastávka byla u nižší střední školy. Jenna nepřítomně probírala úkol z povinné četby, přičemž posílala textovku klukovi, který byl jejím nejčerstvějším objektem zájmu. Když jsme zastavovaly před školou, znovu jsem jí připomněla, že ji tatínek vyzvedne na obvyklém místě hned poté, co naloží Halle.

„Slyšela jsem to už desetkrát,“ řekla Jenna hlasem o maličko hlubším, než bylo u dívek jejího věku

běžné. Podívala se na mě prázdnýma hnědýma očima. Byla přítomna tělem, ale duchem jen málokdy.

Jenna měla divokou představivost, báječně nahodilou, jenže poslední dobou jsem ji nedokázala přimět, aby věnovala pozornost něčemu jinému než svému mobilu. Přivedla jsem ji na svět, když mi bylo teprve dvacet. Prakticky jsme spolu vyrůstaly a já si vůči ní dělala starosti, jestli jsem dělala

všechno – nebo vůbec něco – správně: nějak to s ní ale každopádně dopadalo líp, než by se kdo

nadál.

„To bylo teprve počtvrté. Když jsi mě tedy slyšela, co jsem říkala?“

Jenna vzdychla a bezvýrazně se zahleděla na svůj telefon. „Táta nás vyzvedne. Na obvyklém

místě.“

„A buď hodná k jeho přítelkyni. Posledně jsi prý byla hrubá.“

Jenna ke mně vzhlédla. „To byla ta stará přítelkyně. K téhle nové jsem ještě hrubá nebyla.“

Zamračila jsem se. „Říkal mi to teprve před čtrnácti dny.“

Jenna udělala obličej. Nemusely jsme vždycky říkat nahlas, co si myslíme, a já věděla, že si myslí

totéž, co se chce říct mně, ale neřeknu to. Andrew byl děvkař.

Povzdychla jsem si a obrátila jsem se čelem dopředu, přičemž jsem svírala volant tak pevně, až mi

zbělely klouby. Nějak mi to pomáhalo držet pusu. Slíbila jsem v duchu svým dětem, když jsem před dvěma roky podepisovala rozvodové papíry: nikdy před nimi nebudu Andrewa pomlouvat. Ani kdyby si to zasloužil… což bylo často.

„Mám tě ráda,“ řekla jsem a sledovala, jak Jenna ramenem otevírá dveře. „Uvidíme se v neděli večer.“

„Jo,“ opáčila Jenna.

„A nebouchej…“

Hlasité prásknutí otřáslo chevroletem, jak Jenna zavřela dveře.

„…dveřmi.“ Vzdychla jsem a rozjela se.

Zamířila jsem po Maine Street k nemocnici, kde jsem pracovala a přitom jsem nadále pevně

svírala volant a snažila se nenadávat Andrewovi v každé myšlence. Musí seznamovat naše dcery

s každou ženskou, se kterou se vyspí víc než jednou? Žádala jsem ho, prosila ho, řvala jsem na něj, ať

to nedělá, jenže by to pro něj bylo nepohodlné, nedovolit, aby s ním jeho společné víkendy s dětmi trávila i „dívka týdne“. Nešlo o to, že tu dotyčnou měl od pondělka do pátku. Důležité bylo, pokud ta ženská měla děti, které Jennu a Halle rozptylovaly, Andrew pak mohl využít příležitosti, aby si s ní „povídal“ v ložnici.

Vařila se ve mně krev. Povinnost nepovinnost, byl to hajzl, už když jsem za něj byla vdaná, a teď se

z něj stal ještě větší hajzl.

Vecpala jsem Suburban na poslední slušné místo na parkovišti pro zaměstnance a přitom jsem

slyšela sirény sanitky, která zajížděla k rampě pohotovostní ambulance a zastavovala tam.

Začala průtrž mračen. Ze rtů mi unikl sten při pohledu na spolupracovníky, vbíhající dovnitř, nemocniční úbory promáčené jen z toho krátkého běhu přes ulici k postrannímu vchodu. Já to měla přes půl bloku.

Zaplať pámbů, že je pátek.

Zaplať pámbů, že je pátek. Zaplať pámbů, že je pátek.

Zrovna když jsem se chystala vypnout zapalování, zazněla z rádia další zpráva, něco o jakési epidemii v Evropě. Když se na to dívám zpětně,

každý už tehdy věděl, co se děje, ale vtipkovalo se

o tom tak dlouho, že se nikomu nechtělo uvěřit, že k tomu skutečně došlo. Při všech těch televizních pořadech, komiksech, knihách a filmech o

nemrtvých nemělo nikoho překvapovat, že se konečně našel

někdo dost chytrý a šílený zároveň, aby se to pokusil proměnit v realitu.

Vím, že konec světa nastal v pátek. Tehdy naposled jsem spatřila své děti.

Kapitola 1

Scarlet

Ztěžka jsem oddechovala, když za mnou hlasitě zapadly tlusté plechové dveře. Rozpažila jsem ruce a nechala odkapávat vodu ze špiček prstů na bílou dlaždicovou podlahu. Můj původně blankytně modrý chirurgický úbor měl teď námořnický odstín, jak byl nasáklý studenou dešťovou vodou.

Když jsem udělala krok, vycházely mi z tenisek čvachtavé zvuky. Nic už nemohlo být o moc horší než mokré oblečení a boty; bylo mi, jako bych skočila oblečená do bazénu. Dokonce i spodní kalhotky jsem měla mokré. Jaro začalo teprve před několika dny a přišla studená fronta. Déšť byl ledový jako rampouchy.

Létající rampouchy smrti. Pchá. Očividně jsem se nakazila Jenniným dramatickým způsobem

označování okolních věcí.

Projela jsem svou jmenovku čtečkou a počkala, až světýlko nad turniketem zezelená a ozve se pisklavé pípnutí, doprovázené hlasitým cvaknutím uvolněného zámku. Musela jsem se do těžkých dveří opřít celou váhou, aby se otevřely, a pak jsem vstoupila do hlavní chodby.

Kolegové na mě vrhali chápavé úsměvy, které částečně zmírnily mé ponížení. Bylo zřejmé, kdo všechno právě dorazil do služby zhruba ve chvíli, kdy se obloha rozevřela a vychrstla na nás příval vody.

Schody na chirurgii jsem brala po dvou, vběhla jsem do dámské šatny, svlékla jsem se a převlékla

do suchého bleděmodrého chirurgického úboru. Tenisky jsem podržela pod osoušečem rukou, ale jen na pár vteřin. Ostatní rentgenoví laboranti na mě čekali dole. V osm hodin jsme měli vyšetření horní části zažívacího traktu a tenkého střeva, a radiolog, který sloužil tenhle týden, býval značně mrzutý, když jsme ho zdržovali.

Ve stále ještě čvachtajících teniskách jsem se hnala po schodech dolů a zpátky hlavní chodbou

na radiologii a cestou jsem míjela dvojité dveře na pohotovost. Chase, příslušník ochranky, na mě zamával, když jsem klusala kolem něj.

„Ahoj, Scarlet,“ usmál se ostýchavě.

Jen jsem kývla, větší starosti než poklábosení mi dělalo, aby byl horní zažívací trakt připravený včas.

„Měla by sis s ním popovídat,“ řekla Christy. Ukázala na Chase, když jsem svištěla kolem ní a její

záplavy dlouhých blond lokýnek.

Zavrtěla jsem hlavou a vstoupila na vyšetřovnu. Známý zvuk mých podrážek, lepících se k podlaze, přešel do stejně známého rytmu. To, čím čistili podlahu, mělo zahubit nejhorší bakterie známé lidstvu, ale zanechávalo to po sobě lepkavé pozůstatky. Možná aby se nám připomnělo, že to tam je – nebo že

podlaha potřebuje znovu vytřít. Vytáhla jsem z horní skříňky lahev baryové kontrastní látky a dolila ji vodou. Znovu jsem lahev zazátkovala a pak ji protřepala, abych smísila prášek s vodou v nechutnou, slizkou pastu, která voněla po banánech. „Nezačínej zase. Už jsem ti řekla, že ne. Vypadá na patnáct.“

„Je mu sedmadvacet, a nebuď taková dračice. Je roztomilý a umírá touhou povídat si s tebou.“

Její uličnický úsměv byl nesnesitelně nakažlivý. „Je to ještě kluk,“ řekla jsem. „Běž za pacientem.“ Christy s úsměvem opustila místnost a já si v duchu opakovala všechno, co mám připravit doktoru Hayesovi na stůl. Panebože, ten byl popudlivý – zvlášť vždycky v pondělí a ještě víc za hnusného počasí.

Měla jsem štěstí, že si na mě docela potrpěl. Jako studentka jsem uklízela radiologům domácnosti.

Vydělala jsem si tím slušné peníze a bylo to ideální, protože jsem tehdy měla školu čtyřicet hodin

týdně. Doktoři byli v nemocnici drsňáci, ale pomáhali mi z bryndy víc než kdo jiný, když jsem se

rozváděla – nechávali mě brát holky do práce a dávali mi trochu peněz navíc o Vánocích

a k narozeninám.

Doktor Hayes mi dobře platil, abych dojížděla do jeho útočiště za městem, na ranč Červený vrch, hodinu a půl cesty do kansaského zapadákova, kde jsem mu jeho starou farmu uklízela. Byla to dlouhá cesta, ale dům plnil svůj účel: žádný mobilní signál. Žádný internet. Žádný dopravní provoz. Žádní sousedé.

Bez pomoci jsem vždycky nacházela dům až na několikátý pokus, dokud Halle nevymyslela písničku o trase. Slyšela jsem v duchu její tenký hlásek, jak zpívá hlasitě a sladce z okna auta.

Po dálnici jedenáct

Pojedeme na západ. Na sever po raz dva tři

Raz dva tři? Raz dva tři! Po téhleté dálnici Přejedeme hranici!

U bílé věže doleva

Ať máma uklidí u pana doktora U hřbitova nalevo

Bojím, bojím mrtvého! A hned první doprava! Takhle je to paráda!

Červený! Vrch! Huráááá!

Potom už jsme tam trefily pokaždé, za slunce i v dešti. Dokonce jsem i párkrát prohodila, že by to byl ideální úkryt v případě apokalypsy. Jenna a já jsme byly tak trochu postapokalyptičtí nadšenci, vždycky jsme v televizi sledovaly filmy o konci světa a naučné televizní pořady o tom, jak by si měl člověk v takovém případě počínat. Nikdy jsme si nedělaly zásoby konzerv ani jsme nebudovaly podzemní nádrže v lesích, ale bylo zábavné pozorovat, kam až jsou ostatní lidé schopni zajít.

Ranč doktora Hayese by byl to nejbezpečnější místo k přežití. Skříňky a spižírna byly vždycky

zásobené potravinami a na sklep by mohl být hrdý každý dělostřelec. V mírné pahorkatině byla budova farmy docela nenápadná a ze tří stran ji obklopovala pole pšenice. Červená prašná cesta vedla asi padesát metrů na sever od domu a za ní následovalo další pšeničné pole. Kromě velkého javoru za domem odtud byla vynikající viditelnost na všechny strany. Dobré pro pozorování západů slunce, špatné pro každého, kdo by se sem pokusil nepozorovaně vplížit.

Christy otevřela dveře a čekala, až vstoupí pacientka. Mladá žena se zastavila hned za prahem, hubená, oči zapadlé a unavené. Měla nejmíň deset kilo pod váhu.

„Tohle je Dana Marksová, datum narození dvanáctého devátý osmdesát devět. Souhlasí?“ obrátila

se Christy k Daně.

Dana přikývla, šlachy jí přitom napjaly tenkou pokožku na šíji. Pleť měla chorobně šedavou, od ní se odrážely fialové kruhy pod očima.

Christy podala ženě nemocniční košili, volné záhyby tenké modré látky. „Vezměte si tuhle košili

tamhle za plentu a svlékněte se do spodních kalhotek. Nemáte na nich nějaké štrasové kamínky nebo

tak, že ne?“

Dana s mírně pobaveným výrazem zavrtěla hlavou a zvolna se odebrala za plentu.

Christy vzala film a přistoupila k rentgenovému stolu uprostřed místnosti, kde film zasunula

do Buckyho clony, zásuvného plechu mezi povrchem stolu a ovládáním. „Mohla bys aspoň říct ahoj.“

„Ahoj.“

„Ne mně, ty opice. Chaseovi.“

„Pořád ještě o něm mluvíme?“

Christy obrátila oči v sloup. „Ano. Je roztomilý, má dobrou práci, nikdy nebyl ženatý, nemá děti.

Už jsem říkala, že je roztomilý? Tolik tmavých vlasů… a ty oči!“

„Jsou hnědé. Jen do toho. Zkus rozvést ty hnědé.“

„Nejsou jen hnědé. Jsou jako zlatohnědý med. Měla bys po něm skočit, dokud máš šanci. Víš, kolik svobodných ženských v nemocnici po něm slintá?“

„To mi starost nedělá.“

Christy se usmála, potřásla hlavou a pak se její výraz změnil, jakmile se ozval její pager. Vzala ho

do ruky a podívala se na něj. „Do háje. Musím převézt C-rameno z operačního sálu dva k případu doktora Pollarda. Hele, možná budu muset odejít trochu dřív, jdu s Kate na ortodoncii. Myslíš, že bys stihla mou operaci ve tři? Je to pohodička.“

„Co to je?“

„V podstatě jen hlídání C-ramena.“

Mobilní rentgen se C-ramenem, pojmenovaným podle jeho tvaru, ukazoval doktorům, kde se právě uvnitř těla nalézají v reálném čase. Protože přístroj vydával záření, bylo úkolem nás, rentgenových laborantek, stát u něj, postrkovat, tahat a mačkat tlačítko během operace. A taky dbát na to, aby doktor

nevystavil pacienta příliš velké dávce záření. Nevadilo mi přístroj obsluhovat, ale ta zatracená věc byla dost těžká. Christy by však pro mě udělala totéž, takže jsem kývla. „Jasně. Jen mi dej ten pager, než odejdeš.“

Christy se chopila olověné zástěry a zamířila nahoru.

„Jsi úžasná. Zapsala jsem Daninu anamnézu

na žádanku. Tak zatím! A řekni si Chaseovi o číslo!“ Dana zvolna vyšla z toalety a já ji gestem vyzvala, aby si sedla do křesla vedle stolu.

„Vysvětlil vám doktor tuhle proceduru?“ Dana zavrtěla hlavou. „Vlastně ne.“

Hlavou mi blesklo pár slov. Jak může doktor poslat pacientku na proceduru bez vysvětlení, to přesahovalo mé chápání, a jak se pacientka mohla nezeptat, tomu jsem taky nerozuměla.

„Pořídím několik rentgenových snímků vašeho břicha a pak dojdu pro doktora. Vrátím se, nastavím

stůl do vertikální polohy a vy budete stát a pít tenhle kelímek barya,“ ukázala jsem na kelímek, který

stál na pultu za mnou, „doušek po doušku, jak bude doktor chtít. Pomocí fluoroskopie bude sledovat,

jak baryum putuje vaším jícnem do žaludku. Fluoroskop je v podstatě rentgen, ale místo obrazu

pozorujeme videozáznam v reálném čase. Až to bude hotovo, začneme s vyšetřením tenkého střeva.

Dopijete baryum a my budeme pořizovat rentgenové snímky, jak vám prochází tenkým střevem.“

Dana se zadívala na kelímek. „Chutná to ošklivě? Hodně často zvracím. Nic v sobě neudržím.“ Žádanka s Christyinými poznámkami ležela na pultu vedle prázdných kelímků. Zvedla jsem ji a hledala odpověď na svou další otázku. Daně bylo špatně teprve dva dny. Vzhlédla jsem k ní

a hodnotila v duchu její vzhled.

„Bylo vám už někdy takhle špatně?“ Místo odpovědi zavrtěla hlavou. „Cestovala jste někam

v poslední době?“ Znovu zavrtěla hlavou. „Máte v anamnéze Crohnovu nemoc? Anorexii? Bulimii?“ vyptávala jsem se.

Vztáhla paži dlaní nahoru. Uprostřed předloktí měla dokonalý otisk zubů. Všechny pronikly

pokožkou. Hluboké, rudé perforace jí poznamenaly paži v podobě zrcadlově souměrných půlměsíců, ale pohmožděná pokožka kolem kousanců byla dosud neporušená.

Pohlédla jsem jí do očí. „Pes?“

„Opilec,“ zasmála se chabě. „V úterý večer jsem byla na večírku. Zrovna jsme odcházeli a nějaký

pitomec, co se potuloval venku před vchodem, mě prostě popadl za ruku a kousnul. Byl by mi snad

vytrhl kus masa, kdyby ho můj přítel nepraštil. Zůstal bez sebe dost dlouho, abychom stihli najít auto

a odjet. Včera jsem viděla ve zprávách, že napadl i jiné lidi. Bylo to ve stejnou noc a na stejném sídlišti. Musel to být on.“ Nechala paži klesnout k boku, vypadala vyčerpaně. „Joey je v čekárně…

na smrt vyděšený, že mám vzteklinu. Zrovna se

vrátil z poslední mise v Afghánistánu. Viděl už kdeco, ale nevydrží poslouchat, jak zvracím.“ Tiše se pro sebe zasmála.

Obdařila jsem ji chlácholivým úsměvem. „Zřejmě je starostlivý. Vyskočte si tady na stůl a lehněte

si na záda.“

Dana poslechla, ale potřebovala pomoc. Její kostnaté ruce byly studené jako led.

„Kolik že jste ubyla na váze?“ ptala jsem se, zatímco jsem ji rovnala na stole. Byla jsem si jistá, že

jsem Christyinu anamnézu na žádance špatně přečetla.

Dana sebou škubla, když se jí studený, tvrdý stůl přitiskl k pánevní kosti a páteři.

„Přikrývku?“ zeptala jsem se a už jsem z ohřívače vytahovala tlustou, bílou bavlněnou deku.

„Prosím.“ Dana zabroukala, když jsem přes ni přikrývku přehodila. „Mockrát vám děkuju. Jako bych se vůbec nemohla zahřát.“

„Bolest břicha?“

„Ano. Velká.“

„Kolik jste zhubla?“

„Skoro devět kilo.“

„Od úterka?“

Dana zvedla obočí. „Věřte mi, já to vím. Zvlášť proto, že jsem byla už předtím hubená. Vy… nemyslíte, že je to vzteklina… že ne?“ Pokusila se přejít svou poznámku smíchem, ale slyšela jsem z jejího hlasu obavu.

Usmála jsem se. „Kdyby si mysleli, že je to vzteklina, neposílali by vás na vyšetření zažívacího

traktu.“

Dana vzdychla a zadívala se do stropu.

„Zaplaťpámbů.“

Jakmile jsem uložila Danu, zaměřila objektiv rentgenu a nastavila si techniku, stiskla jsem tlačítko a pak odnesla film ke čtečce. Upírala jsem oči na monitor, zvědavá, zda nemá obstrukci střeva nebo jestli tam neuvidím cizí těleso.

„Copak tam máme, děvče?“ přistoupil ke mně David.

„Nevím. Zhubla za dva dny devět kilo.“

„Nekecej.“

„Nekecám.“

„Chuděra,“ řekl s upřímným soucitem v hlase. David se mnou sledoval, jak se na obrazovce rozsvítil obraz. Když se objevil snímek Danina břicha, David i já jsme zůstali zděšeně zírat.

David si přiložil prsty k ústům. „To snad ne.“

Zvolna jsem přikývla. „Jo.“

David potřásl hlavou. „To jsem ještě nikdy neviděl. Totiž v učebnici ano, ale… páni. To je zlé.“

Obraz na monitoru byl neuvěřitelný. Taky jsem ještě nikdy neviděla nikoho s takovým nálezem.

Dokonce jsem si ani nevzpomínala, že bych to někdy viděla v učebnici.

„V rádiu dneska ráno hodně mluvili o tom viru v Německu. Prý se to šíří všude. V televizi to

vypadá jako válka. Lidi panikaří v ulicích. Strašidelná věc.“

Zamračila jsem se. „Slyšela jsem to, když jsem ráno vezla holky do školy.“

„Snad si nemyslíš, že to ta pacientka má? Neříkají vlastně přesně, co to je, ale tohle,“ ukázal

na monitor, „je nemožné.“

„Víš stejně dobře jako já, že každou chvíli narazíme na něco nového.“

David civěl ještě několik vteřin na obraz, pak kývl a probral se z hlubokého zamyšlení. „Hayes je připravený, až budeš hotová.“

Vzala jsem si olověnou zástěru, vsunula paže do průramků a pak jsem si vzadu zavazovala tkanice cestou do čítárny pro doktora Hayese.

Jak jsem čekala, seděl ve svém křesle před monitorem, potmě, a tiše mluvil do diktafonu.

Trpělivě

jsem čekala u dveří, až skončí. Pak ke mně vzhlédl.

„Dana Marksová, třiadvacet let, přijata s bolestmi v břiše a značným úbytkem na váze od středy.

Určitá ztráta vlasů. V anamnéze žádné onemocnění břicha ani srdeční potíže, žádné předchozí břišní operace, žádné předchozí abdominální vyšetření.“ Doktor Hayes si vytáhl snímek, který jsem právě pořídila, a okamžik na něj mžoural. „Jak značný úbytek?“

„Osm a půl kila.“

Zdálo se, že to na něj zapůsobilo jen mírně, dokud se na obrazovce neobjevil snímek. Zbledl.

„Panebože.“

„Já vím.“

„Kde byla?“

„V poslední době nikam necestovala, jestli myslíte tohle. Zmínila se, že v úterý večer ji po nějaké oslavě napadl opilec.“

„Tohle je vážné. Vidíte tady ten kruh plynu?“ ukázal na obrazovku. Oči se mu rozjasnily poznáním.

„Plyn v portálním venózním řečišti. Podívejte se na ten obrys biliárního traktu. Pozoruhodné.“ Doktor Hayes ožil, ale během necelé vteřiny zvážněl. „Tohle se moc často nevídá, Scarlet. S touhle pacientkou to dobře nedopadne.“

Potlačila jsem smutek nad Danou. Buď měla těžkou infekci, nebo jí blokovalo či svíralo žíly

v útrobách něco jiného. Její střeva byla v podstatě nefunkční a odumírala. Možná má před sebou ještě

čtyři dny života. Patrně se u ní pokusí provést akutní operaci, ale nejspíš ji jenom zase zašijí. „Já

vím.“

„Kdo je její doktor?“

„Vance.“

„Zavolám mu. Zrušte ten rentgen. Bude potřebovat cétéčko.“

Přikývla jsem a pak stála na chodbě, zatímco doktor Hayes tlumeným hlasem telefonicky sděloval

svůj nález doktoru Vanceovi.

„Tak dobrá. Jdeme na to,“ řekl pak doktor a vstal z křesla. Oběma nám chviličku trvalo, než jsme se

v myšlenkách odtrhli od chmurné budoucnosti pacientky. Doktor Hayes mě následoval chodbou k vyšetřovně, kde čekala Dana. „Holky jsou v pořádku?“

Přikývla jsem. „Tenhle víkend jsou u táty. Setkají se s guvernérem.“

„Ó,“ předstíral doktor, že to na něj udělalo dojem. Sám se setkal s guvernérem už několikrát. „Moje holky taky přijedou tenhle víkend domů.“

Usmála jsem se, potěšilo mě to. Od té doby, co se doktor Hayes rozvedl, nejezdily Miranda

a Ashley domů na návštěvu už zdaleka tak často, jak by se mu zamlouvalo. Obě byly na vysoké, obě

měly vážnou známost a obě byly maminčiny holčičky. K doktorově značné nevoli trávily veškerý

volný čas, který jim ponechávali chlapci a studium, obvykle u své matky.

Zastavil se, nadechl, podržel mi otevřené dveře vyšetřovny a pak vstoupil za mnou. Neposkytl mi čas na přípravu před jeho příchodem, takže jsem byla ráda, že se vyšetření zrušilo.

David protřepával lahve s baryem.

„Díky, Davide. Tohle nebudeme potřebovat.“

David přikývl. Protože už viděl snímky, věděl, proč to tak je.

Pomohla jsem Daně posadit se. Upřeně na nás hleděla a očividně uvažovala, co se děje.

„Dano,“ začal doktor Hayes, „říkáte, že vaše problémy začaly ve středu ráno?“

„Ano,“ řekla, hlas napjatý rostoucím znepokojením. Doktor Hayes se zčistajasna zarazil a pak se na Danu usmál, položil ruku na její. „Dnes nebudeme provádět vyšetření horní části zažívacího traktu.

Doktor Vance vás místo toho objedná na cétéčko. Obléknete se a vrátíte se do čekárny. Brzo by vás měli zavolat. Je tu dneska někdo s vámi?“

„Joey, můj přítel.“

„To je dobře,“ prohlásil doktor a poplácal ji po ruce.

„Bude to dobré?“ pracně se snažila sedět na vyhublém zadku.

Doktor Hayes se usmál tak, jak se v mých představách asi usmíval, když mluvil se svými dcerami.

„Dobře se o vás postaráme. Žádné strachy.“ Pomohla jsem Daně sestoupit na podlahu. „Tu košili si nechte na sobě,“ řekla jsem, rychle popadla druhou a podržela ji za ní. „Tuhle si navlékněte zezadu jako župan.“ Vsunula slaboučké paže do průramků a já jí pak pomohla k židli vedle skříněk. „Obujte si střevíce. Hned se vrátím. Jen se snažte uvolnit.“

„Jo,“ řekla Dana a snažila se udělat si pohodlí. Sebrala jsem její žádanku z pultu a následovala doktora do pracovny.

Jakmile jsme byli z doslechu, doktor Hayes se ke mně obrátil. „Snažte se ji trochu přimět k řeči.

Pokuste se z ní ještě něco vytáhnout.“

„Můžu to zkusit. Jediná mimořádná věc, o které se zmínila, bylo to kousnutí.“

„Víte jistě, že to nebylo zvíře?“

Pokrčila jsem rameny. „Říkala, že to byl nějaký opilý chlap. Vypadá to na infekci.“

Doktor Hayes se znovu zadíval na Danin abnormální nález. „Je to moc zlé. Působí jako milá

holka.“

Vážně jsem přikývla. David a já jsme si vyměnili pohled a já se pak nadechla a v duchu jsem se připravovala odnést to přetěžké tajemství zpátky na vyšetřovnu. Tajit před ní její vlastní smrt mi připadalo jako zrada, i když jsme se sotva znaly.

Moje tenisky vydaly trhavý zvuk, jak se odlepily od podlahy. „Můžeme?“ zeptala jsem se s veselým úsměvem.

Kapitola 2

Scarlet

V poledne už byla Dana po operaci. Christy nám sdělila, že ji otevřeli jen na tak dlouho, aby zjistili, že se nedá nic dělat a pak ji zase zašili. Teď čekali, až se probudí, aby jí mohli sdělit, že se nikdy neuzdraví.

„Její přítel je ještě u ní,“ řekla Christy. „Rodiče jsou na návštěvě u příbuzných. Nevědí, jestli to

stihnou zpátky včas.“

„Ježíšmarjá,“ trhla jsem sebou. Neuměla jsem si představit, že bych byla v takovéhle situaci daleko od některé ze svých dcer, že bych se musela v duchu ptát, zda je ještě stihnu naposled spatřit živé. Zaplašila jsem tu myšlenku. My ve zdravotnictví jsme si nemohli dopřát luxus přemýšlení nad osobním životem svých pacientů. Bylo to pak příliš blízko. Příliš reálné.

„Slyšelas o té chřipce?“ zeptala se Christy. „Jsou toho plné zprávy.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že to není chřipka.“

„Prý to nějak souvisí s tím evropským vědcem. Říkají, že je to silně nakažlivé.“

„Kdo to říká? Ti, co to říkají, mi připadají jako šťouralové.“

Christy se usmála a obrátila oči v sloup. „Taky říkají, že to proniklo k nám. Kalifornie už hlásí

výskyt.“

„Vážně?“

„Prý ano,“ řekla. Zabzučel jí pager. „Kruci, začíná být rušno.“ Stiskla tlačítko a zavolala nahoru

a pak zase zmizela.

Do hodiny už panoval v nemocnici zběsilý nával. Na pohotovosti přijímali pacienty hektickým

tempem, takže celá radiologie měla co dělat. David přivolal dalšího laboranta, abychom spolu mohli pokrýt pohotovost, zatímco všichni ostatní se věnovali ambulantním i lůžkovým pacientům.

Ať to bylo cokoli, celé město jako by zešílelo. Autonehody, rvačky a rychle se šířící virus udeřily všechny zároveň. Při své šesté cestě na pohotovost jsem procházela kolem čekárny na radiologii a spatřila skupinu lidí, shromážděných kolem nástěnné televize s plochou obrazovkou.

„Davide?“ pokynula jsem mu, aby přistoupil ke mně.

Nahlédl do čekárny skrz skleněnou stěnu

a všiml si, že jedinou sedící osobou je tam muž na vozíku.

„Jo?“

„Mám z toho špatný pocit.“ Bylo mi nanic při pohledu na aktuální zprávy na obrazovce. „Dneska ráno mluvili o něčem takovém v rádiu.“

„Jo. První případy tady hlásili asi před půl hodinou.“

Zahleděla jsem se mu do očí. „Měla bych odejít a pokusit se sehnat holky. Už jsou v půli cesty

do Andersonu.“

„Když tu máme takovýhle shon, tak tě Anita nepustí ani omylem. Každopádně je to silně nakažlivé,

ale hygienici pořád tvrdí, že je to jen virus, Scarlet.

Slyšel jsem, že postižení jsou ti, co dostali očkování proti chřipce.“

Ta jediná věta, i když nepodstatná, mě okamžitě uklidnila. Nebyla jsem očkovaná proti chřipce už tři roky, protože mi potom bylo vždycky bídně, a holky jsem nenechala očkovat nikdy. Na očkování proti viru, které člověka může a nemusí chránit proti kmeni, který se právě vyskytne, mi něco

nesedělo. Měli jsme už tak dost svinstva v těle z hormonů a chemikálií v potravinách a běžných emisích. Nemělo smysl vystavovat se dalším, i když to nemocnice doporučovala.

Právě když jsme s Davidem dokončovali poslední rundu snímků z mobilních rentgenů

na pohotovosti, objevila se na rohu Christy a vypadala vyčerpaně.

„Je tady dole stejný rozruch jako nahoře?“

„Ano,“ odvětil David. „Nejspíš ještě horší.“

„Můžeš za mě i tak zaskočit?“ zeptala se Christy a v očích měla prosbu.

Podívala jsem se na Davida a pak zpátky na Christy.

„Jak to vypadá, jestli si vezmu ten pager, budu

tam trčet až do konce pracovní doby. Tady dole mě fakt potřebují.“

David se podíval na hodinky. „V půl čtvrté přijde Tasha. Do té doby to zvládneme.“

„Určitě?“ zeptala jsem se a zvolna si od Christy vzala pager.

David mě ledabylým gestem poslal pryč. „Žádný problém. Vezmu od tebe ten pager, až dorazí Tasha, abys mohla jít domů.“

Připnula jsem si pager k pásku chirurgických kalhot a zamířila nahoru, přičemž jsem zamávala

Christy na rozloučenou.

Vraštila čelo, už si připadala provinile. „Moc, moc ti děkuju!“

Po několikáté jsem míjela Chase. Jak hodiny plynuly, vypadal čím dál nervózněji. Jako všichni.

Podle toho, jak vypadala situace na pohotovosti, se zdálo, že se venku rozpoutalo učiněné peklo.

Pořád jsem se snažila kradmo pokukovat po televizi, ale jakmile jsem dokončila jeden případ, pager

už se zase ozýval a hnal mě k dalšímu.

Přesně jak jsem předvídala, jakmile jsem dorazila na chirurgii, nedostala jsem se odtamtud až

do půl čtvrté, kdy mě vystřídal David. Případ za případem jsem stěhovala mobilní rentgen z jednoho operačního sálu na druhý, někdy jsem obsluhovala i dva zároveň, když probíhaly dvě operace současně.

Za jedno odpoledne jsem viděla roztříštěný femur, dvě zlomené paže a jeden zlomený kyčel, a jela jsem výtahem s pacientem na vozíku, jenž v doprovodu dvou sester směřoval na střechu. Skrz pokožku mu prosvítaly temné žíly a byl zalitý potem.

Podle toho, co jsem vyrozuměla z jejich nervózního hovoru, měl být pacient převezen vrtulníkem k amputaci ruky.

Můj poslední případ toho dne byl přinejmenším povážlivý, ale nechtělo se mi volat nahoru Davida, aby mě vystřídal. Holky jsou s otcem mimo město a David se potřebuje vrátit domů ke své hezké manželce a dvěma malým synkům. Nemělo smysl, abych odešla na čas a on zůstával přesčas, ale už jsem za uplynulý týden odsloužila čtyři hodiny přesčasů a na to se náčelnictvo obvykle tvářilo nevraživě.

Prošla jsem kolem mohutné ženy na vozíku, která vypadala nervózně a rozrušeně. Měla obvázanou ruku, ale velká část bandáže byla promáčená krví. Pamatovala jsem si ji z pohotovosti a napadlo mě, kam se asi poděli její příbuzní. Dole s ní předtím byli všichni.

Angie, sestra z cévního, prosvištěla kolem mě a upravovala si chirurgickou čapku. Byla potištěná hrubými kresbami ostře růžových rtěnek a kabelek. Jako by chtěla dodat významu své volbě pokrývky hlavy, vytáhla lesk na rty a přetřela si jím ústa. Usmála se na mě. „Prý se po tobě ptá Chase.“ Sklopila jsem oči, okamžitě v rozpacích. „Snad ne i ty! Copak se všichni tak nudíte, že nemáte nic lepšího na práci, než fantazírovat o mém nemilostném životě? Jsem tak ubohá, že vás moje případné vyhlídky tak vzrušují?“

Mrkla na mě, když mě míjela. „Zavolej mu, nebo ti ho přeberu.“

Usmála jsem se. „Slibuješ?“

Angie obrátila oči v sloup, ale okamžitě svraštila obličej. „Kruci! Scarlet, promiň, na lince dvě

máš mámu.“

„Mámu?“

„Přepojili ji k nám dvě minuty předtím, než jsi přišla.“

Pohlédla jsem na telefon a uvažovala, kvůli čemu mi pro všechno na světě volá do práce. Skoro

vůbec jsme spolu nemluvily, takže to určitě bylo důležité. Možná něco kvůli holkám. Po telefonu jsem málem skočila.

„Haló?“

„Scarlet! Ach díkybohu! Dívala ses na zprávy?“

„Trochu. Máme plné ruce práce. Podle těch pár záběrů, co jsem zahlédla, to vypadá zle. Vidělas zprávy o panice na losangeleském letišti? Během některých letů lidi zvraceli. Domnívají se, že tak se to dostalo až k nám.“

„Já bych si s tím velké starosti nedělala. Uprostřed vnitrozemí se nikdy nic neděje.“

„Tak proč voláš?“ zeptala jsem se zmateně. „Jsou holky v pořádku?“

„Holky?“ Vydala hrdelní zvuk. I dýchat dokázala opovržlivě. „Proč bych volala kvůli holkám?

Podlaha v kuchyni se mi v rohu u ledničky zvedá, a tak jsem doufala, že bys snad mohla požádat Andrewa, aby to přišel opravit.“

„Tenhle víkend má holky, máti. Momentálně opravdu nemůžu mluvit. Jsem na chirurgii.“

„Ano, já vím. Tvůj život je náramně důležitý.“ Pohlédla jsem na Angii a viděla, že ona i laborant z chirurgie už jsou skoro hotovi. „Zeptám se ho,

ale jak jsem říkala, má u sebe holky.“

„Má holky každou chvíli. Chodíš každý víkend po barech, nebo co?“

„Ne.“

„Tak co je ještě důležitější než vychovávat vlastní děti?“

„Už musím jít.“

„Citlivé téma. Nikdy jsi neslyšela ráda, že děláš něco špatně.“

„Je to jeho víkend, máti, jako každý druhý víkend.“

„No jo. Proč zrovna jeho víkend musí být víkend, kdy já potřebuju pomoc?“

„Opravdu už musím jít.“

„Dalas jim aspoň s sebou šaty, aby je taťka mohl vzít do kostela? Protože on je jediný, kdo má zřejmě zájem poučit je o Pánubohu.“

„Sbohem, máti.“ Zavěsila jsem a vzdychla, právě když vstoupil doktor Pollard.

„Dobré odpoledne vespolek. Tohle by nemělo trvat dlouho,“ řekl. Držel ruce před sebou, prsty namířené vzhůru, a čekal, až mu na ně Angie navlékne rukavice. „Ale podle toho, jak to vypadá, nás všechny čeká dlouhá noc, tak doufám, že nikdo nemáte žádné plány.“

„Je to pravda?“ zeptala se přes masku Ally, sálová laborantka. „O losangeleském letišti?“

„V Dullesu se to stalo taky,“ poznamenala Angie. Pohlédla jsem na hodiny a pak vytáhla z přední kapsy chirurgického úboru mobil. Mohla jsem odejít, kdyby někdo přišel s námitkami proti mému nasazení, ale kus papíru navíc v mých materiálech stál v tomhle případě za to. Vyťukala jsem slova Zavolej mi co nejdřív a pak odeslala textovku na Jennino číslo.

Po dvou minutách bez odpovědi jsem vyťukala Andrewovo číslo. Telefon zazvonil čtyřikrát, pak se ozvala hlasová schránka.

Vzdychla jsem. „Tady je Scarlet. Prosím tě, zavolej mi do nemocnice. Jsem u operace, ale stejně mi

zavolej, ať se můžeme domluvit. Přijedu tam, hned jak vypadnu z práce.“

Nathan

Další osmihodinový pracovní den, který neměl vůbec žádný význam. Když jsem opouštěl kancelář,

měl jsem myslet v první řadě na nadcházející volno nebo mi konec pracovní doby měl aspoň vyvolat

na tváři úsměv, ale nestalo se tak. Vědomí, že jsem právě promarnil další den života, bylo depresivní.

Ba i tragické. Kancelářská práce ve firmě, zabývající se distribucí elektřiny, která rozhodně svět

nezmění, den za dnem pořád stejná, a pak návrat domů k manželce, co mě nenávidí – to byla mizerná existence.

Aubrey nebyla vždycky zlá mrcha. Když jsme se brali, měla smysl pro humor a nemohla se dočkat, až bude čas jít spát, abychom spolu mohli ležet a líbat se a dotýkat. Iniciovala orální sex, protože mi chtěla udělat radost, i když jsem zrovna neměl narozeniny.

Před sedmi lety se změnila. Narodila se nám Zoe a moje role se změnila – ze žádoucího,

zbožňujícího manžela jsem se stal zdrojem soustavného zklamání. Nikdy jsem nesplnil to, co ode mě

Aubrey očekávala. Když jsem se snažil pomáhat, bylo to buď moc, nebo jsem to nedělal správným

způsobem. Když jsem se snažil nepřekážet, byl jsem líný prevít.

Aubrey odešla z práce a zůstala doma se Zoe, takže moje zaměstnání bylo pro nás jediný zdroj

příjmu. Najednou to taky nestačilo. Protože jsem podle názoru Aubrey nevydělával dost peněz, očekávala, že jí „pomůžu s malou“ od okamžiku, kdy jsem vstoupil do dveří. Nesměl jsem si se svou manželkou popovídat. Zmizela v pracovně, sedla si k počítači a bavila se s přáteli po internetu.

Bavil jsem Zoe, přičemž jsem vyprazdňoval myčku a připravoval večeři. Požádat o pomoc byl

hřích a rušením v „odpočinku od malé“ jsem dával Aubrey jen další důvod, aby mě nenáviděla, jako by jich už tak neměla dost.

Jakmile Zoe začala chodit do školky, doufal jsem, že se to zlepší, že se Aubrey vrátí do práce

a zase bude ve své kůži. Jenomže se nedokázala zbavit svého hněvu. Jako by ani nechtěla.

Zoe teď zbývalo už jen pár týdnů do konce druhé třídy. Vyzvednu ji ze školy a oba budeme doufat, že se Aubrey odvrátí od počítače aspoň na tak dlouho, aby si všimla, že jsme doma.

Když měla dobrý den, stávalo se to.

Dnes však dobrý den mít nebude. Internet i rádio byly od časného rána plné zpráv o epidemii. Den

bohatý na novinky znamenal, že Aubrey ani na vteřinu nezvedne zadek z flekatého, vybledle modrého

čalounění své kancelářské židle. Bude si o tom povídat s cizími lidmi na fórech, s kamarády

a vzdálenými příbuznými na sociálních sítích a psát komentáře na zpravodajské webové stránky.

Teorie. Debaty. Někde cestou se staly součástí našeho manželství a já skončil na vedlejší koleji. Čekal jsem ve svém osmiletém sedanu, první v řadě aut zaparkovaných za základní školou. Zoe neměla ráda, když jsem ji vyzvedával jako poslední, dbal jsem tedy na to, abych pro ni jel do školy

hned po práci. Čtyřicetiminutové čekání mi poskytlo dost času, abych se vzpamatoval z práce

a vyladil se psychicky na další rušný večer bez pomoci či projevu uznání z manželčiny strany. Tón diskžokeje v rádiu byl vážnější než obvykle, přidal jsem tedy hlasitost. Používal slovo, které jsem ještě neslyšel: pandemie. Nákaza pronikla přes oceán. Na letištích v Dullesu a Los Angeles

vypukla panika, když pacienti, kteří onemocněli

během mezinárodních letů, začali napadat zaměstnance leteckých společností a zdravotníky, kteří jim pomáhali vystupovat z letadel.

V koutku mysli jsem věděl, co se děje. V ranních zprávách se mluvilo o zatčení nějakého vědce

kdesi v Evropě, a i když mi to pořád připadalo nemožné, věděl jsem to.

Podíval jsem se do zpětného zrcátka – kdo mě znal za lepších časů, skoro by mě nepoznal. Hnědé

oči už nebyly jasné a cílevědomé jako kdysi. Pokožku pod nimi zbarvily tmavé kruhy. Ještě před

patnácti lety jsem byl metrák svalů a sebejistoty, teď jsem si připadal den ze dne zlomenější.

Aubrey a já jsme se seznámili na střední škole. Tehdy se mě chtěla dotýkat a povídat si se mnou. Náš příběh nebyl vůbec napínavý: hrál jsem v první sestavě maloměstského fotbalového týmu a ona byla hlavní roztleskávačka. Oba jsme byli velké ryby v malém rybníčku. Světlehnědé, huňaté vlasy mi v autě vždycky rozfoukal vítr z okénka na straně spolujezdce. Aubrey se kdysi strašně líbilo, jak jsou dlouhé. Teď už jen štěkala, že potřebuju ostříhat.

Když jsem se nad tím zamyslel, štěkala kvůli všemu, jakmile šlo o mě. Pořád ještě jsem chodil cvičit a ženské v práci mi občas trochu nadbíhaly, ale Aubrey už mě nevnímala. Nevěděl jsem, jestli ze mě vysálo život to, že jsem s ní, anebo všechna zklamání, jež mě v průběhu let potkala. Čím víc jsem se vzdaloval od střední školy, tím méně mi

připadalo možné někam to dotáhnout.

Upoutal mě ohavný bzukot z rádia. Poslouchal jsem robotický mužský hlas, vycházející

z reproduktorů v autě. „Toto je červený poplach nouzového vysílacího systému. Úřad šerifa v okresu Canton hlásí potvrzení vstupu vysoce nakažlivého viru na území našeho státu. Je-li to možné, nevycházejte z domu. Toto je červený poplach nouzového vysílacího systému…“

Všiml jsem si pohybu v rohu zpětného zrcátka. Nějaká žena se řítila ze svého auta ke dveřím školy. Jiná žena vyskočila z minivanu, krátce se zarazila a také se rozběhla směrem ke škole s batoletem v náručí.

Byly to matky. Ovšemže nedopustily, aby je logická část mozku přemluvila k zaváhání. Svět jde

do háje a ony chtějí odvézt své děti do bezpečí… ať je to kdekoli.

Zatáhl jsem ruční brzdu a otevřel dveře. Kráčel jsem rychle, ale jak mě předbíhaly zpanikařené

matky, dal jsem se taky do běhu.

V budově jsem narážel na ženy, které buď odnášely své děti chodbou k parkovišti, nebo se rychle

hrnuly do dveří jejich tříd, aniž marnily čas vysvětlováním učitelkám, proč si je odvádějí předčasně.

Uhýbal jsem před vyděšenými rodiči, vlekoucími za ruce zmatené děti, až jsem se ocitl u Zoeiny

třídy. Dveře práskly o betonovou stěnu, jak jsem je prudce otevřel.

Děti ke mně vzhlédly vytřeštěnýma očima. Žádné z nich dosud nikdo nevyzvedl.

„Pane Oxforde?“ pronesla paní Earlová. Stála jako zkamenělá uprostřed třídy, obklopená miniaturními stolky a židličkami a miniaturními

lidičkami. Ti trpělivě čekali, až rozdá úkoly, které si měli odnést domů. Úkoly, na kterých od nynějška za pár hodin už nebude vůbec záležet.

„Pardon, potřebuju Zoe.“ Zoe na mě taky zírala – nebyla zvyklá na to, že do třídy vrážejí lidé.

Na pohled byla maličká, i když seděla na miniaturní židličce. Světlehnědé vlasy měla mírně

podtočené, dosahovaly jí těsně k ramenům, přesně tak, jak se jí to líbilo. Její zelenohnědé duhovky jsem viděl i přes polovinu třídy. Vypadala náramně nevinně a bezbranně, jak tam seděla – jako všechny děti.

„Bradene?“ Do dveří vtrhla Melissa Georgeová, málem mě porazila. „Pojď, broučku,“ řekla

a vztáhla ruku k synovi.

Braden se podíval po paní Earlové, která kývla, a chlapec pak vstal ze své židle a přidal se

k matce. Odešli beze slova.

„Musíme taky jít,“ přistoupil jsem k Zoeině lavici.

„Ale moje úkoly, tati.“

„Úkoly vyzvedneme později, zlato.“

Zoe se naklonila ke straně, podívala se za mě ke své přihrádce. „Můj batůžek.“

Zvedl jsem ji do náručí a snažil se zachovat klid, v duchu jsem se ale ptal, jak bude vypadat svět kolem školy nebo jestli se vůbec dostanu k autu, a připadal jsem si jako blázen.

„Pane Oxforde?“ opakovala paní Earlová, tentokrát ke mně přistoupila u dveří. Naklonila se

k mému uchu a současně se mi zadívala do očí. „Co se děje?“

Rozhlédl jsem se po třídě, po upřených očích jejích žáčků. Na stěnách visely nazdařbůh rozvěšené obrázky, nemotorně nakreslené tlustými čarami pastelek, a pestrobarevné výchovné plakáty.

Podlaha

byla posetá ústřižky papíru z hodiny výtvarné výchovy.

Všechny děti v místnosti na mě civěly a čekaly, až uslyší, proč jsem se rozhodl tam takhle vtrhnout. Budou čekat dál. Žádné z nich nedokázalo pochopit, jaká noční můra je čeká už za pár hodin – pokud jsme vůbec měli tolik času – a já nehodlal způsobit paniku.

„Ty děti musí domů, paní Earlová. Musíte je dostat k rodičům a pak sama utéct.“

Nečekal jsem, jak zareaguje. Místo toho jsem se vyřítil do přeplněné chodby. Rodiče, spěchající si vyzvednout děti, způsobili neprůchodnost hlavního východu, otevřel jsem tedy ramenem postranní dveře na hřiště pro předškoláky a se Zoe v náručí jsem přeskočil plot.

„Tati! Lézt přes plot se nesmí!“

„Promiň, zlato. Taťka spěchá. Musíme vyzvednout mamku a…“

Moje slova umlkla do ztracena, zatímco jsem zapínal Zoe bezpečnostní pás. Neměl jsem zdání, kam

se vydáme. Kde bychom se mohli před něčím takovýmhle ukrýt?

„Můžeme zajet k pumpě na zmrzku?“

„Dneska ne, malá,“ políbil jsem ji na čelo a zabouchl dveře.

Snažil jsem se neobíhat auto tryskem. Snažil jsem se, ale panika a adrenalin mě hnaly kupředu.

Dveře se zabouchly a já vyrazil z parkoviště, neschopný ovládat strach, že kdybych i jen o maličko

zpomalil, stalo by se něco hrozného.

S jednou rukou na volantu a s mobilem u ucha v druhé ruce jsem ujížděl domů, ignoroval semafory i omezenou rychlost a snažil jsem se dávat pozor, aby do mě nevrazili ostatní zpanikaření řidiči.

„Tati!“ zaječela Zoe, když jsem příliš rychle přejel hrbol. „Co to děláš?“

„Promiň, Zoe. Taťka pospíchá.“

„Máme zpoždění?“

Nevěděl jsem, jak na to odpovědět. „To doufám ne.“

Z výrazu Zoe čišel nesouhlas. Vždycky se snažila mě i Aubrey vychovávat. Patrně proto, že Aubrey

ji moc nevychovávala a většinou bylo jasné, že já si vůbec nevím rady.

Šlápl jsem na plyn a snažil se cestou domů vyhýbat hlavním ulicím. Pokaždé, když jsem se pokusil zavolat Aubrey z mobilu, ozval se mi divný obsazený signál. Měl jsem pochopit, že se něco zvrtlo.

Měl jsem okamžitě zařadit zpátečku a uhánět pryč, ale jediné, co mi běželo hlavou, bylo, jak přesvědčím Aubrey, aby vstala od toho zatraceného počítače, jakých pár věcí sbalíme s sebou a kolik času na to balení budu mít. Mozkem mi projela zatoulaná myšlenka, jak dlouho potrvá, než přestane jít internet, a jaká je to ironie, že virová epidemie zachrání naše manželství. V tom okamžiku se mělo udělat ledacos, ale já to všechno ignoroval.

„Aubrey!“ zařval jsem, když jsem otevíral dveře. Nejlogičtější bylo nahlédnout do pracovny.

Prázdná modrá kancelářská židle mě překvapila. Tak mě překvapila, až jsem ztuhnul a zíral na to

prázdné místo, jako bych čekal, až se chyba v zorném poli opraví a ona se objeví, zády ke mně, shrbená nad psacím stolem, přičemž jediný pohyb vynaloží na manévrování myší.

„Kde je mamka?“ zeptala se Zoe a její hlásek zněl ještě slaběji než obvykle.

Směsice leknutí a zvědavosti mě zarazila. Zadek Aubrey válcoval sešlé čalounění té kancelářské židle celá léta. Z kuchyně ani hlásku a dveře koupelny v přízemí byly otevřené, uvnitř tma.

„Aubrey!“ zařval jsem z druhého schodu a čekal, až se objeví nade mnou za rohem a začne

sestupovat po schodišti, krok za krokem

dramatičtěji. Každou chvíli vydá svůj typický dotčený vzdech a kvůli něčemu – čemukoli – se do mě pustí, ale jak jsem tam čekal, vycházelo najevo, že se

to nestane.

„Přijedeme pozdě,“ vzhlédla ke mně Zoe.

Stiskl jsem jí ruku a pak jsem si všiml bílé obálky uprostřed jídelního stolu. Táhl jsem Zoe

za sebou, bál jsem se ji pustit i jen na vteřinu z očí, a pak jsem zvedl obálku. Stálo na ní „Nathan“, dívčí, ale neuspořádané písmo patřilo Aubrey.

„To myslíš vážně?“ pronesl jsem nahlas a roztrhl obálku.

Nathane,

až tohle dostaneš, budu už několik hodin pryč.

Nejspíš si pomyslíš, že jsem ten největší sobec na světě, ale to, že se bojím, aby sis o mně nemyslel něco ošklivého, nestačí, abych zůstala.

Jsem nešťastná, a to už dlouho.

Miluju Zoe, ale jsem špatná matka. To tys chtěl být otcem. Věděla jsem, že budeš dobrý

táta, a myslela jsem, že když budeš dobrý táta, udělá to ze mě dobrou mámu, ale neudělalo.

Už to nevydržím. Chci se svým životem udělat celou spoustu věcí a být ženou v domácnosti, to k nim nepatří.

Je mi líto, jestli mě nenávidíš, ale konečně jsem se rozhodla, že to přežiju. Mrzí mě, že to musíš vysvětlit Zoe. Zítra zavolám, až se zabydlím, a pokusím se jí to pomoct pochopit. Aubrey Odhodil jsem složený papír na stůl. Nikdy se nenaučila úhledně psát. To byla jen jedna ze stovky věcí, které mi na Aubrey vadily, ale nikdy jsem se o nich nezmínil.

Zoe ke mně vzhlížela, čekala, až jí to vysvětlím nebo nějak zareaguju, ale nedokázal jsem jedno ani

druhé. Aubrey nás opustila. Vrátil jsem se pro tu línou, praštěnou, mizernou ženskou, a ona nás sakra opustila.

Výkřik zvenčí polekal Zoe tak, až se mě chytla za nohu, a realita mi došla zhruba ve stejnou chvíli,

kdy okna kuchyně prorazily střely. Skrčil jsem se a gestem nařídil Zoe, aby se skrčila taky.

Nebudu volat kamarády a příbuzné Aubrey, abych zjistil, kde je, a abych ji mohl prosit, ať se vrátí.

Musím dostat svou dceru do bezpečí. Aubrey si sice vybrala k vyhlášení nezávislosti děsně nevhodný

den, ale chtěla to tak a já musím ochraňovat holčičku.

Další křik. Houkání klaksonů. Střelba. Ježíši, Ježíši, Ježíši. Už je to tady.

Otevřel jsem šatnu, popadl svou baseballovou pálku,

přistoupil k dceři, poklekl před ní a pohlédl jí

do očí, lesklých slzami. „Zoe, budeme se muset dostat zpátky k autu. Potřebuju, aby ses mě držela za ruku a ať uvidíš nebo uslyšíš cokoli, tak se té ruky nepustíš, rozumíš?“

Zoe vhrkly do očí další slzy, ale rychle přikývla.

„Hodná holčička,“ řekl jsem a políbil ji na čelo.

Kapitola 3

Scarlet

„Ukousl?“ ptala se sestra Joanne a opatrně připravovala pacientčinu ruku k operaci. „Nějaký pes?“

„Já nevím,“ říkala Ally, hlas ztlumený maskou. Byla novou členkou týmu sálových sester, sotva

vyšla ze školy. Bylo jí dvacet, ale při tom, jak upírala velké oči na pacientčinu ruku, vypadala

nanejvýš na dvanáct. „Nějaké zvíře.“

„Její syn,“ řekla jsem. Čekala jsem se svým rentgenovým přístrojem, až dorazí chirurg. Joanne a Ally hleděly na masitý, odhalený kloub. „Dělala jsem rentgeny,“ dodala jsem. „Byla hodně otřesená, ale říkala, že jí palec ukousl syn.“

Angie procházela dveřmi drobnými krůčky. Kalhoty chirurgického úboru jí šustily, jak pilně dokončovala různé úkony na sále.

„Víš jistě, že řekla syn?“ zeptala se Ally, přičemž upírala na místo chybějícího článku prstu pohled

s novým zaujetím.

„Je na pohotovosti,“ řekla Angie. „Prý se u něj projevují příznaky vztekliny. Stejné jako u několika dalších lidí.“

„Snad si nemyslíš, že to nějak souvisí s tím, co říkají ve zprávách?“ zeptala se Ally nervózně.

„Nemohlo to sem přece ještě z Německa dorazit? Mohlo by se to šířit tak rychle?“

V místnosti zavládlo ticho.

Anesteziolog byl z uspávání Margaret Sisneyové od první chvíle nervózní. Místo aby hrál hry

na mobilu jako obvykle, stál nad ní a soustředil se na každý pohyb jejích dýchacích svalů. Vždycky po několika vteřinách se ohlédl a zaměřil zrak na čísla na monitoru, a pak se znovu soustředil na Margaret. Těžko se dalo hádat, jak vypadá zbytek jejího těla pod modrými chirurgickými

rouškami, ale obličej a šíji měla viditelně promodralé. „Je cyanotická,“ vysvětloval. Pootočil několika knoflíky a pak připravil injekční stříkačku.

„Pane doktore,“ upozornila anesteziologa sestra.

„Pacientčiny nehty.“

I skrz hnědooranžový nátěr dezinfekčního roztoku bylo vidět, jak Margaret černají nehty.

„Do prdele,“ řekl doktor Ingram. Přejížděl pohledem z pacientky na monitor a zase zpátky. „Tohle

byla chyba. Sakra velká!“

Margaretin palec ležel na ledu na druhém konci sálu a čekal, až bude připojen zpátky k ruce. Byl

taky cyanotický a požadavek doktora Ferbera, aby ji převezli na operační sál, když nebyla docela

stabilní ani na pohotovosti, připadal pochybný dokonce i čerstvě promované rentgenové laborantce,

jako jsem byla já. Sledovala jsem, jak se její životní funkce zhoršují a přesunula jsem svůj přístroj

k protější zdi, protože mi bylo jasné, že nevyhnutelně přijde modrý kód.

Pager mi zavibroval, sáhla jsem pod košili, odepnula ho od pasu chirurgických kalhot a podívala

jsem se na něj. „Do prčic. Angie, musím na sál čtyři a pak končím. Pošlu sem Davida. Předám mu pager.“

„Nejspíš to stejně chvíli potrvá, jestli se to vůbec bude dělat.“ Angie otevírala sterilní balíčky

a pobíhala po místnosti.

Letěla jsem na konec chodby, přičemž jsem strkala a tahala jeden těžký mobilní rentgen před sebou

a další za sebou. Jen co jsem připravila přístroje na další pacienty, ozvalo se z interkomu hlášení.

„Modrý kód. Sál sedm. Modrý kód. Sál sedm,“ repetil ženský hlas a zněl klidně a apaticky.

Zvedla jsem telefon, zavěšený na stěně u dveří, a zavolala jsem dolů na oddělení. „Ahoj, tady

Scarlet. Připravila jsem sál čtyři, ale vypadá to, že na sedmičce to chvíli potrvá, pokud to vůbec

bude. Vyřiď, prosím, Davidovi, že se sejdeme v prvním patře u jižního výtahu. Tenhle kód musí zpracovat on a já mu potřebuju předat pager.“ Když jsem procházela chodbou, spěchali kolem mě sestry, doktoři a anesteziologové – hnali se k Margaret Sisneyové. Stiskla jsem tlačítko výtahu a strhla si z obličeje chirurgickou masku. Když se dveře otevřely, vzdychla jsem při pohledu na tlačenici uvnitř.

„Sem se vejdeš, Scarlet,“ řekla Lana z účtárny.

„Já, hm… půjdu po schodech,“ ukázala jsem drobným gestem doprava.

Otočila jsem se na patě, prošla dvojitými dveřmi z operačního oddělení a pak jsem si pomohla ramenem při odtlačování těžkých dveří vedoucích ke schodišti.

„Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest…“ odpočítávala jsem rychle v klusu úseky schodiště. Když jsem se prodrala do chodby v prvním patře, David už čekal u výtahu.

„Užij si to,“ hodila jsem mu pager.

„Díky, děvče. Měj se,“ řekl.

Houf lidí, který jsem prve zanechala ve výtahu, vystoupil, kráčel v sevřeném útvaru chodbou jako vojenská jednotka a tlumenými a nervózními hlasy mezi sebou všichni probírali nejnovější zprávy o epidemii.

„Šedý kód. Pohotovost jedna. Šedý kód. Pohotovost jedna,“ říkal ženský hlas z interkomu.

Anita, vedoucí radiologie, stála uprostřed chodby na oddělení se založenými pažemi. Během

několika vteřin už muži z údržby a ze všech ostatních oddělení pelášili otevřenými dvojitými dveřmi

na pohotovost.

„Co znamená Šedý kód, bažante?“ ušklíbla se na mě Anita.

„Hm… hostilní pacient?“ napůl jsem hádala.

„Správně!“ poplácala mě po zádech. „Moc často to neslýcháme.“

„Šedý kód. Pohotovost šest. Šedý kód. Pohotovost šest,“ volal ženský hlas z interkomu. Tentokrát už nezněl tak lhostejně.

Anita se rozhlédla chodbou našeho oddělení. „Něco se děje,“ řekla tlumeně. Julian, laborant od CT, vyšel na chodbu. Anita ho gestem poslala na pohotovost. „Utíkej!“

Julian poslechl, z obličeje mu na okamžik zmizel věčně znuděný výraz. Když nás minul, ukázala

Anita na dveře dámské šatny. „Radši zmiz, než si to rozmyslím.“

„To mi nemusíš říkat dvakrát.“ Klávesnice zapípala, když jsem vyťukala kód, a pak se ozvalo

cvaknutí, zvěstující, že mohu vstoupit. Vešla jsem dovnitř a všimla si, že jsem sama. Zpravidla byla místnost plná žen, které otevíraly skříňky, vytahovaly z nich kabelky, smály se, klábosily nebo nadávaly na uplynulý pracovní den.

Když jsem nastavovala číselnou kombinaci, abych se dostala do své skříňky, ozvalo se z interkomu

další hlášení.

„Modrý kód, pohotovost tři. Modrý kód, pohotovost tři. Šedý kód na ambulanci. Šedý kód

na ambulanci.“

Popadla jsem kabelku, zabouchla dveře a rychle jsem se vydala chodbou. Čekárnu radiologie jsem měla při cestě, od chodby ji dělila skleněná stěna.

Několik pacientů uvnitř se stále ještě soustředilo

na plochou obrazovku. Moderátor zpráv se mračil a na dolním okraji obrazovky ubíhal blikající pás

s varováním. Většina slov byla tak malá, že jsem je nemohla rozeznat, ale jedno jsem postřehla: PANDEMIE.

Zmocnil se mě odporný pocit, zrychlila jsem krok, jen jen vyrazit sprintem k východu pro zaměstnance. Právě, když jsem otevírala dveře, uslyšela jsem výkřik, a pak další. Mužské i ženské. Neohlížela jsem se.

Běžela jsem přes křižovatku ke svému Suburbanu na jihozápadním parkovišti a přitom jsem

uslyšela skřípot pneumatik zastavujícího auta. Nějaká sestra z třetího patra v panice prchala z nemocnice. Bála se a nevěnovala pozornost

dopravnímu provozu. První auto ji jen taktak minulo, ale zpoza rohu se vyřítil náklaďák a zasáhl její tělo pravým předním blatníkem. Vymrštil sestru

dopředu a její bezvládné tělo se skulilo na chodník. Kvalifikace mě nutila jít k ní a zkontrolovat jí puls, ale cosi v mém nitru nechtělo dovolit nohám zamířit kamkoli jinam než na parkoviště.

Ve dveřích pro zaměstnance se objevila Angie, sálová sestra seshora. Chirurgický úbor měla

od krku až po kolena potřísněný krví, oči vytřeštěné.

Byla opatrnější, při přecházení se vyhýbala provozu.

„Bože můj, to je Shelly?“ zeptala se Angie. Utíkala k obrubníku a dřepla si vedle nehybně ležící

ženy. Angie přiložila sestře prsty na krk a pak ke mně vzhlédla vyděšenýma očima. „Je mrtvá.“ Nevěděla jsem, jak se tvářím, ale Angie škubnutím hlavy naléhala, abych odpověděla. „Nevidělas, kdo ji srazil?“ zeptala se.

„To asi bude jedno,“ ucouvla jsem o krok.

Angie vstala a rozhlédla se. K centru města se řítilo policejní auto. Ze dveří se začínali trousit

další zaměstnanci nemocnice, rozbíhali se k parkovišti.

„Nemůžu uvěřit, co se to děje,“ zašeptala a stáhla si z krátkých plavých vlasů chirurgickou čepici.

„Tvoje oblečení,“ řekla jsem. Vpředu po standardním zeleném chirurgickém úboru jí ubíhala tmavě

rudá šmouha. Také na krku a na tvářích měla karmínové cákance.

„Paní Sisneyová měla zástavu a pak se probrala,“ řekla Angie, v obličeji rudá a lesklá potem.

„Napadla doktora Inmana. Nevím, co se dělo potom. Utekla jsem.“

Kývla jsem a pak jsem od ní couvala směrem k parkovišti. Ke svému Suburbanu. „Jeď domů, Angie. Seber dceru a vypadněte z města.“

Přikývla a pak se podívala na tu krev. „Asi bych se měla vrátit. Nevím, jak je to nakažlivé. Kate je

u mého táty. Ten na ni dá pozor.“

Zvedla zrak od zkrvaveného oblečení a setkaly jsme se očima. Ty její byly lesklé a já pochopila, že

už to vzdala. Chtěla jsem jí říct, ať to aspoň zkusí, ale když mi na mysli vytanuly tváře mých dětí, nohy se samy od sebe daly do běhu k parkovišti.

Hodila jsem kabelku na sedadlo spolujezdce a pak vsunula klíček do zapalování. Snažila jsem se zachovat klid. Byl pátek a dcery už byly hodinu cesty odtud, na víkendu u táty. Hlavou se mi míhaly všechny možné trasy. Taky scény z postapokalyptických filmů, kde všechny pruhy dálnic blokují

zástupy aut.

Vytáhla jsem z kapsy mobil a vyťukala Andrewovo číslo. Telefon zvonil a zvonil a zvonil, a pak se

mi v uchu místo hlasové schránky ozval zvukový signál „obsazeno“. „Sotva to začalo,“ řekla jsem si tiše pro sebe. „Ještě se k nim dostanu.“

Hodila jsem telefon do kabelky, sevřela jednou rukou volant a druhou zařadila zpátečku.

Napůl jsem si připadala pošetile. Logická část mého mozku chtěla uvěřit, že reaguju přehnaně, ale

v rádiu nevysílali žádnou hudbu. Jen zprávy o pandemii, stoupajícím počtu mrtvých a nastávající panice.

Suburban prudce zastavil – otočila jsem se a uviděla Lisu Barnesovou, sestru z oddělení zdravotní

péče pro zaměstnance, jak svírá volant a koulí očima. Začala jsem couvat, když vyjížděla ze svého parkovacího místa, a srazily jsme se. Otevřela jsem dveře a rozběhla se k ní.

„Není ti nic?“ ptala jsem se a slyšela ve svém hlase potlačovanou paniku.

„Uhni mi sakra z cesty!“ zařvala, popadla šaltpáku a zařadila zpátečku.

Zrovna v té chvíli se řítil přes parkoviště pick-up, který vrazil do mého Suburbanu a vytlačil ho až

na ulici.

V tom okamžiku jsem nebyla schopná ničeho, než stát v šoku vedle Lisina sedanu. Můj mozek odmítal zpracovat surrealistickou scénu, která se

přede mnou odehrávala, dokud jsem nezahlédla dav lidí, deroucích se z postranního vchodu a rozbíhajících se do ulic, kde se přidávali k dalším, prchajícím rovněž jako o život z jiných částí města.

Drew Davidson, ředitel osobního, klopýtl a upadl. Vykřikl bolestí a pak se rozhlédl, vztahoval ruce ke kolemjdoucím, řval o pomoc. Nikdo se ani nezastavil.

Z davu se vynořil pár šílených očí. Byla to paní Sisneyová. Pohybovala se rychle, mířila mezi lidi, kteří se rozbíhali. Přešla ulici a konečně se ocitla u Drewa, jenž dosud ležel na zemi a držel se za kotník.

S hrůzou jsem sledovala, jak paní Sisneyová zaútočila na Drewa, skočila na něj, popadla ho za drahý oblek a přitom dokořán otevírala ústa.

Drew ji odstrkoval, ale byla to statná žena a nakonec jí tělesná váha pomohla stlačit Drewovy paže dolů natolik, aby se mu mohla zakousnout do ramene.

Drewův křik přilákal někoho dalšího – v němž jsem poznala syna paní Sisneyové – a další ženu

v chirurgickém úboru. Vrhli se k Drewovým zmítajícím se nohám a začali se krmit.

Lisin vřískot se hlasitostí vyrovnal Drewovým výkřikům, pak zmuchlaný předek jejího sedanu proletěl kolem mě směrem k vozovce a mě nechala stát na parkovišti, abych byla svědkem těch hrůz úplně sama.

Z dálky zaznělo hlasité zadunění. Tehdy jsem si všimla několika sloupců kouře na obloze, nejčerstvějších v oblasti výbuchu. Hluk zesilovala střelba, nablízku i v dálce. Chaos byl matoucí a nastával tak rychle, že jsem se ani nestačila začít bát.

Na trávě pár kroků od Drewa ležel rozprostřený vějířek lesklých stříbrných klíčků od auta. Teprve před měsícem si koupil nový Jeep Wrangler. Všimla jsem si toho jen proto, že jsem nad tím jeepem ve výstavní síni místního autosalonu Dodge zrovna sršela nadšením při obědě a Drew seděl u našeho stolu. Ani ne týden nato, když jsem přijížděla do služby, uviděla jsem ten jeep na parkovišti –a vystupoval z něj Drew Davidson. Poděkoval mi za tip, a to bylo poprvé a naposled, co se mnou kdy promluvil.

Děsilo mě přiblížit se k probíhající scéně třeba i jen o krok, ale našla jsem dost kuráže, abych

sebrala jeho klíčky a rozběhla se k Jeepu. V prstech jsem tiskla dálkové ovládání. Prudce jsem

otevřela dveře a modlila se, aby benzinová nádrž nebyla skoro prázdná. Paní Sisneyová dosud hltala

maso z Drewovy šíje a ostatní zvolna ohlodávali jeho tělo, teď už neživé. Ten jeep už určitě nebude potřebovat, říkala jsem si v duchu, když jsem vyjížděla z parkoviště.

Omezená rychlost a červená světla na křižovatkách byly naprosto irelevantní. Rozhlédla jsem se

na každé křižovatce ze strany na stranu a pak jsem skrz ni prosvištěla, dokud jsem se neocitla

na hlavní výpadovce z města. Většina lidí určitě bude mířit na dálnici, říkala jsem si, ale mýlila jsem

se. Stará dvouproudová silnice směrem na Kellyville byla posetá vraky.

Tiskla jsem pedál plynu k podlaze, snažila jsem se vyhnout dopravním zácpám a získat trochu času na rozmyšlení, co mám dělat. Kolem pobíhali lidé, živí i mrtví. Ze všech částí města byly slyšet výstřely, jak lidé stříleli po oživlých mrtvolách z vozů a zápraží.

Blikající nápis zvěstoval, že vjíždím do školní zóny. Okamžitě se mi udělalo špatně od žaludku.

Děti byly vyzvednuté víc než před hodinou, díkybohu, ale moje dcery byly tuze daleko. Jestli se pandemie šíří tak rychle, holky jsou patrně vyděšené a taky utíkají.

Musela jsem se k nim dostat. Prsty na volantu se mi samovolně sevřely. Jestli je konec světa, chci

držet své maličké v náručí.

Zesílila jsem rádio a doufala, že mi někdo napoví, jak se dostat z města a ke svým dětem. Jenomže moderátoři, místo aby informovali o bezpečnostních procedurách nebo o jiných užitečných věcech, snažili se zachovat profesionální tón, když hlásili jednu hrůzostrašnou zprávu za druhou –o napadených lidech, o autonehodách a o panujícím blázinci.

Jediné, o čem nemluvili, bylo, odkud ta pandemie pochází. Kdyby bylo nejprve zasaženo pobřeží, poskytlo by mi to víc času… a čas pro mě představoval jedinou šanci.

Kapitola 4

Miranda

„My neumřeme,“ řekl Cooper. „snaž se zachovat klid.“

Objímal kolem ramen mou starší sestru Ashley na zadním sedadle a očima těkal po chaosu, který obklopoval můj Volkswagen „brouk.“ Naklonil se k Ashley, když kolem nás proběhl další člověk a praštil do dveří.

„Krucinál!“ zamračila jsem se. „Poškrábou mi lak!“ Ashley mě nevěřícně pozorovala, ale nemohla jsem si pomoct, musela jsem ventilovat trochu iracionálního hněvu. Na mém zbrusu novém, lesklém bílém volkswagenu ještě ani neoschla barva, objednaná na zakázku, a tihle pitomci se mi o něj otírají.

„Uvízli jsme,“ řekl Bryce a snažil se dohlédnout co nejdál dopředu. Bryceovy rozcuchané hnědé

vlasy se dotýkaly látky stahovací střechy Brouka. Chtěl jet na tátův ranč svým náklaďáčkem dodge, ale táta fandil fordům a já nechtěla poslouchat, jak celý víkend probírají výhody a nevýhody obou značek. „Kdybys nechala staženou střechu, viděl bych líp.“

„No, to je pěkná blbost,“ svraštila jsem znechuceně obličej.

Moje poznámka odpoutala Bryceovu pozornost od vyděšených chodců venku. „Cože?“

Ukázala jsem za něj. „Tamhle máš důvod, proč utíkají. Nehodlám nás tomu vystavit, ať je to, co chce.“

Provoz se zpomalil ze zhruba čtyřiceti na stěží patnáct kilometrů za hodinu poté, co jsme vyjeli

na dálnici, kudy jsme mířili na svůj víkendový výlet, a o sedm kilometrů dál už jsme stáli. To bylo

před půl hodinou a ještě jsme se nepohnuli. Ani když lidé začali vystupovat z aut a utíkat.

„Prostě jeď, Mirando. Dostaň nás odtud, sakra.

Nechci vědět, před čím utíkají,“ řekla Ashley

a pohrávala si se svými dlouhými, vlnitými vlasy. Byla krásná po mamince: vysoká, štíhlá a jemná. Špinavě plavé vlasy jí splývaly přes ramena a připomínaly mi tu dívku z filmu Modrá laguna. Kdyby na sobě Ashley neměla tričko, nevadilo by to. Stačilo by pár dobře umístěných kapek Elmerova

lepidla, aby jí vlasy úplně zakrývaly prsa.

V dětství jsem jí přirozenou krásu záviděla. Se svými sto dvaašedesáti centimetry jsem vedle ní

působila zakrsle. Podobala jsem se otci: kulatý obličej, nevýrazné hnědé oči a kaštanové vlasy… no, táta je míval nazrzlé, než mu zbělely. Bryce s oblibou tvrdil, že mám sportovní postavu, ale jemu se to mluvilo, on byl stopětadevadesáticentimetrový hubeňour. Basketbalový trenér ho zbožňoval, ale když jsme byli spolu, moje malá postava vedle jeho výšky působila ještě nápadněji.

„Ty víš, před čím utíkají,“ svírala jsem volant oběma rukama. Jen ti, kdo byli právě ve stadiu

popírání, nevěděli, co se děje.

Zprávy v médiích o virové epidemii byly důvodem zrušení odpoledního vyučování. Ashley dostala geniální nápad odjet na víkend k Bobřímu jezeru a už začátkem týdne tam pozvala i svého přítele Stanleyho Coopera. Já pozvala Bryce, ačkoliv jakmile se dozvěděl, že jede i Cooper, byl by Bryce

jel, i kdybych ho nepozvala. Zvlášť když taťka zjistil, že je máma mimo město a trval na tom,

abychom byly přes víkend u něj. Bryce věděl, že můj vztah s otcem není poslední dobou nijak skvělý, protože Bryce o mně věděl všechno. Dobrovolně jsme se navzájem snášeli už od druhého ročníku střední školy. Prožívali jsme spolu strašné i báječné věci: on mě připravil o panenství a pomohl mi zvládnout rozvod mých rodičů. Já jsem nabourala jeho první náklaďáček a věnovala mu své panenství. Bryce byl divoce ochranitelský, a tak se stalo, že jsme skončili na stejné vysoké škole.

Jeho ochranitelské city nepodněcovala žárlivost. Spíš mě ochraňoval před mou povahou. Bryce

fungoval jako přítel a zároveň jako svědomí, a já nikdy nepopírala, že si obojího hodně cením.

Stejně jako všichni ostatní jsme pokračovali v přípravách na víkend, protože jsme nikdy doopravdy neuvěřili, že by se něco tak strašidelného a nebezpečného mohlo dostat až k nám, hluboko do vnitrozemí. Tady se nikdy nic nedělo. To nejhorší, co Ashley a mě potkalo, byl rozvod našich

rodičů. Jinak jsme žily poměrně nudně a bezstarostně. Byl to pro nás ustavičný zdroj zábavy. Poslouchaly jsme historky našich přátel o brutálním dětství nebo o tom, jak je na střední škole šikanovali, jaký je jejich otec opilec nebo jak je matka nesnesitelná. Naše máma a táta se před námi nikdy nehádali. Jejich rozvod byl naprosté překvapení.

Do karosérie narazil další běžec. Zmáčkla jsem klakson. „Idiote!“

„Mirando, možná bychom měli udělat to, co oni?“ ozval se Bryce.

„Brouka jsem dostala k narozeninám. Táta ho extra objednal a nikdy mi neodpustí, jestli se ukážu

bez něj. A k ranči to máme podle mého odhadu ještě dvě hodiny jízdy. Pěšky se tam jakživo nedostaneme.“

Ashley sevřela opěradlo mého sedadla prsty s dokonalou manikúrou. „M… možná bychom se měli vrátit?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Mluvíš, jako bys nikdy neviděla film o zombiích, Ashley. Ve městě nemůžeme přežít. Tátův ranč je nejlepší místo k úkrytu.“

„Proč to pořád říkáš? To nejsou zombiové, to je absurdní!“

„Virová epidemie. Nakažení napadají a koušou lidi. Dneska ráno říkali, že se na lidi vrhají i oživlé mrtvoly. Co myslíš, že to je, Ashley? Fata morgana?“ Ashley se rezignovaně opřela dozadu a zkřížila paže na břiše. Cooper si ji zase přitáhl k sobě.

Nikoho tím neoklamal. V jeho velkých modrých očích bylo zřejmé, že je stejně vyděšený jako ona, ale neviděla jsem tam jenom strach.

„Ne, Coope,“ řekla jsem do zpětného zrcátka. „Z tohohle auta nevystoupíš.“

„Ale máma a sestřička… Táta je pryč. Jsou samy. Měl bych se k nim pokusit dostat.“

Nadechla jsem se a snažila nemyslet na svou vlastní mámu. Odjela do Belize s naším otčímem

Rickem. Právě proto jsme si návštěvu na tátově ranči vůbec naplánovali. „Žijí v Texasu, Coope. Pojedeme na ranč, nabereme zásoby a pak pojedeme pro ně, jo?“ Lhala jsem. Cooper to možná věděl taky, ale tátův ranč byl na severu, všichni prchali na sever a Cooperova matka a sestra žily na jihu.

Jednoho krásného dne by to sice mohl zkusit, ale všichni už jsme viděli dost krváků o konci světa, abychom věděli, jak to dopadne: chaos a jatka, dokud populace nevyhyne. To až živí mrtví začnou opouštět města a hledat jídlo, ale mezitím už se někde usadíme a důkladně vzděláme v oblasti oživlých mrtvol. Nejdřív musíme přežít příštích pár týdnů. Pro ten účel bude ranč nejlepší.

Do dveří mi vrazil kluk zhruba v našem věku, pak klopýtl, upadl a zmizel z dohledu. „Nepřibližuj

se!“ zařvala jsem a předklonila se ve snaze navázat oční kontakt s tím, kdo se snad rozhodl poškodit moje tři dny staré auto.

Další běžící a řvoucí kolemjdoucí narazil bokem do bočního zrcátka na mé straně. Za ním se vlekla nějaká žena, ale zastavila se a pak mi vylezla na kapotu. Znovu jsem vyhrkla nadávku a zařadila zpátečku. „Musíme odtud. Jinak nás roztrhají.“ Zrovna když jsem se otočila, abych zjistila, jak daleko mohu couvat, zahlédla jsem koutkem oka zápasící těla na stejném místě, kam prve ten kluk upadl.

„Mirando?“ ozval se Bryce. „On… on ho dostal.“ Vykoukla jsem přes volant a sledovala, jak se druhý muž snaží vyprostit paži z úst prvního. Z jejich zběsilého zápasu zaznívala směsice řevu a sténání. Bryce si položil obě ruce na čelo, právě když první muž vyrval z druhého velké sousto masa.

Do tváře mu vystříkla krev, maso a šlachy se mu táhly od úst k paži kořisti.

V uších mi zněl řezavý jekot Ashley. Podívala jsem se na Bryce a ten zbledl, jeho oči sdělovaly

všechno, co nedokázal vyjádřit slovy.

Dupla jsem na plyn a zastavila teprve, když jsem cítila, jak zadek Brouka narazil do auta za námi. Vzápětí už jsem měla zařazenou jedničku a manévrovala jsem mezi dodávkou a minivanem – oba vozy byly prázdné. Brouk sebou zmítal, jak šplhal po asfaltu na krajnici.

„Nezastavuj!“ křičela Ashley. „Pořád jeď!“

Míjeli jsme další lidi a nevěděli, kdo prchá a kdo pronásleduje. Viděla jsem rodiče s malými dětmi

v náručí, táhnoucí starší děti za ruce. Dvakrát na mě někdo řval, abych zastavila, prosil, abych mu pomohla, ale ve filmu „zastavit“ vždycky znamenalo zemřít, a mně bylo sotva osmnáct. Nevěděla jsem, jak dlouho dokážeme přežít, ale věděla jsem, že nezemřu v den nějaké zatracené apokalypsy zombiů.

Scarlet

Vydat se po staré dvouproudovce bylo riskantní, ale byla to kromě dálnice nejrychlejší cesta k mým dětem – a dálnice by znamenala sebevraždu. Jeep se zařadil do karavany aut, kterým se podařilo dostat ven z města. Bylo nás asi deset až patnáct.

Stříbrná Toyota Camry přede mnou měla na zadním sedadle autosedačku a já doufala, že je v ní dítě.

Kolem nás plynula zemědělská krajina, kilometr za kilometrem, a pak někdo vpředu zpomalil.

Blížili jsme se k mostu a auto vpředu si z nějakého důvodu počínalo opatrně. Ve všech žilách v těle se mi rozproudil strach. Nemohli jsme zastavit. Museli jsme pořád jet bez ohledu na to, co leželo před námi. Seděla jsem sice v Jeepu, ale ani ten by řeku nepřekonal. Stůj co stůj jsem se musela dostat přes ten most.

Neviděla jsem, proč auto vpředu zpomalilo, dokud jsem se neocitla u mostu. Na krajnici zůstal stát starý, ledově modrý Buick. Okna byla zavřená a uvnitř seděla dvojice. Žena prázdnýma očima civěla z okna a pohnula se jen ve chvílích, kdy s ní muž po jejím boku škubl, jak z ní zuby rval kusy masa.

Instinktivně mě napadlo zakrýt svým dětem oči. V tomtéž okamžiku jsem si uvědomila, že se mnou

nejsou a panika a úzkostlivá touha dostat se k nim, a také úvahy, kde vůbec jsou a jestli se bojí nebo jsou v pořádku, mě málem překonaly natolik, že jsem ani nemohla řídit.

„Už jedu, holčičky,“ polkla jsem vzlyk, který mi stoupal v hrdle.

Jeden dlouhý úsek silnice na sever a další stejně dlouhý úsek na východ mě zavedou k mým holkám. Dělila nás dvě malá městečka. Každé mělo jen několik tisíc obyvatel, nanejvýš, ale i to bylo příliš mnoho lidí, pokud se ulicemi potulovaly oživlé mrtvoly. Chodily jinak než živí lidé – šouraly se.

Hnusní Šourači.

Většina karavany zahnula na západ, k méně zalidněným oblastem. Tímhle směrem bych také zamířila, kdyby se mnou byly moje holky. Na západ, po silnici číslo 11 – to byla jedna z cest, které by nás zavedly na ranč doktora Hayese.

Spolu s pouhými dvěma dalšími vozy jsem stočila Jeep na východ, kde ležela města, každé zalidněnější než předchozí: Kellyville, Fairview a pak na druhé straně dálnice Anderson.

Rodiny v druhých dvou vozech ve mně budily zvědavost. Přede mnou jela ta Toyota

s autosedačkou, za mnou zelený pick-up ze sedmdesátých let. Jestli v něm jede jeden člověk nebo

rodina, to se nedalo poznat – náklaďáček udržoval odstup několika délek auta.

Pět minut za Kellyville se mi začaly třást ruce. V duchu jsem se ptala, jestli se druzí dva řidiči bojí stejně jako já. Na takovouhle epidemii se nedalo nijak připravit, i když jsme byli desítky let předem informovaní, že může nastat, a zábavní průmysl nás zásoboval stovkami různých tipů, jak přežít.

Hromadit potraviny, zbraně, léky. Jenže nic z toho vám nepomůže, pokud vás někdo pokouše… nebo sní. Toyota maličko zrychlila, když jsme se ocitli v katastru města Kellyville. Nervy jsem měla napjaté jako struny a čelo mi zvlhlo. Každou vteřinou mohla nastat nutnost rychle obrátit, zahnout nebo provést úhybný manévr.

Nevěděla jsem, co mám očekávat, ale městečko vypadalo opuštěně. Žádní Šourači, žádní živí lidé. Žádní prchající, žádný křik – dávalo mi to naději, že nějak, jakýmsi způsobem, se pandemie zastavila.

Projeli jsme městem bez úhony, ale působilo to až příliš snadně. Něco nebylo v pořádku. Zesílila

jsem rádio, ale zprávy byly pořád stejné. Každou chvíli hlásili, že někdo slavný byl nalezen mrtvý nebo zahynul, protože podlehl šířící se nemoci, ale i tohle bylo pokaždé stejné.

Moderátor hlásil, že nemoc zachvátila hlavní město státu, právě když jsme vjížděli ze západní

strany do Fairview. Cestou kolem střední školy se mě zmocnil odporný pocit. Fotbalové hřiště bylo poseté mrtvolami a částmi těl. Nepoznala jsem, zda šlo o studenty či dospělé, nebo od každých trochu. Snažila jsem se nedívat příliš pozorně. Kolem se potloukalo několik Šouračů, ale ne tolik, jak

bych očekávala v dobytém městě. Možná se odtud dostali ven.

Toyota přede mnou zpomalila a zastavila. Nevěděla jsem, co dělat. Ve zpětném zrcátku jsem viděla,

že i pick-up zastavil, asi sto metrů za mnou. Chviličku jsem čekala a pak jsem se rozhlédla a hledala

odpověď.

Dostala jsem jich několik zároveň.

Kostel na rohu byl oklopen Šourači. Ženami, muži… a dětmi. Někteří na sobě měli potrhané,

zakrvácené šatstvo, na některých nebylo poznat, že by vůbec byli zranění, ale ze silnice jsem viděla,

že všichni ti lidé mají stejné, mléčně bílé oči. Uzavřela jsem se před tím pohledem, tím víc jsem cítila naléhavou potřebu jet dál.

Šourači bušili na zabedněná okna a dveře. Pohybovali se malátně a nemotorně, ale s vervou.

Měli

hlad. Na západní zdi se táhla vertikální šmouha jasně rudé krve. Někdo raněný se vyšplhal do vyššího

patra. Dav to zjevně přitahovalo.

Tehdy jsem pochopila, proč Toyota zastavila. Uvnitř byli lidé. Ukryli se v kostele a patrně neměli

kam jít.

„Neblbni,“ řekla jsem tiše. „Máš v autě dítě.“ Klakson Toyoty zahoukal, jednou a pak znovu, upoutal pozornost několika zkrvavených Šouračů, bušících na hlavní dveře kostela. Houkačka se ozývala ještě dvakrát a pak se dveře u řidiče otevřely, vystoupil z nich muž a mával rukama.

„Hej!“ zařval na Šourače. „Tady! Pojďte sem!“ Několik dalších se obrátilo směrem k němu a pak okamžitě zanechaly svého úsilí a vydaly se klopotně, zvolna k silnici. Jejich šourání upoutalo pozornost dalších a pak se jich celý houf odloučil od kostela a vydal se směrem k nám.

„Do háje,“ zasyčela jsem a těkala očima mezi Šourači a Toyotou. Taky jsem několikrát zatroubila.

„Nastup. Nastup!“ řvala jsem a bušila dlaněmi o volant.

Muž několikrát poskočil.

„Nastup, Johne! Nastup!“ křičela jeho žena, nakláněla se přes palubní desku a tahala ho. John znovu naskočil a rychle vyrazil. Následovala jsem ho v těsné blízkosti, srdce mi bušilo v hrudi, když jsem v bezpečném odstupu míjela blížící se Šourače.

Ve zpětném zrcátku se mi objevilo nejméně deset dalších a pak jsem uviděla, jak přes ulici běží několik lidí – živých lidí. Zelený pick-up byl ještě o blok dál od kostela, na něco čekal.

Srdce se mi po odjezdu z Fairview už vůbec nezpomalilo. Byla jsem prostě o moc blíž ke svým dětem a blíž k překážkám, jimž budu pravděpodobně muset čelit, abych se k nim dostala – blíž ke zjištění, jestli jsou naživu.

Po tváři mi stékaly slzy, když jsme se přiblížili k přejezdu, po němž se dostaneme na okraj mého rodného města. Nejprve mě nezarazilo, že na začátku přejezdu parkují armádní vozidla všech tvarů a velikostí. Příliš mě rozptylovala změť vozů dole na dálnici.

„Ježíši,“ vydechla jsem.

Bylo to, jak jsem se obávala. Řetězové autonehody a uvízlá auta. Někteří lidé stáli vedle svých aut

a náklaďáků, prosili z nájezdové rampy vojáky, aby je nechali projet.

Toyota zastavila u čehosi, co bylo zřejmě kontrolní stanoviště. John vystoupil z auta a okamžitě

bylo něco divně. Vojáci byli neklidní, těkali očima po sobě navzájem, po autě, po Johnovi. Ve městě

byl guvernér Bellmon, takže příslušníci armády patrně udržovali Anderson v karanténě, kontrolovali

všechny přijíždějící. Dbali na to, aby se tam potají nepřišourala žádná oživlá mrtvola a neohrozila muže, který byl možná jediným žijícím členem státní vlády, zvlášť když se vědělo, že hlavní město státu už padlo.

John se snažil setřást ruce jednoho z vojáků, ale ten na něj jen namířil hlaveň samopalu. Adrenalin

mi proudil tělem čím dál rychleji, každičká píď mého těla byla v nejvyšší pohotovosti. Vojáci se

chovali zmateně a nervózně. John ukázal za vojáka a pak na svou rodinu v autě. Viděla jsem, že je čím

dál rozčilenější.

Podívala jsem se dolů. Pod námi na dálnici ležel převrácený pick-up. Byl plný otvorů po kulkách. Nalevo ode mě stála asi padesát metrů v trávě za krajnicí dodávka, také proděravělá. Zařadila jsem zpátečku.

„Hned nastup zpátky do auta, Johne,“ šeptala jsem. Když voják nepovolil, John udělal krok a strčil ho do ramene, než se vrátil ke svému autu. Ze

vzdálenosti deseti metrů bylo jasné, že to udělal jen ze zoufalství. John měl patrně v Andersonu

někoho, koho miloval a ke komu se potřeboval dostat – možná starší dítě. Nakonec to jediné, co jsme

všichni chtěli, bylo být se svými nejdražšími. Deset metrů byla dostatečná vzdálenost, abych viděla, jak voják vydal rozkaz, jak všichni zamířili

samopaly na Johnovo auto a odjistili je. Jenže deset metrů byla příliš velká vzdálenost, abych ho varovala.

Jakmile John dosedl za volant, vojáci spustili palbu a proděravěli stříbrnou Toyotu Camry kulkami

skrz naskrz. Instinktivně jsem dupla na plyn tak prudce, až mi to přirazilo hrudník k volantu.

„Ne! Ach panebože! Ne!“ řvala jsem, lomcovala řadicí pákou a točila volantem. Nepustí nikoho do města, a co hůř, vstupní cesty střeží vyděšení

mladí vojáci s automatickými zbraněmi. Buď dostali rozkaz zlikvidovat každého, kdo se k nim přiblíží, nebo operují bez komunikace s velením. Ta druhá možnost mi připadala pravděpodobnější – a děsivější.

Stěží jsem viděla skrz slzy, rychle jsem strhla volant na sever, po venkovské cestě. Jak se dostanu

ke svým holkám? Střílejí vojáci po každém i ve městě?

Násilím jsem se přiměla soustředit myšlenky a zaměřit se na nějaké řešení. Musela jsem se dostat do města. V Andersonu jsem se narodila. Vyznala jsem se tam líp než ti vojáci. Musí existovat cesta dovnitř.

Na severovýchodním okraji města byla prašná cesta, ubíhající podél silně zalesněné oblasti. Tyhle

lesy se rozkládaly mezi prašnou cestou a hlavní silnicí napříč městem. Vojáci tam nejspíš budou

hlídkovat, ale na druhé straně je řeka, vysoká tráva a starý most z Blackwell Street. Jestli se dostanu dost blízko k zalesněné oblasti a pak přes hlavní silnici, možná se mi podaří zdolat most a po Blackwell Street se dostanu až skoro k Andrewovu domu.

Jediná možnost, jak to provést nepozorovaně, byla počkat do setmění. Představa, že budu někde chodit ve tmě, když se kolem šourají ty mrtvoly, probudila okamžitě odporný pocit, který mě zaplavoval ve vlnách, ale ať mě to děsilo sebevíc, neměla jsem jinou možnost, jak se dostat k mým dětem.

Zajela jsem necelých pět kilometrů na sever od východních hranic Andersonu, a jakmile jsem pak měla dojem, že jsem mimo nebezpečí, řízla jsem to na východ. Jeep se zhoupl přes nadjezd, zdaleka ne tak široký jako ten, který střežili vojáci, a pak zvedl oblak červeného prachu na cestě, po níž jsem směřovala k vybranému bodu. Čtyři a půl kilometru stačily, abych zůstala mimo dohled každého, kdo by snad střežil severní vstup do města. Ani jsem nenarazila na žádné šouravé mrtvoly.

Jeep zpomalil a zastavil. Poprvé jsem si uvědomila,

že se mnou do Jeepu nedorazila má kabelka – ani mobil – a zvedl se mi žaludek. Telefonní linky patrně nefungovaly, ale bylo mi nanic z toho, že

nemám možnost ani se pokusit zavolat Andrewovi… ani nikomu jinému. Rozhlédla jsem se

po Šouračích, zamkla dveře a pak přelezla na zadní sedadlo. Zvedla jsem kobereček, pod kterým byl ukrytý hever. Hever a malá baterka, to byly jediné použitelné věci.

Čekala jsem za volantem, připravená ujet při spatření prvního Šourače. Uši se mi nastražily při každém zvuku a svaly mi zacukaly pokaždé, když závan větru zašustil listím a trávou kolem mě.

Broukala jsem si nazdařbůh nějakou melodii, čistila jsem si nehty, přesvědčila jsem se, že mám pořádně zavázané tkaničky tenisek a pak jsem si povídala s Bohem.

Jak zapadlo slunce, hladina mé úzkosti už byla skoro nezvladatelná. V duchu jsem se usilovně

snažila nevracet k okamžiku, kdy byli zavražděni John a jeho žena a děťátko. Také jsem se bránila představám veškerých strašných scén, na které možná narazím, až se ocitnu v ulicích Andersonu. Střežený přístup byl překážka, ale taky pomoc.

Ozbrojené stráže, ustrašené a s prstem na spoušti, udrží hrozbu Šouračů aspoň na minimu.

Tma začala halit les stínem, vyšel půlměsíc a teplota klesla. Mnula jsem si ruce a pak jsem si

ovinula hrudník pažemi, abych neprochladla. Litovala jsem, že na sobě nemám něco teplejšího než

chirurgický úbor. Zanedlouho budu chodit tmou, ozbrojena jen svým sluchem a heverem proti všemu, co může číhat ve tmě, a hever mi moc nepomůže.

Každý, komu to trochu myslí, dobře ví, že jediný způsob, jak zabít obživlou mrtvolu, je zničit mozkový kmen. Abych pronikla kostí, potřebovala bych střelnou zbraň nebo aspoň něco hodně ostrého.

Kdybych měla bušit mrtvoly do hlavy heverem, zabralo by to víc času, než kolik jsem ho měla nazbyt.

Je to neuvěřitelné, jak představivost dokáže fyzicky působit na tělo. Tep se mi zdvojnásobil

a začínala jsem se potit. Čím víc se mě zmocňoval strach, tím víc jsem si pořád připomínala, že mě moje holky potřebují. Pravděpodobně jsou na smrt vyděšené, říkala jsem si. Ať se dělo, co se dělo, a ať byly v jakémkoli stavu, chtěla jsem být s nimi. Nathan

Zoe instinktivně držela hlavu dole, anebo mě jen napodobovala, když jsme spěchali k autu. Dva domy od nás zazněly výstřely, a když jsem se tam ohlédl, uviděl jsem svého souseda Lylea Edsona vystřelit do obličeje komusi, kdo se blížil k jeho zápraží. Kolem se přehnala sanitka, zadní dveře otevřené a vlající, jak uháněla s blikajícími světly a ječením sirény ulicí.

„Tati?“ ozvala se Zoe. Strach v jejím hlase byl reálný. Něco, před čím jsem ji chtěl chránit, dokud

mi v tom svět nezabrání. Tohohle jsem ji ušetřit nemohl – všude kolem nás dštilo peklo oheň a síru. Ruce se mi třásly, když jsem se snažil zastrčit klíč do zámku dveří a odemknout je.

„Tati?“ opakovala Zoe.

„Vteřinku, malá,“ proklínal jsem polohlasem své roztřesené ruce. Konečně klíč vklouzl do štěrbiny a já jím otočil. V tomtéž okamžiku mi Zoe stiskla ruku.

„Tati!“

Otočil jsem se a uviděl, že se blíží policista. Zvolna se šoural směrem k nám, bradu povolenou,

takže měl otevřená ústa. Z hrdla mu vycházelo slabé sténání. Zvedl jsem pálku, kterou jsem si prve

opřel o auto, jak jsem se pokoušel odemknout dveře, a pak jsem si stoupl před Zoe.

„Zůstaňte stát, kde jste,“ řekl jsem. Policista šel dál. Zvedl jsem pálku.

„Jestli rozumíte tomu, co říkám, prosím, zůstaňte stát. Jestli se přiblížíte, praštím vás touhle pálkou.“

Zoe se mě držela zezadu za kalhoty a já svíral hliníkovou rukojeť. „Zavři oči, Zoe.“

Dceřiny ručičky pustily látku mých kalhot a já se rozmáchl pálkou dozadu a do strany, zaujal jsem ideální pozici k úderu. Než jsem ho ale zasadil, zazněl výstřel. Policista padl. Ztuhl jsem a pak jsem uviděl, že pár kroků nalevo ode mě stojí Lyle Edson.

„Děkuju,“ kývl jsem na něj.

„Měl bys mu sebrat pistoli a odvézt odtud tu holčičku,“ řekl Lyle.

„Nechceš jet taky?“

Lyle zavrtěl hlavou. „Mám doma ženu. Je pokousaná. Zůstanu u ní.“

Přikývl jsem a pak jsem se sklonil, rozepnul policistovi pouzdro a vyndal z něj pistoli. Sebral jsem mu taky vysílačku a pak jsem se rozhodl vzít celý opasek.

Zoe otevřela dveře u řidiče a přelezla přes ruční brzdu na svou stranu. Oba jsme si zapnuli bezpečnostní pásy a já nastartoval. Podle ukazatele byla benzinová nádrž ze tří čtvrtin plná. Nevěděl jsem, jak dalece se můžeme se třemi čtvrtinami nádrže dostat do bezpečí, ale museli jsme opustit město.

Zoe se natáhla a zamkla si dveře.

„Radši zamkni i zadní dveře,“ řekl jsem a udělal totéž. Vycouval jsem z příjezdové cesty a vydal se stejným směrem jako sanitka. Usoudil jsem, že bych se měl také vzdálit od toho, před čím prchala v takovém chvatu. Kapitola 5 Scarlet

Poslední sluneční paprsky bez rozloučení zmizely za obzorem. Rozechvělá strachem jsem zvolna

vystoupila z Jeepu. Tenisky, ještě trochu vlhké od ranního deště, se mi zabořily do hustého bláta.

Tiskla jsem k hrudi hever a vstoupila tmou do lesa.

Noc byla tichá – tak tichá, že každý můj pohyb zněl mezi stromy jako rána z děla.

Při každém zvuku jsem zkameněla. Vidí potmě? Spoléhají na čich jako zvířata? Teprve když jsem pomyslela na to, že na mě moje holky čekají, našla jsem dost odvahy k dalšímu kroku.

Asi o hodinu později mě jakýsi plouživý zvuk polekal tak, až jsem se přitiskla ke stromu. Objala

jsem ho, zavřela oči a snažila se naslouchat nebezpečí přes bušení svého srdce a zajíkavý dech. Právě když jsem si říkala, že se snad zalknu, vytřeštila jsem oči ve snaze zachytit dost světla, abych zrakem pronikla tmou. Něco temnějšího než temnota a asi tak vysokého jako člověk přešlo od stromu

ke stromu jen asi dvacet metrů ode mě. Naposled jsem pevně zavřela oči a pak jsem se dala do běhu, nezastavovala jsem se, dokud jsem nesklouzla do příkopu vedle hlavní silnice z města.

Přistála jsem tvrdě na kolenou a hned pak na břiše, hrudi a obličeji. S obličejem a dlaněmi v blátě

jsem se rychle vyladila na okolní zvuky a pak jsem se prudce obrátila a v panice pátrala po všem, co by mě mohlo honit.

Hruď se mi zdvíhala, jak se plíce snažily udržet krok s ustavičným přílivem adrenalinu v celém

těle. V prsou se mi hromadil výkřik, ale poznání zvuk utlumilo. Upoutat něčí pozornost – pozornost

živého nebo mrtvého – by mohlo ukončit mou záchrannou misi dřív, než začne.

Kráčel ke mně muž, paže rozpažené, a snažil se gestem umlčet výkřik, o němž věděl, že by dolehl až do východní části Andersonu.

Strach v jeho tmavých očích zvýrazňovala velká plocha bělma kolem zorniček. „Pssst! Já ti neublížím!“ pronesl hlasitým šeptem.

Sklouzl vedle mě, oblečení i pokožku už měl špinavé od bláta, místy jen pocákané, jinde nasáklé.

Vypadal, jako by se celé dny plížil lesem po břiše. Sevřela jsem rty, abych potlačila vyjeknutí, bezděčně jsem se třásla po celém těle.

„Neublížím ti,“ opakoval a ztěžka oddechoval. Nepotřeboval bláto. Pokožku měl už tak dost tmavou, aby zůstal neviditelný, i když měřil hodně přes metr osmdesát. „Nechtěl jsem tě vyděsit. Jen se chci dostat do města. Stejně jako ty.“

Přikývla jsem, neschopna zformulovat pořádnou odpověď.

„Jmenuju se Tobin. Jsi… jsi v pořádku?“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila jsem se uklidnit nervy. „Scarlet.“

Tobin rychle přelétl pohledem okolí. „Jsi z Andersonu?“

„Bývala jsem.“

Tobin přikývl. „Máš tam rodinu, co?“

„Moje holčičky,“ řekla jsem a cítila, jak se mi oči plní slanými slzami. Poprvé od chvíle, co jsem

vystoupila z Jeepu, mi byla zima. Nepřestávala jsem se třást a už jsem byla vyčerpaná.

Tobin sevřel rty. „Žije tam moje sestra s děckem. Nikoho nemá.“

Vědomí, že nejsem úplně sama, mi dodalo dostatek sil, abych se soustředila na svůj plán. Ukázala

jsem přes silnici k dalšímu lesíku. „Za tou silnicí je údolí, co vede podle řeky. Asi tři bloky na jih odtud je starý most.“

Tobin se zamračil. „U všech vjezdů jsou vojáci, a chodí po ulicích. Anderson je teď něco jako vojenská pevnost.“

„Je tam někde guvernér. Dneska přijel na návštěvu. Moje dcery se s ním měly setkat.“

Tobin potřásl hlavou. „Tak tím se to teda vysvětluje. Nevím, jestli mám být rád nebo nad tím blejt.

Chci říct… kdo nekašle na svůj titul, když jde celý svět do háje, nemám pravdu?“

Nevesele jsem se zasmála. „Je teď pro něj vhodná chvíle ohánět se hodností. Aspoň se neplazí

v blátě.“

Tobin se pousmál. „Měli bychom vyrazit. Brzo by mohli zase pročesávat les.“

„Zase?“

Tobin se podíval na svoje zablácené břicho a pak na mě. „Dobrá rada: Jestli uvidíš chodit mrtvého,

utíkej opačným směrem. Jestli uvidíš vojáka, schovej se. Prve stříleli do mrtvých, co leželi na silnici.

Nejspíš jen pro jistotu.“

Tobin počkal, než jsem přeběhla silnici. Nohy jako by se mi pohybovaly zpomaleně, ale než jsem

se nadála, zdolala jsem čtyři osvětlené jízdní pruhy a znovu se ukryla na druhé straně. Za pár vteřin se

ke mně Tobin připojil.

Ještě nikdy mě tak neuklidňovala přítomnost úplně cizího člověka. To byla další z věcí, které se

z filmů o zombiích nedozvíte.

Tobin a já jsme se drželi v přerostlém listnatém porostu kolem řeky a trmáceli jsme se blátem

k mostu na Blackwell Street, který se tyčil před námi. Kolem zvolna projížděl vojenský náklaďák

a my museli skočit pod krajnici a svodidla, abychom unikli světlu reflektoru, které přejíždělo po řece.

Přitiskla jsem si dlaně k ústům. Po vodní hladině plulo tváří dolů mrtvé tělo, ani ne půl metru

od místa, kudy jsme Tobin a já před pouhými několika minutami prošli. Zazněly výstřely, tělo se zazmítalo, jak je zasáhly kulky, a pak náklaďák pokračoval v cestě, světlo pátracího reflektoru souběžně s ním.

Tobin natáhl ruku a dotkl se mé paže. „To nic. Už jsou pryč. Musím se vyčurat a pak půjdeme dál.“ Jeho slova mi přišla podivná. Musela jsem počkat a zhodnotit své tělesné funkce, abych zjistila, jestli jsem vůbec byla na toaletě. Zčistajasna mi připadalo, že mi močový měchýř snad praskne, a měla jsem co dělat, abych si rozvázala tkanici

chirurgických kalhot a stáhla kalhotky – jen taktak jsem se nepomočila.

S Tobinem jsme se setkali u okraje vody. Byla tma a plavání nepůsobilo jako dobrý nápad, ale

nemohli jsme riskovat přechod mostu.

„Uvažovala jsi takhle daleko dopředu?“ zeptal se Tobin, zahleděný na říční proud. Předchozí déšť způsobil silnější proud a zvedl hladinu vody.

„Vlastně ne, ale nemůžeme se nechat chytit na mostě. Jen se na nás kouknou a budou vědět, že jsme

vetřelci. Zastřelí nás, jen co nás uvidí.“

„Souhlasím. Tys tady dříve žila. Co bychom podle tebe měli udělat?“

„Můžeme se buď pokusit najít mělčí místo dál po proudu a přejít tam, nebo použít provazovou houpačku za mostem.“

„Provazovou houpačku?“ opakoval Tobin pochybovačně.

„Visí tam na tom stromě, kam až moje paměť sahá. Nechávají ji tam pro děcka, co bydlí v okolí.“

Tobin na mě tupě zíral.

Pokrčila jsem rameny. „Městské koupaliště je až na druhé straně města.“

Tobin zamžikal. „Do jakého zapadlého Vidlákova se to moje sestra přestěhovala?“

Nathan

„Lyle zastřelil policajta, tati.“

„To jsem viděl,“ řekl jsem, protože mě nic jiného nenapadalo.

„Co se děje?“ pokračovala Zoe. „Proč se všichni perou?“

„Někteří lidé jsou nemocní,“ zapnul jsem policejní vysílačku. „Myslím.“

Přicházely zprávy, že virus už zasáhl všechny okresy.

Po chvíli dispečer přestal mluvit, a tak jsem

zapnul autorádio. Třicet dva ze čtyřiceti osmi států na kontinentu hlásilo oběti na životech a výskyt onemocnění. Východní pobřeží sdělovalo, že u těch, kteří se nenechali očkovat proti chřipce, se symptomy neprojevují tak rychle jako u očkovaných.

Podle některých zpráv ti, kteří dostali injekci

proti chřipce, nemuseli být nezbytně pokousáni nebo napadeni předtím, než se virem nakazili. Oživli

by bez ohledu na to, jak zemřeli. Podíval jsem se na Zoe. Měla alergii na vejce, stejně jako já. Lidem

s alergií na vejce bylo doporučeno nenechat se očkovat, ledaže by očkovaní zůstali pod lékařským dozorem. I když moje alergie nebyla těžká, Aubrey a já jsme usoudili, že prospěšnost nepřevažuje rizika – u mě ani u Zoe. Tedy, já jsem usoudil… Aubrey nechala rozhodnutí na mně. Slabě jsem vzdychl úlevou. I kdybych v životě udělal jen jednu věc, byl jsem rád, že to byla zrovna tahle.

Všechny vozovky vypadaly jako překážková dráha. Když jsem zrovna neškubal volantem doleva,

trhal jsem jím doprava, vyhýbal se lidem, jiným autům a celkové spoušti, kterou po sobě ten blázinec

zanechával. Aubrey vždycky remcala na moje řidičské umění, ale už jsme byli skoro venku z města a já ještě do ničeho nenaboural. I když to byl malý zázrak, ani ona by si teď nemohla na mé řidičské dovednosti stěžovat.

Zoe ukázala dopředu. Byli jsme na jedné z mála silnic z města, o nichž jsem se domníval, že budou ještě otevřené. Byla dlážděná, ale po pár kilometrech se měnila v prašnou. V polovině byl železniční přejezd. Ve vzdálenosti něco přes půl kilometru bylo vidět vlak a zanedlouho naskočí červené světlo

a spustí se závory. Za mnou byla auta a bůhví, co ještě. Nesměli jsme uvíznout za tím vlakem. Sjeté

pneumatiky sedanu by nedokázaly zdolat pšeničná pole mezi námi a sousední silnicí.

Šlápl jsem na plyn.

„Tati, zpomal!“

„Nemůžu, Zoe. Nemůžeme čekat, až vlak přejede.“ Natáhl jsem ruku a škubl jejím bezpečnostním pásem, abych se ujistil, že je utažený, a pak jsem položil obě ruce na volant. Závory začaly klesat.

Siréna vlaku kvílela, táhle a smutně. Kdysi mi ten zvuk připadal romantický. Teď mi bránil dostat mou dceru někam do bezpečí.

Stiskl jsem nohou pedál plynu až k podlaze.

„Tati, ne!“

První závora se sotva dotkla laku na střeše auta, ale druhou jsme prorazili, praskla v půli jakoby

nic. Zoe se prudce otočila, zakryla si ústa. Podíval jsem se do zpětného zrcátka. Vínový Lincoln

za námi měl asi stejný nápad, ale byl o vteřinu pomalejší. Vlak ho zasáhl do zadního nárazníku a roztočil. Přední konec auta opsal oblouk a

několikrát narazil do vlaku, který ho nakonec odhodil o kousek dál do pšeničného pole. Jestli nebyli lidé uvnitř těžce ranění, budou muset jít pěšky.

„Musíme se vrátit!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jedeme ke strýčkovi Skeeterovi a tetě Jill.“ Skeeter McGee byl Aubreyin mladší bratr. Očividná zášť, kterou ke mně Aubrey chovala, způsobila, že mě měl Skeeter tím raději.

Bydleli v maličkém třípokojovém domečku právě na tomhle konci Fairview. Městečko bylo malé.

Dost malé, aby si nemuselo dělat starosti se skupinou oživlých mrtvol, jež nás obklopovaly. Zoe se maličko pousmála. Skeeter a Jill nebyli manželé, ale už léta tvořili pár a neměli děti.

Skeeter miloval Zoe, jako by byla jeho vlastní, a Jill do ní byla taky blázen.

Dalším důvodem, proč jsem se vydal rovnou do Fairview, bylo to, že Skeeter byl nadšený lovec a měl doma několik pistolí a loveckých pušek s hojností munice. Bude to ideální místo, kde se zavrtat a přečkat konec světa.

Dvouproudová silnice nebyla tak ucpaná, jak jsem čekal. Několikrát jsem musel objet bouračku

dvou až tří aut, nejspíš způsobenou počáteční panikou a ustaranými řidiči, kteří nedávali dost pozor,

ale většinou auta ujížděla po vozovce umírněnou rychlostí. Zoe ukázala z okna, když jsme dorazili k mostu Old Creek. Nějaký muž se tam skláněl a zvracel vedle svého Buicku LeSabre z roku 76, zatímco manželka se dotýkala jeho zad. Její výraz byl víc než jen ustaraný nebo ustrašený – vrásky ve tváři jí prohloubila rezignace.

„Ten je taky nemocný, tati?“ zeptala se Zoe, když jsme kolem nich zvolna projížděli.

Žena vzhlédla, v očích beznaděj, a pak pomohla manželovi na sedadlo spolujezdce v autě.

„Nevím, malá.“

„Možná bychom měli zastavit a pomoct jim.“

„To asi nemůžeme,“ vytáhl jsem z kapsy mobil. Pokusil jsem se navolit Skeeterovo číslo, abych ho upozornil, že k nim jedeme, ale ozýval se jen obsazený signál. No ovšem – telefonní linky budou mimo provoz.

Dohnali jsme krátkou kolonu aut, která postupně zpomalovala, jak jsme se blížili ke Kellyville

a projížděli jím. Nebylo vidět ani živáčka. Neodvažoval jsem se doufat, že ve Fairview to bude stejné. Když jsme se ocitli na okraji městečka, působilo klidně. Zprvu mě napadlo, že jsme snad byli rychlejší než choroba, ale pak auto přede mnou prudce zabrzdilo, protože přes silnici běžela s křikem žena, pronásledovaná mužem, pokrytým krví, hlavně kolem úst. Za ženou vlály ty nejkrásnější tmavé vlasy, co jsem kdy viděl. Běžela tak rychle, že se jí vlnily za hlavou jako prapor. Pneumatiky zaskřípaly o asfalt a auto před námi se dalo na zběsilý úprk přes město. Ostatní vozidla uháněla

za ním. Nevěděl jsem, jestli sem mělo některé z nich namířeno, ale rozhodně žádné nehodlalo zůstat.

Pohlédl jsem na Zoe. „Jsou tady nemocní lidé, Zoe.

Až ti řeknu, chci, aby sis rozepnula bezpečnostní pás a já tě odnesu dovnitř.“

Zoe přikývla. Několikrát mrkla. Poznal jsem, že je nervózní, ale ne proto, že by se bála zemřít.

Chtěla mít jistotu, že udělá, co po ní žádám, a že to udělá správně. Zoe vždycky pečlivě dbala

na všechny postupy, zvlášť když byly jasně vyřčené a ne jen naznačené. Pravidla se v našem domě formulovala velice přesně. Nedala se brát zpátky.

Pokud došlo k výjimce, nevysvětlovali jsme to

Zoe, protože nechápala koncepci výjimky z pravidla, a pokud jsme se jí to pokoušeli vyložit,

rozrušilo ji to.

„Zoe?“

„Ano, tati?“

„Je čas rozepnout si pás.“

Zoe poslechla a já zahnul první ulicí doprava a pak jsem zajel na Skeeterovu příjezdovou cestu.

Jakmile auto zastavilo, zatáhl jsem ruční brzdu, přetáhl Zoe na svou stranu a rychle, ale tiše jsme se rozběhli ke Skeeterovým zadním dveřím. Předním vchodem k nim nikdo nikdy nechodil, a pokud ano, Skeeter věděl, že to bude buď nějaký prodejce, nebo policajt, a ani jednomu z nich neotvíral.

Zabušil jsem hranou pěsti na dveře, přitom jsem stále tiskl druhou paží Zoe k boku. Objevila se hlaveň Jilliiny dvaadvacítky, která odsunula záclonu jen tolik, aby dobře viděla na můj obličej.

„To jsme my,“ řekl jsem a ohlédl se.

Zámek cvakl, klika se otočila a pak Jill otevřela dveře dokořán a gestikulovala na nás, ať rychle

vstoupíme.

Postavil jsem Zoe. Její tenisky se třpytkami zapleskaly o zeleno-žluté linoleum s osmiúhelníkovým

vzorem, pokrývající podlahu v kuchyni. Zhluboka jsem se nadechl a pokusil se vyfouknout všechnu úzkost, která se ve mně právě nahromadila, když jsem se pokoušel dostat Zoe z auta a do domu živou.

Jill mezitím za námi zamkla dveře a odložila pušku. Jill na mě skočila, objala mě kolem trupu a zmáčkla tak pevně, až jsem byl rád, že jsem se předtím pořádně nadechl.

„Panebože, Nate! To jsem ráda, že jste přijeli!“ Pustila mě a pak se shýbla, aby objala Zoe. „Ahoj, kulihrášku! Jsi v pořádku?“ Zoe kývla a Jill ke mně vzhlédla, v očích strach. „Kde je Aubrey?“ Když jsem neodpověděl, vztyčila se a vykoukla z okna. Obrátila se zpátky ke mně. „Nate! Kde je?“

„Opustila mě.“

„Cože? Kdy?“

Pokrčil jsem rameny – nevěděl jsem, jaký výraz obličeje by se k tomuhle rozhovoru hodil.

„Dneska.“ Kdykoli jindy bych se cítil oprávněn vyprávět švagrové všechny podrobnosti, ale v té

chvíli jsem si jen připadal hloupě. Při tom všem, co se dělo kolem, mi problémy našeho manželství připadaly triviální.

Jilliiny mandlové oči přeskočily ze Zoe na mě a zase zpátky. Odchod Aubrey nebyl zrovna

překvapivý. Už dlouho byla sklíčená a nešťastná. Ať jsem se snažil, jak chtěl, i když jsem ji

mnohokrát žádal, aby navštívila manželskou poradnu

– společně se mnou nebo sama – Aubrey už

nebyla tou ženou, kterou jsem si bral, a všichni jsme jen čekali, až ta cizí osoba, jež zaujala její

místo, konečně řekne, že do tohohle života nepatří. Všichni jsme předstírali, že se to zlepší, ale nevyřčená pravda je vždycky hlasitější než báchorky, které vykládáme.

Přesto však v Jilliině přítomnosti působil nepatřičně jakýkoli jiný výraz obličeje než úsměv. Byla

krásná. Pohled na to, jak kuchá jelena nebo tresku, s tou porcelánovou pletí a dlouhými, jemnými

prsty, byl pro mě odjakživa přímo surrealistický. Díky tomu, že uměla střílet a nahazovat udici, byla

pro Skeetera ideální partnerkou a on ji miloval tak, jak jen muž může milovat ženu. Chodili spolu už

od střední školy a ani jednomu zřejmě nevadilo, že nezískal nikdy zkušenosti s nikým jiným. Kdekoli jinde než ve Fairview by Jill nikdy u Skeetera neskončila, ale tady v Zapadákově i přes rostoucí pivní pupek a nepěstěný plnovous stačil Skeeteru McGeemu jen jeho šarm venkovského kluka, svaly pracujícího chlapa a slušná práce, aby zabodoval u ztělesněné krásy, jíž Jill nepochybně byla.

A když už byla řeč o Skeeterovi… „Kde je?“ zeptal jsem se.

Jill si přiložila ruku ke spánku. „Odešel asi před půl hodinou. Šel přes ulici k Barb a slečně

Kayové, zjistit, jestli nepotřebují pomoc. Už stárnou a léta jsou bez manželů. Každou zimu jim

prohazuje příjezdové cesty a opravuje věci v domě, když je třeba. Bojí se o ně. Když se venku

rozpoutalo to peklo, chtěl je odvést sem, aby se o ně mohl postarat.“ Jill nevědomky sáhla po ruce

Zoe, v očích se jí zračila myšlenka na ty nestvůry venku.

„Vzal si zbraň?“

Jill přikývla. „Třicet nula šestku.“

„On se vrátí.“ Kapitola 6 Nathan

Než přišla nemoc, bylo čekání protivné. Když teď mrtví chodili mezi živými, čekání se podobalo

pocitu oloupených – bezmoc, když jste přišli o něco cenného, jako jsou klíče nebo snubní prsten,

a nesnesitelný děs, který se vás zmocní, když ztratíte v obchodním centru z dohledu své dítě: to všechno tvořilo jediné odporné klubko emocí.

Jill přecházela po kuchyni, prsty v ústech, okousávala si nehty do živého masa. Překontroloval jsem

okna a domovní dveře, abych měl jistotu, že je všechno zajištěné. Zoe seděla ve dveřích, spojujících kuchyni s obývacím pokojem, a tiše si pohrávala s okrajem svého trička s dlouhými rukávy.

Za oknem kuchyně zazněl známý hvizd a pak výstřel.

Jill se ani nepodívala, rychle odemykala dveře

a dovnitř vklopýtal Skeeter, zadýchaný a zpocený. Položil pušku vedle zbraně Jill, zatímco zamykala dveře, a pak se objímali a líbali, jako by se léta neviděli.

Jill trochu zafňukala a Skeeter uchopil její obličej do dlaní. „Neplač, Jillinko. Říkal jsem ti, že se

vrátím.“ Políbil ji na čelo a pak rozpřáhl náruč k Zoe, přičemž si dřepl, jak jen mu to jeho stodevadesáticentimetrová postava a metrák živé váhy umožňovaly.

Zoe okamžitě vyskočila, rozběhla se k němu a zmizela v jeho náruči.

„Zoe!“ políbil ji na temeno hlavy. „Stýskalo se nám!“

Podíval se na mě. „Ta vyrostla snad o čtvrt metru!“

Hovor to byl typický, ale typický hovor byl v průběhu apokalypsy znepokojivý.

„Kde je Aubrey, zkouší zapnout počítač?“ zeptal se.

Jill pohlédla na mě a já se podíval na Zoe. „Nebyla doma, když jsme tam dorazili. Nechala dopis.“ Skeeterův výraz bylo těžké dešifrovat. Nevěděl jsem, jestli je zmatený nebo se jen pokouší zpracovat, co to znamená.

Jill si stoupla vedle manžela. „Slečna Kayová? Barb?“ Skeeter se zkroušeně usmál. „Obě jsem je odvedl do kostela. Vrátil jsem se pro tebe. Teď tam

zatloukají okna a skoro všichni přinesli zásoby. Potraviny a tak. Zbraně. Munici. Je to dobrá pevnost.“

„Skeetere,“ řekl jsem. „Není to dobrý nápad shromáždit všechny ty lidi na jednom místě. Bude to jako bufet.“

Skeeterova tvář maličko pohasla. „Není to zas tolik lidí.“ Jednou rukou popadl zbraň a druhou

ovinul Jill kolem pasu, tiše jí říkal do ucha. „Sbal si do tašky pár věcí na převlečení.“

Jill se zavrtěla. „Nechci odejít z domu, Skeetere. Nemůžeme prostě zůstat tady?“

Skeeter ztlumil hlas ještě víc. „Rozbíjejí okna. Nemáme se čím zabednit.“ Sklonil hlavu a trpělivě čekal na Jilliin souhlas. Jakmile ho získal, pokračoval:

„Musíme s sebou vzít potravin a vody, co uneseme. Dojdu pro zbraně a munici. Pospěš si, malá.“

Jill přikývla a pak zmizela na druhé straně domu. Skeeter se protáhl kolem mě do obývacího pokoje

a otevřel dveře komory. Vytáhl dvě obrovské sportovní tašky a odnesl je k hnědému sejfu, stojícímu

u zdi vedle televize. Sejf byl vyšší než Zoe. Skoro stejně vysoký jako Jill. Skeeter vytočil kombinaci a rychle otevřel těžké dveře, vytahoval pistole po

dvou a skládal je do tašky. Jakmile vyprázdnil sejf

s ručními střelnými zbraněmi, začal vytahovat pušky, puškohledy a brokovnice. Druhou tašku naplnil municí, loveckými noži, lékárničkou a několika krabicemi zápalek.

Hleděl jsem na svého švagra a sledoval, jak klečí na podlaze a urovnává si tašky s věcmi

na přežití. „Ježíšmarjá, Skeetere, tys věděl, že se tohle stane?“ zažertoval jsem, ale jen napůl.

„Každý, kdo to považoval za nemožné, byl jen ve stadiu popírání. Při té technice, co máme

k dispozici – jak dlouho se mluví o zombiích? Začalo se s tím, když jsme ještě nebyli na světě. Já to pochopil vloni na podzim, když se den dva ve zprávách mluvilo o útočících lidech, a pak už o tom najednou nebylo slyšet. Je mi jedno, z čeho všeho se dá udělat pěna do koupele… nevěřím, že existuje droga, která by mě dostala do takového rauše, abych někomu okousal obličej.“

„Byla to koupelová sůl, Skeetere. Ten chlap to prý dokonce i přiznával. Měl to v organismu.“

Skeeter ke mně pochybovačně vzhlédl. „Ty tomu ještě pořád věříš, viď?“

Založil jsem si paže a opřel jsem se o rám dveří. Snažil jsem se tvářit, jako by jeho teorie nebyla veskrze znepokojivá. Naše vláda o tom určitě nevěděla. Tahle nemoc tu nemohla být bůhvíjak dlouho – snad několik měsíců – aniž by nás o ní naše vláda ráčila informovat dřív, než se vymkne z ruky.

„Už by to hlásili ve zprávách.“

Skeeter se zarazil, nadechl se a nezvedal pohled od země. „Hlásili to, Nate.“ Znovu si nabil třicet

nula šestku a vstal.

Z druhé strany domu se ozvala rána a Jill zaječela. Následující události jako by se odehrávaly v průběhu několika minut, ale ve skutečnosti šlo jen

o sekundy. Skeeter vyskočil z podlahy a vyřítil se přes obývací pokoj do ložnice. Zařval, a pak zazněly výstřely. Byly hlasité. Emocionální část mé mysli uvažovala o tom, zda bych neměl zakrýt Zoe citlivá ouška, ale ta logická část – která zvítězila – naskočila do režimu sebezáchovy – popadl jsem dceru a hnal se přes kuchyň k zadním dveřím, šátral jsem po západce. Zrovna když jsem otevřel

dveře, stanulo nám v cestě něco mrtvého a děsivého.

Zoe zaječela a pak zazněl další výstřel, tentokrát nedaleko od mého ucha. Všechny zvuky splynuly

v jediné hlučné zvonění. Skeeter střelil toho… tu chodící mrtvolu… do obličeje a prodral se kolem

mě s jednou paží kolem Jill a s taškami v druhé ruce.

Něco na mě řval, ale já ho neslyšel. Jediné, co jsem slyšel, bylo to zvonění.

Skeeter nakonec začal ukazovat a gestikulovat na mě, abych je následoval. Chytil jsem Zoe za ruku

a zavřel za námi dveře a doufal jsem, že zrůda, co leze oknem do ložnice, bude mít problém

s klikami. Miranda

Jakmile dojedeme na ranč, budeme v bezpečí, to jsem pořád opakovala Ashley a přitom jsem se snažila, aby Brouk nezůstal nikde trčet – na dálnici ani mimo ni. Taťka tam na nás bude čekat. Je výborný střelec a Bryce s ním byl za ta léta na lovu tolikrát, že se taky hodně zlepšoval. Mockrát jsem tátu škádlila kvůli jeho absurdní sbírce střelných zbraní a munice. Nikdo toho tolik nepotřebuje. Je to jako sbírka aut. Je to zbytečnost, říkala jsem. Ale díky tátově pošetilé posedlosti budeme mít zbraně, kuchyňské skříňky a spižírna budou dobře zásobené, budeme mít vodu ze studny a Butche – tátova býka. Neměl rád, když se někdo potloukal po dvoře. Dokonce ani my. Jestli ho vypustíme ven, budeme mít vlastní bezpečnostní systém. Ranč Červený vrch je nejlepší místo, kde se to dá přečkat. Stačí jen se tam dostat a máme to v kapse.

Všichni jsme zkoušeli své mobily. Různá čísla. Dokonce i 911, ale všude se nám ozýval stejný obsazený signál nebo kovově znějící hlas operátorky monotónně pronášel: „mimo dosah“.

„Asi nefungují vysílače,“ řekl.

„No, to je prostě paráda,“ ozvala se Ashley.

„Nemůžu se dostat ani na internet!“

„Věř mi,“ odpověděla jsem. „Tvůj status na Facebooku zrovna teď nikdo nestuduje.“

„Kvůli zprávám,“ odsekla, naštvaná mým žertováním.

„Sjedu po tomhle exitu. Vezmeme to zadem. Na dálnici se to nezlepšuje, a jestli pořád pojedu

v odstavném pruhu a po krajnici, tak nakonec píchneme.“

Bryce svraštil čelo. „Ke sjezdu na Anderson už máme jen třicet kilometrů. Po dálnici je to

k vašemu tátovi nejrychlejší.“

„Bývávalo. Teď objíždíme stovky nabouraných nebo uvízlých aut a snažíme se nikoho nepřejet.“

Ironií osudu právě v té chvíli vstoupil mezi auta starší muž. Uskočil, právě když jsem ho míjela. Nezpomalovala jsem. Ani kvůli vyděšeným lidem, kteří teď šli pěšky a křičeli na nás, abychom je zachránili.

„Mirando,“ řekla Ashley slabým hláskem. „Nejsou všichni nemocní. Můžeme jim pomoct.“

„Jak přesně jim chceš pomoct? Svézt je? Jedeme v Brouku, Ashley, nemáme místo.“

„Ash,“ ozval se Cooper co možná chlácholivým hlasem, „ona má pravdu. Všichni se bojí.

Kdybychom zastavili, někdo by nám mohl sebrat vůz.“

„Sjedu po tomhle exitu,“ upozornila jsem je a pohlédla přitom na Bryce.

„Zůstaň na dálnici!“ vyštěkl Bryce, v hlase stopu zoufalství.

Nebuzeroval jen tak z rozmaru. Nemohla jsem mu to mít za zlé – sjet z dálnice znamenalo zvolit neznámou cestu. Všechno neznámé v tomhle

zmatku působilo přímo děsivě. Zůstat na stejné silnici

jako tisíce dalších lidí, jejichž společným cílem je přežít, bylo jaksi méně zastrašující. Nebyli jsme ve svém strachu sami a míjet všechny ty lidi v jediném funkčním autě na silnici bylo současně děsivé i uklidňující. Byli jsme ve výhodě. Byli jsme v relativně největším bezpečí tady, kde nebyl v bezpečí

nikdo.

V rozporu se svým úsudkem jsem minula exit a pokračovala po krajnici, proplétala jsem se mezi

lidmi, auty a Šourači, a doufala jsem, že mi pneumatiky vydrží ještě těch třicet kilometrů, které nám

zbývaly do cíle. Za normálních okolností jsem nebyla nijak submisivní a po pravdě řečeno, většina

mých známých se domnívala, že to se mnou bývá hodně těžké. Ale jediný člověk, na kterého jsem se vždycky mohla spolehnout, byl Bryce, a v té chvíli jsem potřebovala věřit, že nejsem jediná, kdo dokáže činit rozumná rozhodnutí.

Když jsem byla malá, táta pořád pracoval a máma se zabývala novými způsoby, jak upoutat jeho

pozornost – tenkrát jsem si připadala jako jediný dospělý v domě. Ashley se tolik upínala na mámu, že jsem vlastně ani neměla příležitost se s ní pomazlit. Ashley byla náramně přecitlivělá. Tuhle vlastnost zdědila po matce. Každá překážka představovala tragédii, každá námaha byla jako rozsudek smrti. Nikdy jsem nedokázala pochopit, proč jsou tak náchylné podléhat stresu, a nakonec jsem

dospěla ke stejnému rozhodnutí, jaké přijal táta už dávno: že to prostě patří k jejich osobnosti.

Domníval se, že je lepší, pokud uchráníme mámu a Ashley všeho, co by je mohlo udolat. Ať raději

věří, že ať se děje, co se děje, táta a já to spojenými silami zvládneme. Táta to zařídí, mami. Já si

vezmu na starost Ashley. Když se teď máma znovu vdala, měl nekonečné chlácholení a hrdinné projevy trpělivosti na starosti Rick – držet na uzdě emocionální výlevy Ashley zůstalo mou povinností. Někdy se mi to dařilo líp, někdy hůř, ale když nás rodiče šokovali zprávou o svém

rozvodu, zdálo se správné, aby věnovali pozornost hlavně Ashley. To ona je potřebovala nejvíc.

Když jsme s Brycem usoudili, že jsme víc než jen kamarádi, zdálo se mi jaksi přirozené – a taky to byla maličko úleva – spoléhat na něj. Většinou jsem měla pocit, že je můj příbuzný víc než rodiče nebo i Ashley. Ale i tak to nebyla taková romantická láska, jaká panovala mezi Ashley a Cooperem.

My byli v první řadě přátelé. Brali jsme náš vztah skoro jako povinnost a mně se to tak líbilo.

Bryceovi nejspíš taky.

„Můžeme sjet na Anderson,“ řekl Bryce a snažil se přitom nevidět trosečníky u silnice.

Kapitola 7

Scarlet

Zase jsme opatrně šli podle řeky, tentokrát už za mostem, a mířili jsme k velkému, známému stromu. Přesně jak jsem říkala, visel z tlusté větve provaz.

Byl roztřepený a vypadal chatrně. Jak je chatrný, to se dozvíme, teprve až se zhoupneme nad studenou říční vodou. Pouliční osvětlení po obou stranách

mostu dosahovalo jen kousek od místa, kde jsme stáli. Dobré pro úkryt před vojáky – špatné pro plavání. Ve světle pouhého půlměsíce nad našimi hlavami byla voda nejen špinavá, ale černá jako noc, která se v ní zabydlela. Jako by to nebylo už tak dost strašidelné, napadlo mě, že Šourači vlastně nepotřebují dýchat. Proto patrně vojáci stříleli po plujících mrtvolách, jen aby se ujistili, že neoživnou a nevylezou na břeh a nevplíží se do města.

Zachvěla jsem se.

„Je ti zima,“ sundal si Tobin bundu. „Vezmi si tohle.“

Podával mi ji. Jen jsem ho okamžik

pozorovala a on bundou zatřepal. Byla samé bláto, ale měla vlněnou podšívku. I tak by pomohla před chladem. „Vezmi si to.“

Tobin zafuněl, očividně dotčený mým zdráháním, a pak mi přehodil bundu přes ramena.

„Děkuju,“ řekla jsem a doufala, že to bylo dost nahlas, aby slyšel. Vsunula jsem paže do rukávů

a pak jsem si je vyhrnula, abych měla volné ruce. Budu je potřebovat na cestu nocí.

S Tobinovou pomocí jsem vyšplhala po kůře stromu.

Počáteční šplhání bylo těžší, než jsem si pamatovala. Tenkrát jsem po stromech lezla jako nic. Už léta jsem na nic nešplhala. Tobinovi se zadrhl dech, když se snažil udržet rovnováhu pode mnou. Dostala jsem se k první větvi a ostatní pak využila jako žebřík, až jsem se dostala těsně pod větev s provazem.

Tobin dýchal o trochu namáhavěji než před několika minutami.

„Vážně?“ řekla jsem. „Tak těžká nejsem.“

„Kdepak, milostivá.“ Zapřel si ruce v bok a lapal po dechu. „Nejsi. Akorát nejsem ve formě a mám

za sebou svinsky dlouhej den.“

Přikývla jsem. „To je pravda. Dělals to už někdy?“ Tobin zavrtěl hlavou. Vlasy spletené do krátkých copánků se mu přitom pohybovaly, takže bylo

o trochu snazší přečíst potmě jeho nonverbální odpovědi.

„Prostě si přitáhneš provaz a pořádně se chytíš,“ ukazovala jsem mu to. Následující část jsem nemohla předehrát. „Zakloníš se a pak skočíš.

Necháš se přenést vahou vlastního těla. Až pod sebou

uvidíš zemi, pusť se. Je to celkem snadné, pokud si pamatuju, ale jestli zaváháš, zhoupneš se zpátky

a skončíš buď ve vodě, nebo zavěšený nad ní. Cílem je neskončit ve vodě. Aspoň ne dneska.“

„Tak jo. Ale, hm… jak uvidím zemi, když je tma?“

„Taková tma zas není.“

„Je hodně tma.“

„Poslouchej mě. Já ti řeknu.“

Tobin přikývl a já se zaklonila. Srdce se mi rozbušilo a současně jsem se v duchu modlila

ke kterémukoli božstvu, které snad ještě nad námi bdělo, aby se nic z těch dvou tuctů věcí, co se mohou pokazit, nepokazilo. „Chci vychovat své maličké,“ šeptala jsem. „Prosím, pomoz mi na druhou stranu.“ Předklonila jsem se, seskočila z větve a pevně se držela. Během několika vteřin jsem byla téměř nad protějším břehem. Jediný problém byl, že provaz dospěl na konec své dráhy a začínal se vracet. Pustila jsem se a nohama prudce dopadla na zem na okraji nízkého břehu nad vodou.

Co nejtišeji jsem zavolala na Tobina: „Jsem tady! Pořádně se zakloň, je to dál, než jsem myslela!“ Vteřinu nato jsem uslyšela další auto a klekla jsem si do vysokého rákosí. Ohlédla jsem se, kde je Tobin, a současně jsem uviděla, že se ke mně blíží na provaze.

„Pusť!“ řekla jsem co nejhlasitěji, aniž to mohli slyšet vojáci.

Tobin se nemotorně pustil provazu a dopadl na kolena. Světlo reflektoru poskočilo nad vodou a pak dopadlo na rozhoupaný provaz. Hlasy na sebe pokřikovaly, bouchaly dveře. Chystali se prohledat okolí.

Rychle jsem vstávala a táhla Tobina s sebou.

„Musíme jít,“ šeptala jsem. „Dělej!“

Tobin se odbelhal mezi stromy a pak jsme se plazili po břiše, až jsme se dostali k lesu, za hranici

pouličního osvětlení. Asi dvacet metrů od nás stál dům s improvizovaným oplocením. Snažila jsem se rozpomenout, kdo tam bydlí a jestli má psy. Patrně má. Každý v tomhle městě má psa, sakra. Většinou uvázaného venku, aby si ho majitel nemusel všímat. Z Tobinova hrdla vyšel tlumený zvuk.

„Bolí tě něco?“ zeptala jsem se.

„Kdybych řekl, že jsem si asi poranil kotník, když jsem padal, nechala bys mě tady umřít?“

„Ano.“

„Tak teda ne, nic mi není.“

Usmála jsem se a pomohla Tobinovi na nohy. „Kde bydlí tvoje sestra?“

„Nikdy jsem do města z téhle strany nepřišel. Nevím, jak se tam odtud dostanu.“

„Víš, jak se jmenuje její ulice?“

„Padonova, myslím.“

„Východní nebo západní?“

„Nevím, já…“

Vzdychla jsem. „Pověz mi, jak se tam dostat z druhé strany města, a já budu hádat.“

„Prostě přijedeš po hlavní, víš,“ ukazoval rukama, „a pak zahneš u tý starý hasičský zbrojnice

doprava a potom jedeš, až se dostaneš do její ulice a zahneš doleva, a tam obyčejně natrefím

na červenou. Nevím, proč jsou tam semafory. V tomhle zatraceným městě není žádný provoz.“

„Tobine…“

Přikývl. „Jasně. Promiň. Přejedu světla a projedu kolem samoobsluhy, a její dům je druhý napravo.“

„To je divné.“

„Proč?“

„To je hned vedle mých prarodičů.“

„Vážně?“

„Ano. Půjdeme rovně touhle ulicí, asi pět bloků, a pak se budeme držet vlevo. Nechám tě u sestry, zkontroluju prarodiče a pak se vydám za dcerami.“

„A kam půjdeš potom?“

„Na ranč Červený vrch.“ Nathan

Jill se choulila ke Skeeterovi a držela si krvácející poraněnou paži na hrudi. Měla ji ohnutou v lokti, takže se nedalo přesně poznat, jak těžké je její zranění. Sklo se rozbilo těsně předtím, než vykřikla, takže jsem nepřestával doufat, že je jen pořezaná a ne pokousaná. Všechno, co jsme věděli o živých mrtvých, nám sdělovalo, že kousnutí je smrtelné.

Zoe nestačila Skeeterovu tempu a tak jsem ji zvedl do náručí. Nožičky jí nadskakovaly, jak jsem doháněl Skeetera a Jill přes ulici na konec bloku ke kostelu První baptistické církve. Jeho dřevěný exteriér potřeboval novou vrstvu bílého nátěru.

Neuměl jsem si představit, proč to ještě nikdo neudělal – kostelík měl rozměry Skeeterova domu.

„Bacha!“ řekl Skeeter a zvedl pušku.

Směrem k Zoe a ke mně kráčela nějaká žena. Nevěděl jsem, co dělat. Držel jsem Zoe oběma rukama a volal jsem na Skeetera, přičemž jsem běžel, co mi nohy stačily. Na okamžik se zastavil, aby mohl pustit Jill na tak dlouho, než zamířil a vystřelil, a pak znovu objal svou ženu kolem ramen.

Nezdržoval jsem se zjišťováním, jestli Skeeter zasáhl cíl. Nemusel jsem. Nikdy jsem nezažil, že by

minul. Ještě jednou se rozhlédl a vyrazil sprintem k zadní zdi kostela.

Několik oživlých mrtvol nás pronásledovalo a strach a adrenalin ve mně probudily pocit, že bych

dokázal vyskočit se Zoe v náručí až na střechu, kdyby to jinak nešlo.

Skeeter zabušil pěstí na dveře a ty se okamžitě otevřely. Malý chlapík s bílými vlasy a stejně bílou pletí ustoupil stranou, abychom se mohli nahrnout dovnitř, a pak za námi pevně zavřel a otočil západkou. Další muž, plešatý a oblečený v modré teplákové soupravě, mu pomohl přitáhnout před dveře bytelný dřevěný pulpit. Pak se oba otočili ke Skeeterovi.

Skeeter kývl na toho malého. „Reverende Mathisi.“ Podíval se na druhého a svraštil obočí. „Kde je Esther?“ Muž se jen díval do země a tehdy jsem si všiml, že za ním stojí jedenácti až dvanáctiletý chlapec.

Reverend Mathis položil muži ruku na rameno. „Bob a Evan se k ní pokusili dostat. Museli ji tam nechat.“

Evan, chlapec za Bobem, popotáhl a otřel si tvář, ale neodtrhl oči od země. Byl tak nehybný, jako

by pohyb měl způsobit, že to, co se děje, bude reálné.

Skeeter se pousmál. „Dostal jsi vnuka sem do bezpečí, Bobe. Esther by byla ráda.“

Někdo bušil kladivem v sousední místnosti, klepání se rozléhalo po celé budově.

Několik lidí, s nimiž se Skeeter a Jill zřejmě znali, se shluklo k sobě. Všichni měli vytřeštěné oči

a byli stejně vyděšení jako my. Místnost, kde jsme stáli, byla zřejmě kuchyně, byť malá. Kanárkově žlutá malba doplňovala kropenaté pracovní desky a plechové skříňky. Těsnění a pružina vodovodního kohoutku taky potřebovaly opravit, o čemž svědčila kapající voda. Jediné, co nebylo v místnosti žluté, byl vybledlý modrý koberec – aspoň byl bleděmodrý, dokud na něj Jill nezačala krvácet.

„Kristepane, Jill, co se ti stalo?“ zeptala se nějaká žena a pomáhala Skeeterovi posadit ji

do skládacího křesílka.

Jill popotáhla. „Balila jsem trochu šatstva na převlečení pro mě a pro Skeetera. Uslyšela jsem něco

zvenčí, tak jsem rozhrnula závěs a uviděla jsem, že hned u okna stojí Shawn Burgess. Nevypadal dobře, Doris.“ Slzy jí stékaly po lících, zatímco jí Doris omotávala paži vlhkým ručníkem. „Než jsem se nadála, vrhl se na mě jako býk. Rozbil okno a během vteřiny mě srazil na zem.“

„Shawn Burgess? Denisin syn?“ zeptala se Doris s pohledem na Skeetera. Když Skeeter

neodpověděl, odtáhla ručník a odhalila velkou trhlinu v Jilliině paži. Očekával jsem stopy zubů, jaké

by zanechalo batole, ale ona měla vyrvaný celý kus pokožky a svalu. „Ach panebože, zlato. To bude potřebovat šití.“

„Spíš kožní štěp,“ poznamenal Evan. Zíral na paži Jill, jako by z ní šlehaly plameny.

Doris po něm střelila výhružným pohledem. „A nejspíš taky dávku antibiotik. Budeme se muset spojit s doktorem Brownem.“

„Teto Jill!“ vklouzla Zoe pod Jilliinu zdravou paži. Jill k sobě Zoe přitiskla a políbila ji na čelo.

Bělovlasý muž promluvil: „Myslíš, že budeme mít štěstí a přijde sem se zdravotnickým materiálem?“

„Ne,“ odpověděl Skeeter. „Viděl jsem ho prve honit Jima Millera, když jsem sem vedl Barb.“

Skeeter sledoval, jak Doris ošetřuje Jilliino zranění. Tvář mu potemněla. Věděl stejně dobře jako

já, že dnes ztratí svou ženu. Možná zítra. Jestli něco z toho, co se povídalo o zombiích, byla pravda,

pak to nepotrvá dlouho. Soudě podle potlačovaného strachu v očích Jill to věděla i ona.

Skeeter zamžikal. „Kde jsou Barb a slečna Kayová?“ Doris ukázala ke dveřím. „Ve svatyni. Modlí se. Gary a Eric zatloukají okna.“

„Dobrý plán,“ řekla Jill. „S okny rozhodně nemají problém.“

Skeeter poklekl před svou ženou. „Promluvím s kluky, Jillinko. Postarám se, aby nechali mezery, kudy prostrčím pušku. Hned se vrátím a pak tě dáme do pořádku.“ Jill přikývla a Skeeter ji políbil na tvář.

„Můžeš tu zůstat s tetou Jill?“ požádal jsem Zoe. Opřela se o Jill, v očích slaboučký nádech smutku. V duchu jsem se ptal, jestli ví, že Jill umře, ale nezeptal jsem se. Možná se jí jen stýskalo po mamince.

Následoval jsem Skeetera do svatyně. Páchlo to tam starými lidmi a plísní a já začal uvažovat,

proč se sakra Skeeter domníval, že tahle vetchá budova je pro nás nejlepší volba. Dva muži pracovali každý na jednom konci místnosti, zuřivě přitloukali prkna přes okna z barevného skla.

Na každé stěně byla tři a jim už zbývalo zakrýt jen po jednom na obou stranách. Na sklo se přitiskla

dlaň, nemotorně se pokusila dostat dovnitř. Nadskočil jsem, vynervovaný z našeho zoufalého běhu

do kostela.

„Zrovna s tím začali,“ ukázal Eric na okno. „Jako by věděli, že tu jsme.“

Když začal znovu bušit, stíny lidí venku zaclonily skleněné portréty Ježíše a andělů. Zombiové

chtěli dovnitř a já uvažoval, jak dlouho potrvá, než se jim to podaří.

„Patrně je sem přitahuje ten hluk,“ hrábl jsem si prsty do vlasů. Aubrey vždycky pronášela štiplavé poznámky na adresu mých chundelatých vlasů a o tom, jak potřebuju ostříhat. Napadlo mě, jestli se svět vůbec někdy zklidní dost na to, aby se mi po jejím rýpání zastesklo.

„Vlastně nemáme na vybranou. Brzo by rozbili sklo.“ Skeeter přistoupil ke dvěma vetchým ženám, sedícím vedle sebe v dřevěné kostelní lavici. „Pořád dobrý, dámy?“ položil jedné z nich ruku na rameno. Pohladila ho po ruce, ale nepřerušila svou tichou modlitbu. Ústa se jim pohybovala, ale neslyšel jsem je.

„Myslíte, že byste se mohla pomodlit taky za Jill?“ zeptal se Skeeter hlasem, který hrozil, že se každou chvíli zlomí.

Jedna z žen pokračovala v modlitbě, jako by neslyšela, druhá zvedla oči. „Je v pořádku?“

„Je zraněná. Sedí v kuchyni… zatím je to dobrý.“

„Ježíš se o ni postará.“

Obrátil jsem oči v sloup. Ježíš se zatím moc nepředvedl.

Skeeter se už už chtěl vrátit do kuchyně, ale já ho gestem přivolal do kouta místnosti, daleko

od naslouchajících uší.

„Vím, co chceš říct,“ pronesl. Obočí se mu svraštilo.

„Ale neříkej to.“

Přikývl jsem a pak sledoval, jak se Skeeter vrací ke své ženě.

Kapitola 8

Nathan

Sklonil jsem hlavu, abych vykoukl štěrbinou mezi prkny, kterou Gary nechal pro Skeetera. Slunce

na obloze trochu pokleslo. Zanedlouho bude tma. Ta myšlenka mě vystrašila. My budeme někdy muset spát, ale oni ne. Oživlé mrtvoly budou obcházet kolem, hned za těmihle stěnami, a čekat, až nám budou moci zuby vyrvat maso z těla.

Skeeter mě chytil za rameno a nenadálý pohyb způsobil, že jsem na židli nadskočil o pět centimetrů.

„Hou! To jsem jen já, Nate. Uklidni se.“

Uvelebil jsem se znovu na svém místě a snažil se nedat najevo strach. Dívat se na film o zombiích je jedna věc. Sledovat zombie skrz okno, to bylo

něco docela jiného. O tom se ve filmech nemluvilo.

No… možná mluvilo, ale člověku z filmů nedocházelo, jak děsivá je ve skutečnosti každičká vteřina.

Snažil jsem se nemyslet na zítřek ani na to, že od nynějška budeme den co den pořád bojovat o život. Ohlédl jsem se po Zoe a potlačil smutek, který mi svíral hrdlo. Nechtěl jsem, aby vyrůstala v takovémhle světě.

Kombinace strachu, hněvu a naprosté deprese mě zachvátila naplno.

Skeeter mi stiskl rameno. Seděl jsem nehybně a nechával ho bořit prsty do mého napjatého svalu.

„Bude to dobrý.“

„Opravdu?“ znovu jsem se zadíval z okna. „A co Jill?“ Skeeter vzdychl. „Nevím. Doufám, že ve filmech to ukazují špatně a kousnutí je jenom kousnutí.“

„Co jestli není?“

„Já nevím. Fakt na to nechci myslet.“ Přikývl jsem a zahlédl obstarožního muže,

šourajícího se kolem okna. Krk měl napůl ohlodaný a košili nasáklou krví. „Tady nemůžeme zůstat.

Budeme muset dál. Dostat se na venkov.“

„Krucinál, brácho, já myslel, že jsem na venkově.“

„Myslel jsem mimo město.“

Skeeterovi chvilku trvalo, než odpověděl. „Já vím, ale nemůžu stěhovat Jill. A nemůžeme riskovat

a vézt ji v autě se Zoe, dokud nebudeme vědět, jestli se uzdraví.“

Pevně jsem zavřel oči a snažil se potlačit představy. Kolem se ploužila další z těch mrtvol. Měla jmenovku a dlouhou sukni. Jmenovku jsem nemohl přečíst, ani kdyby se přiblížila ještě víc. Byla pokrytá krví a visel na ní urvaný sval.

„Kriste Ježíši, to je Birdie,“ řekl Skeeter s odporem.

„Pracuje v bance.“

Štěkal na ni pes, který udržoval právě takový

odstup, aby ho nepopadla a nesnědla. Vyhlížel jsem, jak se dalo, mezi prkny, sledoval každého, kdo se loudal kolem, pozoroval ho, snažil jsem se co

možná nejvíc z toho všeho zaznamenat.

Byli pomalí. Ne tak pomalí, jak jsem si myslel, že by mohli být, ale dost pomalí, abychom to mohli zvládnout, pokud bychom museli vyrazit ven pěšky, pokud je nenecháme příliš přiblížit nebo pokud se nedáme obklíčit. Ti, kteří měli rozsáhlejší zranění, se pohybovali pomaleji než jiní. Jeden chlapík úplně přišel o nohu, ale šel dál po krvavém pahýlu. Bolest je nerozptylovala.

„Tak si říkám, jestli se opravdu dají zabít, když jim zničíš mozek,“ uvažoval jsem nahlas.

Skeeter zvedl loveckou pušku, zasunul ji mezi prkna a zamířil. „Nevím. Zjistíme to.“ Zaměřil cíl

a pak vydechl. „Pardon, pane Madisone.“ Skeeter stiskl spoušť a látka košile pana Madisona

na místě, kde by bylo srdce, pukla a rozprskla se. Z rány prýštila tmavá krev, ale pan Madison si toho

zjevně vůbec nevšímal. „Tak jo. Takže tohle nefunguje.“ Skeeter znovu stiskl spoušť. Tentokrát se

uprostřed spánku pana Madisona okamžitě utvořila rudá tečka a současně jako by vybuchla, takže

po ní zůstala dokonale nedokonalá, kulatá rána. Muž se zarazil uprostřed kroku, hlava mu cukla

ke straně a pak padl na bok.

Okamžik jsem čekal a sledoval známky pohybu. Nic.

„Myslíš, že je musíme taky spálit?“ zeptal jsem se.

Skeeter svraštil obočí, zalétl ke mně pohledem od hledí pušky. „To je teda pitomost.“

„Skeetere, zlato, myslím, že Jill není dobře,“ ozvala se Doris. Lomila rukama, očividně

vynervovaná.

Skeeter vyskočil a uháněl do kuchyně. Následoval jsem ho a uviděl, jak Zoe sedí v koutě a sleduje

tetu Jill, která seděla ve svém křesle celá nahrbená a zvracela do kbelíku.

„Zoe? Zoe, pojď sem. Pojď si sem na chviličku sednout.“ Gestem jsem zval Zoe, aby šla za mnou do svatyně. Zoe sklouzla ze židle, přistoupila ke mně, a když sevřela mé prsty, síla její ručičky mě překvapila.

Sedli jsme si spolu do lavice vedle Garyho a doufali, že bušení přehluší aspoň zčásti zvuky,

vycházející z kuchyně. Mezi sténavými zvuky, jež Jill vydávala při zvracení, kňourala a naříkala, aby

jí Skeeter pomohl.

„Potila se, tati,“ řekla Zoe, „hodně moc.“ Oči měla plné obav. „Pak se jí stáhl obličej a blinkala

na podlahu. Říkala, že ji bolí celé tělo, jako by měla chřipku.“

Přikývl jsem. „Polekalo tě to?“

„Všechno mě to leká,“ řekla. Pokožka kolem očí se jí napjala a já viděl, že se snaží neplakat.

Nikdo nevěděl, co se s Jill stane, ale měl jsem představu, co by se mohlo stát, a nechtěl jsem, aby toho byla Zoe svědkem. Pokud Skeeter nepřestěhuje Jill někam jinam, pak jediná možnost, jak zabránit Zoe vidět tetinu smrt na vlastní oči, byla odvést ji pryč z kostela. To znamenalo vzít ji ven, kde to nebylo bezpečné.

„Moc mě to mrzí, zlato. Škoda, že to nedokážu všechno zahnat.“ Přitiskl jsem Zoe k hrudi a snažil se získat trochu času, než mě napadne nějaké řešení.

Jill teď už vzlykala. Patrně taky pochopila, co se děje.

Uchopil jsem Zoeinu cherubínskou tvářičku do dlaní a přejel pohledem spršku pih na jejím nosíku

a světle hnědé vlasy. Jednoduchý sestřih k ramenům nosila už od svých čtyř let. Přirozeně vlnité

vlásky působily neposedně, ale teď jako by i ony ztěžkly starostí. „Pokusím se pomoct strýčkovi Skeeterovi. Chci, abys zůstala tady, jo? Tady jsi v bezpečí. Nebudu pryč dlouho.“

Zoe rychle přikývla a ohlédla se po Garym a Erikovi, kteří zatloukali poslední hřebíky

do posledního prkna.

„Hodná holčička,“ políbil jsem ji na čelo.

Skeeter klečel na jednom koleně, oběma pažemi objímal svou ženu. Opírala se mu o hruď, obličej skvrnitý a lesklý potem. Skeeter civěl do země a něco jí šeptal a v očích měl stejnou beznaděj jako ta žena, kterou jsme míjeli na mostě. Jeho mladá a zdravá žena mu umírala v náručí, a oba o tom věděli.

Doris naplnila sklenici vodou, sklonila se a přidržela ji Jill u rtů. Vypila několik doušků a pak je

vyplivla, sklonila se ke kbelíku a znovu se vyzvracela.

„Potřebujeme doktora,“ řekla Doris.

„Doktor je mrtvý,“ řekl Gary a odložil kladivo na stůl vedle Jill. „Taky jeho žena a děti. Všichni

chodí tam venku se zakalenýma očima a stopami po kousnutí.“

Jill popotáhla a vzhlédla k manželovi. „Skeetere.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou, pohled stále upřený do země.

„Skeetere, co když ublížím lidem tady?“

„Ne.“

„Co když ublížím tobě?“

„Ne!“

„Co kdybych zabila Zoe?“ prosila, slzy jí kanuly po zrudlých lících. Dech se jí zadrhl, přitáhla si Skeeterovu tvář tak, aby si hleděli do očí. „Nedovol, abych ublížila té maličké, Skeetere.“

Skeeterovi se chvěl dolní ret. „Ale co naše maličké?“ Napřímil jsem se, odlepil jsem se od zárubně dveří, o kterou jsem se opíral. „Cože?“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Doris.

„Jill je těhotná,“ řekl Skeeter zoufale. „Sedm týdnů. Doktor Brown jí to volal zrovna dneska ráno.“ Sklonil jsem se a opřel rukama o kolena. Neuměl jsem si představit, jak trpí. Tohle si nezasloužili.

Snažili se počít dítě prakticky od chvíle, kdy spolu začali žít, a teď je Skeeter ztratí oba.

Jill se dotkla čelem Skeeterovy brady a pak k němu vzhlédla s chabým úsměvem. „Budeme spolu

a budeme na tebe čekat.“

Skeeter se zhroutil, zabořil obličej do Jilliiny šíje. „Já to nemůžu udělat, Jillinko,“ vzlykal.

První okno ve svatyni se rozbilo a všichni až na Skeetera zkameněli. Ze zvuků šátrajících rukou na dřevěných prknech mi naskočila husí kůže. Zaklonil jsem se a uviděl Zoe, Barb a slečnu Kayovou, jak se obracejí na svých sedadlech a zírají na rozbité sklo na podlaze. Prkna držela, ale stejně jsem

cítil, jak mi srdce buší v hrudi. Eric stál vedle rozbitého skla, zkontroloval prkna a pak nás kývnutím

ujistil, že vydrží.

„Počkat. O čem je tu řeč?“ ozval se reverend Mathis a odvedl tak mou pozornost zpátky

do kuchyně.

Doris stále lomila rukama. „Nemůžu říct… neměli bychom o tom mluvit.“

„To nic,“ řekla Jill a položila dlaň na Skeeterovu hlavu, pak se ale musela znovu sehnout a zvracet do kbelíku.

Prasklo další okno.

Podíval jsem se na Garyho. „Kam vede tamhleta chodba?“ ukázal jsem na otevřené dveře na druhé straně kuchyně. Byly tam pánské a dámské toalety a pak otevřený průchod, vedoucí do setmělé chodby. „Možná budeme potřebovat další východ.“

„Jenom ke schodům.“

To mě upoutalo. „K jakým schodům? Zabednili jste okna, ale nezajistili jste horní patro?“

Gary pokrčil rameny. „Já myslím, že neumějí šplhat.“

„Jsme v domě Páně!“ řekla Doris. „Tohle nedopustím! Nevíme, co se děje. Skeetere, Jill se může

uzdravit!“

Poprvé promluvil Bob. Hlas měl hluboký a chraplavý.

„Víme přesně, co se tu děje.“

Všichni se otočili za Bobovým hlasem. Seděl na plechové skládací židli v koutě, odkud se už

hodinu nehnul. Hůl měl opřenou mezi koleny, ruce položené na rukojeti.

Šedý knír se mu při řeči cukal. „Tohle není nic menšího, než zatracená tragédie.“

„Bobe!“ Doris předstírala, že ji to uráží.

„Pravda je, že skončí jako jedna z těch věcí tam venku, jenomže bude tady s námi.“

O podlahu se znovu roztříštilo sklo a tentokrát ze svatyně do kuchyně proniklo zaúpění, při kterém stydla krev v žilách.

Bob ke mně zalétl pohledem a pak jím setrval vedle mě, asi ve výši pasu. Tehdy jsem si teprve

všiml, že Zoe stojí hned za mnou. Upírala na tetu Jill své krásné oříškovo-zelené oči, které se už

po několikáté toho dne plnily slzami. V duchu jsem se ptal, jestli po dnešku ještě někdy zažije radost

a štěstí.

Klekl jsem si vedle dcery a snažil se vymyslet něco očistného, co bych jí řekl, ale slova by Jill nezachránila a Jilliino uzdravení bylo to jediné, co mohlo učinit tohle peklo pro Zoe poněkud snesitelnějším.

Nad námi se ozvalo těžké žuchnutí a všichni jsme se podívali na strop. Skeeter políbil Jill na čelo

a pak pokynul Doris, aby si sedla vedle ní. Sám se chopil své brokovnice. Gary sebral kladivo.

Jemně jsem přistrčil Zoe k reverendu Mathisovi a pak jsem následoval svého švagra, Garyho a Erika ven ze dveří a dál chodbou. Skeeter se zastavil na úpatí schodů a namířil brokovnici na zavřené dveře nad nimi.

Gary cvakl vypínačem. Rozsvítilo se. „Možná někdo vylezl na střechu, aby jim unikl, a dostal se dovnitř?“

Slyšeli jsme pomalé, nemotorné kroky a pak se něco převrhlo.

Eric se prudce nadechl. „Oni přece neumějí šplhat, že ne? Nikdy jsem neslyšel, že by nějaký

zombie šplhal.“

„Proč ne? Bývali lidmi. Lidé umějí šplhat,“ Gary si přehodil v ústech párátko a pevněji sevřel

v ruce kladivo.

Nervózně jsem si hrábl prsty do vlasů. „Vlastně o nich nic nevíme. Dohady nás můžou všechny zabít. Navrhuji, abychom přinesli nějaká prkna, odnesli je nahoru, pokusili se komunikovat s tím, kdo tam je, a pokud neodpoví, zabedníme dveře.“

„To je celkem jednoduché,“ řekl Skeeter. Hlas měl hluboký a vláčný a připomněl mi jím, jak mě několikrát pozval na lov vysoké. Tohle byl jeho lesní hlas, jakým chlapi v těch loveckých televizních pořadech vždycky mluví, když vyprávějí o vítězném honu. Neodtrhoval oči od dveří, jako by měl to, co bylo za nimi, ulovit.

„Skeetere?“ ozval se Eric. Nervozita ostře kontrastovala s jeho mohutnou, rozložitou postavou.

„Už

nám skoro docházejí prkna.“ Miranda

„Co teď?“ řekla Ashley. Hlas měla s každým ujetým kilometrem ufňukanější.

Nechtěla jsem jen tak nehybně sedět. Chtěla jsem sjet po ucpaném exitu a pak zamířit na západ

od přejezdu, kolem armády nebo záložníků nebo co byli zač ti kluci v zelených maskáčích, co střežili most do Andersonu, a vydat se k tátovi. Mířil na nás nejméně tucet pušek, na nás a na všechny ostatní, co uvízli ve změti aut pod přejezdem. Tři řady aut a náklaďáků zastavili na dálničním sjezdu směrem na sever muži se zbraněmi. Lidé byli venku z aut, křičeli a prosili, aby je vojáci nechali projet.

Propletla jsem se s Broukem co nejblíž ke sjezdu, ale brzo už nebylo kam jet dál. Nedalo se projet

a my trčeli v odstavném pruhu dálnice.

„Co to dělají?“ zeptal se Cooper, který k sobě stále tiskl Ashley.

Bryce znovu zkusil telefon. Když uslyšel další obsazený signál, nechal telefon padnout do klína a pěstí udeřil do dveří.

„Hele!“ řekla jsem. „Dovezl nás až sem! Buď na něj hodný!“

Z fairviewské strany se k přejezdu blížil novější červený pick-up, zpomalil a pak zastavil.

Vystoupil z něj muž, ukazoval směrem k Andersonu. Vojáci vrtěli hlavami, gestikulovali na něj, aby se obrátil nazpátek. Pořád ukazoval k Andersonu, ale když se na něj namířilo víc než tucet samopalů, nastoupil do pick-upu a vycouval.

„Přijel z Fairview. Myslíte, že tudy fakt máme jet?“ zeptal se Cooper.

„Je to nejrychlejší cesta,“ řekla Ashley.

„Takže oni hlídají Anderson,“ pronesl Bryce, který sledoval scénu, jež před námi proběhla.

„Vypadá to tak,“ souhlasila jsem.

„Tak proč jsou na fairviewské straně mostu? Nebylo by pochopitelnější, kdyby byli na andersonské straně? Pak by mohli hlídat i sjezd z dálnice.“ Podívala jsem se důkladněji. Vojáci byli mladí a působili na mě nervózně. „V Andersonu je sklad zbraní. Myslíte, že jsou to fakt vojáci? Možná se jen snaží chránit své město?“

„Dneska je v Andersonu guvernér,“ podotkla Ashley. Všichni jsme se otočili. Překvapilo nás, že ví tak zajímavou a významnou informaci.

„Ráno poslouchám rádio, když se připravuju do školy. Říkali to ve zprávách. Dneska Anderson navštíví guvernér Bellmon.“

Bryce přikývl. „Nepřipadá v úvahu, že by tam už měl vojsko. Určitě jsou to jen obyčejní lidé

z města.“

Znovu jsem se na ně podívala a zajíkla jsem se.

Neměli na sobě maskáče. Byli vystrojeni do oblečení značek Realtree a Mossy Oak.

„Kristepane. Vyděšení kluci s kalašnikovy? Copak je guvernér takový blbec?“

„Možná to vůbec nenařídil on? Třeba se toho ujali prostě sami od sebe?“ namítl Cooper.

„Ať tak, nebo tak,“ otočila jsem se, abych viděla zadním oknem. Nepozorovala jsem nic, co by nás pokousalo, ale bylo jen otázkou času, kdy nás mrtvoly doženou. „Musíme odtud.“

Zrovna když jsem dokončila větu, vyřítil se tentýž červený pick-up, který prve přijížděl

od Fairview – rozjel se přímo proti mužům se zbraněmi.

„Mirando!“ vykřikla Ashley.

Sevřela jsem volant, když zahájili palbu. Přední sklo pick-upu se rozbilo a pak náklaďáček změnil

směr, přímo k naší straně mostu. Přeskočil okraj sjezdu, překulil se přes tři auta a pak přistál

na střeše. Kola se ještě točila a vydávala příšerný, skřípavě vrčivý zvuk.

Všichni křičeli a ti, kteří stáli u svých aut, se na vteřinu přikrčili a čekali, co se stane

s náklaďáčkem. Chvíli všichni působili nechápavě, nervózně a bezradně, ale jakmile šok

z předchozího incidentu ustoupil touze dostat se domů k rodinám, křik a prosby vypukly znovu.

„Třeba bychom se kolem nich mohli proplížit pěšky?“ nadhodil Cooper.

Bryce zavrtěl hlavou. „Potřebujeme nějak odpoutat pozornost.“

Jako na povel se k mostu zvolna blížil karavan. Střelci okamžitě znervózněli. Lidé, stojící u svých aut, se rozeřvali hlasitěji a několik se jich pokusilo házet po střelcích botami a vším, co jim přišlo pod ruku, ale nic z toho k mostu nedoletělo.

„Propána. Vrať se do auta,“ řekl Bryce.

Řidič z karavanu vystoupil a se střelci se hádal. Pak uchopil zbraň jednoho z nich. Nevěděla jsem,

kdo vystřelil první, ale jakmile spustila jedna puška, zahájili palbu všichni. Muž z karavanu se svíjel,

jak mu do těla vnikaly kulky. Když dopadl na zem, střelci zamířili i na jeho vůz.

„Panebože! Panebože!“ křičela Ashley.

Střelba neustávala. Muži se zbraněmi byli vyplašení a rozzlobení, a jejich pozornost upoutal řev zezdola. Lidé stojící u svých vozů na nájezdové rampě se náhle proměnili v kořist a všichni začali křičet a utíkat. Muži sledovali prchající rodiny a rozšířili palbu na všechny ostatní, uvězněné v zácpě pod nimi.

„Ježíšmarjá!“ řval Bryce. „Dostaň nás odtud, Mirando! Jeď! Jeď!“

Škubla jsem řadicí pákou a nacouvala do auta za námi, a pak jsem stočila volant a přeřadila

na jedničku. Párkrát jsme jen taktak unikli srážce, ale po několika dalších bočních výpadech jsme se ocitli pod mostem. Nezastavovala jsem, doufala jsem, že ti psychopati nahoře mají moc práce s chudáky na jižní straně, než aby viděli, že vyjíždím po nájezdové rampě na druhé straně a řítím se směrem k Fairview.

„Co to děláš?“ zeptala se Ashley. „Schováme se pod mostem?“

„Tam zůstaneme trčet!“ řekl Bryce, protože věděl, že jsem příliš soustředěná na únik z toho pekla,

než abych reagovala. „Jeď pořád, Mirando! Nezastavuj!“

Zdolali jsme most a otočili se do protisměru, abychom se dostali na nájezd směrem k jihu. Brouk při výstupu na vrchol dostal několikrát smyk – někdy na asfaltu, někdy mimo něj – a konečně jsme se ocitli na vozovce.

Cooper mi divoce plácal na opěradlo sedadla. „Vůbec si nás nevšímají! Nezastavuj!“

Mlčky jsme ujeli půldruhého kilometru, ale jen co jsme se dostali z dostřelu, začala Ashley

popotahovat a fňukat. Za námi se odehrával masakr. Mezi oběťmi na dálnici byly i děti.

„Copak se celý svět zbláznil?“ vykřikla Ashley.

Bryce a Cooper také popotahovali. Zanedlouho mě na lících pálily horké slzy. Pár minut nato už

jsme vzlykali všichni.

Bryce si otřel nos do trička a pak mě vzal za pravou ruku. „Zachránilas nám život, Mirando.“

Stiskla jsem mu ruku, neschopna promluvit. Dlouze, trhaně jsem se nadechla a snažila jsem se soustředit na cestu. Brzo budeme ve Fairview.

Kapitola 9

Nathan

Eric se rychle vrátil s několika prkny v náručí. „tahle jsem našel v kůlně. Vzal jsem jich, co nejvíc

jsem unesl, protože už se opravdu začínají shromažďovat kolem kostela. Myslím, že už by nikdo neměl vycházet ven.“

„Určitě vědí, že tu jsme,“ řekl jsem. „Je jen otázka času, kdy se dostanou dovnitř.“

Gary vytáhl z úst párátko, vypadal bezmocně. „Ale Eric právě říkal, že nemůžeme odejít.“

„Řekl, že podle něj bychom neměli,“ pohlédl jsem na Skeetera. „To neznamená, že nemůžeme. Není

to tady bezpečné.“

Ignoroval naši debatu a začal stoupat po schodech, aniž odtrhl oči od dveří.

Všichni jsme ho následovali. Němá naděje, že tam nic nenajdeme, přehlušovala i pomalou symfonii vrzání schodů pod našima nohama.

Gary vzal za kliku a stiskl, opřel se do dveří celým tělem. Nikdo z nás nemohl vědět, jestli mají

živí mrtví dostatečnou svalovou koordinaci, aby šplhali nebo i jen stiskli kliku, ale jediná chyba znamenala smrt. Nechtěl jsem nic riskovat, a tihle muži taky ne.

Skeeter zvedl pěst a zaklepal klouby prstů na dveře.

„Haló? Tady je Skeeter McGee. Je tam někdo?“

Kroky, které jsme prve slyšeli, na několik minut umlkly.

Skeeter to zkusil znovu. „Mám zbraň a jsem připravený střílet. Řekni, kdo jsi.“

Nic.

„Zabedníme to,“ řekl Eric a přehodil si dřevo v náručí.

Skeeter zvedl ruku, dal Erikovi signál, aby počkal, a pak přitiskl ucho ke dveřím. Zaměřil na mě

pohled a pak zavrtěl hlavou. „Nic neslyším. Neříkejte mi, že se ty mrtvoly umí schovávat. Jdu

dovnitř.“

Skeeter položil dlaň na Garyho ruku a já ho popadl za rameno. „Co to děláš? Co jestli je jich tam

víc? Co jestli nás přemůžou a dostanou se dolů?“ Skeeter se usmál ústy a zamračil se očima. „Já to nedopustím. Stejně jako nenechám ty mrtvoly, aby se nad námi procházely. Jestli to máme přečkat v tomhle kostele, musí tu být bezpečno.“

Vzdychl jsem a pustil jeho paži. „Tak dobrá. Gary?“ Gary neochotně pustil kliku a Skeeter vstoupil.

Nahlédl jsem za dveře a pak jsem přejel očima velkou, prázdnou třídu – teprve potom jsem spatřil to, co už Skeeter viděl.

Mladá žena, málo přes dvacet, ležela vedle převrženého odkládacího stolku a otevřeného okna. Za ní se táhla krvavá stopa. Paži měla rozkousanou, na několika místech až na kost.

„Bože všemohoucí, to je Annabelle Stephensová!“ přiskočil k ní Eric. Vzhlédl k nám, když se dotkl jejího krku. Od brady dolů na ní nebylo místečko, které by nebylo nasáklé krví.

Z kouta jsme uslyšeli zakňourání a Skeeter tam okamžitě zamířil brokovnicí. Popadl jsem hlaveň

a zvolna ji stlačil dolů, protože jsem uviděl malého chlapce, samotného a stočeného do klubíčka.

Skeeter spustil zbraň. „Hej, ty tam, mrňousi.“ Gary vydechl a pohlédl na Erika, přičemž zakrýval Annabelle obličej a hruď tím jediným, co měl

po ruce: malým koberečkem. „To je chlapec Craiga a Amy Nicholsonových.“

Skeeter poklekl, položil pušku na podlahu za sebe a rozpřáhl paže. „S Amy jsem chodil do školy.

Ty jsi určitě Connor. No tak, kamaráde. Vím, že se bojíš, ale tady jsi v bezpečí.“

Connor rychle zavrtěl hlavou. Tiskl si kolena k hrudi, bradu měl opřenou o kolena a houpal se

dopředu a dozadu.

„Annabelle je jeho teta?“ zeptal jsem se.

Skeeter zavrtěl hlavou. „Annabelle je učitelka v první třídě na základce.“

„Zachránila mě,“ šeptal Connor, „před mámou.“ Dech se mu zadrhl a pak vzlykl.

Skeeter ho zvedl do náručí. „Pssst, kamaráde. Už jsi v bezpečí. Jsi v bezpečí, věř mi.“

Skeeter přistoupil k oknu, otevřel je ještě víc a pak vystoupil na střechu. Následoval jsem ho.

Podle toho, co jsme viděli, byl celý kostel obklíčený.

„Spousta jich nás sem pronásledovala,“ řekl Connor. Skeeter přikývl, přičemž zaznamenal stopy na střeše a na okenní římse, a také krvavou stopu

na pěšině ke kostelu. „Annabelle vykrvácela. Nejspíš se sem budou stahovat z celého města.“

„Aspoň víme, že neumějí šplhat,“ ukázal jsem na skupinu, zvedající ruce a škrábající o venkovní zdi kostela.

Connor popotáhl. „Annabelle už byla na střeše. Uviděla mě utíkat a slezla zpátky dolů.“

Skeeter k sobě Connora přitiskl. „Byla to hodná paní.“

Connor vykoukl přes Skeeterovo rameno na kobereček, zakrývající Annabelle, a pak pevně zavřel oči.

„Tady nemůžeme zůstat,“ řekl jsem.

„Nemůžeme odejít. Dáme tomu dva dny, Nate. Potáhnou dál.“

„Co jestli nepotáhnou? Budeme tady v pasti.“ Skeeter vzdychl, vytáhl volnou rukou párátko z úst a hodil je dolů, do rostoucího davu nemrtvých.

„Nemůžu přestěhovat Jill.“

Svraštil jsem obočí. „Co jestli jí bude hůř? Co jestli se promění v jednu z nich?“

Skeeter sklopil oči a pak se ke mně vrátil rozhodným pohledem. „Měl bys odjet. Dostat Zoe někam

do bezpečí. Neměla by tu být, až Jill… ale já nemůžu odejít, Nate. Stejně bych neměl proč žít.“

Žaludek mi poklesl a na pažích mi naskočila husí kůže. Skeeter chce zemřít v tomhle kostele, se svou ženou.

„Musím odtud dostat Zoe.“

„Já vím.“

Skeeter opatrně vlezl zpátky s Connorem stále v náručí. Prošel kolem Erika a Garyho, ale

ve dveřích se zastavil. „Zabedněte dveře.“

„Ale,“ Eric ukázal na mrtvolu, „oni neumějí šplhat a Annabelle je mrtvá.“

„Pro případ, že se vrátí jako jedna z nich,“ ukázal jsem na okno.

Gary se zamračil. „Možná bychom ji měli shodit ze střechy. Brzo začne smrdět.“

„Ne!“ vykřikl Connor.

Skeeter ho poplácal po zádech. „Ten pach možná pomůže zakrýt náš. Nechte ji být. Zabedněte ty dveře.“

Gary a Eric přikývli a Skeeter a já jsme sešli zpátky dolů do kuchyně, kde čekali Bob a Evan,

reverend Mathis a Doris. Připravili pro Jill lůžko na podlaze se srolovanou utěrkou místo polštáře.

„Ach panebože na nebesích! Connor Nicholson! Jsi v pořádku, srdíčko?“ převzala ho Doris

od Skeetera.

Connor pevně objal Doris a znovu se divoce rozvzlykal. Očividně se znali, ale nevěděl jsem, odkud.

Doris zesinala, vzhlédla ke Skeeterovi.

„Kde je Amy?“

„Je venku. Annabelle Stephensová mu pomohla nahoru na střechu.“

„No…?“ podívala se za Skeetera. „Kde je?“ Skeeter zavrtěl hlavou. „Nahoře. Nepřežila to.“ Zhruba v té chvíli začalo bušení kladiva. Doris objímala Connora a ten plakal. Reverend Mathis odešel do svatyně zkontrolovat Barb a slečnu Kayovou, a Skeeter si sedl na podlahu vedle své ženy.

Jill byla v bezvědomí, krví podlité oči sotva viditelné skrz tenké štěrbiny mezi víčky. Sotva lapala

po vzduchu a blednoucí pokožku jí pokrýval tenký film potu.

Zoe stála ve dveřích, oči upřené na tetu Jill. Klekl jsem si vedle dcery a přivinul ji k sobě.

Skutečně jsem neměl co říct a nemělo smysl se ptát, jestli je v pořádku. Nikdo z nás nebyl v pořádku.

Skeeter se skláněl a šeptal Jill tichá, konejšivá slůvka. Nemohl jsem se na to dívat, odešel jsem do svatyně. Koberec pod všemi třemi okny byl pokrytý rozbitým sklem. Fairviewští měšťané se sápali po prknech, která Eric a Gary přitloukli přes okna, a bušili do nich. Prkna nevydrží věčně, stejně jako to nepatrné množství potravin, které Skeetera a několik málo ostatních napadlo přinést s sebou.

Reverend Mathis se modlil s Barb a slečnou Kayovou, ale zarazil se a sledoval mě, jak přistupuji k oknům. Vykoukl jsem ven a snažil se určit, jak daleko je moje auto od kostela. Kolem Skeeterova domu, ba ani mezi ním a kostelem jsem neviděl nikoho z nemocných, ale to neznamenalo, že tam žádní nejsou. Přesto – nejtěžší bude vyjít ze dveří. Vstoupil jsem do kuchyně a vytáhl z kapsy klíčky od auta. „Přeběhnu to se Zoe. Mám auto na konci bloku. Máme dvě, možná tři volná místa, ale budeme potřebovat odpoutat pozornost, abychom se dostali ven.“

„Ale já nechci odejít od tety Jill, tati,“ řekla Zoe.

Doris zavrtěla hlavou. „Já tam nejdu.“

Bob se zamračil. „Proč prostě nezůstanete? Jestli je někde bezpečno, tak tady.“

Zakryl jsem Zoe uši a tiše promluvil: „Protože Annabelle nechala krvavou stopu ke kostelu a krev je rozmazaná po západní zdi. Skeeter a já jsme právě byli na střeše. Kostel je obklíčený a přicházejí další. Kdoví, kdy odejdou, nebo jestli vůbec?“ Skeeter přikývl. „Budeš potřebovat zbraň. Něco lehkého, ale s velkou průrazností. Vezmi si tamhle z mé tašky automat. Tu dvě stě třiadvacítku. Nezapomeň zásobníky. Budu vás krýt.“

Dlouhá maskáčová sportovní taška obsahovala skoro všechny zbraně, které Skeeter vlastnil,

předtím ji zastrčil pod stůl v kostelní kuchyni. Dřepl jsem si, popotáhl nylonové zavazadlo

po omšelém linoleu a našel automat s krátkou hlavní, který byl lehčí, ale vypadal stejně nebezpečně

jako všechny ostatní zbraně v tašce. „Nikdy jsem nestřílel ze samopalu, Skeetere. Nevím, jak se s tím zachází.“

Skeeter se malinko ušklíbl, ale usmát se nedokázal.

„Zoe s tím umí zacházet. A měl bys ji nechat trénovat, až se dostanete někam do bezpečí. Jen pro jistotu.“

Při představě, že by se mi něco stalo a Zoe by pak zůstala sama, se mi málem zastavilo srdce. Byla

tak malá, a jestliže opustíme Skeetera a Jill, bude mít už jen mě. „Možná bychom měli zůstat?“ zalétl jsem pohledem ke svatyni. Ty mrtvoly venku se pořád snažily dostat dovnitř, lomcovaly prkny a bušily do nich.

Skeeter pohlédl na svou ženu a pak zpátky na mě.

„Ne. Neměli.“ Vytáhl jsem z tašky pistoli devítku a krabici nábojů. „Můžu si vzít taky tohle?“

Skeeterovy oči na okamžik spočinuly na Zoe. Věděl, proč

ji chci. Nemůžu ji nechat odkázanou samu na sebe.

„Samozřejmě, brácho.“

Kývl jsem na znamení díků a pak jsem vstal. „Ale stejně potřebujeme odvést pozornost.“

Doris posadila Connora do křesla, kde prve seděla Jill. „Možná bude při troše štěstí někdo

projíždět městem. Budou pronásledovat auto?“

Zoe mě zatahala za nohavici. „Já nechci jít ven, tati.“ Sklonil jsem se a pohlédl jsem jí do očí. „Já vím, že nechceš. Je to tam strašidelné, viď?“

Zoe přikývla.

„Ale tady to pro nás není nejbezpečnější. Musíme najít něco jiného.“

Zoe sevřela rty do pevné čárky a mezi obočím se jí objevila maličká vráska, ale nehádala se.

„Měl bys s sebou vzít Connora a Evana,“ řekl Skeeter.

Evan pohlédl na Boba se strachem v očích. Connor zavrtěl hlavou a schoval se za Doris.

Doris také zavrtěla hlavou. „Nemůžu mu zabránit, aby s sebou vzal svou dceru, Skeetere, ale nedopustím, aby odvedl tyhle chlapce ven, mezi ty mrtvoly.“

„Connore,“ řekl Skeeter, „myslím, že bys měl jít s Nathanem. Budeme dělat, co můžeme, aby se mrtvoly nedostaly dovnitř, ale nevím, jestli tady budeš v bezpečí, prcku.“

Stěží jsem viděl, jak Connor na protest vrtí hlavou, protože stál za Doris. Nehodlal jsem ho nutit

a vlastně jsem mu to ani nemohl zazlívat po tom, čím právě prošel.

„Bobe?“ řekl Skeeter. „Víš jistě, že nechceš dát Evanovi šanci?“

Evan zíral na Boba, očima prosil, aby směl zůstat. Bob poplácal chlapce po rameni a pak zavrtěl hlavou.

Barb našla plastovou nákupní tašku a já do ní uložil několik krabic nábojů a pět lahví vody, pak

jsem si zastrčil devítku za pás kalhot. Kdyby mi ještě včera někdo řekl, že budu dělat něco

podobného, rozsypal bych se smíchy. Byl jsem párkrát se Skeeterem na lovu, zastříleli jsme si spolu,

ale vlastnit zbraň nikdy nepatřilo k mým prioritám a nebyl jsem odpůrcem kontroly zbraní.

Když se teď světa zmocnily oživlé mrtvoly, měl jsem za to, že kterýkoli člen Národní střelecké

asociace je na tom líp než většina ostatních.

Právě když jsem si zavěsil ucha tašky do ohbí lokte, rozezněl se kostelem zvuk spásy: automobilová houkačka.

Scarlet

Ve většině domů byla tma, takže pouliční osvětlení vrhalo na všechno zlověstné stíny. Armáda hlídkovala a Tobin a já jsme museli každou chvíli skočit za keř nebo do stínu, což nás zpomalovalo. Navíc nás brzdil Tobinův poraněný kotník. V duchu jsem se ptala, jestli je ještě někdo doma nebo jestli armáda všechny někam odvedla. Tuhle myšlenku jsem silou vůle potlačovala, protože to by znamenalo, že moje holky budou na nějakém nedosažitelném místě, kde hlídají vraždící ozbrojené stráže.

Odmítala jsem tomu uvěřit, táhla jsem Tobina dál a odstrkovala ho, když ho kulhání nutilo víc se

o mě opírat. Snažila jsem se ho povzbuzovat i přes bolest. Kotník měl napuchlý a otékal každou minutou víc a víc. Chůze mu neprospívala.

Potřeboval přinejmenším ibuprofen a pytlík ledu.

„Už to není daleko,“ řekla jsem.

Tobin tajil dech při každém našlápnutí už tři nebo čtyři bloky, ale nestěžoval si.

„Myslíš, že je tam najdeme?“ řekl.

„Doufám.“

„Vypadá to, že nikdo není doma. Je tu někde nějaký kryt pro veřejnost? Možná se tam všichni přestěhovali?“

„Je to možné. Třeba nemocnice, nebo základní škola. Je tam starý protiletecký kryt.“

„Moje sestra má chlapečka, říkal jsem ti to?“ Usmála jsem se na něj. „Říkals, že je svobodná máma. Jak se jmenuje?“

„Tavia. A můj synovec je Tobin.“

„Páni. Jmenovec.“

„Jo,“ zazářil pýchou, i když mu po obličeji stékal pot.

„A je to hodný kluk. Sportovec. Slušně

vychovaný. Odvedla skvělou práci. Myslím, že jsem jí to ale nikdy neřekl.“

„Řekneš jí to,“ prohlásila jsem a v duchu jsem se modlila, aby to byla pravda.

Na rohu se objevil armádní obrněný džíp a já zatáhla Tobina do tmy u nejbližšího domu.

Z Tobinova kotníku se ozvalo slabé lupnutí. Udělal grimasu a slabě zasténal.

Tobin se snažil zklidnit svůj namáhavý dech. „Oni jsou navíc ozbrojení. Já to nechápu. Proč by…

proč by hlídkovali v ulicích, jestli se jen snaží zadržet ty hnusné mrtvoly? Proč hlídkují po městě,

jestli jenom chtějí udržet pochodující mrtvoly venku na ulici? Možná hledají ty, co přežili. Možná jen shromažďují lidi, aby je odvedli do krytu?“

„Nezdá se mi, že bychom měli vyjít ven a požádat je o pomoc,“ řekla jsem a táhla ho dál, jakmile vojenský vůz projel.

„Černocha můžou zastřelit, když se plíží potmě, to se mi taky nezdá.“

Pousmála jsem se. „Ale jdi. Už tam skoro jsme.“ Tobin kulhal čím dál víc. Blok od Taviina domu už trpěl. Sténal a úpěl bolestí, každý krok mu

působil muka.

„Jestli nepřestaneš dělat takový rámus, někdo si bude myslet, že jsi mrtvola, a zastřelí nás z okna.“

„Promiň,“ řekl Tobin s upřímnou lítostí.

„Dělám si legraci. Nechceš si odpočinout?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Musíš se dostat ke svým holkám.“ Hleděl na dům své sestry, vzdálený už jen tři čísla od nás. „Škoda, že ti tu službu nemůžu oplatit. Škoda, že ti je nemůžu pomoct najít.“ Jeho velká ruka, která mi ležela na rameni, mi jemně stiskla pokožku a já ho na oplátku objala.

Zastavili jsme se u Taviina zápraží. Její dům měl krytou verandu a vetché síťové dveře. Tobinův hlas byl stěží silnější než šepot. „Tavie! Tady je Tobin! Jsi tam?“ Odmlčel se, čekal na odpověď.

„Tavie!“

Ukázala jsem na dům svých prarodičů. „Budu hned vedle. Houkni, kdybys mě potřeboval.“

Tobin se usmál. „Udělalas už dost. Děkuju ti, Scarlet.“

Pokynula jsem mu a pak jsem přešla přes zahrádku k příjezdové cestě svých prarodičů. Tráva se

zrovna začínala zelenat a pod nohama byla napůl měkká, napůl křupavá. Moje kroky zněly v nočním tichu hlasitě. Tlumené zvuky, které Tobin vydával u vedlejších dveří, byly stěží slyšitelné, ale mně připadalo, jako by každé moje vydechnutí zesiloval megafon.

Přitáhla jsem k sobě síťové dveře a ty se s vrznutím otevřely. Stiskla jsem kliku, napůl jsem čekala,

že bude zamčeno, ale nebylo. Vstoupila jsem a snažila se proniknout zrakem tmu. „Memo?“ Můj hlas byl tak jemný a nehrozivý, jak jen jsem dokázala zvládnout. Prarodiče už stárli. Jestliže nejsou posedlí zprávami, pak mohou být stejně dobře k epidemii úplně lhostejní. „Memo, to jsem já,

Scarlet.“ Přešla jsem obývacím pokojem do chodby a zahnula k jejich ložnici. Na stěnách visely

fotografie naší rodiny a já se zastavila před jedním obrázkem formátu A5 – všimla jsem si, že jsem

na něm já spolu s Andrewem a holkami za šťastnějších časů. Ne, to byla lež. Nikdy jsme nebyli šťastní.

Když jsem zavolala matce, abych jí sdělila, že Andrewa opouštím, pustila se do mě. „Ty nevíš, jak jsi na tom dobře, Scarlet,“ říkala. „Není to alkoholik jako tvůj otec. Nefetuje. Nebije tě.“

„Nemiluje mě,“ opáčila jsem. „Vůbec není doma.

Pořád pracuje. A když je doma, tak jenom křičí

na mě i na holky. Chová se, jako by nás nenáviděl.“

„Kdyby se s tebou žilo snáz, možná by chtěl být víc doma.“

Jak jsem stála na chodbě před tím obrázkem, přitiskla jsem si pěst na srdce ve snaze potlačit tu letitou bolest. Když jsem se ho rozhodla opustit, měl podporu své rodiny – i mé. Pro ně byl snubní prsten odznakem cti. Jenže on byl vzteklý, někdy i krutý. Samozřejmě jsem nebyla žádná saň, ale když jsem odmítala dopustit, aby šikanoval naše děti, vedlo to jen k ještě hlasitějším hádkám. Ke řvaní.

Kristepane, to řvaní. Náš bývalý domov byl plný křiku a rámusu a slz. Ne, nebyl opilec, ani narkoman, ani mě nebil, ale žít v samém trápení je skoro stejné.

Vydržela jsem to tak dlouho kvůli holkám. Jediný člověk, který stál mezi nimi a Andrewem během jednoho jeho záchvatu vzteku, jsem byla já. Když se hnal za Jennou do schodů a křičel jí do obličeje, hnala jsem se za ním. Zadržela jsem ho před jejím pokojem. Jeho hněv se přesměroval na mě, takže se Jenna nemusela ve vlastním domově bát. Ale nebil mě. Ne, nebil.

Někdy jsem litovala, že mě nebije, abych mohla matce předložit aspoň něco. Hmatatelnou oběť,

kterou bych jí složila k nohám, aby viděla, že mé rozhodnutí neovlivnilo sobectví nebo něco tak povrchního jako nuda. Možná by mi uznala tuhle záminku, místo aby se postavila na Andrewovu stranu a litovala ho, jaká jsem to děsná osoba a co se mnou oba museli vytrpět.

U nás doma teď panoval klid, bouchání dveří a křik vystřídaly smích a ano, ustavičné hádky mezi děvčaty. Ale vzápětí už se k sobě tulily na pohovce. Jejich domov se zase stal bezpečným přístavem.

To jsem jim dlužila po tom, čím musely projít kvůli mně a Andrewovi.

Vzala jsem za kliku a stiskla ji. Nevěděla jsem, co mě čeká. Mema, matčina matka, byla příjemně

neutrální. Prostě jen přikývla, když jsem jí sdělila, že mé manželství skončilo, a řekla, že mě Ježíš

miluje a abych nechala děvčata v církvi. Na ničem jiném jí vlastně nezáleželo.

Dveře se zvolna pohnuly. Napůl jsem se připravovala, že ze tmy něco vyskočí, a napůl jsem čekala,

že uvidím něco strašného. Ale když se dveře otevřely a odhalily jejich maličkou ložnici, postel

s nebesy a starodávné tapety, vypustila jsem z plic dech, který jsem zadržovala. Postel byla ustlaná.

Ještě si nešli lehnout.

Stejně rychle, jako mě úleva zaplavila, zase zmizela. Touhle dobou už by spali. Nejsou doma. To

znamená, že je někdo odvezl, a pokud to byli vojáci, pak holky s největší pravděpodobností nejsou

ani u Andrewa. Vzlyk se mi zadrhl v hrdle. Nehodlala jsem plakat, dokud nebudu mít proč.

Obrázek v chodbě mě zaujal. V Jeepu, čekajícím na okraji města, nebyla žádná malá fotka mých

dcer, jakou jsem nechala v Suburbanu. Nepovalovaly se tam na zemi jejich kresby a školní úkoly.

Zvedla jsem ruku, uchopila rámeček a pak ho hodila na zem, až se sklo rozbilo. Rychle jsem vytáhla

zpod střepů fotografii, přeložila jsem ji napůl a vsunula do podprsenky. Všechna alba s fotkami, co jsme měly, zůstala doma v kredenci. Fotografie nemluvňat, momentky z narozenin a jak si hrají venku.

Všechno to tam zůstalo. Možná mi nezbylo nic než ten obrázek, co mě teď tlačil do kůže.

Vystřelila jsem z domu a nechala za sebou zabouchnout dveře, vyběhla jsem na ulici. Tobin stál na Taviině zápraží, opíral se o dveře.

Zadívala jsem se na něj a on můj upřený pohled opětoval. Taky nebyla doma, ani malý Tobin.

„Pokusím se pro tebe vrátit.“

Tobin se chápavě pousmál. „Ne, nepokusíš. A ani bys neměla. Jen bych tě zdržoval.“

Okamžik jsem ho pozorovala, neviděla jsem v jeho očích žádný odsudek. „Moji prarodiče mají

v koupelně spoustu léků. Ibuprofen, prášky proti bolesti, projímadla. Dveře jsou otevřené. Posluž si.“ Tobin ze sebe vypravil krátký smích. „Děkuju.

Doufám, že najdeš svoje holky.“

„Najdu,“ otočila jsem se a rozběhla se tryskem. Za dalším rohem byla Main Street. Byla to dobře osvětlená hlavní třída a honosila se jedinou světelnou křižovatkou ve městě. Čtyřproudovka s dostatečným parkovacím prostorem po obou stranách byla široká a nenabízela mnoho možností úkrytu. Hnala mě setrvačnost, když pouliční lampa na rohu odhalila mou přítomnost jako uprchlého trestance. Prostě jsem nezastavovala a doufala, že budu mít dost štěstí a nikdo mě neuvidí. Přehnala jsem se přes ulici a chodník a pak jsem to střihla přes zadní parkoviště u pohřebního ústavu, odkud jsem vletěla do postranní uličky. Hned za rohem ležela rozbitá židle a ještě než mě napadlo skočit, nohy už se odrážely od země samy od sebe.

Tenisky a chirurgický úbor jsem měla mokré a ztěžklé blátem, ale vědomí, že moje holky jsou jen pár kilometrů odtud, mě neslo dál, jako bych nevážila ani gram.

Tobin na mě volal ze vzdálenosti několika bloků:

„Běž, Scarlet! Ty je najdeš! Najdeš! Utíkej!“

Nohy mi ubíhaly tak rychle, jako ještě nikdy, ani na střední škole, když jsem závodila a tolik chtěla

vyhovět matce, že jsem běhala, div mi nepraskly plíce. Přesto jsem vždycky byla nejpomalejší, vždycky ta, co zůstávala pozadu. Tehdy v noci ale ne. Tehdy v noci bych dokázala i létat.

Přede mnou se objevilo staré nádraží a já přeběhla přes koleje a pak jsem proběhla kolem ruin

z cihel a malty, na nichž se skvěl nápis ANDERSON.

Písmena zašla a zrezivěla jako moje rodné město. Jen jednou jsem se ohlédla, než jsem přeběhla ulici. I když mi pot stékal do očí a plíce stěží

stíhaly, nezastavovala jsem se. Ještě tři bloky k mým maličkým. Budou tam. Budou.

Proběhla jsem uličkou a chytla druhý dech, když jsem ucítila známé křupání štěrku pod nohama. Zaštěkal pes a já se usmála. Na druhé straně města nebylo slyšet ani jediného psa. Na tenhle konec vojáci ještě nedorazili. Jenna a Halle na mě budou čekat a já je vezmu do náručí a zmáčknu tak pevně, že na ničem jiném nebude záležet. Šílenství za hranicemi města zmizí.

Dorazila jsem na konec uličky, naproti Andrewovu domu. Přímo před sebou jsem měla volně

stojící garáž a příjezdovou cestu, ale jeho bílý Tahoe tu nebyl. Dech se mi zastavil a zvedl se mi

žaludek. Kapitola 10 Nathan

„Je to tvoje, brácho, jdeme na to!“ řekl Skeeter a rozběhl se k oknu. Otáčel hlavou na všechny strany, jak se snažil získat co nejlepší výhled. „Dvě auta!

Přímo před kostelem!“

Někdo venku zaječel a já uviděl velkou skupinu zombiů, jak se odloupli od zdi a zamířili k ulici. Rozběhl jsem se ke dveřím a přitiskl ucho na jejich výplň. Žádné škrábání, žádné tření. Žádné sténání.

„Zoe?“ zavolal jsem.

Zoe ke mně přiběhla. Postavil jsem ji za sebe a vzal za kliku.

„Počkej!“ vykřikla Zoe s pohledem na tetu Jill, která ležela na podlaze jako bez života, kromě očí.

Ty se násilím otevíraly, podlité krví a plačící, ale bystré.

„Zoe, musíme jít,“ držel jsem ji za zápěstí.

„Mám tě ráda!“ vykřikla Zoe. Byla ještě dítě, ale věděla, že už tetu nikdy neuvidí. „Mám tě ráda,

teto Jill!“ Slzy jí proudily po líčkách a natahovala se k tetě, tahala mě za ruku, která ji svírala.

Jill se mdle usmála. Žíly pod její pokožkou byly teď viditelnější: modré plazivé čáry se větvily

a pokrývaly ji jako virus, šířící se tělem. Osamělá slza skanula Jill po líci a ukápla na pokrývku pod ní.

Skeeter přiskočil k Zoe, vzal ji do náruče. „Neplač, špunte.“ Vsunul jí palec pod bradu a zvedl její

oči ke svým. „Já se o Jillinku postarám, platí? Víš přece, jak moc má strejda Skeeter tetu Jill rád, ne snad?“¨

Zoe přikývla a svraštila obočí.

Skeeter se usmál a ještě jednou ji k sobě přitiskl.

„Máme tě rádi, Zoe. Poslouchej taťku. On se

o tebe dobře postará. A už buď zticha.“ Zoe zarývala prsty do Skeeterova ramene. Skeeter ji pustil

a vstal. „Jdi, Nate. Už jděte.“

Přikývl jsem, strčil jsem si klíčky od auta do úst, zasunul zásobník do automatu, natáhl ho a otevřel dveře. Vyklonil jsem se a rychle jsem se rozhlédl.

Vzduch byl čistý. Kývl jsem na Zoe a pak

na Skeetera. Mrknul na mě a já se rozběhl, Zoe jsem táhl za sebou.

Když jsme přebíhali ulici, uviděl jsem černý Jeep Wrangler, uhánějící směrem k Andersonu.

Nečekal jsem, abych zjistil, jestli ho mrtvoly budou pronásledovat.

Pustil jsem Zoeinu ruku a vytáhl klíčky z úst. „Zoe, nezastavuj!“ řekl jsem a držel klíčky před

sebou, abych je mohl strčit do zámku, jen co budeme u auta. Nechtěl jsem udělat žádnou pitomost,

jako třeba ty klíče upustit, takže jsem dbal na to, abych je pevně držel v prstech.

Když jsme se ocitli u auta, rozpomněl jsem se, že jsem je prve nestihl zamknout, tak jsem jen

otevřel dveře a sáhl za sebe, abych popadl Zoe. Na rohu se objevily nějaké stíny, ale já nevěnoval pozornost tomu, kolik jich je. Jenom jsem zvedl svou dceru a skoro ji hodil na sedadlo spolujezdce.

A pak jsem udělal přesně to, co jsem nechtěl. Upustil jsem ty zkurvený klíčky.

Zapadly pod auto, z dohledu.

„Tati!“ vykřikla Zoe.

Zaměřil jsem zrak na muže, který ke mně kráčel. Zvedl jsem automat a stiskl spoušť a minul. Znovu jsem stiskl spoušť, tentokrát jsem trefil toho otrhaného, zakrváceného predátora do krku. To ho nezastavilo. Zčistajasna mu ale explodovala levá strana lebky a padl na zem jako podťatý. Na druhé straně ulice stál Skeeter, loveckou pušku v ruce.

Zvedl pěst, vztyčil ukazováček, malíček a palec. Opětoval jsem jeho gesto, naskočil do auta, vycouval jsem z jeho příjezdové cesty a zamířil na západ,

k dálnici. Miranda

Po čtvrt hodině jízdy na východ jsem sjela s broukem na krajnici. Řasenka mě pálila v očích a viděla

jsem čím dál hůř. Bryce ještě pořád koukal z okna.

Natáhla jsem se dozadu, nahmatala ruku Ashley a stiskla.

Byla to moje starší sestra, ale taťka vždycky říkal, že já jsem ta silnější. Ashley mi nedala

na vybranou. Když se rodiče rozešli, stal se z Ashley jiný člověk, jako když dáte svetr do pračky a on

už pak nikdy nepadne ani nevypadá jako dřív. Nebyla to ta rozhihňaná, bezstarostná holka, se kterou

jsem vyrůstala. Místo toho začala být přecitlivělá, přehnaně emotivní a cynická. Když se naklonila

a pohlédla mi do očí, plavé vlasy jí přepadly dopředu, dlouhé, slepené pramínky jí visely nad klínem.

Ještě pořád vzlykala, obličej měla skvrnitý a zmáčený slzami.

„Co jestli vojáci čekají i ve Fairview?“ vykoktal Cooper.

Ashley pozvedla hlas, napůl mumlavě, napůl sténavě. „Já chci domů, Mirando. Chci k mámě!“

„Ve Fairview vojáci nebudou. Jediný důvod, proč jsou v Andersonu ti pitomci se zbraněmi, je ten, že je tam zbrojní sklad,“ odsekl Bryce. Ashley ho očividně štvala víc než dost. Jako by hlasité vzlykání nebylo dostatečně stresující.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Ashley. „Brzo bude tma. Asi bychom neměli být v noci venku.“ Podívala jsem se na Bryce. „Na tom něco je.“

Možná nesouhlasil, ale nehádal se. Sjela jsem zpátky na vozovku a ujela dalších několik kilometrů,

až jsme se ocitli u starého statku. Zahnula jsem na příjezdovou cestu a málem porazila kdysi bílou, zrezivělou poštovní schránku.

Nové brzdy Brouka zaskřípaly. Všichni jsme civěli na dům a čekali, až někdo otevře dveře, nebo

nás uvítá, nebo se nás pokusí sežrat. Sáhla jsem po klice, ale Bryce mě popadl za paži.

„Půjdu já,“ řekl. Otevřel dveře u spolujezdce a zvolna kráčel k domu.

Rozhlédla jsem se. Neviděla jsem žádná vozidla, ale opodál stála stodola. Možná parkují tam

a dům jen vypadá opuštěně. Postřehla jsem dvě auta, ujíždějící po silnici číslo 11: jedno stříbrné

a černý čtyřdveřový Jeep Wrangler. Na půl vteřiny jsem zaostřila na dítě v autosedačce. Projíždělo kolem nás zpomaleně, drželo medvídka, nevnímalo, že se okolní svět řítí do záhuby.

„Panebože,“ otočila jsem se a sledovala, jak projíždějí kolem nás. „Ach panebože!“

„Co je?“ vykřikla Ashley, která okamžitě zpanikařila.

„Mířili rovnou do Andersonu. Ti pitomci na mostě je zabijou!“ Otevřela jsem dveře a vystoupila.

„Bryci, jedeme! Musíme je zastavit!“

„Nemůžeme zachránit všechny, kdo tam mají namířeno,“ chytla se Ashley mé opěrky hlavy.

„Ale v tom… v tom autě je dítě! Bryci!“

Bryce se ke mně otočil, zamračil se a přiložil prst na rty.

„Ale…“ řekla jsem a sledovala, jak odjíždějí z dohledu. A pak zmizeli. Sedla jsem si zpátky

do Brouka a zavřela dveře. „Je to na nás,“ řekla jsem a setkala se s pohledem Ashley ve zpětném zrcátku.

„Honem, Bryci,“ šeptal Cooper, víceméně pro sebe. Bryce nahlédl dovnitř, otočil se na patě, seskočil z malé betonové verandy a sprintoval k Brouku.

Zabouchl dveře a ukázal na silnici. „Jeď,“ řekl zadýchaně.

„Cos tam viděl?“

„Jeď! Jeď!“ řval a ukazoval.

Dupla jsem na plyn a vycouvala na silnici. „Co?“ opakovala jsem, když jsme byli bezpečně znovu na vozovce. „Cos tam viděl?“

Bryce zavrtěl hlavou.

„Měli bychom to otočit.“

„Ne.“

„Pokusit se varovat tu rodinu před mostem.“

„Ne.“

„Tys mě neslyšel, Bryci? V tom autě bylo dítě! Měli bychom to otočit!“

„V tom domě bylo taky dítě!“ zařval. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a pak znovu promluvil. „Věř mi. Jestli je zabijou na mostě, bude to pro ně lepší.“

Okamžik jsem Bryce pozorovala a pak jsem se znovu soustředila na vozovku. Z tváře mu zmizela

veškerá barva a na čele mu vyvstal pot.

„Cos viděl?“ zeptala jsem se tiše.

Zadíval se z okna. „Nechtěj to vědět. Lituju, že jsem to zahlédl.“

Následující kilometry ubíhaly v klidu, mířili jsme k Fairview, ale nebylo těžké poznat, když jsme se ocitli na území města. Ulicemi šmejdilo víc zombiů, než jsem očekávala – šourali se osamocení i ve skupinách. Už jsme byli skoro za městem, když jsem dupla na brzdy.

„Co je?“ pronesl Bryce nahlas a praštil rukou do palubní desky.

Ulicí utíkala bosá žena, na ruce nesla holčičku a druhou rukou za sebou táhla chlapce, asi devíti až desetiletého. Měla na sobě červené šaty s bílými puntíky a vlasy se jí skoro všechny vyprostily z tmavého ohonu v týle.

„Bryci,“ řekla jsem.

„Vidím je.“

Žena se zastavila u rohu kostela a pomáhala chlapci vyšplhat na klimatizační jednotku, přičemž

udatně minula velkou skupinu oživlých mrtvol. Zvedla si chlapce na ramena a pak ho vystrčila nahoru, takže mohl vyšplhat nahoru, a pak mu podala holčičku. Vytáhl ji nahoru do bezpečí, ale malá se natahovala po ženě, rozkřičela se a upoutala pozornost zástupu zkrvavených oblud, bušících

na průčelí kostela. Několik mrtvých se odpoutalo a zamířilo k ženě. Pracně se snažila šplhat, ale chlapec čekal, v předklonu se opíral o kolena, povzbuzoval ji.

Tehdy jsem zpozorovala krvavou stopu, která se táhla po bílé dřevěné stěně kostela. Někdo jiný už tudy prošel. Někdo, kdo byl pravděpodobně nakažený.

„Musíme jim pomoct,“ řekla jsem, tentokrát odhodlaně.

„Podívejte,“ řekl Cooper, ruku nataženou mezi mým a Bryceovým sedadlem. Ukazoval na kostel.

„Okna jsou zabedněná! Jsou tam lidi!“

Bryce se na mě podíval. „Vypadá to jako dobré místo, kde přečkat noc.“

Sledovala jsem, jak se žena jen taktak dostala na střechu předtím, než se mrtví dostali k přístavku, na kterém prve stála.

Vypustila jsem dech, který jsem podvědomě zadržovala. „Tak jo, ale jak se dostaneme dovnitř?

Jak

je přimějeme, aby nás tam pustili?“

„Nejsou moc rychlí,“ ukázal Cooper na ženu na střeše. „Proběhla kolem nich.“

„Nevyjdu ven, když tam chodí ty mrtvoly,“ kvílela Ashley. „Ani náhodou!“

Rozhlédla jsem se kolem Brouka, ujistila jsem se, že nás nečeká žádné překvapení, a pak jsem si

všimla, kde je slunce. „Před setměním se na ranč nedostaneme. Tam uvnitř už jsou lidi. Patrně mají zbraně a vodu…“

„A koupelnu,“ zamumlal Cooper.

Bryce přikývl. „My nemáme nic. Půjdeme tam. Musíme najít způsob, jak mrtvoly rozptýlit, než se dostaneme dovnitř.“

„Vy tam jděte. Já projedu kolem nich a odlákám je, schovám Brouka a pak se vrátím.“

Bryce zavrtěl hlavou. „Já to udělám.“

„Podívejte!“ ozvala se Ashley.

Žena se snažila otevřít okno, ale nešlo jí to. Najednou se otevřelo a ona chytla své děti a okamžik

je chránila vlastním tělem, dokud nepoznala toho, kdo stál na druhé straně. Z okna se vyklonil vysoký, neupravený muž a pomohl matce i dětem dovnitř.

Přistoupil k okraji střechy a podíval se na zběsilou smečku dole. Zombiové rámusili jeden přes druhého, snažili se dostat k lidem na střeše.

„Koukejte,“ řekla jsem překvapeně. „Neumějí šplhat.“

Bryce vystoupil z Brouka a zamával rukama. „Hej!“ zařval.

„Co to sakra děláš? Co když nás zastřelí?“ řekl Cooper.

„Pomoc!“ volal Bryce a Coopera si nevšímal.

Muž na střeše nám gestem naznačil, abychom objeli kostel zezadu, a pak ukázal na svou zbraň.

„Bude nás krýt. Jedem. Jedem!“ nastupoval Bryce zpátky.

Bez zaváhání jsem dupla na plyn a Brouk vyrazil.

Během několika vteřin už jsme kodrcali přes ulici

na trávník u kostela. Muž zvedl ruku, napřáhl dlaň a pak ukazoval, naváděl nás.

Zaparkovala jsem Brouka za kostelem, pak jsem vyskočila a odtáhla sedadlo, aby mohla Ashley vystoupit. „Jdeme. Jdeme! Pohněte, rychle!“ křičela jsem a sledovala, jak se všechny mrtvoly po straně kostela obracejí směrem k nám a začínají se blížit.

Zadní dveře kostela se otevřely a ukázal se v nich muž ze střechy. Zastrčil západku, hned jak se poslední z nás ocitl uvnitř. Místnost byla plná vyděšených lidí: viděli jsme tu matku s dětmi, další ženu, dva malé kluky a pět mužů: toho, co nás zachránil, dva muže středního věku a dva starší.

„Mockrát vám děkuju,“ řekla jsem muži, který nás pustil dovnitř. „Potřebujeme někde přenocovat.“

„Skeeter McGee,“ podal mi ruku. Stiskla jsem ji a on kývl na Coopera, Bryce a Ashley a pak se

obrátil k jednomu z mužů středního věku. „Gary, budeme muset znovu zatlouct ty dveře nahoře.

Tentokrát jen jedno prkno.“

Gary přikývl, pak se otočil a zmizel v tmavé chodbě.

Jeho kroky zaléhaly zpátky do kuchyně, pak začalo bušení kladivem.

Všichni v místnosti si vyměnili pohledy a Skeeter se pak věnoval ženě, která ležela na podlaze.

Zdálo se, že je na pokraji smrti – z koutku úst jí kapaly bílé zpěněné sliny na pokrývku, již měla pod sebou.

„Byla Annabelle…?“ ozvala se starší žena.

„Ještě ne,“ odpověděl Skeeter.

„To je dobrá zpráva. Možná se Jill nevrátí jako jedna z nich. Nebo se možná uzdraví. Prostě to

nevíme, Skeetere. Prosím tě, nedělej nic ukvapeného.“

„Nemusíš mi nic nalhávat, Doris,“ odpověděl. Prohrábl velkými prsty vlhké plavé vlasy Jill a něco jí pošeptal do ucha.

Doris se po nás podívala. „Pánbůh vám požehnej. Jste z Andersonu?“

„Chodíme na univerzitu v Greenville. Můj otec má ranč na severozápad odtamtud. Vážně se nám nechtělo cestovat po setmění.“

Doris chápavě přikývla. „Nemůžu říct, že bych vám to měla za zlé. Nechcete trochu vody, děcka?“

Už mířila k ledničce. Všem nám podala lahve s vodou a my si z nich neprodleně začali přihýbat.

„Váš otec má někde blízko odtud ranč?“ zeptal se Skeeter.

Ashley se usmála. „Ranč Červený vrch.“

Skeeter přikývl. „Jezdil jsem tam na lov. Tam to budete mít dobré.“

Gary se vrátil z chodby, v ruce kladivo.

Všichni se uvelebili, jak se dalo. Doris konejšila matku s dětmi, Skeeter střídavě kontroloval manželku a okna v druhé místnosti. Všichni se zajíkli a vyměnili si pohledy, když se venku mezi ostatními objevil někdo nový. Fairview byl maličké městečko. Bylo pochopitelné, že se všichni navzájem znali. V duchu jsem se ptala, kým byla Skeeterovi ta žena na podlaze a jak vypadal její život, než ji pokousali. I se zpocenou, promodralou pletí a tmavými kruhy kolem očí bylo zřejmé, že bývala krásná.

Muž, kterému říkali Bob, ukázal do sousední místnosti. „Tam je svatyně. Spousta místa k sezení.“

„Děkuju,“ přijala jsem jeho pozvání.

V lavicích seděly další dvě ženy, o dost starší. Vybrala jsem si místo vpředu a sedla jsem si vedle uličky, co nejdál od rozbitých oken. I když je zabednili, bylo dost znervózňující poslouchat, jak se mrtvoly snaží dostat dovnitř.

Bryce usedl vedle mě z jedné strany, Ashley z druhé.

Cooper zaujal místo vedle mé sestry a vzal ji za ruku. Všichni jsme sborem vydechli úlevou.

Položila jsem si hlavu na Bryceovo rameno a on si opřel hlavu o mou. Po tom všem, co jsme viděli

a čím jsme prošli, jsem se domnívala, že neusnu, ale čím déle jsem seděla na té tvrdé, studené,

dřevěné lavici, tím mi připadala pohodlnější – a tím těžší bylo udržet oči otevřené. Poposedla jsem

a pošťouchla Bryce, aby pootočil hlavu a políbil mě na spánek.

„To nic. Spi. Už jsme v bezpečí.“

„Už nikdy nebude žádné bezpečí,“ zašeptala jsem a snažila se nedovolit, aby mi ta slova spustila

z očí další proud slz.

„Dost v bezpečí, abychom si mohli trochu odpočinout,“ odpovídal šeptem. „Teď zavři oči, Mirando. Zítra nás čeká dlouhý den.“

„Jak se dostaneme na Červený vrch, bude to dobré, viď?“

„Tvůj táta už tam nejspíš je, na smrt vyděšený, a uvažuje, kde jste. Bude moc rád, až tebe a tvou sestru uvidí. Budeme daleko ode všeho, s plnou spižírnou a tou šílenou sbírkou zbraní tvého táty. Bude nám prostě skvěle.“

Při jeho slovech jsem zavřela oči a pohltila mě tíže spánku.

Kapitola 11

Scarlet

Domy kolem Andrewova tonuly ve tmě a byly opuštěné jako všechny ostatní. Přešla jsem ulici, kde jsem neviděla auta ani lidi. Svažitost Andrewovy příjezdové cesty ve mně budila pocit, jako bych se trmácela do strmého horského svahu – po té vzdálenosti, kterou jsem právě uběhla tryskem. Opatrně,

aby mi štěrk nekřupal pod nohama příliš hlasitě, jsem postupovala jemnými krůčky a zastavila se u branky. Zavrzala, když jsem na ni zatlačila, a zvolna jsem vystoupala po asi deseti schodech k Andrewovým zadním dveřím. Prošla jsem tuto cestu jen párkrát od té doby, co se sem Andrew přestěhoval.

Po rozvodu už si nemohl dovolit patrový montovaný domek, který jsme si koupili v sousedním

městě, a přestěhoval se do zrekonstruovaného třípokojáku. Bydlel teď doslova na špatné straně města,

zahnízděné hluboko v západní části Andersonu, kde nebyly šťáry ve varnách pervitinu ničím neobvyklým.

Andrew se cítil ponížený stěhováním i rozvodem, a při svých návštěvních víkendech nás všechny překvapoval. Řvaní zvolna ustávalo. Tyranizování vystřídaly krátké výbuchy mírné dotčenosti nebo dlouhé vzdechy. Nevěděla jsem, jestli to, že se většinu měsíce s holkami nevídá, pomáhá rozptýlit jeho zuřivost, nebo zda jeho klid pramení z mé nepřítomnosti.

Vystoupila jsem po dvou schůdcích k Andrewovým zadním dveřím a zaklepala na plexisklo v horní

polovině dveří. Skrz záclonu nebylo dovnitř vidět.

Znovu jsem zaťukala, pak jsem zkusila vzít za kliku. Bylo zamčeno.

Srdce mi bušilo nedočkavostí tak prudce, až jsem je cítila v hrdle.

Okna po obou stranách domu i okno vedle předních dveří byla taky zamčená. Pleskla jsem dlaní

do okna v jídelně. „Andrewe! Jenno! Halle? Tady je mamka! Jste tam?“

Nic.

Přitiskla jsem ucho ke sklu a naslouchala. Ticho nastartovalo slzy a dolní ret se mi roztřásl. Opřela jsem se víc, studené okno potlačovalo pálení, které mi tlak vyvolal v celém uchu. Pevně jsem zavřela oči a v duchu žadonila, aby mě někdo uvnitř zbavil strachu.

Nakonec jsem se odtáhla od okna a rozhlédla jsem se ulicí. Vyhrkla mi slza a skanula po líci.

Setřela jsem ji a přitom jsem narazila do skla. Bez rozmýšlení jsem se rozmáchla a vrazila loktem

do okna, vložila jsem do toho veškerou frustraci a strach, které mi pulzovaly tělem. Okno se roztříštilo. Nebylo to tak hlučné, jak jsem čekala.

Oddělily se velké kusy skla, některé spadly do jídelny a některé k mým nohám.

„Andrewe?“ zašeptala jsem hlasitě.

Protáhla jsem se dovnitř a propátrala všechny místnosti, všechny komory, všechny kouty domu.

Něco však nebylo v pořádku. Holčičí bundy neležely zmuchlané na podlaze, zásuvky nebyly

pootevřené a na stole se nepovalovaly žádné Halleiny kresbičky. Vůbec nedojeli domů. Asi byli ve městě na setkání s guvernérem, když vypukla epidemie. Možná zůstali uvězněni v krytu s guvernérem, anebo s nimi Andrew mohl utéct. Můžou být kdekoli.

„Krucinál,“ pronesla jsem tak hlasitě, jak už jsem několik hodin nepromluvila. „Krucinál!“ zařvala jsem. Popadla jsem židli v jídelně, mrštila jí přes celou místnost a pak jsem ztratila rovnováhu a padla na kolena. „Ne,“ vykřikla jsem a stočila se na podlaze do klubíčka. Viděla jsem v duchu

jejich tvářičky, nevinné a vyděšené, jak se v duchu ptají, kde jsem a jestli mi nic nehrozí, stejně jako jsem já uvažovala o nich. Tohle nezvládnu, když nebudu s nimi. Musím zase vidět, jak na mě Jenna koulí očima, potřebuju, aby mi Halle skákala do řeči.

Ony potřebují, abych jim říkala, že všechno

dobře dopadne. Nemůžeme jedna bez druhé přežít konec světa. Ani to nechci. Vzlyky se hromadily

a unikaly ze mě tak divoce, až se mi otřásalo celé tělo. Někdo mě určitě uslyší, můj nářek je nejspíš jediný zvuk, který je v celém tomhle bohem zapomenutém městě slyšet.

„Odpusťte mi to,“ řekla jsem a nechala se zaplavit pocitem viny a beznaděje. Sklonila jsem se

a opřela jsem se čelem i pažemi na koberci, ruce se mi samy sepjaly nad hlavou. Zanedlouho mě extrémní vyčerpání začalo zbavovat vědomí tak, jak jsem to ještě nikdy nezažila. Vzlykot se utišoval a během několika vteřin jsem upadla do obrovského moře temnoty. Hlubiny mě obklopily ze všech

stran a nakonec mě pohltily, teplé a klidné.

Sirény hlásily tornádo. Zvláštní. Nevybavovalo se mi, že by meteorologové dnes ráno mluvili

o nějaké bouři. Nebyla to zkouška. Zkoušky probíhaly vždycky ve čtvrtek v poledne, a dnes byl… nevěděla jsem, co je za den.

První, čeho jsem si všimla, když jsem otevřela oči, byla podlahová lišta a to, jak je koberec u stěn novější než tam, kudy se chodilo. Takových věcí jsem si všímala jako dítě, když jsem trávila víc času na podlaze, kde jsem si hrála, sledovala televizi, nudila se. Značnou část dětství jsem strávila na podlaze. Ani jsem si nevzpomínala, kdy jsem tenhle pohled naposled zažila jako dospělá. Ale koberec pod mými prsty nebyl můj.

Pálily mě oči. Slzy mi spláchly všechnu řasenku do očí a jejich okolí, takže zůstaly suché a pálily

jako v ohni. V okamžiku, kdy jsem se rozpomněla, proč jsem plakala, mi nadskočila hlava a rychle jsem se rozhlédla ve tmě pokoje. Řev sirén hlásil tornádo. Možná jsou porouchané, nebo došlo ke zkratu.

Po všech čtyřech jsem rychle zamířila k domovním dveřím Andrewova domu. Ulice byly pořád prázdné, ale sirény kvílely dál. Hlavou mi bleskl kostel ve Fairview a modlila jsem se, aby ty sirény umlkly. Hluk přivolá všechny Šourače z okruhu několika kilometrů.

Otevřela jsem dřevěné vnitřní dveře a přitiskla spánek ke sklu vnějších dveří. Rychle se zamžívaly vlhkými, viditelnými obláčky mého dechu, které zakrátko mizely, ale zastíraly mi výhled. Když jsem uviděla prvního člověka běžet ulicí, přerušovaně viditelného ve světle pouličních lamp, zajíkla jsem se.

Byla to starší žena, asi padesátnice, dosud byla naživu. I z druhého konce bloku jsem mohla pozorovat hrůzu v jejích očích. Několik vteřin poté se objevili dva muži – jeden nesl dítě – a další žena, vzápětí znovu zmizeli ve tmě. Pak dalších pět, a potom tucet. Muži, ženy a děti. Kolem mě jich proběhlo nejméně padesát, než jsem zahlédla prvního Šourače. Byla to žena. Rozeznala jsem ji proto, že náhodou někoho dostihla přímo pod pouliční lampou. Nedlouho potom se jich k davu připojilo několik dalších. Řev zvolna přerůstal z několika přerušovaných výkřiků v úplnou paniku. Dav se rozestupoval do vějíře, ale všichni přicházeli ze stejného místa – možná odtud, kde byli zadrženi s guvernérem. Zdálo se, jako by se celé město ocitlo v ulicích a prchalo jako o život. Mhouřila jsem

oči, zoufale jsem pátrala po Andrewovi a děvčatech, doufala jsem, že každým okamžikem zahnou

z hlavní třídy do téhle ulice, ale proud lidí řídl. Začala jsem ztrácet naději.

Hrozilo, že mi oči znovu zvlhnou slzami, ale já se místo toho nechala ovládnout hněvem. Bezmoc, kterou jsem cítila z toho, že se nemohu dostat ke svým dětem, ve mně probudila vztek. Rozběhla jsem se do Andrewovy ložnice a prohledala mu šatník. Jen pro případ, že by se sem náhodou vrátil, jsem tam nechala jednu pušku, vytáhla jsem zezadu batoh a naplnila ho municí. Pohybovala jsem se nemotorně, což způsoboval jak adrenalin, který mi proudil v žilách, tak to, že jsem nedržela pistoli v ruce od té doby, co jsem se rozvedla. Vzala jsem několik plechovek potravin. Otvírák na konzervy byl v zásuvce s příbory, ale nechala jsem ho tam v naději, že ho Andrew nezapomene zabalit, pokud ještě nevyrazil na cestu. Vzala jsem také plastovou lahev na vodu.

Teprve když jsem se vydala do prádelny, narazila jsem na něco skutečně užitečného: baterku, několik baterií, velký šroubovák a zavírací nůž.

Sebrala jsem ještě jednu věc, zapnula batoh a pak jsem se vrátila do obývacího pokoje. Sundala

jsem ze zdi několik rámečků a pak zatřepala předmětem, který jsem třímala v ruce. Sprej zasyčel, když jsem stiskla uzávěr ukazováčkem, paže se mi rozhoupala němou hudbou loučení a vytvářela velká, nápadná, černá slova.

ČERVENÝ VRCH BUDU ČEKAT PUSU MÁMA

Sledovala jsem, jak z písmen stéká barva, a doufala jsem, že to stačí, že uprostřed tohohle pekla se moje děti rozpomenou, jak se jmenuje ranč doktora Hayese, a povědí otci, jak se tam dostat. Jestli byl Andrew v tom davu, prchajícím z radnice, odvede je sem.

Upustila jsem sprej na podlahu a pak znovu vyhlédla proskleným panelem domovních dveří, abych spatřila pomalejší, šouravé mrtvoly, ubírající se hlavní ulicí za pachem živých. Andrew dostal naše dcery nějak ven, než to prasklo. Musela jsem tomu věřit a musela jsem věřit i tomu, že moje příští rozhodnutí bude správné.

Sevřela jsem popruhy batohu na svých ramenou a vyřítila jsem se z domu, zbytečně jsem za sebou nechala zabouchnout síťové dveře. Zastavila jsem se a zvolna otočila, abych spatřila, jak se několik mrtvol na západě automaticky otočilo za zvukem. Rozběhla jsem se na východ k domu svých

prarodičů, snad ještě rychleji než prve, protože jsem věděla, že zanedlouho vyjde slunce a už

nebudou stíny, které by mě ukryly. Nathan

„Zoe, snaž se dýchat pomaleji,“ řekl jsem. Zoe se málem zalykala, pracně se snažila pobrat všechno, co během posledních hodin viděla, včetně posledního loučení s tetičkou Jill. Natáhl jsem se a uchopil její drobnou ručku do své. „Bude to dobré, zlato. Najdeme místo, kde budeme v bezpečí.“

„Já myslela, že bezpečí je v kostele,“ řekla tiše.

„Ne dost velké bezpečí. Potřebujeme místo, kde budeme moci zůstat dlouho. Na venkově, daleko od všech těch nemocných lidí.“

„Kde to je?“

Zarazil jsem se a dával si pozor, abych jí nelhal.

„Najdu to. Neboj.“

Zoe se posadila zpříma, zvedla bradu a uviděla zelený pick-up s otevřenou korbou, běžící

na neutrál vedle silnice, ve stejné chvíli jako já. Pustil jsem ruku Zoe a zvedl svou, abych jí zakryl oči, právě když muž pozvedl pistoli k ženě, ležící na silnici v kaluži zvratků a krve. Zpod potřísněných šatů se jí také rozlévala tmavě rudá kaluž, skoro jako by potrácela, ale já věděl, že odtud krev nepochází. Byla vychrtlá, její pokožka měla šedavý odstín až na rudé čáry, které jí vytékaly z očí, uší a nosu.

Výstřel ji zasáhl do hlavy, ale žena se nepohnula. Jak jsme je míjeli, muž se sklonil a s prázdným

výrazem ji něžně zvedl do náručí. Odnesl ji do kabiny náklaďáčku a zavřel za oběma dveře.

Spustil jsem ruku a položil ji zpátky na volant. Za deset minut dvě. „Máš zapnutý pás?“

„Ano, tati.“ Zoe se ze všech sil snažila zachovat klid. Měl jsem sto chutí zastavit a obejmout ji, dopřát jí čas na přechod do nového života na útěku před smrtí, ale tolik času jsme neměli. Jestli to bylo aspoň trochu jako ve filmu, pak nás čekalo ustavičné ohrožení na životě.

„Hodná holčička.“

Oblohu zbarvily odstíny růžové a fialové, zvěstující nadcházející západ slunce. Když nebyly

na dohled žádné domy, ba ani stodola, nevěděl jsem, jestli si mám dělat starost o přístřeší nebo se uklidňovat tím, že s největší pravděpodobností nenarazíme na žádnou větší skupinu těch oživlých mrtvol – aspoň prozatím.

Zoe si pohrávala s lemem svých levandulových šatiček a pobrukovala si tak tiše, že jsem sotva rozeznával melodii. Znělo to jako něco od Justina Biebera. Koutky úst se mi zvlnily úsměvem. Rádio mlčelo od chvíle, co jsme se vydali na cestu. V duchu jsem se ptal, jestli ještě někdy uslyšíme hudbu.

Kapitola 12

Nathan

Po necelé půlhodině cesty jsem si všiml malého nápisu, kde stálo SILNICE 123. Další malá dvouproudovka vedla až do Kansasu. Dělila nás od něj necelá hodina jízdy, a pokud jsem si správně pamatoval ze svého a Skeeterova posledního loveckého výletu, mezi námi a státní hranicí se nalézalo jen jedno malé městečko. Za ním nebylo nic než kilometry zemědělské půdy a pastvin. Možná bychom

mohli najít uprostřed té úrodné země nějaký opuštěný statek, kde by se dalo utábořit. Možná nám bude

přát štěstí a nebude úplně opuštěný a obyvatelé, staří nebo noví, nám tam dovolí zůstat.

Byl jsem v myšlenkách jinde, když jsem na tu silnici zahnul, takže to byl asi instinkt nebo aspoň podvědomá volba. Ať tak, nebo tak, Zoe a já jsme zamířili na sever.

„Nevracíme se pro moje úkoly, že ne?“ řekla Zoe. Nesnažila se skrývat zklamání.

„Promiň, zlato. Myslím, že to není bezpečné.“

„Takže zítra nejdu do školy?“

„Ne.“

„Nezavřou tě, když mě neodvezeš do školy?“

„Ne, pokud všichni ostatní taky zůstanou doma.“

Tahle odpověď zřejmě pro danou chvíli Zoe uchlácholila, ale věděl jsem, že si jen vytvoří seznam dalších otázek, které mi bude klást později. Konec všeho byl pro každého těžký. Zvlášť pro děti. Ještě víc pro děti jako Zoe, které nesnášely dobře změnu. Moje dcera vyžadovala od narození rutinu.

Pravidla a hranice představovaly bezpečný přístav. Nevěděl jsem, jak jí je teď budu moci poskytnout. Sledoval jsem, jak Zoe nepatrně pokyvuje hlavou v rytmu melodie, kterou si pouštěla v duchu. Tu a tam se sprška pih na jejím nosíku pohnula, když pokrčila nos a popotáhla.

„Nejde na tebe nachlazení, že ne?“

Zoe zavrtěla hlavou, ochotná povídat si se mnou jakoby nic. „Asi ne. Hodně si myju ruce.“

Přikývl jsem. „To je dobře…“ Umlkl jsem do ztracena, protože jsem si všiml něčeho před námi. Zprvu jsem myslel, že by to mohlo být auto, uvízlé na silnici, ale pak jsem uviděl pohyb. Spoustu pohybu, vláčného a pomalého. Když jsme přijeli blíž, uviděl jsem, že skupina těch oživlých mrtvol obklopila nějaký vůz. Autoalarm ječel a mrtvé ten zvuk zřejmě rozrušil. Zběsile se snažili dostat do auta. Neviděl jsem, jestli je uvnitř někdo uvězněný. Nechtěl jsem to vidět.

„Tati?“

„Vydrž, Zoe,“ řekl jsem a stočil volant ze silnice do městečka. První domy byly hned kousek

od silnice. Jel jsem rychleji, než by se mělo, ale doufal jsem, že objedu tu zoufalou skupinu a vrátím se na silnici 123 bez velkých časových ztrát. Slunce brzo zapadne a já nechtěl být za tmy v blízkosti těch mrtvol. Každá ulice, do které jsem zahnul, ústila buď do další ulice, která byla příliš blízko

opuštěného auta, nebo jsem narazil na další skupinu, kráčející směrem k té první.

Po třetí otočce do protisměru mě málem zpanikařilo žluté světýlko na palubní desce, doprovázené zacinkáním. Docházelo nám palivo, slunce zapadalo a já se v tomhle městě nevyznal natolik, abych našel bezpečný nocleh pro sebe a pro Zoe. Poprvé od našeho odchodu z kostela se mě zmocnil strach, že jsem učinil špatné rozhodnutí.

„Zoe, budu muset vzít tamten kanystr a pak trochu nalít do auta, abychom dojeli zbytek cesty.“

„Zbytek cesty kam?“

„Hned se vrátím, zlato. Nevystupuj z auta, jo?“ Zoe kývla a já se rychle rozhlédl a pak jsem vystoupil. Došel jsem rychle k zápraží a doufal při každém kroku, že v té červené plastové nádobě skutečně bude benzin. Vystoupil jsem po schůdcích a sehnul se, ale když jsem položil ruku na kliku, dveře se otevřely a já zkameněl, protože jsem uslyšel

vzdálený zvuk natahovaného kohoutku brokovnice.

Zavřel jsem oči. „Prosím vás, ne. Moje dcerka se dívá.“ Po krátké odmlce a zjištění, že ještě nejsem mrtvý, jsem vzhlédl. Na druhém konci brokovnice stál stařec. Zpocený, špinavý a v příliš velkých modrobíle pruhovaných montérkách. Odtáhl mi zbraň od spánku. „Vy necháváte svý děcko koukat, jak kradete?“

„Nechtěl jsem krást,“ zvolna jsem se napřímil a držel ruce nahoře a daleko od těla. Cílem bylo

působit co možná nejméně hrozivě. „Zrovna se mi rozsvítila kontrolka benzinu v autě. Stmívá se. Jen se snažíme najít bezpečný nocleh.“

Muž zamžoural a podrbal se v bílém strništi vousů. Pak spustil zbraň. „Dojděte pro holčičku.

Vezměte ji dovnitř. Radši honem. Každou chvíli tu projde nějaká mrtvola.“

Napůl jsem měl sto chutí popadnout Zoe a bez rozmýšlení ji přivést do tohoto domu. Na druhé straně jsem měl na paměti, že mi právě držel u hlavy zbraň. Zpoza dveří vystrčila hlavu nějaká žena a pak vystoupila na verandu. Byla droboučká, krátké šedé vlasy měla ostříhané hodně podobně jako

Zoe.

„Propáníčka, Waltere. Pusť ty chudáky dál.“

„Já je zval dál, zlato. On tu jenom tak stojí.“ Stlačila hlaveň pušky dolů. „Tak dej tu zbraň pryč, Waltere!“ Podala mi ruku. „Já jsem Joy.“

„Nathan Oxford. Moje dcera Zoe je v autě. Těší mě.“

Walter se zamračil. „To je skvělý, synku, ale měl byste dojít pro maličkou a vzít ji dovnitř.“

Přikývl jsem a udělal dlouhý krok z verandy, vypnul motor auta a vylákal Zoe ven. Viděla prve, jak

na mě Walter míří puškou, a taky si nebyla jistá, jestli je to dobrý nápad. Následovali jsme Joy dovnitř a Walter za námi zamkl.

Joy si otřela ruce o kalhoty a zastavila se uprostřed obývacího pokoje. Dům byl bez poskvrnky, ale koberec nejméně třicet let starý a podle toho páchnul. „Budeme spát dole ve sklepě. Walter na noc zatluče dveře.“

„Co jestli se dostanou do domu?“ zeptal jsem se tiše.

Walter si přitiskl zbraň k boku. „Máme tam dole potraviny a vodu. Joy akorát přinesla další. Ale

domu si nevšímají, zdá se. Všechny je přitahuje něco na druhý straně města.“

„Na silnici stojí auto se spuštěným alarmem. Všichni se shlukli kolem něj.“

Walter svraštil čelo, hluboce se zamyslel. „Takže je přitahuje zvuk. Budeme prostě zticha. Nebudou

mít důvod tady šmejdit. Zamknu dveře. Myslím, že se nezačnou dobývat do oken, když na sebe neupozorníme.“

Znervóznilo mě pomyšlení, že nebudeme mít žádnou únikovou strategii, ale bylo to lepší než nic

a rozhodně bezpečnější, než spát nahoře.

Zoe a já jsme pomohli Joy odnosit potraviny a vodu dolů do sklepa. Byl zařízený pohovkou

a dvěma lenoškami naproti televizi s plochou obrazovkou.

Walter se zasmál. „Tu mi Joy koupila loni k Vánocům. Teď je na ní vidět akorát zrnění.“

Zoe a já jsme se k sobě přitulili na žlutohnědě kostkované pohovce, zatímco Walter zatloukal dveře sklepa a pak ještě přibil přes jejich střed trámek. Joy nás přikryla dekou, taky jako vystřiženou ze sedmdesátých let, a Zoe se v rekordním čase uvolnila a usnula mi v náručí. Bál jsem se, že nebude

moci usnout, protože jsme v cizím prostředí, ale byla vyčerpaná. Položil jsem si tvář do jejích vlasů.

Světlehnědé pramínky byly slepené a zacuchané, což mi připomínalo všechno pohodlí domova, které

už jsme neměli. Prosté věci, jako třeba hřeben.

„To teda máte hezkou holčičku,“ zašeptala Joy s úsměvem. „Moje dcera Darla žije v Midlandu. Byl jste někdy v Midlandu?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Po pravdě řečeno, zrovna jsme balili, že za nimi pojedeme na víkend. Chtěli jsme odjet včera, ale

já si chtěla před odjezdem zařídit, aby mi někdo zalil kytky.“ Vzdychla a oči se jí naplnily slzami.

„Možná už ji nikdy neuvidím, ani vnoučátka. Kvůli těm zatraceným kytkám.“

„Zase ji uvidíte.“

„Myslíte?“ řekla, v hlase opatrnou naději.

Usmál jsem se, políbil Zoe na spánek a pak jsem si položil hlavu na polštář. „Děkuju. Že jste nás tu dneska nechali na noc.“

„Můžete zůstat, jak dlouho chcete,“ zašeptala Joy a vzhlédla k manželovi, který dosud pilně

zajišťoval dveře. „Kdoví, kdy se tohle všechno vyřeší… nebo jestli vůbec.“

Miranda

I když jsem otevřela oči, byla pořád ještě tma. Škrábání a kroky mrtvých venku ustaly a Bryce byl vzhůru, zíral přímo před sebe. Napřímila jsem se a pokusila jsem se protáhnout ztuhlá záda.

„Spal jsi?“ zeptala jsem se tiše.

Bryce zavrtěl hlavou a pak se na mě usmál. „Možná jsem na pár minut zdřímnul. Ale jsem rád, že

jsi spala ty.“ Sklonil se a poprvé po čtyřiadvaceti hodinách se dotkl svými rty mých. „Včera jsi byla neuvěřitelná. Nevěděl jsem, že umíš takhle řídit.“ Ovinula jsem si paže kolem pasu, abych se ubránila rannímu chladu. Bryce si mě přivinul k sobě.

Nebyl to zrovna nejsvalnatější kluk na škole, ale měl sportovní postavu a díky milému úsměvu na něj člověk nemohl být dlouho naštvaný. Tmavé vlasy potřebovaly ostříhat už nejmíň před dvěma měsíci, a když se sklonil, aby mě políbil, několik pramínků mu spadlo do očí. Odhrnul si je rukou, nechtěl tím neuvěřitelně protivným gestem škubat hlavou, jakým si většina kluků odhazuje vlasy z očí.

Vypadají, jako by měli epileptický záchvat, říkával.

Mně se to taky nelíbilo, ale nevadilo by mi to, pokud by to znamenalo, že uvidím jeho modré oči.

Bryce měl nádherný úsměv a ušlechtilou tvář, ale

ty modré oči jsem na něm měla nejraději. Myslím, že jsem se do nich zamilovala dřív než do něj.

Ashley a Cooper se k sobě tulili. V kardiganu, bílém tričku a s bleděmodrým módním šátkem kolem

krku moje sestra nebyla připravená na nevytápěný prostor o nic víc než já v bavlněném tričku a lehké bundě. Pokud byla zima i klukům, nedávali to na sobě znát.

„Co je to za zvuk?“ zeptal se Cooper a natočil pravé ucho směrem ke kuchyni. Zatěkal kolem sebe

očima a naslouchal.

Bryce mě chytil za ruku, vstal a vedl mě ke dveřím do kuchyně. Byla tam taky tma, ale po místnosti svítilo několik svíček. Plamínky vydávaly právě tolik světla, abychom viděli Skeetera McGeeho na kolenou, plačícího nad ženou, jež ležela na podlaze. Snažil se zůstat zticha. Nebýt toho, že tu a tam

nasál vzduch, asi bych to ani nepoznala.

„Panebože!“ řekla Ashley.

Bryce ji umlčel a obrátil se ke Skeeterovi. „Je…?“ Doris přinesla z chodby přikrývku a rozprostřela ji přes ženu. „Bůh ti žehnej, Jill. Kéž ti Pán otevře svou náruč dokořán a ponechá si tě.“

Všichni jsme tam stáli a přihlíželi v nepříjemném tichu, zatímco Skeeter ještě asi dvacet minut vzlykal. Po chvíli nabral dech a pak si otřel obličej.

„Takže nejspíš, hm… nejspíš bychom ji měli pohřbít.“

Doris nervózně přešlápla. „Jak to uděláme, když jsou venku ty zrůdy?“

Promluvil starší muž s bílými vlasy. „Nemůžeme ji jen tak vyhodit ven, Doris, a tady zůstat nemůže.“

Doris se chvilku ošívala, nakonec přiložila prsty k ústům. „Já… já se moc omlouvám, Skeetere, ale já tam ven vyjít nemůžu.“

„Já půjdu,“ řekl Bryce. Skeeter k němu vzhlédl uplakanýma očima. „Pomůžu vám. Budeme potřebovat, aby nám někdo kryl záda, a možná nějaké rozptýlení, ale pomůžu vám kopat.“ Založila jsem si paže na prsou, snažila jsem se nevypustit z úst slova, která se mi chtělo pronést, ale zazněla stejně. „Já taky pomůžu. Budu je rozptylovat.“

„Můžeš hlídkovat,“ řekl Bryce. „Coop je mistr v přespolním běhu. Dokáže se postarat o rozptýlení pozornosti.“

„Cože?“ vytřeštil Cooper oči. „Já?“

Ashley ho chytla za ruku. „Ne,“ mračila se, v hlase zoufalství. „Nepošleme ho ven jako návnadu.“ Cooper objal Ashley oběma rukama, pohledem spočinul na Skeeterovi. „Vážím si toho, jak jste nám pomohl, člověče, ale vyjít potmě ven je zbytečné riziko. Co když se dostanou dovnitř a my všichni budeme venku kopat jámu? Jsou tady ženy a děti.“

„Pohřbívám svou ženu,“ Skeeter vstal. Byl stejně vysoký jako Bryce a šel z něj mnohem větší strach. „Nežádám nikoho o pomoc.“

„Já vím, že ne,“ řekl Bryce. „Dáme si chvilku na vymyšlení plánu, aby se nikomu nic nestalo.“ Skeeter si znovu otřel obličej a přikývl. Bělovlasý muž přistoupil k tělu mrtvé ženy a začal se tiše modlit.

„Brzo by se mělo rozednít,“ řekla jsem. „Dáme dohromady plán a Jill pohřbíme, až vyjde slunce.“ Skeeter přikývl. „Děkuju.“

Nejmladší a nejstarší z nás tvrdě spali, zatímco jsme plánovali Jillin pohřeb. Kostelní hřbitov byl

vzdálený padesát metrů. Tam ji chtěl Skeeter pohřbít. Srdce už mi bušilo – představovala jsem si, jak

stojím v ranní mlze na hřbitově a vyhlížím zombie. Víc už se to hollywoodskému hororu podobat nemohlo.

„Pohřbím ji vedle jejího dědy,“ řekl Skeeter. „Uložili ho k odpočinku na severní straně hřbitova.“

Bryce přikývl. „Fajn, takže Eric a Gary vylezou na střechu a odlákají je od zadních dveří. Coop

může vyběhnout a přimět je, aby ho pronásledovali, dokud neskončíme.“

„Jak dlouho to podle vás potrvá?“ Cooper těžce polkl. „Myslím vykopat ten hrob.“

Bryce pokrčil rameny. „Jak dlouho bude třeba. Budeme pracovat co nejrychleji.“

Ashley vzdychla. „Tohle není dobrý nápad.“

„Budu hlídat, až budete kopat,“ řekla jsem. „Cooper bude běhat kolem jako zbloudilá návnada

na zombie…“

„Pronesu pár slov,“ reverend si upravil kravatu. Vypadal nervózněji než Ashley. „A pak pomažeme zpátky dovnitř.“

„Nejdřív,“ Skeeter se rychle nadechl, „nejdřív se postarám, aby se nevrátila, a pak ji zasypeme hlínou.“

Přikývla jsem. Byl to plán. Jednoduchý plán. Nepřipadalo v úvahu, že by vyšel, ale aspoň že jsme nějaký měli.

Kapitola 13

Scarlet

Zvukový doprovod mého útěku z Andersonu tvořila přerušovaná střelba, protože hlídky nejspíš

zpanikařila obrovská skupina Pokousanců, brousící ulicemi a hledající oběti. Vracela jsem se stejnou cestou k Taviinu domku a měla jsem v plánu přesvědčit Tobina, aby se mnou odjel na doktorův ranč.

Právě když jsem přecházela křižovatku k zahrádce mých prarodičů a pouliční osvětlení jsem měla

v zádech, uviděla jsem na zemi ležet tmavou postavu. „Tobine?“ pronesla jsem tiše. Ještě pořád jsem

v sobě chovala naději, že to není můj přítel, dokud jsem nespatřila cůpky vlasů, trčící do všech stran. Pohlédla jsem na Taviin dům a zaznamenala spršku střel, která pronikla obložením, okny i domovními dveřmi. Sklonila jsem se a uviděla, že Tobinovo tělo je rozstřílené stejným způsobem.

Potlačila jsem slzy i nutkání ke zvracení. Ti hajzlové, co postříleli rodinu na mostě, udělali totéž

i Tobinovi. Nechtělo se mi nechat ho na zahrádce, ale co jsem mohla dělat? Zrovna v té chvíli

o několik bloků dál zarachotil dieselový motor.

„Promiň, kamaráde,“ řekla jsem. Znovu jsem se rozběhla co nejrychleji, hnala jsem se zpátky, odkud jsme přišli, a nevěděla jsem, čeho se děsím víc:

že mě chytí, nebo že budu prchat potmě sama lesem.

Když jsem se vracela přes město, musela jsem riskovat přeběhnutí mostu a pak pokračovat

po silnici. Připadalo mi to bezpečnější než se prodírat vysokou trávou u řeky. Motory vojenských

náklaďáků nebylo slyšet, přeběhla jsem tedy silnici a lesem zamířila ke svému vozu. Zabouchla jsem dveře, zamkla je, letmo jsem se rozhlédla a pak

jsem se nezvladatelně rozbrečela. Nebyla jsem připravená na to, jaké to bude, opouštět Anderson bez svých dětí nebo vidět Tobinovo rozstřílené tělo, ani zažít něco, co ve mně probouzelo neuvěřitelné kvantum strachu.

Reflektory Jeepu propalovaly noc a já svištěla po silnici číslo 11. Necelou půlhodinu potom, co jsem odbočila na sever po silnici 123, se ozvalo pisklavé kvílení autoalarmu. Zvuk rychle stoupal a klesal, jako u těch laserových zbraní ze starých filmových science-fiction, na které se kdysi dívala moje matka.

Snažím se sledovat film, Scarlet. Nemůžeš si najít nějakou jinou zábavu, než mě celý den otravovat? Copak nikdy nemůžu mít chvilku pro sebe? Jdi pryč! říkávala matka.

Můj zoufalý, slaboučký, osmiletý hlásek se mi přehrával v uchu s dokonalou přesností. Celý den jsi byla v práci.

Pokouším se dívat na televizi!

Jsem opuštěná! plakala jsem tiše. Nechtěla jsem, aby mě slyšela. Chtěla jsem, aby mě viděla.

Zvedla dálkový ovladač a zesílila zvuk, ve tváři znechucený výraz. Ztraceni ve vesmíru byl asi jediný kousek štěstí, který měla – pracovala na tři částečné úvazky a vychovávala mě sama. To, že jsem ještě navrch potřebovala její pozornost, jí zřejmě zničilo život.

Je mi z tebe nanic, Scarlet. Jsi úplně stejná jako tvůj otec. Jeden z nejsobečtějších lidí, co jsem

kdy poznala, říkala a málem tím zničila život i mně. Ta slova jí jen tak přišla na jazyk, ventilovala jimi svůj ustavičný hněv, ale propálila se mi skrz

oblečení a sežehla kůži, zanechala po sobě cejch tak nesmazatelný, že jsem ho nosila, i když jsem bojovala o přežití konce světa. Jsem sobecká, když opouštím Anderson? Neměla jsem zůstat a čekat na ně? Odsoudí mě tahle volba k životu, v němž už nikdy neuvidím jejich milé tvářičky?

Reflektory Jeepu ozářily desítky Šouračů. Jako stádo ovcí se zombiové hemžili uprostřed vozovky.

Lekla jsem se, když jsem mezi nimi spatřila děti. Některé s viditelnými kousanci. Jiným chyběly části kůže a svalů a všichni byli strašlivě zakrvácení.

Hlavou mi bleskla podoba Jenny a Halle, a ta se pak promítla do tváří těch dětí. Po tvářích mi stékaly slzy. Dupla jsem na brzdu a sevřela volant. Kdybych se rozhodla projet mezi nimi a byla nucena zastavit, mohli by Jeep obklíčit. Na jedné straně byl travnatý pahorek. Na vrcholu nízkého, mírného svahu stál balvan s vytesaným názvem města, Shallot. Slunce už začalo vycházet, takže jsem jen taktak viděla stíny dalších Šouračů, procházejících kolem nápisu a mířících k vozovce, směrem k hlučnému autu.

Přitahoval je zvuk.

Na levé straně bylo pole. Hektary pšenice, dosud promáčené průtrží ze včerejšího rána. Pokud jsem se chtěla dostat na ranč, měla jsem dvě možnosti: projet skupinou mrtvol, zdolat kopeček a doufat, že jestli do jedné z těch mrtvol narazím, neprorazí mi přední sklo, nebo riskovat uvíznutí v rozbahněném poli.

Odvaha přicházela zvolna. Každý úder srdce mi připadal jako exploze, když jsem položila ruku na střed volantu a připravovala se stisknout.

Nadechla jsem se a pak stiskla klakson. Desítky Šouračů

se zvolna otočili mým směrem. Exploze v mé hrudi zrychlila do kadence tisícovky maličkých

sprinterů. Seděla jsem nehybně, ale začínala jsem se zalykat strachem. Po krátké pauze se začali

belhat a kulhat k Jeepu. Znovu jsem zatroubila a čekala. Přestože Šourači nebyli ani dvacet metrů ode mě, přitiskla jsem hranu dlaně ke středu volantu a držela ji tam, dokud všechny ty zrůdy do posledního nesténaly a nenatahovaly se po jídle, po němž zřejmě tolik dychtily. Strach mi tiskl

ruku ke klaksonu – čekala jsem a doufala, že se pohnou rychleji, abych mohla projet kolem nich v opačném směru, než vedla jejich nová trasa.

Když se Šourači přiblížili na dosah, škubla jsem volantem doleva a zamířila k pšeničnému poli.

„Neuvízni. Neuvízni,“ opakovala jsem. Ruce mi samy trhly volantem tak, abych opsala velký kruh

kolem skupiny, a zpanikařila jsem, když se Jeep

pracně prodíral blátem. „No tak! Prosím! Prosím! Nenechej nás v tom! “ řvala jsem a zarývala prsty do vycpávky volantu.

Jeep kličkoval sem a tam, šel do smyku a hrozilo, že nad ním ztratím kontrolu, ale terénní

pneumatiky se v půdě nasáklé deštěm chytaly a dostala jsem se zpátky na vozovku. Po několika smycích se dráha Jeepu vyrovnala a já se s vítězoslavným výkřikem vyřítila směrem k bílé věži. Slunce právě vykouklo nad obzor, když jsem uviděla, jak se nad korunami stromů tyčí vodárenská věž. V duchu jsem slyšela Hallein sladký zpěv, zatočila jsem volantem a ještě nikdy jsem nebyla tak ráda, že se ocitám na prašné polní cestě. Když jsem u hřbitova zahýbala doleva, noční oblohu už vystřídalo čisté, jasně modré nebe. Bouřková mračna z předchozího dne zmizela. Kdyby se svět neřítil do apokalypsy, dalo by se mluvit o krásném dni. Jeep prudce zahnul na první křižovatce, ale já

nezpomalila. Čím víc jsem se blížila ke svému útočišti, tím víc jsem se bála. Nohou jsem tiskla plynový pedál k podlaze, ale motor Jeepu jen hlasitěji vrčel, místo aby jel rychleji. Uplynulo asi pět minut od chvíle, kdy jsem spatřila bílou věž, ale mně to připadalo jako věčnost.

Zahnula jsem na příjezdovou cestu a instinktivně odtáhla nohu z plynu. Na dvoře stál náklaďáček doktora Hayese a vedle něj parkoval stříbrný mercedes. Dostal se domů.

Ani jsem se nenamáhala zavřít dveře Jeepu. V okamžiku, kdy jsem došlápla na zem, dala jsem se do běhu a zastavila, teprve když jsem rukama narazila na dveře.

„Pane doktore? To jsem já! Scarlet!“ Hranou pěsti jsem bušila do dřevěného rámu síťových dveří.

„Pane doktore? Tady je Scarlet! Nejsem nemocná… prosím… prosím, pusťte mě dovnitř.“

Každou vteřinou se moje úleva a nadšení měnily ve

zklamání. Byl radiolog, prokristapána, měl víc než jeden otlučený pick-up. Doktor Hayes a jeho

přítelkyně Leah tu bývali jen v jeho volných týdnech. Radiologové pracovali vždycky dva týdny v kuse a pak měli týden volno, a každý z nich měl nějakou

tu farmu nebo ranč, kam utíkali na těch sedm vzácných dnů. Leah byla advokátka a žila dvě hodiny cesty od našeho města na sever. Obvykle si ode mě nechali uklidit o víkendu, než se setkali v půli cesty – na statku. Ten mercedes na dvoře byl její. Patrně se tady sešli a pak odjeli doktorovým autem někam jinam. Možná pro jeho dcery.

Světlo na stodole zablikalo a pak zhaslo. Neměla jsem kam jinam jít. Musela jsem se dostat dovnitř.

Zvolna jsem otevřela dveře a lekla se hlasitého zavrzání, které vydaly. Klika povolila a já opatrně otevřela a naslouchala. „Pane doktore?“ řekla jsem tiše.

Dům působil nedotčeně. Když jsem zkontrolovala všechny pokoje a usoudila, že nikdo není doma, odloudala jsem se na zadní verandu, vyhoupla se na sušičku a uvažovala, co musím udělat, abych dům zabezpečila. Neměla bych zabednit okna? Nebyl to můj dům, abych tu prováděla změny, ale i kdyby se sem doktor Hayes dostal nazpátek s Mirandou a Ashley, mohl by být rád, že je část práce hotová.

Sjela jsem očima k podlaze a skoro současně mě zasáhly úleva i strach. Přede dveřmi, které vedly do bočního patia, byly blátivé stopy bot. Seskočila jsem ze sušičky a nakoukla přes plexisklo, které tvořilo horní polovinu výplně dveří. Něco se rozstříklo na betonu. Něco lepkavého s kousky něčeho

dalšího – určitě zvratky. Stopy vedly dovnitř a doprava, po schodech dolů a do sklepa.

Ve sklepě jsem uklízela už mnohokrát. Používal se jako skladiště, byl vykobercovaný, vymalovaný

a vůbec ne strašidelný, ale v té chvíli mě děsila představa, že bych po tom schodišti měla sestoupit. Zírala jsem na stopy bláta a bůhvíčeho ještě, a pak jsem konečně udělala první krok. Schod pod mou nohou zavrzal a já pevně zavřela oči. Doufala jsem, že na mě nic neskočí, aby mě ztrestalo za to, že jsem vydala zvuk. Když se nic nestalo, oči se mi samy od sebe otevřely a já okamžitě začala pátrat po nějaké zbrani. Nejblíž po ruce bylo kladivo, ležící v příruční červené skříňce s nářadím, která stála otevřená na podlaze. Rychle jsem je sebrala, ujistila se, že je držím pevně, a pak jsem sestupovala po schodech a připravovala se na to, co mě může čekat dole.

Jestli je naživu, nepraštíš ho. Ani se nerozmáchneš.

Nereaguj ukvapeně. Tyhle myšlenky mi

běžely hlavou pořád dokola, s každým krokem hlasitěji, takže bylo těžké naslouchat čemukoli, co by mohlo signalizovat, že bych snad opravdu měla reagovat co nejrychleji.

Dveře se otevřely a já se naklonila do strany a okamžitě jsem uviděla pár nohou, ležících

na podlaze. Patřily Leah a i když jsem ji neviděla celou, poznala jsem, že leží na břiše. Rychle jsem se rozhlédla na obě strany a vstoupila jsem po stopách. Doktor Hayes seděl zády u zdi, v krku mu zela veliká rána a ve spánku měl jediný průstřel. Vedle něj ležela jedna z jeho mnoha ručních střelných zbraní, hned u rozevřené, neživé ruky. Také Leah měla ránu v hlavě, stejně jako doktor Hayes, ale její brada a hruď byly pokryté krví a z úst jí vyčuhoval chybějící kus masa doktora Hayese.

Krev se rozstříkla několika směry: na otevřený sejf se zbraněmi v rohu, na stěnu a na podlahu.

Pokud jsem mohla soudit, doktor Hayes šel do sklepa pro zbraň na obranu, ale Leah ho při tom očividně přistihla a napadla ho. Musela se proměnit rychle. Určitě před ní utíkal. Představovala jsem si, že asi pochopil, že je nakažený, takže zastřelil nejprve ji a pak zabil sám sebe. To dávalo smysl. Náhle jsem si připadala velmi osaměle. Ani mě nenapadlo, že na ranči nebude nikdo jiný. Jeho dcery tu nejsou. Leah je mrtvá. Pokusí se zbytek jeho rodiny dostat do tohoto bezpečného přístavu? Miranda a Ashley sem měly tenhle víkend přijet na návštěvu. Možná už jsou na cestě. Jestli ne, možná dostanou stejný nápad jako já a stejně sem přijedou i s matkou. Ranč byl očividně nejlepší místo k pobytu, a i když sem nejezdily kdovíjak často, doktor Hayes byl – jako otec každé dívky – jejich ochráncem. Bylo pochopitelné, že se sem pokusí dostat. Každopádně jsem do toho vkládala naděje. Doktor Hayes se včera ráno jen usmíval, když mluvil o návštěvě svých dcer. Nemohla jsem uvěřit, že sedí v kaluži vlastní krve jen pár kroků ode mě. Bylo to tak neskutečné, že jsem nedokázala najít emoci, kterou bych k téhle situaci přiřadila. Nemohla jsem od té příšerné scény odtrhnout oči, dokud mi konečně nedošlo, že dostanou-li se dívky na ranč, nesmějí svého otce takhle uvidět.

„Krucinál,“ řekla jsem. Hlavou mi nevysvětlitelně projely všechny okamžiky, kdy jsem viděla

doktora jíst koblihy. Byl statný a já neměla zdání, jak ho odtáhnu po schodech nahoru.

Přistoupila jsem k té spoušti a zvedla ze země pistoli. Byla odjištěná. Nohou jsem šťouchla Leah do boku, přitom jsem jí mířila pistolí na zátylek. Byl vidět dost velký průstřel, ale já netoužila po žádném překvapení. Zhoupla se dopředu a pak už se nepohnula, takže jsem si troufla zacvaknout pojistku zbraně.

S jistotou, že na mě nezaútočí, jsem vyšla nahoru – pistoli v ruce – a přes dům na zápraží. Zůstala

jsem stát na dřevěné verandě, pozorovala okolí a snažila se rozhodnout, co mám udělat nejdřív.

Znenadání mě přepadla vlna vyčerpání a dosedla jsem na schůdky tak prudce, až jsem si narazila zadek. Dokázala jsem to. Řekli jsme, že na tohle místo půjdeme, pokud by došlo k apokalypse. Došlo k ní, a já jsem tady. Bez svých děvčat.

Zaplašila jsem tu myšlenku, nechtěla jsem ronit další slzy. Jsou na cestě sem a já to tady pro ně

musím připravit. Práce bylo rozhodně habaděj, ale já věděla, že se brzo zhroutím a bylo třeba učinit

jistá opatření, abych mohla bez obav usnout. Ve stodole byla stará prkna, ale byl tam taky býk.

Zajistit

okna a okolí, pohřbít Leah a doktora, to všechno se musí udělat dřív, než smím usnout. Všechno to nejspíš zabere celý den. Vstala jsem, zhluboka se nadechla a uvažovala, kolik ještě vydrží moje tělo, než se prostě složí.

Došla jsem dozadu do kůlny, našla rýč a pak jsem našla hezké místečko pod velkým javorem

na jižní straně pozemku a začala jsem kopat. Nathan

Vytřeštil jsem oči a zamžikal, snažil jsem se rozkoukat, abych určil, kde jsme. Právě jsem zažil královnu všech nočních můr a Zoe mi stále ještě spala v náručí, ale podle zatuchlého pachu jsem poznal, že nejsme doma.

Když se místnost konečně zaostřila, zmocnil se mě pocit úlevy a současně děsu. Děs bez námahy překonal úlevu. Utíkáme před smrtí. Jill je buď mrtvá, nebo brzo bude, moje manželka zmizela a Zoe a já jsme na útěku.

Napravo ode mě jsem viděl starý manželský pár, Waltera a Joy. Walter spal v lenošce a chrápal.

Nasával vzduch nosem a pak ho vyfukoval ústy, vzduch se pokaždé hromadil, dokud mu neunikl ze rtů.

Joy byla vzhůru a s úsměvem mě pozorovala.

„To dělá odjakživa,“ řekla tiše. „Dřív mě to šíleně štvalo. Teď mě to uklidňuje.“

Posadil jsem se zpříma a dával pozor, abych neprobudil Zoe. Slunce osvětlovalo místnost skrz malé obdélníkové okénko u stropu. Televize byla puštěná, ale s vypnutým zvukem.

„Myslím, že zprávy už nebudou, ale aspoň máme pořád ještě elektřinu.“

Kývl jsem a založil si paže na hrudi. „Jestlipak dostanete účet?“

Joy se zasmála. „To pochybuju. Včera odpoledne jsem viděla jít kolem našeho pošťáka.“

To mi přišlo legrační, i když to bylo pekelně

morbidní, ale nedokázal jsem potlačit smích, který se ze mě dral. Joy se taky začala chichotat. Snažili jsme se neprobudit Waltera a Zoe, takže náš smích pozůstával jen z dýchání a záchvěvů. Joy začaly slzet oči a pak vstala. „Jdu udělat kafe. Chcete taky?“ Přikývl jsem. „Radši půjdu s vámi.“

Přesvědčil jsem se, že je Zoe pořád pěkně zachumlaná v přikrývce a pak jsem následoval Joy nahoru. Mlčky dala vařit vodu na kávu a já vyhlédl ven. Dům neměl žádná rozbitá okna ani otevřené dveře a taky nebylo vidět nikoho z nakažených ani mrtvoly. Vyšel jsem na zápraží. Z dálky jsem jen taktak rozeznával zvuk alarmu ze silnice. Ještě pořád zněl. Hlavou mi bleskli Skeeter, Jill a dokonce i Aubrey: kde jsou, jestli jsou v bezpečí, jestli si v noci trochu odpočinuli. Z myšlenek se mi vynořovali i jiní lidé z mého života. Šéf, který byl obrovský pitomec, ale měl moc milou manželku a děti, bratranec Brandon a jeho šest děcek, naši sousedé, paní Graceová, moje učitelka z druhé třídy. Dost možná byli skoro všichni, které jsem kdy znal, mrtví. Nebo… určitým způsobem mrtví.

Joy právě nalévala horkou černou kávu do hrnku, když jsem se vrátil do kuchyně. „To, co jsem

řekla včera večer, jsem myslela vážně,“ vybídla mě,

abych se posadil. „Vy a Zoe jste tu vítáni, jak dlouho budete chtít.“

Přidal jsem si do šálku sušenou smetanu a cukr a zakroužil jsem v nápoji lžičkou. „Vážím si toho.

Ale nemyslíte, že je nebezpečné přečkávat tuhle situaci ve městě? Právě jsme přijeli z Fairview.

Schovali jsme se v kostele s několika dalšími lidmi. Nemocní i ty oživlé mrtvoly se snažili vlámat dovnitř. Odjel jsem se Zoe, protože je jen otázka času, než se tam dostanou.“

„Neuměla jsem si představit, že bychom odtud odešli. Nevím, kam se vydat.“

„Neznáte někoho, kdo má tady někde poblíž nějaké pozemky? Zastrčený ranč? Doufal jsem, že

na něco takového narazíme.“

Joy chviličku přemýšlela. Místo odpovědi usrkla kávy.

Oči měla vlídné, bleděmodrou barvu

duhovek ještě zvýrazňovalo zarámování stříbrných vlasů, ale také ji prozrazovaly. Něco přede mnou tajila. Neznal jsem tyhle lidi, ale jestli jsem měl možnost dozvědět se, co si nechává pro sebe, pak to bylo v téhle chvíli, kdy jsem byl s Joy sám.

„Chápu. Neznáte mě ani Zoe. Nechci se vtírat.“

Joy se zamračila, očividně byla na vážkách. „Ale o to nejde, Nathane. Prostě si nejsem jistá.“

„Jistá čím?“

Dveře do sklepa se otevřely. „Vaše holčička je vzhůru, Nathane. Snažil jsem se s ní mluvit, ale myslím, že je zmatená. Měl byste jít dolů, než se moc rozruší,“ říkal Walter. „Přiveďte ji nahoru na snídani. Pokusíme se ji přivést na jiné myšlenky.“ Přikývl jsem s vděčným úsměvem a pak jsem vstal od stolu s nadějí, že se příležitost bude

opakovat. Kapitola 14 Scarlet

V ledničce jsem našla celou krabici balené vody. vzala jsem první lahev, odšroubovala víčko

a začala lokat. Ještě předevčírem by mi tohle množství stačilo na celé dopoledne v práci, ale bylo mi,

jako bych se celé týdny nenapila. Otevřela jsem další a nasávala vodu, až v lahvi zbyla pouhá čtvrtina obsahu.

Vykopat jednu jámu mi zabralo skoro celé dopoledne. Zbývalo vyhloubit ještě jednu a udělat tucet

dalších věcí, než si budu moci odpočinout. Už jsem nespala víc než čtyřiadvacet hodin. Byla jsem fyzicky, duševně i emocionálně vyčerpaná.

Dotrmácela jsem se zpět na zadní dvorek a zadívala jsem se na těla doktora Hayese a jeho

přítelkyně Leah, ležící vedle sebe. Odvléct je po schodech nahoru bude asi ta nejtěžší věc, co jsem kdy udělala, hned po porodech. V polovině schodů jsem se zastavila, abych si odpočinula, a málem jsem doktora pustila. Jediné, co mě udržovalo v chodu, bylo zvažování druhé možnosti: rozčtvrtit ho a nosit nahoru po kouscích. Bylo by to snazší, to ano, ale nadělal by se tím o hodně větší binec.

Opřela jsem se o strom, točila se mi hlava. Moje tělo se dožadovalo odpočinku. Abych neomdlela

a nezůstala bezbranně ležet venku, pud sebezáchovy mi velel uchýlit se do domu. S jediným cílem

na mysli jsem odklopýtala do prádelny, sestoupila po schodech, zavřela se ve sklepě a z posledních

zbytků energie přitáhla ke dveřím starou dvoumístnou pohovku. Sesula jsem se na škrablavé polštářování a než jsem se nadála, ztratila jsem vědomí.

Hned jak jsem otevřela oči, uviděla jsem béžový, špinavý koberec a stěnu nad ním – obojí se rozostřovalo a zaostřovalo. Všude kolem panovalo ticho, neslyšela jsem ani vlastní dech. Zrakem jsem sledovala koberec, až se objevily cuckovité pozůstatky zápolení s doktorem a Leah.

Tehdy se mi srdce rozpadlo na milion kousků. Netušila jsem, kolik je hodin, ani co je za den, ale věděla jsem, že jsem se ocitla v pekle. Moje děti jsou někde jinde, kde je nemohu ochránit, a já jsem sama. Tentokrát trvalo déle, než jsem se vzpamatovala ze žalu nad svou situací, ale dopřála jsem si dostatek času na pláč a pak jsem přistoupila k doktorovu sejfu se zbraněmi. Byl jeden z mnoha, ale jako jediný byl otevřený. Vykoukla na mě puška.

Pěkně mi padla do rukou, takže mě doprovodila nahoru.

Pozice slunce mě nejprve zmátla. Stálo na východní obloze výš, než když jsem se rozhodla

k odpočinku. To není možné, říkala jsem si. Jediné vysvětlení však bylo, že jsem prospala zbytek prvního dne na ranči i celou následující noc.

Doktorova zakrvácená košile zvlhla rosou. Pomyšlení, že jsem o sobě tak dlouho nevěděla, mě znepokojovalo, a zavalila mě záplava emocí. Co dělaly holky včerejší den a celou noc? Do mysli se mi vkrádaly iracionální pocity, jako třeba strach, že nepřežijí, jestli se o ně nebudu strachovat čtyřiadvacet hodin denně.

Víc emocí už jsem zpracovat nedokázala. Skutálela jsem Leah do hrobu a chopila se lopaty, abych zaplnila jámu. Když jsem ji zakryla hlínou, ruce mě začaly pálit a ozývaly se po včerejším kopání.

Leah ležela na břiše a zvolna mizela pod zeminou. Jakmile jsem zasypala jednu jámu, začala jsem kopat další. Dbala jsem, aby hrob doktora Hayese byl o trochu širší a o trochu hlubší. Kopala jsem až na jíl, dokud to šlo, a pak jsem ho také skulila do jámy. Trčela mu noha, takže jsem ji musela ohnout, aby ležela správně.

V poledne jsem nad hroby svých přátel pronesla několik slov. Pak jsem si udělala sendvič a našla lano, motouz a zásobu recyklovatelných plechovek, kterou si nashromáždila Leah. Měla jsem v plánu ohraničit pozemek plechovkami, takže kdyby tudy prošli nějací Šourači, zvuk by mě varoval. Nebylo to nijak geniální, ale aspoň mě to zaměstnalo. Uplynuly dva dny, než jsem uviděla prvního Šourače. Měl na sobě jen župan a klopýtal po silnici

bez doprovodu. Hlaveň mé pušky ho sledovala, dokud nezmizel z dohledu. Napadlo mi střelit po něm,

ale protože jsem prve v Shallotu viděla, jak Šourači reagují na autoalarm, bála jsem se, aby zvuk výstřelu nepřilákal další. Nechala jsem ho projít a modlila jsem se, aby mu moje zbabělost neumožnila napadnout cestou někoho jiného.

Každý den jsem vyhlížela na silnici holky. Abych naplnila čas čekání, uklízela jsem, přerovnávala, urovnávala a zapisovala, jak by se měly rozdělit příděly potravin a vody. Holky už byly na cestě a já se musela postarat, aby tu pro ně bylo dost zásob, až dorazí, zvlášť hamburgery se sýrem pro Halle a popcorn s máslovou příchutí pro Jennu.

Čtvrtý den na mě padla deprese. Napůl se mi chtělo věřit, že holky pojedou rovnou na ranč, ale

každým dnem bylo víc a víc zřejmé, že k tomu nedojde. Nevěděla jsem, proč nepřijely. Nechtěla jsem

se zabývat nejhorším scénářem, a tak jsem si říkala, že Andrew nespěchá, aby uchoval děti v bezpečí.

Přesto bylo čekání trýznivé. Před epidemií jsem nikdy neměla dost času. Teď se dny vlekly a já si připadala čím dál osamělejší. Napadalo mě, jestli nejsem jediná, kdo zůstal naživu. To vedlo ke znepokojivějším myšlenkám: jestli to, že Christy odešla dříve, pomohlo jí a její dceři Kate najít

nějaké bezpečné místo, jestli se Davidovi a jeho rodině nic nestalo, jestli se David vůbec dostal

z nemocnice. Jestli pracoval na případu paní Sisleyové a ona napadala lidi venku… otřásla jsem se

a zaplašila pravděpodobnou scénu z mysli, jen aby mě napadaly jiné, ještě nepříjemnější představy.

Matka je doma sama a stejně tak moje sousedka, paní Chebeskyová. Chtěla jsem jim zavolat, abych zjistila, jestli jsou v pořádku. Zkusila jsem hned první večer doktorovu pevnou linku a zkoušela jsem ji pak každý den, ale automatická odezva se proměnila v divné, nepřerušované pípání a vůbec se neozýval vytáčecí tón.

Následujícího dne jsem uviděla další Šouračku. Sice jsem měla sto chutí zatrénovat si na ní míření,

ale i tentokrát jsem se bála, aby zvuk výstřelu nepřilákal další. Ukryla jsem se v domě a ona prošla přes sousední pole, aniž si mě všimla.

Rozlil se ve mně pocit pýchy, že moje teorie byla správná. Doktorův ranč je ideální místo k přežití konce světa. Jenže to není žádné přežití, pokud tu se mnou nejsou moje holky. Pozorovala jsem tedy silnici a někdy jsem se dívala tak usilovně, až jsem je skoro viděla.

Až ve čtvrtek ráno jsem někoho spatřila, ale nebylo to na silnici. Bylo to na kopci.

Nathan

„Tati!“ řekla Zoe napůl bojácně, napůl hněvivě. mluvila svým káravým hlasem, tím, kterým mateřsky oslovovala Aubrey a mě, když jsme porušovali nějaké pravidlo. „Tys mě tu nechal!“ vyčítala, oči už naběhlé a zvlhlé slzami. „Tys mě tu nechal!“

„Neodešel jsem,“ rychle jsem si klekl ke gauči, na kterém seděla. Zachovával jsem klidný

a chlácholivý tón. „Jenom jsem si nahoře povídal s paní Joy.“

Bylo to ode mě nezodpovědné, nechat Zoe, aby se probudila sama na cizím místě. Moje dcera byla citlivá na mnoho věcí – na látky, zvuky, situace – a naše dodržování rutiny ji většinou zachovávalo v klidu. Uplynul skoro rok od Zoeina posledního

„záchvatu“, jak to nazýval její školní psycholog, ale vždycky jsem poznal, když se nějaký blížil.

Protože jsem věděl, že musíme být zticha, abychom přežili, nemohla Zoe uvolnit přehnanou

stimulaci jak byla zvyklá. Nechtěl jsem z toho však udělat pravidlo. Teprve až si najde jiný ventil.

„Zoe,“ vydechl jsem. Aubrey na tohle neměla trpělivost, ale taky neměla ten medový hlas, jak to nazývala. Zoe reagovala mnohem lépe na hedvábně hladký tón, který jsem v takových chvílích používal.

Zoe zaťala pěst a udeřila mě do ramene. Nebolelo to. Nechtěla, aby to bolelo, jenom uvolňovala

nepřekonatelné emoce, které nedokázala nijak jinak zpracovat. „Už nikdy ode mě neodcházej!“

„Nebudu. Nikdy bych tě neopustil. Mrzí mě, že ses bála, když ses probudila. Je to moje vina.“

Druhou rukou mě praštila do hrudi. „Bála! Bála jsem se!“

„To je ono,“ povzbuzoval jsem ji. „Řekni to vlastními slovy.“

Zoe se zhluboka nadechla, to bylo vždycky dobré znamení. „Měla jsem ošklivý sen! Nevěděla jsem, kde jsem! Myslela jsem, že jsi mrtvý!“

Přikývl jsem. Oči měla vyplašené a třásla se po celém těle, signál, že tak docela nesjíždí ke dnu, ale blíží se k vrcholu.

„Už nikdy!“

„Víš, že nemůžu nic slibovat, Zoe.“

„Ne, slib to!“ zaječela.

Přikývl jsem. „Můžu slíbit, že už nikdy neodejdu, aniž ti o tom předem řeknu. Vždycky budeš vědět,

kde jsem. Platí?“

Zoe se přerývaně nadechla a pak vydechla. Párkrát zamžikala a pak se její oči uklidnily. Rozpřáhl

jsem náruč, aby mě objala. Stejně by mi to nedovolila dřív, než byla připravená. V průběhu let jsem

se naučil prostě nabídnout a čekat.

Když se její drobné tělíčko přitulilo k mému, ovinul jsem ji pažemi. „Promiň, maličká. Jsem tady.

Jsi v bezpečí a milovaná. V bezpečí a milovaná.“ Zoe se ke mně přivinula a poplakávala. Bylo pro ni vyčerpávající a děsivé, když ztratila kontrolu,

a kdyby se právě neprobudila, patrně by si lehla a zdřímla. Otřel jsem jí oči a vzal ji za ruku.

„Paní Joy připravila snídani.“

Vedl jsem ji po schodech nahoru a nemohl jsem přehlédnout pohledy Waltera a Joy. Už jsem si na takové pohledy zvykl. Lidé, kteří se náhodou

vyskytli u Zoeina záchvatu, reagovali obvykle buď dopáleně, nebo soucitně, nic mezi tím. Nějaká žena v nákupním centru jednou Aubrey doporučila, aby Zoe prostě pořádně naplácala. Že prý to potřebuje jako sůl. Všichni, kdo to nechápali, jako by vždycky věděli, jak zacházet se Zoe líp než my. I když to neříkali, dávali nám to na srozuměnou svým výrazem. Zoe si toho nikdy nevšimla. Doufal jsem, že si toho ani nikdy nevšimne.

„Tak už jsi tady, Zoe. Doufám, že máš ráda skořicové bochánky.“

„Jé, to mám,“ řekla Zoe s vykulenýma očima a širokým úsměvem. Sledovala pohledem talíř, dokud se před ní neocitl, a bez zaváhání jeden bochánek uchopila oběma rukama a strčila si ho do pusy.

Joy se usmála. „Říkala jsem si, že nebude potřebovat vidličku.“

„Kdepak,“ řekl jsem. „Nevím, jak vám poděkovat.“

„Tati? Kde je mamka?“ zeptala se Zoe s pusou plnou pečiva.

„Je, hm…“ zakoktal jsem a pohlédl přitom na Joy.

„Odjela na výlet.“

„Vrátí se? Jak nás najde?“

Zkřivil jsem rty. „To nevím, malá.“

Zoe sklopila oči ke skořicovému bochánku a očividně se snažila tu zprávu zpracovat.

Někde začal ňafat malý pejsek. Nejprve jen párkrát a pak bez ustání. Joy se usmála. „To je

Princezna. Patří Carsonům odvedle. Krmím ji a pouštím ji na dvoreček. Nechceš mi pomoct nakrmit Princeznu, Zoe?“

Zoe důrazně kývla, strčila si do úst zbytek skořicového bochánku a vstala od stolu. Židle přitom zaskřípala o podlahu a já pevně zavřel jedno oko,

jak mě ten zvuk polekal.

Walter se usmál. „Tahle podlaha přežila tři vnoučata, z toho dva kluky. Myslím, že Zoe taky odolá.“

Zbytek dne jsme si povídali a pozorovali silnici. Joy se Zoe nakrmila Princeznu a když se vrátila,

našla Joy několik deskových her a nějaké karty a hrála si s ní. Panoval klid, ale tu a tam se kolem přešoural nějaký obyvatel Shallotu, oči mléčně zakalené a vždycky s viditelným zraněním. V duchu jsem se ptal, jestli se pokousaní lidé pomalu mění a vydávají na cestu.

Walter a já jsme se vrátili na verandu a usadili jsme se v dřevěných houpacích židlích poté, co

kolem prošel poslední mrtvý člověk. Joy nám přinesla sendviče a nakrájená jablka. Poděkoval jsem

jí a v duchu se ptal, kdy budu mít další příležitost zeptat se jí na to, co ráno nedořekla.

„To byl Jesse Biggins,“ řekl Walter a ukousl si z jablka. Potřásl hlavou. „Je náramný lovec. Má doma pěkných pár pušek. Možná bychom tam měli zajít?“

„Má nějakou rodinu?“

Walter zavrtěl hlavou. „Manželka mu umřela už před několika lety. Děcka se odstěhovala do města.

Stálo by to za pokus.“

Přikývl jsem. „Možná bychom měli navštívit pár obchodů kvůli zásobám?“

„Máme tu jen jeden obchod. Vlastně to není ani pořádný obchod, spíš kiosek, ale nic lepšího se tu nenajde. Nevím, kdo ještě neonemocněl. Možná už bude všechno vybrané.“

„Kolik lidí tu žije? Jen hrubý odhad.“

Walter vydechl nosem a zamyslel se. „Stovka. Nanejvýš.“

„Soudě podle té skupiny na silnici bych řekl, že nezbyla ani polovina.“

Walter přikývl a oči mu pohasly. „Toho jsem se bál.“

Poté, co jsem obšírně vysvětlil Zoe, co budeme dělat a proč a kdy přesně se vrátíme, rozhodli jsme

se Walter a já vyrazit pěšky s několika prázdnými taškami a dvěma kanystry na benzin. Joy stála

za Zoe s rukama na jejích ramenou a Zoe nám mávala na rozloučenou. Obchod byl vzdálený jen pár bloků a Jesseho dům jenom o kousek dál, usoudili jsme tedy, že to půjde rychle.

Přesně jak jsem doufal, obchod byl téměř plně zásobený zbožím, ale nikoho jsme neviděli. Walter i já jsme měli na paměti, že nemocné a mrtvoly přitahuje hluk, vzali jsme si tedy zbraně – jeho brokovnici a můj poloautomat – jen pro případ nejvyšší nouze. Walter měl v kůlně pár seker, a každý jsme si vzali jednu k sebeobraně.

Walter šel rovnou k regálům s kávou. Já si naložil do tašky tolik balených vod, kolik jsem unesl,

a také nějaké trvanlivé potraviny. Zápalky, všechny zapalovače, co tam měli, baterky, baterie, punčocháče a dámské vložky.

Walter se po mně podíval. „Punčocháče jsou dobré jako škrtidla, filtry, ledacos. Vložky se nalepí

a absorbují. Dobré na rány.“

Walter přikývl. „Už jsem myslel, že jste úchylák,“ řekl a pak zvedl několik balíčků první pomoci.

„Já tak vynalézavý nejsem. Budu se držet tohohle.“

Usmál jsem se. Tašky jsem měl skoro plné, a to jsme ještě nebyli u Jesseho. „Možná bychom se měli vrátit do domu? Odnést tam tohle a pak dojít pro zbraně, nebo to nechat na zítřek.“

„Je to hned naproti. Ať to máme za sebou.“

„Slavná poslední slova. Viděl jste někdy nějaký film o zombiích? To, co jste řekl, byl jasný signál,

že se stane něco zlého, pokud budou postavy pokračovat podle plánu. Já jsem rozhodnutý.

Vracíme

se.“ Walter svraštil obočí, ale usmál se. Ozval se zvonek nade dveřmi a Waltera opustil úsměv.

Navzájem jsme na sebe kývli, když jsme uslyšeli, jak se po dlaždicové podlaze něco vleče, pomalu

a nemotorně. Ukázal jsem dozadu a ústy naznačil slovo východ.

Walter rychle přikývl a já ho následoval dvojitými

lítačkami do skladu. Připravil jsem si sekeru

a on taky. Uprchli jsme zadními dveřmi, aniž jsme uviděli toho, kdo obchod navštívil.

„Myslíte, že věděl, že tam jsme?“ zeptal se Walter a kráčel rychleji než prve.

„Možná nás ucítil?“

„Vás možná. Já jsem se sprchoval.“

Zasmál jsem se a snažil jsem se udržet se starým pánem krok.

Miranda

Víčka jsem měla těžká. i když jsme se chystali odnést Skeeterovu ženu ven mezi desítky mrtvých, čekajících jen na to, aby nás mohli pokousat, čas jako by se zastavil. Kohoutek kapal, kapka za kapkou padala do dřezu a vytvářela v tichu protivný rytmus.

Bryce a Skeeter probírali strategii, zatímco reverend a ostatní muži soustředěně naslouchali.

Ashley se ze všech sil pokoušela přemluvit Coopera, aby ze sebe nenechal udělat návnadu k odlákání mrtvých od kostela, a ženy se snažily udržet děti v teple a pohodlí na kavalcích v chodbě, aby to všechno zaspaly.

Jill jsme zabalili do dvou plastových ubrusů, až byl Skeeter konečně spokojený. Nejprve mu vadilo vidět ji zakrytou, namítal, že nebude moci dýchat.

Věděl stejně dobře jako my, že je po ní, ale

v myšlenkách si na to ještě nezvykl. Nikdo mu to nezazlíval, trpělivě jsme čekali, až bude připravený. Seděla jsem na kovové skládací židli u stolu s bradou opřenou o zápěstí. Bylo to absurdní, ale jediné, co se mi pořád honilo hlavou, bylo, jaká je to blbost, že jsem se v noci před apokalypsou líp nevyspala. Zůstala jsem dlouho vzhůru a šprtala se na písemku, kterou jsem ani nenapsala, protože ve škole kvůli pandemii skončilo vyučování předčasně. Teď se mi v mozku proháněly dvojité a trojité

integrály. Ještě nikdy jsem je nepoužila. Teď už je určitě nebudu potřebovat. Myšlenka na to, kolik času jsem promarnila studiem zbytečností, na kterých už nezáleží, mě naštvala.

Mohla jsem procestovat Evropu s batůžkem na zádech. Teď je velmi pravděpodobné, že už ji nikdy neuvidím.

„Mirando?“

Napřímila jsem se a zamžikala. „Jo?“

„Jsi připravená? Slunce vychází. Za pár minut bude dost světla, abychom Jill přenesli.“

„Jo. Jsem připravená. Čekám jen na vás.“ Vstala jsem a sledovala, jak se reverend ošívá

a nadechuje tak, aby podle svého názoru nevypadal nervózně.

Než jsem stihla udělat pár kroků přes místnost, abych pomohla Bryceovi a Skeeterovi s Jill, zazněl nad námi tichý sten. Všechny oči v místnosti se zvolna zvedly a zahleděly se na strop. Vzápětí se ozvalo silné bouchnutí, jako by někdo upadl.

Gary pohlédl na Skeetera. „Já ti to říkal. To je Annabelle.“

Skeeter sklopil oči na plachtu, zakrývající Jill, a pak popadl z tašky zbraň. Vypadala hodně

nebezpečně. Taťka by byl nadšený. „Musíme se nejdřív postarat o Jill.“

April, ta matka, si ovinula paže kolem pasu. „Vy nás tady chcete nechat samotné s oživlou mrtvolou,

co se prochází nahoře? Co jestli se dostane skrz dveře?“

„Jsou zatlučené,“ řekl Gary.

„Můj manžel zabednil okna našeho domu. Všimněte si, že tu není,“ hlas April se o oktávu zvedl.

„Tak dobrá,“ řekl tiše. „Složíme Annabelle a pak se postarám o Jill, než ji odneseme ven. Byly pokousané zhruba ve stejnou dobu a vadilo by jí, kdybych dopustil, aby někomu ublížila.“

„V kostele ne! Reverende, řekněte něco!“ ozvala se Doris.

Reverend Mathis na ni kývl. „Nemůžeme riskovat a pokoušet se dostat Annabelle ven, ale

Skeetere… snad bys mohl počkat a uložit Jill k věčnému odpočinku, teprve až to vyřídíme

s Annabelle.“

„Jestli byly pokousané ve stejnou dobu,“ začal Bryce, ale Doris ho přerušila.

„Chudák Annabelle,“ řekla a slzy jí prýštily po tvářích.

Skeeter odjistil pušku. „Jdeme na to.“

Bryce mě rychle políbil na koutek úst a pak následoval Skeetera, Garyho a Erika nahoru. Někdy během té debaty se Evan probudil a přištrachal se z chodby do kuchyně. Netrvalo dlouho, než přišel na to, že něco není, jak má být, a přitiskl se k Bobově paži.

„Co se děje, dědo?“

Bob položil Evanovi ruku na rameno. „Annabelle se probudila.“

„Probudila?“

„Je teď jako ty mrtvoly venku.“

Na Evanově tváři se zračil děs nás ostatních. Všichni jsme už viděli mrtvé chodit, ale být svědkem

něčí smrti a pak sledovat – nebo slyšet – jak ožívá, to bylo něco úplně jiného. Člověk, jehož jste znali

a kterému jste důvěřovali a kterého jste milovali, se mohl proměnit ve zvíře, číhající, aby vás sežralo zaživa. Neznala jsem Annabelle a ani jsem ji nikdy neviděla, ale vyslechla jsem příběh o tom, jak se dostala do bezpečí a pak bez zaváhání všechno riskovala, aby zachránila Connora – musela to být skvělá ženská. Bylo k neuvěření slyšet seshora její nemotorné kroky, jak nemoc nařizovala tělu s mrtvým mozkem pohybovat se a hledat potravu. Annabelle obětovala svůj život, aby zachránila Connora, a stvoření, jímž se stala, by mu teď bez zaváhání rvalo maso z těla.

Chodbou zazněly zvuky prkna, odstraňovaného ze zárubní dveří.

„Stejně nechci, abys jim pomáhal, Coopere,“ řekla Ashley. „Nemusíš.“

„Já vím. Taky se mi nechce.“

„Tak nechoď.“

Vzdychla jsem, podrážděna tím opakovaným hovorem. „Nemuseli nás tu nechat. Tuhle jednu věc

pro ně můžeme udělat.“

„Tuhle jednu věc?“ opakovala po mně Ashley. Obvykle mi neodporovala, takže mě její tón překvapil. „Tahle jedna věc by ho mohla zabít.“

„Cooper tři roky neprohrál jediný závod, Ashley. Vydrží běhat věčně. Věř mu trochu.“

Ashley se zamračila. „Ne.“

„Bryce a já jdeme ven. Jestli je Cooper neodvede, mohli bychom zahynout.“

„To je vaše volba.“

„Panebože, ty jsi ale rozmazlený spratek.“

„No a ty jsi mrcha! Kdopak umřel, že ses stala kapitánkou týmu?“

„Hm… Ashley,“ ozval se Cooper.

„Kapitánkou týmu? Tohle není tábor roztleskávaček, Ashley! Dá rozum, že v takovéhle situaci nikdo nemůže přežít o samotě. Musíme spolupracovat.

Přestaň jančit.“

„Mirando?“ řekl Cooper.

„Drž hubu, Coopere!“ okřikly jsme ho Ashley a já jednohlasně.

„Ježíši Kriste na nebesích,“ Doris si přitiskla ruku k

hrudi.

Tehdy jsem uslyšela zřetelné chrastění plastu a škrábavý zvuk, vycházející z ubrusů, jež zakrývaly Jill. Evan potácivě couvl a přitiskl se zády ke zdi. Bob si ochranitelsky stoupl před něj a my ostatní jsme zůstali stát a jenom hleděli, ve zmatku a úžasu.

„A do prdele,“ přitáhl si Cooper Ashley za sebe.

„Co budeme dělat?“ řekla Doris.

Evan vykřikl a pak zamířil ke dveřím, zběsile se sápal po klice.

„Ne! Jsou za dveřmi!“ Slova mi vyšla z úst jakoby zpomaleně. Když jsem začínala větu, Evan už sahal po západce a vzápětí byly dveře otevřené.

Vystrčil hlavu, v mžiku se napřímil a zavřel. Něco se s ním přetlačovalo o dveře a známé steny doprovázely různě velké paže, vztahující se dovnitř. Nahoře spustila Skeeterova puška, načež se šedavé paže začaly natahovat ještě zoufaleji.

„Evane!“ hnal se mu Bob na pomoc. Společně se usilovně snažili zavřít dveře, ale z druhé strany se na ně tlačila přesila. Věděli, že jsme uvnitř, a měli hlad.

Do chodby vběhla April, aby probudila děti, čehož si Jill všimla. Udělala krok směrem do chodby,

když vtom zpoza rohu vystoupila slečna Kayová. Než stihla slečna Kayová zareagovat, Jill se na ni vrhla a strhla ji na podlahu. Křik stařeny v nás vyvolal paniku, ale jediná úniková cesta vedla nahoru. Bob se zapřel nohama do země.

„Jdi, Evane! Já budu držet dveře, ty běž!“

„Ne!“ řekl Evan.

Instinktivně jsem chytla Evana za tričko a vlekla ho do chodby, za April a dětmi nahoru

po schodech. Doris, Ashley a Cooper byli v patách za mnou. Bob zaječel a pak vykřikl bolestí.

K jeho křiku se přidala slečna Kayová a záhy poté i Barb.

Skeeter otevřel dveře nad schodištěm a Cooper je za námi zavřel.

„Co to sakra je?“ zeptal se Skeeter.

„Jill!“ vykřikla Doris. „A zadní dveře jsou otevřené! Zrůdy se hrnou dovnitř!“

Skeeterův výraz se proměnil ze zmatku v odhodlání.

„Pokousanci zepředu půjdou za ostatními

zadem. Můžete slézt ze střechy a vypadnout odtud. Já se musím postarat o Jill.“

Cooper popadl Skeetera za košili. „Dole je úplně plno. Tam nemůžete!“

Skeeter svraštil čelo. „Dal jsem své ženě slib. Dodržím ho.“

Bryce otevřel okno, pomáhal April a jejím dětem na střechu a přitom říkal: „Skeetere, Coop má

pravdu. Jill by nechtěla, abyste se nechal zabít.“ Skeeter odjistil pušku. „Člověk, kterého jsem měl na světě nejradši – moje žena – je dole, hoši.

Jdu.“

Skeeter otevřel dveře a okamžitě začal střílet. Eric za ním zamkl dveře a Gary mu pomohl přistrčit

ke dveřím kartotéku. To, co zbylo z Annabelle, leželo na podlaze u okna. Všichni jsme ji museli překračovat, abychom se dostali ven.

Jak řekl Skeeter, většina mrtvých následovala ostatní za kostel, aby se dostala dovnitř. Gary a Eric

seskočili dolů první a Bryce a Cooper pomohli všem ze střechy, než seskočili sami. Celý proces

nezabral ani minutu a uvnitř kostela ještě pořád burácela Skeeterova puška.

Slunce už se úplně vyhouplo nad obzor a já sledovala, jak se poslední živí obyvatelé Fairview rozbíhají různými směry. My čtyři naskočili do Brouka a já odjížděla, srdce mi bušilo tak rychle, jako by se chtělo rozletět a dorazit na ranč dřív než my.

„P-p-počkat!“ ukazoval Bryce na silnici. „Zpomal!“ Všechno v mém nitru toužilo udělat pravý opak, ale šlápla jsem na brzdu vedle zeleného pick-upu.

Uvnitř seděl kluk zhruba našeho věku.

Spustila jsem okno. „Co tu děláš? Tohle město se těmi zrůdami doslova hemží!“ Nereagoval. „Hej.

Hej!“ Vzhlédl.

„Jsi pokousaný?“

Zavrtěl hlavou, pak se opřel o okno a shlédl dolů na změť na vozovce. Ležela tam dívka

v nemocniční košili, kost a kůže, s velkou střelnou ranou v lebce, části jejího mozku se rozstříkly

po dláždění.

Také spustil okénko. Oči měl napuchlé. Plakal, patrně nad tou dívkou na ulici. „Došel mi benzin.“

Rozhlédla jsem se. Nemohli jsme ho tam nechat umřít. „Nastup si.“

Kapitola 15

Nathan

Joy zvolna poklekla na podlahu, aby pomohla Walterovi zout boty. Byl zpocený, jak zpáteční cestu zdolal téměř klusem. Zahekala při každém zatáhnutí, až byly konečně obě boty dole.

Walter se opřel v křesle. „Můžu dostat sklenici vody, má milá? Jsem celý vyprahlý.“

„Ano,“ řekla Joy zvědavě. „Vypadáte, jako by vás zpátky hnali.“

Zoe nás pozorovala z druhé strany místnosti, tu a tam vykoukla z posuvných skleněných dveří.

Po poznámce, kterou Joy pronesla, jako by Zoe začala přejíždět pohledem každičké stéblo trávy venku. Dveře vedly do patia a do pokoje na druhé straně domu. Ložnice byla obrácená na zadní zahrádku, také s posuvnými skleněnými dveřmi, ty však zakrývaly ty nejšerednější závěsy, co jsem kdy viděl.

„To nic, Zoe. Všichni jsou pořád ještě na silnici.“

Joy postavila na kuchyňský stůl dvě sklenice vody a pak si založila ruce v bok. „No? Myslím, že už

jsme byly trpělivé dost a dost, viď, Zoe?“

Zoe se odvrátila od skla jen na tak dlouho, aby kývla, a pak pokračovala v hlídkování.

Walter si odkašlal a pak ukázal na naše tašky.

„Neseme nějaké zásoby. Připozdívalo se a tuhleten fajnovka nechtěl odejít bez punčocháčů.“

Joy nechápavě svraštila čelo a pak čekala, až jí to vysvětlím.

„Jsou dobré na spoustu věcí. Nebudu je nosit. No, vlastně možná budu, kdyby se ochladilo. Dobře izolují.“

Joy a Walter se spokojili tím, že mě sledovali, jak se sám znemožňuji.

„Co je?“ řekl jsem. „Byl jsem u skautů.“

Walter se zasmál. „A to si celou dobu dělají starosti, že jim do organizace pronikají pedofilové,

a přitom učí děti takovýhle úchylárny.“

„Myslím, že můj vedoucí byl rozený Robinson. Hodně jsem se od něj naučil.“

„Punčocháče?“ pronesl Walter nevěřícně hlasem o oktávu vyšším než obvykle.

Pokrčil jsem rameny. „Nestaráte se, co máte na sobě, jen když jste v teple.“

„Tak to se budu celou zimu péct,“ řekla Joy. Její výraz okamžitě zněžněl, když se obrátila k Zoe.

„Pojď, beruško. Vsadím se, že Princezna už bude mít náramný hlad.“

Zoe přikývla a následovala ji ven.

Walter a já jsme se přestěhovali na zápraží, usedli do houpacích křesel a probírali další postup.

Rozhodli jsme se, že zítra zase zkusíme zajít k Jessemu. Také jsme potřebovali naplnit kanystry. Walter zřejmě neměl naspěch, i když jsem mu připomínal, že zanedlouho odjedeme. Předstíral, že mě neslyší.

Následující den jsme došli pěšky k Jesseho domu. Walter měl pravdu: Jesse měl zbraní víc než Skeeter. Vzali jsme jich, co jsme unesli, a také patřičnou munici, a pak jsme se vydali zpátky k Walterovi. Tuhle cestu jsme podnikali každý z příštích tří dnů. V suterénu to začínalo vypadat jako ve zbrojním skladu. Několik pušek a ručních střelných zbraní jsem si dal do kufru auta, přičemž jsem Walterovi znovu připomněl, že Zoe a já u nich nezůstaneme.

Dny se prodlužovaly a já začínal panikařit, když jsem musel pracně počítat, kolikátého je. Jediný

důvod, proč záleželo na čase, byl, aby se člověk nenechal zastihnout venku v noci. Víkendy byly irelevantní. Každý den šlo jen o přežití. Při soužití s Walterem a Joy však, i když se občas kolem potáceli nemocní lidé a oživlé mrtvoly, nebyla apokalypsa tak zlá. Přesto jsem musel odvézt Zoe někam stranou, a ještě jsem nenašel klidnou chvilku o samotě s Joy, abych zjistil, zda neví o nějakém místě, kde bychom se snad mohli zabydlet.

„Vy mi nevěříte, viďte?“ zašeptal jsem.

Walter a já jsme sledovali, jak kolem kráčí jeden z Pokousanců. Za posledních několik dní jsme

zjistili, že zůstaneme-li nehybní a zticha, půjdou dál. Walter nereagoval, dokud nakažený nepřešel, a pak zavrtěl hlavou. „Potřebujete víc spánku.

Mluvíte zatracené nesmysly.“

„Začnu podnikat výlety z města. Prozkoumávat okolí.

Zjistit, jestli nenajdu nějaký rozlehlý pozemek s domem.“

„Dům máte přímo tady, vy blázne,“ zabručel Walter. Joy obsadila prostor hned za otevřenými domovními dveřmi a pohlédla na Waltera s vědoucím

úsměvem. Walter zavrtěl hlavou tak nepatrně, že kdyby to nedoprovodil pohledem mým směrem, pochyboval bych, zda jsem to vůbec viděl. Na něčem se nemohli shodnout.

Joy přistoupila k Walterovi, stoupla si za něj, konejšivě ho poplácala a pak promluvila. „Ptal jste se na nějaké odlehlé místo.“

„Ano,“ řekl jsem. Instinktivně jsem se napřímil, dychtivý, co řekne dál.

„Je tu jeden doktor, který někdy jezdí sem k nám do krámu. Nakupuje všechno ve velkém. Mluvila

jsem s ním jen jednou. Působí jako rozumný člověk, není takový, jak byste čekal od doktora

z velkoměsta. Vím, že má dvě dcery a žije odtud na severovýchod. Je to pěkných pár kilometrů, takže

by to tam mohlo být dost izolované, abyste tam se Zoe byli v bezpečí.“

Walter se na manželku zamračil.

„Nikdy bych se nevnucoval, Waltere. Doufám, že to víte. Musím ale najít co nejbezpečnější místo,

kde by Zoe mohla vyrůstat.“

Joy se usmála. „O to nejde. Je rád, že tu jste s námi. Nechce, abyste odjeli.“

Walter si založil paže na hrudi a nešťastně se uvelebil v křesle.

„Je to pravda?“ Protiřečit Walterovi patrně nebyl dobrý nápad, ale taky to byla moc velká zábava, než abych si to nechal ujít.

„Jděte do háje.“ Zamračil se.

Joy se ušklíbla a potřásla hlavou. „I ty tvrdohlavče,“ řekla a třela mu rameno.

Walter rychle vstal, pušku v ruce.

Zareagoval jsem tím, že jsem zamířil nazdařbůh do vzduchu. „Co je?“

Walter mžoural přes hledí pušky. „Děti.“ Miranda

Když jsme odbočovali na sever po silnici 123, zalévalo nás i všechno kolem zářivé sluneční světlo. Ruce se mi třásly, protože jsem věděla, že jsme už o moc blíž k tátovu ranči. Představovala jsem si, jak zareaguje, až uvidí na dvoře zastavovat Brouka, a jaké to bude, až mě ovinou jeho paže, silné

a hřejivé a jak mu tváře smáčí slzy starostí i radosti.

Nevěděla jsem, proč zazlívám rozvod právě jemu. To máma se rozhodla, že už nechce být vdaná

za jeho profesi. Tátovi zlomilo srdce, když řekla, že od něj odchází, a já bůhvíproč stála na mámině straně. Zdála se křehčí a méně schopná poradit si sama. Nevěděla jsem, co mohl táta dělat jinak.

Odejít z práce? Zahodit léta vzdělání? Co jiného by měl udělat? Teprve když mi začal druhý semestr

na vysoké, pochopila jsem, že nejde jen o mejdany a kamarády. Šlo o hodiny studia a obav a psaní referátů, které se nikdy nedostanou do ruky nikomu jinému než nějakému profesorovi. Ale stejně jsem mu to měla za zlé. Trestala jsem ho svou nepřítomností.

Do očí mi vhrkly slzy, když jsem šlápla na brzdu, abych Brouka pomalu zastavila asi sto metrů

od velké skupiny oživlých mrtvol. Ten autoalarm mě mátl. Bolel do uší, a přesto jsem byla tak pohroužená do myšlenek na tátu, že jsem zvuk a dokonce i blikající světla reflektorů, viditelná mezi desítkami přecházejících těl, zaznamenala, až když jsme byli skoro u nich.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Bryce tiše.

„Zhasni světla,“ řekl kluk, kterého jsme sebrali na silnici. Hlas měl unavený a tichý. Nepředstavil

se nám a nikdo se nenamáhal zeptat se ho na jméno. Měli jsme důležitější starosti, hádám, ale stejně

to působilo divně. Byla to další připomínka toho, jak nás prostředí změnilo už za pouhých několik

dní.

Před několika dny by byla Ashley rozchichotaná a upovídaná a hned jako první věc by se toho

kluka zeptala na jméno. Teď jako by ani nevnímala, že je v autě, i když seděla na klíně napůl jemu

a napůl Cooperovi.

Otočila jsem páčkou, zhasla reflektory a nechala motor běžet na neutrál. Pšeničné pole na pravé straně bylo dosud zvlhlé deštěm. Nějaký vůz vyjel v hlíně obrovské koleje, místy opravdu hluboké.

Napravo od nás jsem viděla travnatý vršek. Chviličku jsem uvažovala, proč člověk, co udělal ty

koleje, zvolil právě pšeničné pole. Pak jsem si všimla silnice, vedoucí do městečka Shallot. Ashley

a já jsme míjely tohle město i to pšeničné pole už mnohokrát, aniž jsme mu věnovaly myšlenku. Teď bylo pole nebezpečné a městečko představovalo děsivou neznámou. Kopec skrýval části města z dohledu a koleje vyjeté v pšeničném poli mě vedly k domněnce, že ten člověk před námi chtěl být

od kopečku co nejdál.

Na palubní desce to cinklo a já se podívala dolů. Ručička ukazatele hladiny benzinu v nádrži byla centimetr od červené čárky.

„Samozřejmě,“ řekla Ashley. „Jak bychom mohli hrát v hororu, kdyby nepřišel takovýhle

katalyzátor děje?“

„Katalyzátor děje?“ usmál se Cooper.

„Sklapni,“ odvětila sotva vzala na vědomí jeho hravé škádlení.

Pravda byla taková, že Ashley si u přijímaček na vysokou vedla o moc lépe než já. Vždycky byla jedničkářka, dokonce už na střední škole navštěvovala vysokoškolské přednášky. Zdědila tátovu inteligenci, ale taky máminu neschopnost zvládat sebemenší stres. Byla emocionální klubíčko nervů

a slz. Cooper mi jednou prozradil, že jeho matka je to samé, a právě proto byl jedním z mála kluků

na škole, kterým nepřipadala nezvladatelná. Jednou pozdě v noci, když se všichni ostatní opili

a vytuhli, mi Cooper prozradil, že ho dokonce ta náročnost a ustavičná potřeba chlácholení uklidňují, což bylo prostě… zvláštní, a možná to byla trochu vzájemná závislost, ale ideálně se k sobě hodili.

Cooper chápal Ashley a uměl jí vyhovět jako nikdo jiný. Lpěli na sobě, protože o tom byli také přesvědčeni.

Já nevím. Nejspíš to bylo milé. I divní lidé si zaslouží trochu štěstí.

„No…“ vydechla jsem a už předem jsem nenáviděla to, co jsem se chystala říct… „dívejme se

na to z té světlejší stránky. V Shallotu je benzinová pumpa.“

„Ale jsme už tak blízko,“ namítla Ashley. „Prostě to objedeme a pojedeme domů.“

„Domů nedojedeme.“

Jedna z mrtvých jako by si všimla Brouka a pomalu udělala krok směrem k nám. Byla mladá a její dlouhé blond vlasy by asi byly stejně krásné jako vlasy Ashley, kdyby nebyly rozcuchané a slepené krví a… dalšími nečistotami. Její pohyb upoutal pozornost dalšího mrtvého a potom dalšího.

Zanedlouho jich už kráčelo několik, pomalu, ale cílevědomě. Oči měli mléčně zakalené a bez života, ale ústa otevřená. Některým se chvěly horní rty, jako vrčícím psům. Blondýna ke mně vztáhla ruku a z hrdla se jí vydral tlumený, ale vzrušený sten. Zařadila jsem rychlost a přišlápla pedál plynu k podlaze. Ještě před několika dny jsem parkovala Brouka div ne uprostřed pustiny, abych si neotloukla dveře o sousedící auta, a teď jsem řídila jako šílenec. Otočila jsem vůz, ujela před blížícími se mrtvolami a pak pokračovala po silnici napravo do Shallotu. Modlila jsem se, aby se za kopcem neschovávala další skupina a aby nás zombiové neobklíčili.

„Páni!“ řekl Bryce, když jsem to řízla přes středový pruh. Všichni až na mě praštili hlavou o strop.

„Pardon!“ řekla jsem a rychle ručkovala po volantu, abych si udržela kontrolu nad vozem.

„Klídek, malá,“ řekl Bryce. „Je to dobrý.“

Městečko bylo prázdné a já vzdychla úlevou, když jsem před sebou uviděla samoobsluhu a přímo

za ní benzinovou pumpu. Zajela jsem k pumpě, všichni jsme vylezli z Brouka, protahovali jsme se a vydýchávali.

Ulevilo se mi, že už časně ráno bylo tepleji než včera. Včerejší déšť přinesl studenou frontu, a já se bála, že s Ashley prachbídně nastydneme, ještě než se dostaneme k tátovi. Na vteřinku mě napadlo vytáhnout mobil a zkontrolovat předpověď, ale pak jsem si uvědomila, že od včerejška nemám signál.

Nikdo z nás ho neměl.

Bryce nás obcházel s očima u země, kontroloval pneumatiky.

„Nepíchla jsem?“ zeptala jsem se.

„Ne, ale musíš být opatrnější.“

„Bála jsem se. Nevěděla jsem, co je za tím kopcem. Viděls ty vyjeté koleje v poli?“

„Jo,“ řekl prostě a přejel pohledem od pneumatik k našemu okolí. Jakmile se ujistil, že nám nehrozí bezprostřední nebezpečí, všiml si mého zápolení s benzinovým stojanem. „Nefunguje?“

Zamračila jsem se na hubici, zastrčenou do Brouka.

„Byla jsem celá nadšená, jak je tahle věc letitá. Dokonce tu ani není kam zastrčit kreditku.“

„Zaběhnu dovnitř. Možná je tam nějaký vypínač.“ Letmo mě políbil na rty a odklusal přes malé parkoviště k budově pumpy. Otevřel dveře

a přeskočil pult. Se soustředěně svraštělým čelem ohledal pokladnu a okolní prostor, a než jsem

stihla zaznamenat myšlenku, moje nohy se samy od sebe rozběhly tryskem k prodejně.

„Bryci!“ Setkali jsme se očima a já si byla jistá, že výraz, jímž zareagoval, byl stejný jako můj.

Otočil se čelem k mrtvému, který se k němu blížil odzadu.

Už když jsem otevírala dveře, vyhrklo ze mě slovo ne. Bryce přitiskl muži předloktí k hrudi, aby udržel v odstupu chňapající zuby, a pak se natáhl

přes pult pro pero, připevněné šňůrkou k registrační pokladně. Vytrhl je z úchytu a vzápětí bodl muže do obličeje. Muž po něm pořád šel, a tak ho bodl

znovu, a tentokrát pero proniklo koutkem oka a muž

se zhroutil na Bryce.

Zahlédla jsem pohyb po své levici a uviděla jsem další mrtvé – dospělou ženu a dítě. Zvolna se

ke mně šouraly. Žena byla obézní, sukni tahala po zemi a pokrývala ji tmavá, zaschlá krev a hlína.

Pokožku z obličeje a ze rtů měla úplně pryč. Než se vrátila na svět, ohlodali ji. Na holčičce jsem neviděla žádné zranění, ale oči měla mléčně bílé stejně jako žena.

„Bryci!“ zaječela jsem.

Odstrčil muže a přeskočil zpátky přes pult, škubl mou paží, jak otevíral dveře, a táhl mě k Brouku.

„Dělejte! Nastupte!“ Bryce divoce máchal volnou paží kolem sebe a velel všem, co stáli kolem Brouka.

Všichni se hrnuli do auta, až na mě. Stála jsem u sedadla řidiče s dveřmi otevřenými a sledovala,

jak se mrtvoly sápou na sklo dvojitých dveří pumpy.

„Mirando!“ zaječela Ashley.

„Podívejte se na ně,“ řekla jsem tiše, hlasem klidným a plným úžasu.

Nemohly ven. I když se dveře trochu pootevřely, když na ně zatlačily, nebyly dost pohybově koordinované, aby dál tlačily do skla a pokračovaly ve své cestě. Dveře se jim znovu zavíraly, takže šátraly po skle, jako by to byla zeď.

Naběhlé břicho ženy vrazilo do dveří a já se lekla, protože jsem pochopila, že není tlustá, nýbrž

v pokročilém stupni těhotenství.

Sedla jsem si do auta a zavřela dveře, pořád ještě jsem ztěžka oddechovala. „Našels nějaký

spínač?“

Bryce zavrtěl hlavou. „K tátovi nedojedeme?“

„Myslím, že bychom to neměli ani zkoušet. Mohli bychom zůstat někde trčet.“

„Jít pěšky je moc nebezpečné. Musíme vymyslet, jak se dostat dovnitř a spustit tu pumpu.“

„Mám tohle,“ řekl kluk, kterého jsme naložili cestou. Zvedl v ruce pistoli.

Zamračila jsem se. „Viděls prve ty obludy kolem toho auta? Hluk je přitahuje.“

Ani nemrkl. „Mohli bychom prohledat domy, jestli nenajdeme něco tiššího. Baseballové pálky,

nůžky, kuchyňské nože. Bryce přece prve jednoho sejmul propiskou.“

„To by mohlo trvat celé dny,“ řekla jsem. Pokrčil rameny. „Pospícháš někam?“

„Jo, vlastně pospíchám.“

„Dokud nebude mít tohle auto benzin, tak nepospícháš.“

Nasupeně jsem se obrátila čelem dopředu. Měl pravdu, ale jeho vtipná poznámka se mi nelíbila. Zamračila jsem se na něj do zpětného zrcátka. Byl vysoký a vypadal směšně, jak tam seděl vzadu, kolena skoro u hlavy. Tmavé oči měl zapadlé a obličej dosud postříkaný krví té dívky. Spolu s kratičkým sestřihem a mohutnými svaly mu to dodávalo vzezření sériového vraha, a já si ho pustila do auta. Kdoví, třeba tu holku zabil, než se proměnila.

„Jak se vůbec jmenuješ?“

„Joey.“

„Co to máš za sestřih, Joey?“

„Zrovna jsem se vrátil z Afghánistánu.“

„Aha,“ řekla jsem. Moje reakce byla úsečnější, než jsem měla v úmyslu. Snažila jsem se nedat

najevo překvapení nebo nenadálý obdiv.

„Ty vole,“ řekl Cooper. Nezastíral, že to na něj zapůsobilo. Cooper potřásl Joeymu rukou. „Vážím si tě, chlape. A najednou si připadám mnohem bezpečněji.“

„Nepřipadej,“ odpověděl. „Mám jen to, co mi zbylo v tomhle zásobníku.“

„Ale stejně,“ opáčil Cooper. „Jsi tvrďák.“ Nevěděla jsem, jestli na Bryce udělal Joey stejný dojem jako na Coopera a jen se to snaží skrývat jako já, nebo jestli na něj nezapůsobil vůbec.

Postřehla jsem, jak nad Cooperovými slovy obrací oči

v sloup, a dloubla jsem do něj loktem. Vyměnili jsme si úsměv. Nebylo nijak vzácné, že jsme věděli,

co si myslí ten druhý. Byli jsme spolu moc dlouho a strávili jsme spolu tolik času, že by mě ani nepřekvapilo, kdyby Bryce věděl, co si myslím, ještě dřív, než si to uvědomím já. Proto patrně manželství nepřijde na pořad dne dřív než dlouho poté, co oba odpromujeme. Často nám vytýkali, že se chováme jako starý manželský pár.

„Nikdo ani hnout,“ řekla jsem a sledovala ve zpětném zrcátku, jak mi jedna mrtvola zvolna prochází za autem. Mířila k silnici.

Všichni jsme zůstali sedět jako sochy. Ženy v budově benzinové pumpy dosud šátraly po dveřích

a já doufala, že neupoutají pozornost nové mrtvoly. Táhla za sebou zlomený kotník, takže byla ještě

pomalejší než je u nich běžné. Ashley se užuž chtěla otočit a podívat, ale Cooper ji zarazil, právě

když ji chtěl Bryce okřiknout.

Mrtvola se přešourala kolem. Celí rozhození jsme vystoupili zpět na popraskaný beton. Slunce

na obloze stoupalo… a začínalo pálit. Stáhla jsem si bundu a zavázala rukávy kolem pasu na dva uzly.

Po modré obloze ubíhalo jen pár zatoulaných mráčků. Takhle modro už dlouho nebylo, anebo jsem si

toho možná jen dlouho nevšimla. Mírný větřík rozpohyboval listí stromů, znělo to, jako když lenivé vlny kloužou po písku.

I když bylo v tomhle mrňavém městečku krásně a klidno, pobyt venku představoval riziko a to, že

na silnici nebyla žádná auta, ba ani tu a tam nějaký ten toulavý pes, budilo strach i za tak dokonalého dne.

V dálce zaznělo několik výstřelů, které se odrazily ozvěnou tolikrát, že jsme nevěděli, odkud

přicházejí. Bylo to příliš daleko, než aby střílel někdo z městečka, ale všichni kromě Joeyho se

rozhlédli, neklidní a nejistí, jak reagovat.

„Nabereme, co potřebujeme, a vypadneme odtud,“ řekla jsem.

Všichni vyjádřili souhlas kývnutím a vydali jsme se k obchodu – obezřetněji, protože jsme věděli,

že v Shallotu dosud jsou mrtví občané, směřující k hlučnému autu na silnici. Joey kráčel s pistolí

v obou rukou – držel ji v obou napřažených rukách před tělem a přitom postupoval bokem, jak to vídáte ve filmu. Byl docela sexy, ale stejně mi připadal jako arogantní hejsek. Matka se s oblibou svěřovala s tím, o čem se poučila, když lovila chlapy, a mimo jiné ustavičně opakovala, že aby se

člověk stal vojákem, policajtem nebo hasičem, musí mít určitou povahu. Nic z toho mě nepřitahovalo, ale bůhvíproč ve mně při pohledu na to, jak se Joey pohybuje jako akční hrdina, cosi výskalo jako pubertální fanynka.

Cooper vysypal svou sportovní tašku a nesl ji v jedné ruce, druhou rukou vedl Ashley. Zastavili

jsme se hned u dveří a nervózně jsme se ošívali. Vadilo mi, že nevím, co čekat, zvlášť když uvnitř může být něco, co nás chce sežrat zaživa – představovala jsem si, že tytéž myšlenky se honily hlavou i všem ostatním.

Joey se podíval na Cooperovu tašku. „Vodu, zbraně a munici, potraviny. V tomhle pořadí.“

Všichni jsme přikývli.

Joey si dřepl a Cooper ho napodobil. Vypadal jako chlapeček, co se snaží kopírovat svého

oblíbeného superhrdinu. Prostrčil nohu nylonovými uchy a vlekl tašku za sebou.

Co to děláš? naznačil Joey ústy – okamžitě zareagoval na zvuk, který taška vydávala, jak se sunula

po podlaze s každým Cooperovým krokem.

Cooper zvedl ruce. Volné ruce, odpověděl stejným způsobem, nehlasně.

Joey obrátil oči v sloup a zavrtěl hlavou. Cooper se

zatvářil jako pokárané štěně, vystoupil z uch

tašky a pak ji zase zvedl. Za pár vteřin jsme uslyšeli zezadu zvuk.

Čtyři páry očí se vytřeštily a Ashley se okamžitě přitiskla ke Cooperovi. Joey zmizel v jedné

z krátkých uliček mezi regály. Všichni jsme postávali a nevěděli, co dělat.

Joey se vrátil, držení těla měl uvolněnější a zbraň u boku. „Asi to bylo nějaké zvíře. Nic jsem

nenašel.“

„Tak do práce,“ řekl Bryce. Vzal nákupní košík pro tento miniaturní obchod až nepatřičně velkých rozměrů a já ho následovala, když procházel mezi regály. Ukládal do košíku balenou vodu, konzervy, čínské nudle – což byla oblíbená strava i nás vysokoškoláků –, dva velké šroubováky, všelijaké nože, paličku na maso, deštník a pár košťat.

„Budeš u někoho uklízet?“ škádlila jsem ho.

Bryce odšrouboval ježatý konec koštěte a pak zvedl nůž. „Oštěp.“

Přikývla jsem a usmála jsem se. „Působivé.“ Mrknul na mě a pak jsme se setkali se všemi ostatními u vchodu do obchodu.

Joey nesl v náručí několik krabic kondomů, lékárničku, sirky, krabici pytlů na odpadky a čtyři lahve

vody.

Bryce spatřil kondomy a okamžitě se vzbouřil. „To myslíš vážně?“

Joey nehnul ani brvou. „Do každého se vejdou až dva litry vody. Vážně.“

Bryce uvolnil ramena a pak se podíval na mě.

„Můžeme to prostě naložit do Brouka. Určitě to nebude nikomu vadit.“

„Náramná legrace,“ řekla jsem.

Když jsme se vrátili k autu a snažili se naložit do něj co nejúsporněji všechny své nálezy, začali

kluci mluvit o hledání kanystrů v domech a garážích.

Joey nadhodil, že bude-li to nutné, mohli bychom odčerpat benzin z nějakého vozidla.

„Přijde na to, co najdeme a jak rychle, možná tu budeme muset zůstat několik nocí.“

„Ne,“ řekla Ashley. „Mirando, řekni něco. Musíme se dostat k tátovi.“

Pohlédla jsem na Bryce. „Táta je nejspíš bez sebe strachem o nás.“

Joey nečekal, až Bryce odpoví. „Nikam nejedeme, dokud neseženeme benzin, a myslím, že se

všichni shodneme na tom, že potřebujeme víc než jen plnou nádrž. Musíme být chytří. Máme tu zdroje. Využijme je, než vyrazíme dál.“

Bryce udělal grimasu. „Když jsme tě našli, měl jsi prázdnou nádrž.“

„Přesně tak,“ opáčil Joey. „Pouč se z mé chyby. Není to žádná legrace, trčet v autě, když se ty

hnusný mrtvoly snaží dostat dovnitř, a tohle auto je kabriolet. Neochrání nás.“

„Ty hnusný mrtvoly si neporadí ani s lítačkami,“ odsekl Bryce.

„Chceš to riskovat?“ zeptal se Joey.

Bryce se podíval na mě, pak zpátky na Joeyho a zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Tak domluveno. Hledáme, dokud nebudeme mít plnou nádrž a co nejvíc rezerv. Můžete se rozdělit do skupin, kluci, jestli nechcete nechat holky hledat samotné.“

„Já půjdu sama,“ řekla jsem.

„Ne,“ zareagoval Bryce okamžitě.

„Nejsem bezmocná. Umím zacházet s pistolí.“ Bryce sáhl po mé ruce. „Možná jsem to já, kdo nechce jít sám.“ Použil svůj nejkouzelnější úsměv,

ten, kterému jsem nikdy nedokázala odolat. Přikývla jsem a on mi stiskl ruku.

Joey si třel zátylek. „Jedno po druhém. Musíme rozbít tábor. Ideální místo by bylo kus od ostatních domů. Asi na okraji města.“

„Tak jo. To jsou tak dva bloky,“ řekla Ashley.

„Půjdeme pěšky. Něco najdeme,“ řekla jsem.

Joey vykročil a nepřestával mluvit. „Několik východů. Dobrá viditelnost.“

„Už začínáš být vybíravý,“ řekla jsem.

Joey se na mě usmál. Snažila jsem se jeho úsměv neopětovat, ale nešlo to.

Ashley měla pravdu. Už asi za dvacet minut jsme našli místo, které odpovídalo Joeyho popisu. Byl

to žlutý dům na konci dlouhé řady domů, ale před ním i za ním se rozkládala velká louka

a od sousedního domu ho dělily dvě prázdné

parcely. Měl také oplocený zadní dvorek a malá okna u země hlásala, že je tu i sklep.

Vystoupili jsme po schůdkách na zápraží a já zaklepala. Všichni se na mě podívali, jako bych se zbláznila. „Cože?“

„Nejdřív to zkontrolujeme, necháme tu, co už máme, a pak se můžeme vrátit zpátky pro zbytek.“

Bryce upažil a gestikuloval na Joeyho, ať jde dovnitř.

Ušklíbla jsem se na něj. Joey se nás jen

snažil uchovat v bezpečí a Bryce na to reagoval jako pitomec.

Joey byl uvnitř pěknou chvíli. Zrovna když jsem uvažovala, nemám-li navrhnout, abychom se šli po něm podívat, objevil se ve dveřích.

„Čisto.“

„Máš na sobě krev,“ řekl Cooper. „Chci říct, víc než prve.“

Joey si vytáhl tričko, aby si otřel obličej. Na vteřinku tak odhalil kompletní sadu vyrýsovaných

břišních svalů, než nechal tričko spadnout zpátky.

„No… teď už je vzduch čistý.“

„Neslyšel jsem tě střílet,“ poznamenal Bryce.

„Použil jsem vidličku.“

Cooper přikývl, po tváři mu přelétl uznalý úsměv.

„Dobrá práce.“ Kapitola 16 Nathan

„Děti?“ opakoval jsem.

„Rohový dům. Čtyři… ne, dohromady pět. Tři kluci a dvě holky. Vypadají na puberťáky. Jsou živí.“

Spustil jsem zbraň a pokynul Zoe, aby zůstala v domě. „Tak to bychom se nejspíš měli představit.“ Když jsem přecházel ulici a kráčel podél bloku, snažil jsem se o uvolněný postoj a pistoli jsem držel hlavní dolů. Viděl jsem jen jedno z dětí, jednoho kluka, měl tmavé kudrnaté vlasy. Byla to stejná

hrouda svalů a testosteronu, jako jsem v jeho věku býval já.

Zastavil jsem se na rohu ulice a zvedl ruku. „Ahoj. Jsme přátelé. Nemusíte se bát.“

Kluk nepromluvil, ani se nepohnul, jen mě pozoroval. Za ním se objevila dívka, bledá a nesmírně

krásná zrzka, byla dost nervózní a očima těkala neustále mezi svými kamarády a mnou a Walterem. Walter došel až ke mně a zastavil se.

„Jste ze Shallotu?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Aha,“ začal jsem. „Jste v pořádku?“

Objevila se další dívka. Tahle byla menší, s dlouhými blond vlasy. Upřela na mě pronikavé hnědé

oči. „Nedaří se nám natankovat benzin u pumpy.“

„Vám došel benzin?“ zeptal jsem se.

Děti se po sobě podívaly. Buď byly opravdu chytré a nechtěly, abych jim ukradl auto, nebo byly tak vyděšené, že nemohly mluvit. U zrzky mě ta druhá možnost ale ani nenapadla. Nepochyboval jsem, že nikdy v životě nezaváhala vyslovit svůj názor.

Walterovy síťové dveře bouchly, otočil jsem se a uviděl Zoe stát vedle Joy. Očividně chtěla opustit bezpečí verandy, aby byla blíž ke mně, ale Joy ji vlídnou rukou držela za rameno. Neslyšel jsem, co říkala, ale mou dceru to zřejmě uklidnilo.

Obrátil jsem se zpátky k mládeži. „Takže jen projíždíte?“

„Ano, ale jak jsem říkala, potřebujeme benzin. Stojany u pumpy nefungují,“ řekla Zrzka. „Nevíte o tom někdo něco?“

V duchu jsem hodnotil všechny členy jejich skupiny.

Ten nejvyšší vypadal mile. Druhý nejvyšší

vypadal, jako by měl nějaký vojenský výcvik. Podle bot a rukou toho vysokého kluka jsem poznal, že

je bohatý, ale podle očí taky dobrák. Třetí chlapec vypadal jako frajírek, možná člen nějakého univerzitního bratrstva. Hodně pozoroval vojáka a zrzku. Na vojáka rozhodně bylo třeba si dávat pozor, ačkoliv i ti druzí dva by určitě mohli způsobit nějakou tu škodu. Přes všechny ty svaly a chlapáctví se však zdálo, že šéfem je zrzka. Kupodivu se zdála být z té pětice nejdůvěřivější. Podíval jsem se na Waltera. „Taky potřebuju dotankovat.“ Přejel jsem pohledem skupinu.

„Cestuju

se svou dcerou Zoe,“ ukázal jsem na zápraží. „Brzo odjíždíme. Hledám nějaké odlehlé místo. Něco,

kde je bezpečno.“

Jeden z chlapců se na Zoe usmál a zamával. Zpražil jsem ho pohledem a on se hned postavil

do pozoru. „Mám sestřičku asi v jejím věku,“ vysvětloval.

„Tady je to hodně stranou. Kam máte namířeno?“ zeptal jsem se.

Znovu se po sobě všichni podívali. Měli nějaký cíl. Musel být dobrý, když si ho tak chránili.

„Můžeme vám pomoct s tím benzinem,“ řekl Walter,

„výměnou za to, že pomůžete Nathanovi a Zoe

dostat se někam, kde je bezpečněji. Máte moje slovo, že je to dobrý chlap. Vlastně nechci, aby odešli,

jestli mám být upřímný, ale má pravdu. Musí se dostat od těch mrtvol co nejdál.“

Všichni nás pozorovali, obzvlášť Zrzka a voják.

„Rozmyslíme si to,“ řekla, otočila se a odvedla ostatní.

Odešli od nás, šli ve dvojicích až na vojáka, který uzavíral zástup. Zrzka byla s tím nejvyšším

a blondýna šla s frajírkem. Uvažoval jsem, jak mezi ně zapadá voják, a když jsem pak viděl, jak se všichni cpou do Volkswagenu „brouka“, byl jsem opravdu zvědavý, kam se vejde.

Walter a já jsme se vrátili na zápraží k Joy a Zoe.

Sedl jsem si do houpacího křesla, Zoe si mi sedla

na klín a sledovali jsme, jak si děcka v autě povídají.

„Vypadají mile,“ řekla prostě.

„Taky mi připadá. Vlastně je neznám.“

„Jsou cizí?“

„Nejspíš ano.“

„Nemáme se bavit s cizími lidmi.“

„Ne, děti si nemají povídat s cizími lidmi.“

Zoe se ke mně otočila, svraštila obočí. „Ale co když jsou ti cizí lidé děti?“

Políbil jsem ji na tvářičku a přitáhl jsem si ji k hrudi, houpal jsem ji a nevšímal si, že mě kope

patami do holení. Její vlásky už začínaly být cítit víc potem než šamponem. Představoval jsem si, že taky zrovna nevoním.

„Joy?“ ozval jsem se.

„Ano, můj milý?“

„Smíme použít vaše hygienické zařízení? Rád bych na toho doktora udělal dobrý dojem.“

Joy se rozesmála. „Pochybuju, že bude nastrojený jako do kostela, jestli víte, jak to myslím.“

„To je pravda.“

Joy potřásla hlavou a zašklebila se. „Panebože, smiluj se, jsem to ale nevychovaná. Samozřejmě, Nathane. V koupelně v chodbě je sprcha. Donesu vám nějaké ručníky.“

Přikývl jsem. „Děkuju.“

Blondýna si bez zájmu sedla na dolní schůdek Walterova zápraží a ostatní zůstali stát před námi. Upřený pohled tolika očí byl maličko znepokojivý, i když to byly ještě děti. Podíval jsem se na skvrnu na své oxfordské košili. Když jsme teď byli Zoe a já čerstvě osprchovaní, naše šatstvo

hrozně páchlo a já si připadal špinavý a upocený.

Joy se nabídla, že nám vypere, ale bál jsem se, že

to včas neuschne a že děcka budou mít svrbění, aby už vyrazila, a nechají nás tady.

Zrzka promluvila první. „Já jsem Miranda Hayesová. Tohle je moje sestra Ashley,“ ukázala

na blondýnu na schodech. „Náš otec je doktor Hayes. Bydlí asi čtrnáct kilometrů odtud na sever

po silnici, tamhle a pak na západ. Pro vás a Zoe je to ideální. Jestli nám pomůžete natankovat a nabrat

pár kanystrů benzinu, můžete jet za námi. Nemůžu vám ale slíbit, že vás tam táta nechá.“

„Na to nepřistoupím,“ přimhouřil jsem oči.

„Nejspíš nechá,“ Ashley konečně vzhlédla. „Vaši holčičku by neodmítl.“

„Ale nevíme, kolika lidem už pomohl. Očekávám, že vás tam nechá, ale nemůžu to slíbit.

Rozumíte?“

„A co ti kluci s vámi? Jak ho přimějete, aby jim dovolil zůstat?“

„Máme pozvání,“ řekl frajírek. „No, až na něj.“ Mluvil o vojákovi. Asi ho sebrali po cestě. Usoudil jsem, že pokud to udělali, určitě si myslí, že je

otec vstřícně nakloněn dalším hostům. „Risknu to.“

„Připozdívá se,“ řekl Walter. „Ráno se sejdeme u pumpy. Máte hodinky?“

Voják přikývl.

„V osm ráno.“ Miranda

Nakonec jsme se v shallotu zdrželi několik dní.

„Domov, sladký domov,“ pronesla Ashley. Držela v ruce prázdný kanystr na benzin a rozhlížela se

po jednopatrové budově jen čtyři bloky od obchodu, z něhož jsme se právě vraceli s další várkou

zásob.

„Ani mi to tak nepřipadá,“ Cooper pohnul rameny, aby si líp rozložil váhu naditého batohu.

Potřásla jsem hlavou. Proč kluci trvají na tom, že si nacpou všechno, co potřebují na víkend,

do jedné malé tašky? Jako by to nebylo dost mužné, kdyby se zdálo, že potřebují víc než jedno čisté převlečení?

Dům nebyl nic zvláštního. Okna byla zatemněná špinavými okenicemi. Oprýskaná omítka – na domě i na betonovém zápraží – vypovídala o letitém zanedbávání. Jeden malý, rozpačitý záhonek před domem jako by prosil všechny návštěvníky, aby uvěřili, že není všechno ztraceno. I když na údržbu zbytku domu majitel možná nestačil, ten kousek země o rozloze čtyř čtverečních metrů zdobily petrklíče všech existujících barev. Ani stéblo plevele.

Každičký stvol trávy na okrajích květinového

čtverce byl pečlivě ostříhaný a přednedávnem někdo přisypal čerstvou zeminu.

Dům stál na konci slepé ulice. Dál se dalo projít, ale jen vysokou prérijní travou a skrz asi stohlavé stádo dobytka. O dvě parcely dál, naproti a na protějším rohu stál už jen jeden dům. První večer jsme nastrkali nábytek ke všem vchodům a pomocí dřevěných planěk z plotu o kus dál v ulici jsme

zabednili okna. Pak jsme spali ve sklepě a po dvou hodinách jsme se střídali v hlídkování. No, až

na Joeyho. Ten snad nespal vůbec.

Teď jsem ale následovala Ashley nahoru po schodech a pak jsme se zastavily, když se před námi objevily Joeyho paže.

„Moment. Nejdřív to prověřím.“

Čekali jsme, Ashley si kousala nehty a já okopávala rohožku u dveří, jako by bylo naprosto

normální, že voják, kterého sotva známe, prohledává náš dočasný domov, jestli se tam nezatoulaly

nějaké zvědavé mrtvoly.

Vycítila jsem Bryceovu podrážděnost a otočila jsem se. Kousal se zevnitř do tváří, dělal takovou grimasu. Tu, která mu znetvořila krásné modré oči, takže svítily a proměnily se ve skleněné, nevyzpytatelné safírové tůně.

„Co je?“ zeptala jsem se.

Bryce užuž chtěl něco říct, ale Joey vystrčil hlavu ze dveří s náznakem úsměvu. „Čisto.“

Vybalili jsme své nejnovější poklady, počínaje dalšími balíčky kondomů a konče konzervami

kukuřice. Bryce šel do zadní ložnice, sedl si na drátěnku, zatínal pěsti a pak natahoval prsty, pořád to

opakoval.

„Mluv,“ řekla jsem, protože jsem věděla, že bude-li si nechávat další myšlenky pro sebe, mohl by

vybuchnout.

Bryce vstal, udělal krok a prásknul dveřmi, až mi ramena vyjela k uším.

„Vypadá to, že jsi rozčilený?“

„Co je to za kluka?“ ukázal Bryce na zavřené dveře.

„Sebrali jsme ho z rozvrzaného pick-upu

a od holky, kterou zabil na ulici, a najednou to tady

G. I. Joe všechno režíruje?“

„To si vážně myslíš?“ zeptala jsem se klidně.

Bryce jen vypouštěl páru. Takovýhle býval pokaždé, když se ocitl v dlouhodobém stresu, jako třeba

když jeho táta na několik týdnů opustil mámu kvůli manikérce Danielle, než přišel na to, že už je

vlastně ženatý s nejlepší ženskou, jakou vůbec mohl potkat. Taky na mě křičel do telefonu hodně podobně, jako teď, když Cooperova sestřička těžce onemocněla a Bryce slíbil, že ho odveze ze školy domů. Na konci telefonátu už vzlykal, stěží dokázal popsat, jak je to těžké, vidět Coopera a jeho rodinu tak ustarané a smutné.

Bryce věděl, že ho stejně miluju i v nejhorších náladách, stejně jako on mě. Uvědomila jsem si, že stejně tak mě miluje i můj táta. Třeba když jsem na něj štěkala kvůli věcem, které neměl pod kontrolou – táta trpělivě naslouchal a pak bez ohledu na to, co jsem říkala nebo s jakým hněvem jsem

to ze sebe chrlila, odpovídal slovy plnými bezpodmínečné lásky. Potom, co se s mámou rozešli, to

byla jediná důvěra, kterou si u mě nemusel vysloužit znovu, a on bral odpovědnost z této důvěry

plynoucí velice vážně. Nebyla to jediná věc, o níž jsem před ním předstírala, že o ní nic nevím.

Slíbila jsem si, že to napravím.

„Počkat,“ napodoboval Bryce Joeyho hluboký hlas a vztahoval paži. Ve tváři měl náramně směšný, samolibý výraz, o tisíc procent arogantnější než sám Joey. „Čisto.“ Bryce zakoulel očima.

„Právě se vrátil z mise v Afghánistánu. Tam se takhle asi mluví.“

„Koho to zajímá?“ soptil Bryce. „Pořád nám říká, co máme dělat. Už je mi z toho sakra nanic.

Nějak jsme si poradili i bez něj.“

„Pravda,“ přikývla jsem.

„Nepotřebujeme ho. Měli bychom ho tady nechat.

Nejspíš umí nastartovat auto bez klíčků. Tady

jsou desítky opuštěných aut, může si vybrat.“ Když jsem nereagovala, Bryce svraštil obočí a naklonil hlavu, aby mi viděl do očí. „Co chceš říct? Chceš, aby jel s námi?“

Bryce a já jsme byli spolu tuze dlouho. Nemusela jsem říkat všechno. To byla jedna z mnoha věcí, kterých jsem si u něj cenila.

„Je to voják. Je rozumné se ho držet, nemyslíš?“ Při jeho impozantních rozměrech a pronikavém

pohledu stačilo už jen to, jak Joey vypadá, aby to zastrašilo každou živou bytost, která by nám snad chtěla ublížit a se svými speciálními dovednostmi byl přínosem i při ochraně proti mrtvolám. Bryce je vyšší než Joey, ale bicepsy mu nenapínají rukávy trička tak jako Joeymu. Když jsem tak o tom uvažovala, Joeymu jako by napínaly svaly všechno oblečení.

„Ne! To ne!“ řekla jsem nevěřícně. Jeho hněv mi pomohl odtrhnout myšlenky od sošně tesaných částí Joeyho těla – což byly všechny.

Bryce začal přecházet po místnosti a po několika minutách se mu dech zpomalil a přestal se ošívat.

„Ty… vážně myslíš, že ho potřebujeme?“

Pokrčila jsem rameny. „Jestli nechceš, tak ne. Ale je dobrý střelec. A je chytrý. A je mi milejší,

když vleze do domu první on, než ty.“ Bryce ke mně vzhlédl zpod obočí, bojoval s úsměvem. „Miluju tě, víš to?“

Objala jsem ho kolem pasu. Tyčil se nade mnou. „To je správné. Jsem prostě úžasná. Aspoň se to

o mně říká.“

Zasmál se. „To jsem nejspíš říkal já. Abych řekl pravdu, určitě jsem to byl já. Jsem tvůj největší fanoušek.“

„Můj nejvyšší fanoušek,“ usmála jsem se a stoupla si na špičky, abych ho mohla políbit, když se

ke mně sklonil. Jeho měkké rty se dotkly mých a připomněly mi lepší časy. Normální časy.

Bryce mě přitáhl k drátěnce a lehli jsme si spolu na hrbolatá péra a dřevo, zakryté tenkou vrstvou látky. Rozepnul mi zip bundy a já ho políbila v

němém souhlasu s jeho stejně němým požadavkem.

„Můžeme oslavit tuhle mrtvolnou apokalypsu,“ pošeptal mi do ucha.

„Ty jsi ale romantik,“ sledovala jsem s úsměvem, jak mi stahuje džíny přes boky a kolena

a nakonec i přes kotníky.

Bryce si stoupl k mým nohám, rozepnul si pásek a pak i džíny. Pomocí prstů pravé nohy si zul levou tenisku, totéž zopakoval s pravou teniskou a odkopl ji. Stáhl si krémové tričko přes hlavu a odhodil je na rostoucí hromadu svého oblečení.

Sjela jsem rukama podél boků ke kalhotkám, nadzvedla boky a současně stahovala látku. Svlékat mě pro Bryce přestalo být romantické už víc než před rokem a to byla jediná věc, která se za posledních pár dní nezměnila. Párkrát jsem zatřepala nohama, než kalhotky odletěly do tmavého kouta místnosti, a pak Bryce zvedl ruce a stáhl mi obě ponožky současně. Usmívali jsme se, bylo nám volně a příjemně – naše sexkapády už dávno před tím večerem opustila snaha vypadat sexy i pocit nejistoty.

Když si stáhl džíny a vystoupil z nich, spustil se nade mě a políbil mě na koutek úst. K mému

překvapení mě pořád líbal, aniž se přesunul k jiným částem těla. Těsně předtím, než jsem se ho stihla zeptat, jestli je všechno v pořádku, klesla mu hlava a zabořil obličej do mé šíje.

„Já nemůžu.“

„Ty… nemůžeš?“

Padl naznak vedle mě na matraci, zadíval se do stropu. „Asi jsem moc vystresovaný. Nebo unavený. Nebo obojí.“

„Aha. Aha.“ Nemělo mě to tolik překvapovat. Někdy před basketbalovým utkáním se mu taky

nepostavil. Konec světa se rozhodně dal označit za

ještě větší zdroj úzkosti. Nejspíš proto, že jsem věděla, že už náš celibát trvá víc než týden, předpokládala jsem, že bude schopný víc než dost.

„To

nic,“ přitulila jsem se mu těsněji k hrudi. „Mně se to líbí, i když jsme jen takhle.“

Bryce se zhluboka nadechl a vyfoukl vzduch, až mě vlasy pošimraly v obličeji. „Zítra dorazíme

k tvému tátovi. Možná už nikdy nebudeme mít sex. Není to dobrý.“

Zachichotala jsem se. „Nebudeme nenápadní poprvé.“

Bryce mě objal oběma pažemi a políbil mě na spánek. „Nechtěl bych být nikde jinde, víš. Jsem rád, že k tomu došlo takhle.“

„Jo?“

„Jinak bych se asi zbláznil strachy o tebe.“

Zavřela jsem oči a poslouchala Bryceův dech. Ošíval se víc než obvykle, pořád byl z nesčetných

důvodů neklidný. Znovu jsem si představovala, jak se táta zatváří, až zastavíme na příjezdové cestě,

a uvažovala jsem, jak asi zareaguje na Nathana a Zoe. Zoe by neodmítl, ale v zoufalé době dělají lidi ledacos podivného.

„Blbost!“ ozval se Cooper z obývacího pokoje. Bryce a já jsme rychle vstali a oblékli se, oba jsme se nemotorně vraceli na svět s pocitem, že

každý ví, co jsme měli dělat, ale nedělali. Prsty se mi zasekly do vlasů, jak jsem si je zavinovala

do nepořádného drdolu. Sedla jsem si na podlahu vedle sestry. Ta seděla vedle Coopera a Joey stál u okna a chvílemi vykukoval štěrbinou.

Joey se zmohl na pobavený úsměv. „Ne. Myslím to naprosto vážně.“

„Co?“ zeptala jsem si a všimla jsem si, že Bryce už nasadil výraz nezájmu.

Cooper zkřížil kotníky a opřel se současně o zadní opěradlo pohovky vedle Ashley. „Vypráví nám historky z války.“

„Je to vojenské tajemství,“ zažertoval Joey.

„Piknik?“ zeptala jsem se, protože jsem si všimla na podlaze několika prázdných pytlíků

od bramborových lupínků a také několika plechovek od limonády.

„Potřebujeme popcorn,“ řekla Ashley. „Joey je náramný vypravěč.“

Joey vydal protestní zvuk a pak vykoukl z okna.

„Je tam něco?“ zeptal se Bryce.

Joey přikývl. „Jedna nemocná ženská prve přešla křižovatku. Nejspíš míří ke státní silnici.“

Otřásla jsem se. Ať šlo o kohokoli, musel ji někdo pokousat, jinak by už na silnici dávno byla. „To

by mě zajímalo, proč se to liší.“

„Co se liší?“ zeptal se Joey.

„Jak dlouho jim trvá, než se promění. Některým to trvá kolik dní. Jiným jenom pár hodin.“

Ashley si okusovala nehet na palci. „Jill neumřela hned po tom, co ji napadli, viď?“

„Ale bylo jí fakt zle,“ namítla jsem.

„Možná… ožijí určitou dobu potom, co umřou,“ řekla.

„Jak dlouho byla Jill mrtvá?“

Pokrčila jsem rameny. „Co ta žena nahoře? Anabeth? Ana… něco.“

„Annabelle,“ Cooper upíral oči do země.

„U každého je to jiné,“ řekl Joey a všechno žertování z jeho tónu vymizelo. „V rádiu říkali těsně

předtím, než přestali vysílat, že to má něco společného s vakcínou proti chřipce. Ti, kdo ji dostali,

ožijí rychleji.“

„A co ta holka, se kterou jsi byl?“ zeptal se Bryce.

„Je mrtvá,“ odvětil Joey věcně.

Bryce nenaléhal. Místo toho šel k zásobám potravin a vybíral si, až našel, co hledal. Za pár minut

přinesl dva sendviče s arašídovou pomazánkou a dvě plechovky vlažného Spritu.

„Miluju tě,“ zakousla jsem se do sendviče. Neuvědomovala jsem si, jaký mám hlad, dokud mě do nosu neudeřila vůně arašídové pomazánky, když jsem nesla sendvič k ústům.

„Nech si chutnat,“ poznamenal Bryce mezi sousty.

„Kdoví, jestli ještě někdy budeme jíst chleba, až zmizí tenhle bochník.“

„To je depresivní,“ vzdychla Ashley. „Ale ne tak depresivní, jako kdyby zmizela čokoláda.“ Cooper se zašklebil. „Jen počkej, až nám dojde toaletní papír.“

Všichni jsme si vyměnili pohledy.

„Je to moc špatný,“ řekla Ashley a všichni jsme s ní souhlasili.

Joey a já jsme seděli uprostřed podlahy, pár krůčků od sebe. Dům, ve kterém jsme se zabydleli, byl možná první, který v Shallotu postavili. Byl starší než ostatní, vrzal a sténal jako babička, co si stěžuje na staré klouby. Dřívější obyvatelé museli být určitě něčí prarodiče, to se dalo snadno poznat skoro ze všech ploch a stěn, pokrytých různorodými zarámovanými fotografiemi. Za skleněnými tabulkami zůstali uchováni jejich milovaní, zkamenělí v každém věku, dosud živí a usměvaví. Některé

fotky tu visely desítky let, jiné možná jen pár měsíců. Obklopovaly nás – zářivě barevná a veselá hradba proti venkovnímu světu.

Zlacená opěradla pohovky byla omšelá, stejně jako zbytek domu. Čalounění bylo prosezené

za mnoho let návštěv přátel a příbuzných. Seděla jsem na podlaze, protože mi nepřipadalo správné sedět na jejich nábytku. Dům mi nepatřil, i když se jeho majitelé nejspíš bezcílně potáceli po silnici a úplně zapomněli na všechno, co pro ně dřív bylo důležité.

Nevěděla jsem, který z obstarožních párů na fotografiích jsou majitelé domu, ale zamlouvali se mi.

Domov, který po nich zůstal, ve mně budil pocit bezpečí – láska, kterou po sobě zanechali, probouzela naději. Cizinci na fotografiích sváděli vlastní boj o přežití stejně jako my, a nejspíš se také navzájem hledali. Aspoň jsem tomu chtěla věřit. Zvedl se vítr a pohnul domem právě tolik, aby zase začal sténat. Působilo to strašidelně, jako úpění

mrtvol, když si všimly kořisti a vzrušily se vyhlídkou na krmení. Jinak se noc zdála klidná. Dokonce

i Joeyho pohyby jako by byly nezvučné.

Bryce usnul před několika hodinami dole ve sklepě.

Snažila jsem se uvolnit po jeho boku, ale

dokořán otevřené oči jsem pořád upírala do tmy a hodnotila v duchu každý zvuk, který starý dům vydal. Nakonec jsem odhodila přikrývky a vyšla po schodech ze suterénu za Joeym do obývacího pokoje.

Stál poslušně u své oblíbené štěrbiny mezi prkny, oči upřené do tmy. Vrazila jsem do odkládacího

stolku a zajíkla se, což ho přimělo zeptat se, jestli jsem v pořádku a následně mi posvítil baterkou doprostřed pokoje.

„Promiň,“ sedl si naproti mně. „Nevím, jestli je nepřitahuje světlo.“

Pokrčila jsem rameny, i když to bylo zbytečné. Nejspíš to gesto neviděl. Přesto jsem necítila potřebu odpovědět nahlas, možná proto, že jsem trávila tolik času s Brycem, který už předem znal každou mou myšlenku.

Nějakou dobu jsme tam seděli a nemluvili, ani jednomu z nás nebylo ticho nepříjemné. Naslouchala jsem zvukům, které mohly znamenat problém, a předpokládala jsem, že on dělá totéž.

Vlasy mu právě začínaly z toho nezvyklého vojenského ježka dorůstat. V šeru jsem měla možnost

pozorovat jeho tvář. Měl výraznou bradu s mírnou proláklinou uprostřed a horní ret, který byl trochu moc tenký. Oči měl zapadlé, ale nebyl kvůli tomu nepřitažlivý. Nevěděla jsem, jestli je na něm něco nehezkého. Všechno se to k němu jaksi hodilo a ještě ho to vylepšovalo, podobně jako nedokonalosti, které dodávají stavbě charakter.

Vítr šuměl v korunách stromů a v dálce znělo tlumené dunění.

„Sakra. To je bouřka?“

Joey přikývl, párkrát ukázal pistolí. „Půjde na jih od nás, myslím.“

Otevřela jsem plechovku oříšků kešu a strčila jsem si jeden do pusy. „Nemůžu se zbavit myšlenek

na to, kde je moje máma. Jestli se jí nic nestalo. Ráda bych věděla, jestli se sem někdy dostane.“

„Kde je?“

„Odjeli s nevlastním tátou do Belize.“

„Aha.“

„Myslíš na svoje rodiče?“

„Jo.“

„Na kamarády ze střední?“

„Byl jsem dlouho pryč. Nastoupil jsem do armády hned po maturitě. To ztratíš kontakt.“

Povídání s ním bylo docela zoufalé. Neposkytoval vůbec žádné nadbytečné informace. „Nebojíš se o ně? O rodiče?“

„Máma je dcera válečné vdovy a pak se jí i sama stala. Táta umřel. Jestli to někdo dokáže přežít, tak ona.“

„Vážně si myslíš, že to zvládla?“

„Pocházím ze Severní Karoliny a pobřeží dostalo zásah jako první. Mluvil jsem s ní, když byla Dana na operaci. Popisovala, jak se tam děly všechny možné šílené věci, ale schovala se u sousedů a soused je tvrďák, bývalý mariňák. Věřím, že ji uchoval v bezpečí. Musím věřit.“

„Jsou všichni, koho znáš, u armády?“

Ušklíbl se a zavrtěl hlavou. „Všichni ne. Máma žije v Jacksonvillu. Hned vedle Camp Lejeune, což

je čirou náhodou největší mariňácká základna na východním pobřeží. Řekl bych, že máma má slušnou šanci.“

Usmála jsem se. „Já bych řekla, že máš pravdu. Tak ty jsi tedy u námořní pěchoty? Troufnu si říct,

že nejsi od letectva.“

Taky se usmál. „Co tě k tomu vede?“

„Nevím. Když si představím letectvo, vidím štíhlého pilota s brýlemi. Ty mi připadáš jako

mariňák.“

„Jo?“

„Jestli nechceš odpovědět, stačí říct.“

„Jen mě baví tvůj komentář. Po pravdě řečeno, sloužil jsem u letectva. Jako paramedik.“

„Aha.“

„Aha. Říkáš to, jako bys věděla, co to je.“

„Mám představu,“ řekla jsem, možná o trochu vzpurněji, než jsem chtěla.

„Tak jo,“ Joey zvedl ruce. „Většina lidí to neví. No, někteří lidé to nevědí.“

„Někteří lidé. Myslíš jako ženské.“

„Ano, tak to myslím.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Aha. Tak ty jsi taky

takový.“

Zavrtěl hlavou. „Nejsem. Neškatulkuj mě. Mám ohromnou úctu k…“

„Té holce, cos ji vezl v pick-upu?“ pozorovala jsem jeho reakci.

„K Daně.“ Svraštil obočí a škrábal si stroupky.

„Zrovna jsem se vrátil a kamarádi uspořádali doma mejdan na uvítanou. Byla to hloupost. Měl jsem… měl jsem s ní prostě zůstat doma. Užívat si její společnost. Stejně byla jediná, koho jsem chtěl vidět.“

„Chodil jsi s ní.“

Přikývl a ústa se mu zkřivila ke straně, pak rychle vzhlédl a popotáhl. „Jo. Po tom mejdanu ji přepadli a pokousali. Bylo jí fakt zle.“

„Proto byla v nemocniční košili?“

„Byla objednaná na nějaké vyšetření. Dopadlo to špatně. Zhubla nějakých devět kilo za dva dny, takže jsem věděl… pochopil jsem, že… odvezli ji rovnou na operaci. Chtěl jsem na ni počkat, ať to trvá jak dlouho chce, víš. Byl bych čekal,“ pokyvoval hlavou, „ale byla na sále ani ne hodinu. Prostě ji jen otevřeli a zase zašili. Vnitřnosti prý měla úplně odumřelé. Nemohli nic dělat.“ Sledovala jsem,

jak si v duchu tu vzpomínku přehrává a pak se mu tvář svraštila, bolest naplnila celý pokoj, až tam stěží zůstalo místo k dýchání. „Nedlouho potom, co se probudila, se celá nemocnice zbláznila. Ty hnusný mrtvoly a Pokousanci běhali všude kolem, napadali živé, a když jsem zavolal mámě, pochopil jsem, co se děje. Nevěděl jsem, co jiného dělat.

Prostě jsem Danu popadl do náruče a utíkal. Té zatracené dodávce došel benzin těsně za Fairview, a tak jsem ji objímal. Často ztrácela vědomí

a zase přicházela k sobě, ale když se nakonec probrala… měla velké bolesti. Zasvorkovali ji. Udělali to pěkně halabala. Usoudili, že za pár hodin stejně umře. Sledoval jsem spoustu lidí, jak se vracejí jako oživlé mrtvoly, když jsem objímal Danu v tom pick-upu, takže když odešla… když zemřela,

věděl jsem, že ji musím střelit do mozku. Glocka jsem měl pod sedadlem.“

Přitiskl si hlaveň zbraně ke spánku, očividně se snažil zapudit tu myšlenku z hlavy.

„To je hrůza.“

Zvedl oči od země, okamžitě se odtáhl od hrůzné noční můry, která se mu usadila v mysli. „Byl

jsem na dvou misích. Viděl jsem utrhané končetiny, vyčnívající kosti… rozdrcená těla, viděl jsem roztrhané mrtvoly dětí, které se nakládaly do mé helikoptéry a zase se z ní vynášely. Viděl jsem nejednou vyhřezlá lidská střeva. Viděl jsem oční bulvy viset z důlků, viděl jsem dospělé chlapy brečet a prosit, aby je máma zachránila před smrtí, o které věděli, že je za pár minut čeká. Viděl jsem hrůzu. Žena, s níž jsem chtěl prožít zbytek života, mi umřela v náručí a pak ještě jednou, když jsem jí vpálil kulku do mozku. To bylo sakra ošklivý.“

Zírala jsem na Joeyho, neschopná slova. Každé, které právě pronesl, a každý obraz, jenž s tím souvisel, se mi syčivě vpalovaly do mozku. Chtělo se mi plakat nebo zvracet nebo utéct. Ale místo toho jsem se celým tělem vrhla k cizímu člověku naproti sobě a přivinula jsem si ho k hrudi. Zabořila jsem prsty do jeho trička a doufala jsem, že čím pevněji ho obejmu, tím menší bolest bude cítit.

Zarýval mi bradu do citlivého místa mezi klíční kostí a ramenním svalem, ale moje bolest vedle té

jeho nic neznamenala. Po počátečním šoku mě také objal a pak se mu celé tělo otřásalo pláčem, jak truchlil nad svou obrovskou ztrátou. I když už byl jeho stisk až příliš pevný, vydržela jsem to a nechávala ho dělat, co potřeboval, aby konečně dal průchod žalu.

Když mě pustil, jen kývl na znamení díků, vstal a přistoupil k oknu, aby znovu zaujal hlídkové stanoviště.

Prostor mezi námi se náhle zhutnil a naplnil energií, ale nebylo to dobré. Ten okamžik, jakkoliv

nevinný, byl daleko intimnější, než se patřilo, a ani jeden z nás si to neuvědomil, dokud to nepominulo. Zůstat v jeho přítomnosti mi náhle připadalo nesnesitelně trapné. „Já, hm… půjdu do postele,“ zašeptala jsem tak tiše, až jsem pochybovala, jestli to Joey vůbec slyší. Tohle prohlášení

mi najednou taky znělo nepatřičně, lekla jsem se, jestli to nebere jako výzvu.

Otočila jsem se, zvedla z podlahy a vrazila do postavy, stojící ve dveřích. Zajíkla jsem se, ale pak jsem se uklidnila, protože jsem poznala Bryce. Úleva netrvala dlouho, protože jsem uviděla, jak se tváří. Vůbec se nedíval na mě. Místo toho propaloval pohledem díru do Joeyho zátylku.

„Pojď. Jdeme spát,“ táhla jsem Bryce s sebou po schodech dolů.

Prsty měl napjaté, jako by nedržel mou ruku, ale žhavý uhlík. Ležel v posteli vedle mě, ale protože neměl kam jinam jít – ne protože chtěl. Nemusel to říkat, zrada, kterou vnímal, z něj vyzařovala jako žár z asfaltové silnice. Neměla jsem zdání, kolik je hodin, ale pouštět se do debaty, která by pravděpodobně vedla k hádce, mě uprostřed noci nelákalo, zavřela jsem tedy oči a modlila se, aby mi vrzající stěny nezabránily ve spánku. Ať řeknu, co řeknu, přesvědčit Bryce, že tak důvěrné objetí

nebylo tím, čím se zdálo, bude těžké, až se uklidní, ale nemožné, když je takhle naštvaný. Před

pouhými několika hodinami se mi svěřil se svou záští vůči muži, kterého jsem právě tak pevně svírala

v náručí. V duchu jsem se v té chvíli ptala, jestli by Bryce nebyl radši venku ve tmě s mrtvými, než

aby ležel po mém boku.

Kapitola 17

Nathan

„Dobrýtro,“ pozdravil Walter děcka s puškou v ruce. Mirandě dalo práci vyvolat na tváři úsměv, vypadala unaveně a nervózně. „Tohle je můj přítel

Bryce. A tohle je Cooper.“ Kývl jsem na ně.

„Když máme tyhle zdvořilosti za sebou,“ ukázal Walter na benzinku, „podíváme se, jakou tu máme situaci.“

Bylo zřejmé, proč měli problém. Uvnitř budovy benzinové pumpy se pohybovaly dvě nakažené, vzrušeně tlačily do dvojitých skleněných dveří. Jedna z nich byla holčička, ne o moc starší než Zoe.

„Jo,“ Cooper si nervózně třel zátylek. „Už jsme na ně narazili.“

„Měly by tam být jen ty dvě,“ dodal Bryce. „Ledaže by se dovnitř zatoulal někdo další. Jednoho

muže jsem oddělal. Ještě by měl ležet za kasou.“ Walter pokynul chlapcům, aby ho následovali. „Tohle přenech radši nám, Nate. Nechci, aby sis

na to vzpomněl pokaždé, když se podíváš na Zoe.“ Bez ohledu na to, že bych mohl vypadat jako zbabělec, jsem se otočil zády a snažil jsem se neposlouchat, jak Walter a chlapci likvidují nakažené uvnitř benzinky. Miranda situaci pozorovala, ale Ashley udělala totéž co já a dívala se jinam.

„Čisto,“ řekl voják. Jeho žargon i tón potvrzovaly mé tušení.

Zůstal jsem s děvčaty, zatímco Walter těm klukům pomáhal hledat spínač k zapnutí pumpy. Měli

jsme štěstí, že majitel choval odpor k moderní technologii. Nevěděl jsem, jestli bychom pumpu dokázali uvést do provozu, kdyby patřila k těm novějším.

„Fajn!“ řekl Walter. „Zvedni páku a poslouchej!“

„Co mám poslouchat?“ zeptala se Miranda. Zvedl jsem páku a pumpa zabzučela. „Tohle.“

Se širokým úsměvem začala Miranda tankovat benzin a Ashley otevřela kufr auta a vytáhla tři velké kanystry.

„Máme to!“ řekla Miranda svému příteli.

Přiklusal k ní a pak si položil obě ruce s propletenými prsty na temeno, když to uviděl na vlastní

oči. „No díkybohu.“

„Dojdu si pro auto a taky natankuju, a pak můžeme vyrazit. Vy můžete zajet k domu a počkat, až tady budete hotovi. Naložte, co můžete.“

Miranda přikývla. „Rozkaz.“

Všichni poskakovali a usmívali se, nadšení, že brzo odjedeme. Jakmile jsem rychle došel pěšky

k Walterovu domu, zamával jsem na Joy a Zoe a pak jsem naskočil do svého auta, které dosud

parkovalo na konci slepé ulice.

„Jedu natankovat a pak se pro tebe hned vrátím.“ Zoe se usmála.

„Sbalím ti pár věcí,“ řekla Joy. Také se usmívala, ale oči měla plné smutku.

Bryce právě doléval poslední kanystr, když jsem dorazil. Cestou jsem míjel Waltera. Nevzhlédl.

Usoudil jsem, že je patrně taky smutný a doléhá na něj odpovědnost z nutnosti přežívat o samotě.

V nitru mě pálil pocit viny, ale ne takový, aby zviklal mé rozhodnutí. Mohli jet s námi nebo jsme

mohli požádat doktora o dovolení a pak se pro ně vrátit. V Shallotu to nebylo tak zlé, aby nevydrželi přežívat ještě den nebo dva. Aspoň dokud se nakažení ještě potulovali kolem silnice a ne po městě.

Bryce naložil do kufru poslední kanystr a pak se vecpali do Brouka. Ashley se krčila na zadním sedadle, seděla na klíně napůl Cooperovi a vojákovi. Vypadalo to pekelně nepohodlně.

Miranda se usmála. „Sejdeme se u Waltera.“

„Nechce jet někdo z vás se mnou? Tam u vás to vypadá dost stísněně.“

Miranda se podívala na chlapce vedle sebe a pak za sebe. „Jo, vsadím se, že Joey by se do vašeho

auta vešel líp.“

Joey zvedl ruku. „Joey.“

„Těší mě,“ kývl jsem hlavou.

Vyjeli z parkoviště na ulici a já zvedl páku pumpy a čekal, až se ozve cvaknutí. Neozvalo se.

Odklusal jsem do benzinky a lomcoval tím, co jsem považoval za spínač, jenže jsem nebyl u toho,

když to Walter chlapcům ukazoval, takže jsem nevěděl, který to je.

Sotva jsem přešel parkoviště a vstoupil do ulice, když jsem uviděl nakaženou ženu, která se

ve vzdálenosti pouhého jednoho bloku ubírala k silnici. Otočil jsem se na patě, utíkal zpátky k autu, sáhl dovnitř a vytáhl tašku se zbraněmi, kterou jsem dostal od Skeetera.

Skeeter. Cestou zpátky jsem myslel na švagra a švagrovou. Oba už jsou pravděpodobně mrtví.

Aubrey nejspíš taky. Rodiče Aubrey a Skeetera zemřeli už před několika lety, ale vědomí, že jsou

všichni po smrti, činilo situaci ještě smutnější. Zbyla už jenom Zoe.

Když jsem došel k zápraží, Walter se ušklíbl.

„Zapomněl jste něco?“ ukázal na moje auto, které dosud stálo u pumpy.

Zasmál jsem se, byl jsem mu vděčný za rozptýlení. Walter a Joy byli dobří lidé. Ještě pořád tu byla možnost přemluvit je, aby s námi jeli k doktorovi.

Jakmile si tam Zoe zvykne, určitě se pro ně vrátím.

„Pumpa nenaskočila.“

„Ne?“ řekl Walter. „Můžu se tam vrátit a podíváme se, v čem je problém.“

„Nevadí vám to?“

Walter sestoupil po schůdcích z verandy a opatrně se přitom přidržoval zábradlí. „Nemám nic

lepšího na práci, synku.“

Miranda zaparkovala před Walterovým domem a pak spolu se svou skupinou postávala kolem Volkswagenu a probírali svůj další tah. Joy a Zoe se právě vrátily na verandu, Zoe s malou sbalenou tašku přehozenou přes rameno. Walter a já jsme sotva vstoupili do ulice, když zazněly výstřely.

Slýchali jsme je z dálky každý den, ale tentokrát byly blíž. Mnohem blíž. Brzo potom se tichými

ulicemi rozeznělo túrování motoru a pak se hlavní ulicí od silnice vyřítilo smykem auto, zjevně neovladatelné.

„Tati!“ zaječela Zoe, právě když auto narazilo do mého a obě narazila do benzinky.

Benzinovou pumpu okamžitě vystřídala obrovská exploze, doprovázená hlasitým zvukem. Jakmile ohnivá koule zmizela v atmosféře, ukázala se na okamžik zuhelnatělá vozidla a pak se z místa, kde předtím byly stojany, vyvalil hustý černý kouř a další plameny.

„Co budeme dělat?“ pronesla Joy skrz dlaně, jimiž si zakryla ústa.

Děcka stála v šoku vedle svého auta a já měl ruce na temeni, prsty zabořené do vlasů. „Ne. Ne!“ zařval jsem podruhé v naprosté nevíře. Věděl jsem, že jsem přišel o auto a každou vteřinou pro mě byly reálnější důsledky toho, že jsem bez dopravního prostředku. Byli jsme v pasti, pěšky se cestovat nedalo a co hůř, všechny Pokousance i mrtvoly, otálející dosud na silnici, zláká exploze zpátky do města.

Právě když mi ta myšlenka bleskla hlavou, uviděl jsem první Pokousance. Jeden za druhým se potáceli ulicí, až se z nepravidelného vzorce staly skupiny a pak armáda oživlých mrtvol, pohybující se jako jeden organismus směrem k ulici.

„Nathane?“ řekla Miranda, ve tváři výraz zkamenělý strachem z toho pohledu. Sáhla do auta

a vytáhla pušku. Ostatní učinili totéž, pak zvolna ustupovali k zápraží a nespouštěli oči z toho

špinavého, zkrvaveného průvodu.

„Pomalu,“ varoval je Walter tiše, když jsme spolu couvali z ulice do domu. „Ať si nás nevšimnou.“ Děti byly aspoň dost chytré na to, aby nedělaly žádné prudké pohyby. Vzhlédl jsem k Zoe, která přihlížela s prázdným výrazem, jako by něco takového viděla už stokrát. Reflexivně se mi vybavilo, že bych měl na příštím Zoeinu sezení u psychologa zmínit to, jak nereagovala, jenomže už nebudou žádní psychologové, ani hodnocení, ani individuální vzdělávací programy.

Jakmile jsme pochopili, že Zoe není jako jiné děti, zdálo se, že celý náš život pohltily schůzky

a návštěvy u doktora, plány péče a behaviorální řízení. Život byl dost těžký i pro ty z nás, kteří dokázali zpracovat stres a zvýšenou stimulaci normálně. I když jsme měli, jak se zdálo, neomezené množství nástrojů k odvrácení nebo navigaci Zoeiných záchvatů, nikdy nebude mít snadný život. Vynořila se jiná panika, taková, před kterou se nedalo utéct: ty věci, které jsme brali jako samozřejmost, už nejsou dostupné. Zjištění této pravdy mě zaplavilo jako vlna děsu. Zoe vyhovovala rutina a během téhle zkázy všeho, co dobře znala, byla bez odborné péče. Morová rána, která může trvat měsíce nebo léta… nebo navěky. Zoe bude muset přežít obojí.

„Můžeme to přečkat dole ve sklepě,“ vrátil mě Walter k problémům současné chvíle. Hlas se mu

lámal a signalizoval, že svým slovům ani sám nevěří. Sevřel jsem tašku v ruce a byl rád, že jsem ji z auta vzal. „Tady zůstat nemůžeme, Waltere. Se

všemi těmi pochodujícími mrtvolami ve městě to není bezpečné.“

Joy ode mě odtrhla pohled a upřela ho rezignovaně na manžela. „To možná nebylo nikdy.“

Walter sevřel rty. „Krucinál. Bůh ty zrůdy zatrať.“ Všichni jsme se uchýlili do domu. Joy kvapně balila a chlapci si stoupli k oknům na hlídku.

Miranda a Ashley pomáhaly Joy naskládat do tašek jídla, co unesly, a pak jsme se setkali v kuchyni.

„Nemám… v autě moc místa,“ řekla Miranda.

„V garáži mám Taurus,“ uchopil Walter klíčky, zavěšené na hřebíku ve zdi. Byl u nich přívěsek z pestrobarevného plastu s nápisem ORLANDO.

„Fajn, Zoe a já pojedeme s Walterem a Joy. Problém vyřešen.“

Miranda nervózně přikývla.

„Začínají se rozestupovat!“ ozval se Bryce. Odvedle zaznělo tlumené, pisklavé kňučení a my jsme všichni ztuhli.

Joy zesinala. „Ježíši, to je Princezna.“

Bryce a Cooper se opřeli o okna, aby lépe viděli.

Princezna dál rozčileně štěkala na děsivé

procesí. Netrvalo dlouho, než si první z nemrtvých všiml štěkotu a odpoutal se od ostatních.

„Nemůžeme čekat,“ řekl Bryce. „Musíme vyrazit hned, než sem dojdou další.“

Miranda přikývla a pak se na mě podívala. „Má pravdu, Nate. Je čas jít.“

„Ale co Princezna?“ zeptala se Zoe.

Joy se sklonila k Zoe se slzami v očích. „Vrátíme se pro ni, zlatíčko.“

Walter vztáhl ruku k manželce a my je následovali do garáže. Miranda a Joey zvedli garážová

vrata, zatímco Ashley a Bryce nakládali do kufru Joyina zavazadla. Zoe a já jsme se uvelebili

na zadním sedadle Taurusu a čekali, až Walter nastartuje vůz. Po několika vteřinách vydal motor odporně vrčivý zvuk a pak se ke mně Walter otočil.

„Waltere?“ řekl jsem.

„Já… já nevím. Měnil jsem olej a filtr, zrovna když jsme mysleli, že vyrazíme na návštěvu

k Darle.“

„Zkuste to znovu,“ řekl jsem a snažil se udržet klidný hlas.

„Už jdou!“ vykřikla Ashley.

„Do prdele! Do prdele!“ řval Cooper a táhl Ashley k domu.

Walter znovu zkusil zapalování, ale tentokrát se motor Taurusu ani neprotočil. „M-možná to je… hm… alternátor. Vloni jsem s ním měl trable…“

„Nemáme čas to zjišťovat, jdeme!“ otevřel jsem dveře a táhl Zoe za sebou.

Bryce a Joey už bojovali s několika nakaženými, než jsme se dostali dovnitř. Padl výstřel a pak už

byli s námi uvnitř.

Cooper měl ve tváři zmatený výraz. „Omlouvám se,“ říkal, v ruce pistoli. „Málem to kouslo

Joeyho.“

Hnal jsem se k oknu. Ulicí se blížili další. Princeznino štěkání znělo ještě pisklavěji, když nakažení

šplhali na verandu a sápali se po okně, za kterým stála. Bryce a Miranda přitáhli ledničku ke dveřím, které vedly z kuchyně do garáže. Kolem zápraží a na něm se hemžilo nejméně tucet nakažených, bušili na domovní dveře a okna. Sklo se rozbilo a já si přehodil Zoe přes rameno. „Ložnice! Utečeme zadem!“

Když jsme se ocitli v ložnici, děti hned přitahovaly prádelník před dveře a Joey vytahovala dlouhý dřevěný kůl zpod posuvných dveří. Vztyčila se a okamžitě zpanikařila.

„Waltere? Waltere!“ vykřikla.

Walter stál u druhých dveří patia a ze všech sil se snažil odsunout sklo. Nějak se mu to nedařilo,

strkal opačným směrem, než měl, a na rozdíl od nás neměl u sebe nikoho, kdo by zabarikádoval dveře ložnice, zatímco se snažil uprchnout na zadní dvorek. Za ním se objevila skupina nakažených.

Vytřeštil oči, když se na něj vrhli, ale pořád se snažil šátrat po dveřích – až příliš pozdě si uvědomil,

že zapomněl odstranit dřevěný klín, který tam dali jako zabezpečení.

Joy stála hned za mnou a z toho, jak hlasitě křičela na manžela, mi zvonilo v pravém uchu. Nakažení

ho přirazili ke sklu a zakousli se do něj. Křičel a mně se při tom zvuku, byť tlumeném, ježily vlasy

v týle.

„Waltere!“ naříkala Joy a po tváři jí stékaly slzy. Sápala se po skle a pak prudce otevřela dveře. Rozběhla se do sousední místnosti, v panice se snažila osvobodit manžela.

„Joy! Joy! Joy!“ naříkala Zoe a natahovala se po své přítelkyni. Její slova zněla přerušovaně, jak

moje nohy dopadaly na zem. Pevně jsem svou dceru držel, protože jsem se bál, aby se mi

nevykroutila.

Joey otevřel branku v zadním plotě a vedl děcka k Brouku.

Sledoval jsem, jak se cpou dovnitř, a pak Bryce zavřel dveře.

Tehdy jsem pochopil náš osud. „Prosím, vezměte ji,“ zastavil jsem se u dveří spolujezdce.

Miranda nastartovala.

Bryce se podíval za nás, kde určitě byl dav nakažených, směřující naším směrem. „Nemáme místo.

Je mi líto.“

„Tati, ne!“ ječela Zoe. Zaťala pěstičky a svírala mou košili v ručičkách tak pevně, až se jí třásly

paže.

„Prosím!“ zadíval jsem se Mirandě přímo do očí.

„Nemám ji odtud jak dostat. Je malá. Vejde se k vám.“

Miranda pohlédla na Bryce. Ten zavrtěl hlavou.

„Jedeme, Mirando. Jeď! Jeď!“

Zařadila rychlost a pak Cooper odstrčil Bryce dopředu a sáhl po klice. Jakmile ji uchopil, otevřel dveře a vyskočil ven.

„Co to děláš?“ vykřikla Ashley.

„Může si sednout na moje místo,“ řekl Cooper Bryceovi.

„Coope, ne,“ Bryce třeštil oči na to, co se dělo za námi. „Na tohle nemáme čas, jedem!“

Cooper vyrval jednou rukou Zoe z mého sevření a druhou odtáhl Bryceovo sedadlo dopředu,

na zadní sedadlo strčil Zoe. Bránila se mu, ale Joey ji chytil. Cooper zavřel dveře.

„Pomůžu Nathanovi dostat se na Červený vrch.“

„Je to odtud patnáct kilometrů, Coope! Ne!“ křičela Ashley a vmáčkla se mezi přední sedadla, aby

na něj dosáhla.

„Tati!“ odkláněla se Zoe od Joeyho.

„Brzo se uvidíme, zlato. To nic. Taťka za tebou brzo přijede.“

Cooper mi sáhl na rameno. „Znám cestu, Zoe. Slibuju, že ho tam dovedu, jo? Neboj se.“

„Musíme jet!“ řekl Bryce. „Aby měl vůbec někdo z nás šanci, musíme hned vyrazit, Mirando!“ Miranda svraštila tvář, znetvořenou pocitem viny.

„Utíkej rychle, Coope.“

Cooper přikývl a mrknul na Ashley. „Zvládám patnáct kilometrů za hodinu, malá. Žádný problém.“

„Nenechávej ho tady, Mirando, prosím!“ žadonila Ashley a natahovala se po něm. „Ne, prosím!

Prosím! Ne!“ Její výkřiky se nesly za odjíždějícím autem.

Cooper zvedl pistoli a vystřelil za mě. Otočil jsem se

a uviděl, jak jeden nakažený padl na zem.

„Celé čtyři roky na střední jsem byl nejlepší ve státě. Ani na vysoké mě nikdo neporazil. Doufám,

že běháš rychle, Nathane, protože jsem dal Zoe slib.“

Přikývl jsem. „Já taky.“

Kapitola 18

Scarlet

Můry a světlušky poletovaly a vznášely se nad prérijní trávou nedaleko ode mě. Seděla jsem

na horním schodu dřevěné verandy, která na rohu navazovala na zápraží, a odháněla rukou komáry, kteří mi pištěli kolem uší. Hřeben červené prašné cesty, po které by mohly přijít Jenna a Halle, byl jasně ozářený zapadajícím sluncem. Neměly mnoho jiných možností, jak se dostat do bezpečí Červeného vrchu. Co jestli se Andrew nedostal zpátky do domu a neuviděl můj nasprejovaný vzkaz na zdi? Co jestli byly holky tak rozčilené, že nepochopily jeho význam? Co jestli zapomněly Halleinu písničku? Tyhle otázky mě tížily ve dne v noci a velice usnadňovaly nástup vyčerpání, ale pořád jsem se zaměstnávala úklidem domu a přípravami na příchod děvčat.

Pomocí dřevěných kolíků a rybářského vlasce, který jsem našla ve stodole, jsem vyrobila

primitivní poplašný systém kolem pozemku. Hlína byla po včerejším nočním dešti ještě tak rozměklá, že bylo celkem snadné zarážet kůly do země. Už za půl dne jsem pobíhala kolem pozemku, omotávala vlasec kolem kůlů, prorážela díry do plechovek a navlékala je na šňůru, než jsem se posunula o pár metrů dál a celý proces zopakovala. Vlasec byl dost daleko od domu, abych měla – pokud by mě cinkot plechovek v noci probudil – dost času vzít zbraň a bránit se. Natahování vlasce bylo snadné –těžké bylo usnout v noci místo čekání, až něco zarachotí plechovkami.

Za šest dní po konci světa nezacinkal můj alarm ani jednou. Těch pár Šouračů, co se přiblížilo,

vždycky bůhvíproč zůstalo na silnici. Možná už narazili na jiné domy a zjistili, že budova nemusí nutně znamenat potravu. Když zachovám klid, většina z nich mě nebude obtěžovat.

Seděla jsem na verandě s vědomím, že ze zadní strany domu je vidět krásný západ slunce, ale když jsem zrovna nekontrolovala latě, jimiž jsem zatloukla okna, nejedla, nespala nebo netrénovala se zbraněmi doktora Hayese, pozorovala jsem tu červenou prašnou cestu a čekala, až se po ní přiřítí Andrewův bílý Tahoe, spěchající, aby už byl v cíli, nebo až se nad hřebenem kopce objeví hlavy mých maličkých, s každým krokem výš a výš. Představovala jsem si tu chvilku stokrát denně: budou

unavené a špinavé, ale budou živé. Ani mi nevadilo, že jejich příchod bude znovu znamenat život

s Andrewem. Pokud budu mít své holčičky, s radostí to uvítám.

Každou noc mé naděje slábly a srdce mi pukalo. Vždycky jsem to vzdávala, teprve až když už bylo příliš tma na bezpečné cestování. Ale zhruba v té chvíli přicházely také slzy. Pohrávala jsem si s klacíkem ve své ruce a bojovala jsem se zoufalstvím a bezmocí, které mě překonávaly. Během dne mi připadalo, že slyším hřmění, ale zvuk se odrážel z východu a bouřková mračna byla na západě. Nejprve jsem se domnívala, že si ten zvuk jen namlouvám, ale pak se zvolna zvedl vysoko nad korunami stromů sloupec kouře. Modlila jsem se k Bohu, aby – ať už to bylo cokoli – to nemělo nic společného s Jennou a Halle.

Až když jsem uslyšela zvuk, vycházející zpoza kopce přímo před domem, svým uším jsem uvěřila.

Nějaký hlas přerušovaně křičel. Pak mu začal odpovídat jiný. Přimhouřila jsem oči a pak mi srdce poskočilo, když jsem uviděla dvě hlavy, poskakující těsně nad vysokou prérijní travou. Když se objevili dva muži, vstala jsem. Právě když zdolali kopec, objevila se skupina mrtvol, která je pronásledovala. Polohlasem jsem zaklela a uchýlila se do domu.

„Pomozte nám!“ křičel jeden z mužů. Popadla jsem loveckou pušku doktora Hayese a podívala se hledím. První z mužů byl mladší, asi dvacetiletý.

Druhý byl o hlavu vyšší, ale starší, asi pětatřicátník jako já, chundelaté tmavě plavé vlasy mu při běhu nadskakovaly. Měl na sobě oblek a povolenou kravatu, mladší byl v tričku, džínech a kovbojských holínkách. Holínky ho nezpomalovaly. Patrně už uběhl mnoho kilometrů a pořád se mu dařilo udržovat vyčerpávající tempo. Starší muž za ním daleko

nezaostával, ale funěl a byl zmáčený potem. Natáhla jsem spoušť a zamířila na nejbližšího Šourače. „Krucinál,“ řekla jsem, protože jsem

věděla, že zvuk se rozlehne a možná přiláká Šourače z dalších dvou měst. Stiskla jsem spoušť a tu zatracenou mrtvolu sejmula. Muži – aniž zpomalili – si zakryli hlavy a sehnuli se. Tempo mrtvol bylo něco mezi chůzí a klusem. Starší muž měl skoro pětimetrový náskok před nejrychlejšími Šourači, ale vedli je přímo k ranči.

„Nestřílejte na nás! To jsem já!“ mával mladší muž pažemi ve vzduchu.

O čem to sakra mluví? Usoudila jsem, že je jen vyděšený a říká nesmysly. Znovu jsem nabila a pak

vystřelila na dalšího Šourače v pořadí. Minula jsem cíl. Srdce mi začalo bušit v hrudi. Přinesla jsem

si s sebou na zápraží krabici munice, ale ty muže přes hřeben kopce následovalo nejméně třicet Šouračů. Pár týdnů na střelnici před čtyřmi lety ze

mě rozhodně neudělalo ostřelovače.

Mladší z mužů zakopl o vlasec, ale jak se z něj vyprošťoval, zaplétal se ještě víc. Druhý muž

za ním se ohlédl po Šouračích, pak se shýbl a snažil se mu pomáhat.

„To si snad děláte legraci!“ řekla jsem, opřela si pušku o rameno a zadívala se hledím. Snažila

jsem se nespěchat, ale za pět vteřin u nich bude půl tuctu Šouračů. Stiskla jsem spoušť a ucítila, jak

mi zbraň narazila na kost. První padl, druhého jsem minula, ale zasáhla jsem ho třetím výstřelem,

a další dva mi šli přímo do rány. Než bylo třeba vystřelit po šesté, kluk byl volný a oba sprintovali k domu.

„Kde je Brouk?“ zeptal se mladík nechápavě při pohledu na mě.

Škubla jsem hlavou k domu. „To vysvětlím později. Na pohovce jsou pušky. Jednu popadni a hned přiběhni zpátky. Za minutu nám budou bušit na dveře.“ Zadívala jsem se skrz hledí a pokračovala ve střelbě. Zanedlouho se po obou stranách ode mě ozývala další střelba.

Než skupina dorazila k rybářskému vlasci, vypadala už spíš jen jako malý hlouček. Hlasité

burácení našich pušek jako by zapadlo do určitého rytmu. Později jsem si říkala, jaké jsme měli

štěstí, že oba muži aspoň uměli střílet. V té chvíli mě nenapadlo se ptát.

Stříleli jsme, dokud nepadli všichni. Okamžik jsem Šourače pozorovala, abych se ujistila, že padli všichni. Když se celou minutu nic nehýbalo, pohlédla jsem do zmatených očí obou mužů. Zacouvala jsem ke dveřím a namířila pušku zhruba k nim, jen pro případ, že by si uvědomili, že jsem tu sama

a že mě mohou oloupit – nebo něco ještě horšího.

„Jmenuju se Stanley Cooper. Jsem přítel Ashley. Neviděla jste ji? Copak sem nepřijeli?“ Než jsem stihla odpovědět, kluk začal panikařit, třel si zátylek a rozhlížel se. „Oni tu nejsou, Nate. Nedokázali to.“ Nathan pochopil situaci, na zlomek vteřiny věnoval pohled mé zbrani a pak se zadíval na cestu. Přimhouřenýma očima se soustředil na hřeben červené hlíny se stejně zoufalým, nadějeplným výrazem v obličeji, jaký jsem posledních šest dní nosila na tváři i já.

„Tak jo, vydáme se po cestě zpátky a budeme je hledat,“ řekl Nathan.

„Počkat,“ spustila jsem trošičku hlaveň pušky.

„Ashley Hayesová?“

„Ano!“ řekl Stanley. „Neviděla jste ji?“

„Ne.“

Tvář mu pohasla, jak zmizel poslední kousíček naděje, který jsem mu poskytla. „Už by tu měli být!“

„Je skoro tma,“ řekla jsem. „Neměli byste odcházet. V noci se jich potuluje venku víc. Když na ně narazíte, je to dobrý způsob, jak se nechat zabít.“ Stanley si propletl prsty na temeni hlavy a po krátké úvaze pohlédl na Nathana. „Já jdu.“

Nathan přikývl a pak se podíval na mě. „Nemáte nějaké baterky, co byste nám mohla půjčit?“ Přikývla jsem, vstoupila jsem do kuchyně, vytáhla zpod dřezu baterku a další pak z ložnice a vrátila jsem se na zápraží. Oba mi vyškubli baterky z rukou. Nathan se zhluboka nadechl. Byl vyčerpaný, ale kdožvíproč se také nemohl dočkat, až se Ashley najde. „Zbraně vám vrátíme.“

Neodpověděla jsem, protože jsem věděla, že nemám říkat to, o čem jsem ve skutečnosti

přesvědčená: zpátky se nedostanou. Potulovat se po okolí ve tmě, to byla sebevražda. Přimhouřila

jsem oči a pohlédla na silnici, kam měli namířeno. V šeru se těsně nad vozovkou zvedl lehký oblak červeného prachu. „Počkat. Počkat! Podívejte!“ ukázala jsem na cestu.

Nathan a Stanley právě sestoupili ze zápraží, aby se dali do běhu, když zpozorovali, jak se nad

kopcem vynořuje bílý Brouk. Vrazil na příjezdovou cestu, jako by ho honili, nadskakoval ve všech výmolech a nakonec smykem zastavil.

Stanley se rozběhl k autu z jedné strany, Nathan z druhé. Řídila Miranda, Ashleyina sestra,

a z vedlejšího sedadla vystoupil její přítel Bryce. Viděla jsem ho předtím jen jednou. Se Stanleyem jsem se nesetkala nikdy a když jsem sledovala, jak vytahuje Ashley ze zadního sedadla, uvažovala jsem, jak dlouho jsou asi spolu. Pamatovala jsem si, že doktor Hayes nazýval Ashleyina přítele

nějakým jiným jménem.

Ashley byla skoro hysterická, kvílela a sápala se Stanleymu po tričku. Oči měla napuchlé a zarudlé, vlasy zmáčené slzami, které vyplakala za dobu jejich odloučení. Nathan se sklonil a vytáhl ze zadního sedadla maličkou holčičku. Objímala ho ze všech sil pažemi i nohama, jak ji držel a tiše plakala, očividně byla emocionálně vyčerpaná. Při pohledu na ni mě pálilo na hrudi. Byla asi tak velká jako

Halle a já okamžitě pochopila, že patří k Nathanovi.

Když jsem pozorovala jejich shledání, byla touha spatřit mé dcery k nesnesení.

Ze zadního sedadla vylezl další muž, o hlavu větší než všichni ostatní kromě Bryce. Přelétl dům ostražitým pohledem, až jsem znervózněla. Byl jiný než ostatní. Pohyboval se jinak a jeho očím nic neuniklo.

„Kde jste byli?“ ptal se Stanley.

Miranda okamžitě nasadila dopálený výraz. „Donutila nás čekat na rohu u vodárenské věže.

Nakonec jsem ji přemluvila, že jakmile se setmí, pohneme se dál.“

Stanley prudce obrátil hlavu k Ashley. „Říkal jsem ti, že se sejdeme tady,“ plísnil ji. „Pro nás bylo rozumnější střihnout to terénem. Proč jste čekali na silnici? Jsi cvok?“

Po zrudlých lících Ashley skanuly další slzy.

Miranda zvedla jedno obočí. „To jsem jí taky říkala.

Mohli jsme být tady u táty už před čtyřmi hodinami a neposlouchat, jak Zoe vyvádí!“ Nathan pevněji objal svou dceru.

Muž beze jména se ušklíbl. Tyčil se nad většinou ostatních. Už jen při pohledu na něj se mi prsty samy pevněji sevřely kolem pušky. Hruď mu napínalo bílé tričko, pocákané krví. Rudé skvrny měl i na džínech, drobné cákance i velké fleky. „Vy jste sem teprve dorazili?“ Jejich čas na něj očividně velký dojem neudělal.

Stanley ukázal na vrchol kopce a změť těl na zahradě. „Není to rovná dráha a měli jsme společnost.

Museli jsme překonat kopce a řeku. Bylo to drsné. Snažili jsme se odvést mrtvoly, co nás dohnaly, pryč od domu, ale pak jsme natrefili na další. A Nathan si musel párkrát odpočinout.“

Aha. Jmenuje se Nathan. To se k němu každopádně hodilo líp.

„Odkud jedete?“ zeptala jsem se.

Nathan na chvíli přestal šeptat své dceři do ouška.

„Ze Shallotu. Je to asi patnáct kilometrů vzdušnou čarou.“

Rozhlédla jsem se, vytrhla Nathanovi baterku a odklusala k rybářskému vlasci. Šourači ho uvolnili

a pár úseků leželo na zemi. Vyprostila jsem vlasec z tlejících kotníků Šouračů a pak jsem ho omotala kolem kůlů tak, aby byl zase napjatý.

Napadlo mi odtáhnout Šourače na pole a pohřbít je, ale už bylo skoro tma. Smířila jsem se s tím, že

to nechám na zítra, a vstoupila jsem za ostatními do domu.

Miranda na mě čekala u dveří. „Kde je táta?“ Pohlédla jsem na Ashley. Sestry už prošly peklem a mně moc vadilo, že jim to musím ještě

zhoršovat. Jen jsem trochu zavrtěla hlavou, neschopna pronést to nahlas.

Miranda sklonila bradu. „Cože?“

„Když jsem dorazila, byl… i s Leah… pohřbila jsem je. Pod stromem.“

Miranda se otočila na patě, proběhla obývacím pokojem a kuchyní do prádelny a otevřela vnější dveře. Bryce ji následoval. Přistoupila jsem k oknu a vykoukla mezi laťkami. Miranda padla na kolena a zakryla si tvář. Bryce se chtěl dotknout jejího obličeje, ale počínal si, jako by se nemohl rozhodnout, kam položit ruku, až ji nakonec položil na vlastní zátylek. Přecházel sem a tam a pronášel slova útěchy.

Ashley popotahovala a tiše plakala, nejspíš už měla pro dnešek doplakáno.

„Měla by se vrátit dovnitř,“ řekla jsem tiše. „Tam venku není bezpečno.“

„Děkuju vám,“ řekl Nathan. Jeho hlas byl náramně vláčný a uklidňující. „Že jste nám pomohla. To

bylo hodně působivé.“

„Rádo se stalo,“ řekla jsem. „Jsem ráda, že jste se sem všichni dostali ve zdraví.“

Nathan odcházel, natáčel horní část trupu a šeptal něco dceři do ouška. Jeho chundelaté vlasy

neladily s šedým oblekem a nudnou kravatou. Ohlédl se na mě a já odvrátila oči, protože jsem si

současně s ním uvědomila, že na něj pořád ještě civím. Už dost dlouho jsem nepocítila nic než strach. V porovnání s tím zlým snem, ve kterém jsme všichni žili, rozpaky nepůsobily tak špatně.

Znovu jsem koutkem oka pohlédla na Nathana a snažila jsem se, aby mě při tom nepřistihl.

Holčičce těžkla víčka a já se přistihla, že jsem zvědavá na jejich situaci: Kde je její matka? Ocitli se spolu podobně jako teď Andrew s holkami?

„Je milý,“ zašeptal Stanley. Hlas měl unavený a smutný, ale koutky úst se mu maličko zvedaly.

„Jestli vás to zajímá.“

„Nezajímá,“ zavrtěla jsem hlavou a sklopila oči k zemi.

Nathan

Čtyři hodiny starostí a neznámé situace Zoe vyčerpaly všemi způsoby, jimiž může být člověk vyčerpaný, a zatímco jsem sledoval, jak žena s ohnivě rudými vlasy a úchvatně modrýma očima sděluje Mirandě a Ashley, že jejich otec je mrtvý, všiml jsem si francouzského okna hned

za obývacím pokojem a nakoukl jsem dovnitř. Uviděl jsem širokou postel, která zabírala většinu

okolního prostoru. Všude byly hromady šatstva a pozotvírané zásuvky prádelníku. Zvláštní, protože zbytek domu byl dokonale uklizený.

Zoe ani nemrkla, když jsem odhodil přikrývky a spustil ji na vysokou matraci. Přepychové péřové polštáře a jemně tkané povlečení se ke statku nehodily. Když jsem se ale zamyslel nad konferenčním stolkem, na míru zhotoveným z kmene stromu v obývacím pokoji, a televizi s plochou obrazovkou o úhlopříčce nejméně sto sedmdesát centimetrů, usoudil jsem, že to není pravda. Ve starobylém venkovském domě bylo tu a tam rozmístěno pěkných pár drahých předmětů. To mě mátlo, podobně jako ta droboučká ženská s obrovskou kuráží a puškou v ruce, která zůstala v obývacím pokoji. Počkal jsem, až bylo jisté, že Zoe tvrdě spí, a pak jsem vstoupil do obývacího pokoje a poslouchal, jak Ashley tiše pláče na Cooperově rameni.

Vyptávala se té záhadné ženy, jak zemřel její otec, a taky

na nějakou Leah. Odpovědi byly mlhavé – usoudil jsem, že úmyslně. Na detailech vlastně nezáleželo,

šlo jen o to, že ty dvě dívky ztratily otce a všechno, co tu očekávaly, odešlo s ním.

Cooper objímal Ashley, která se chvěla a sténala, třel jí obličej a drbal záda, zatímco se potácela

mezi zoufalstvím a hněvem. Nakonec pohlédla ženě do očí.

„Proč jsi tady, Scarlet?“

Scarlet vzdychla a pak si založila ruce na prsou.

„Připadalo mi to tady jako nejbezpečnější místo a věděla jsem, že je šance, že sem přijdou moje holky.“

Ashley se posadila zpříma a Scarlet usedla na pohovku. Náhle působila vyčerpaně, jako by ji ta slova, vyřčená nahlas, připravila o poslední kousíček energie, který v sobě ještě měla.

Ashley popotáhla a otřela si nos rukávem bundy.

„Proč nejsou s tebou?“

Obrnil jsem se proti tomu, co asi uslyším.

Scarlet se ošívala, očividně se snažila nezhroutit.

Ashley ji zřejmě znala, ale podle toho, co jsem

mohl dovodit z těch útržků hovoru, jež jsem zachytil předtím, byla otcova partnerka pohřbená venku spolu s ním. Žena sedící na pohovce asi nepatřila do rodiny, v duchu jsem se tedy ptal, odkud mohla vědět o tomhle domě, nalézajícím se tak daleko odevšad.

„Scarlet?“ naléhala Ashley. „Kde jsou tvoje holky?“

„Přijdou.“

„Sem?“ podivila se Ashley. „Jak to víš?“

„Protože jsem jim nechala vzkaz. U Andrewa na zdi.“ Hovor dával čím dál méně smyslu a Ashley zřejmě také nerozuměla. Scarlet rozčileně vstala

a zmizela v zadní části domu. Ashley a Cooper si vyměnili pohledy a pak jsme se všichni zadívali

k postranním dveřím, vedoucím tam, kde byl pohřben otec děvčat. Bryce přiváděl Mirandu do domu,

zavíral dřevěné dveře. Dolní polovina byla ze dřeva, horní z plexiskla.

„Budeme to muset zabednit,“ řekl jsem. „Dnes večer.“

Joey přikývl a vstal. Skoro jsem zapomněl, že tu je, tak byl zticha. „Pomůžu ti.“

Bryce škubl hlavou směrem ke dveřím, dával si pozor, aby nepustil Mirandu z objetí. „Ve stodole

by mělo být ještě nějaké zbylé dřevo. Buďte opatrní. Je tam býk.“

Když Joey procházel kolem Mirandy, pozorovala ho a podle toho, jak sklopila oči, jsem usoudil, že

něco není, jak má být. Aubrey mě léta školila, abych uměl zpozorovat problém a vyřešit ho dřív, než

se moc vymkne z kontroly. Tihle lidé mi byli pořád ještě cizí, ale měl jsem velmi reálnou obavu, že kdyby jemná vlákna naší skupiny popraskala, byli bychom první na řadě, kdo by musel odejít: Joey, moje dcera a já. Ostatní se zřejmě navzájem znali. My jsme sem přišli jako vetřelci a já tu potřeboval zajistit místo pro sebe a Zoe.

S baterkou, kterou jsem dostal od Scarlet, jsem svítil kolem sebe do tmy, až kužel světla dopadl

na stěnu stodoly. Už jsem slyšel mručení a pohyby býka. Naštěstí byla prkna v jiné části stodoly než jeho ohrada.

„Vezmeme to a vrátíme se,“ řekl jsem.

„Nepotřebujeme, aby se tady k nám něco připlížilo.“ Joey přikývl a s heknutím zvedl do náruče hromadu prken. Také jsem si nabral a vydali jsme se

zpátky k domu. Scarlet přinesla malou červenou přenosku s nářadím a postavila ji na sušičku.

„Nezabednila jsem to, protože už nezbývá moc hřebíků.“

„Vystačíme s nimi,“ vytáhl jsem ze skříňky kladivo.

Když jsem udeřil hřebík na hlavičku

a sledoval, jak snadno proniká prknem do dřeva na druhé straně, vzpomněl jsem si na Garyho a Erika

z kostela ve Fairview a napadlo mě, zda jsou ještě naživu. A pak jsem si vzpomněl na Skeetera

a na Jill a na jejich nenarozené dítě. Neměl jsem moc času nad nimi truchlit, vybil jsem si tedy hněv

a bolest na každém hřebíku, který jsem zatloukal do prken.

Poslední hřebík posloužil k zajištění druhého horizontálního prkna napříč středem plexiskla.

Nestačilo to, ale udrží to mrtvoly venku na dost dlouho, abychom stihli reagovat.

Hromadu dřeva jsme nechali v prádelně a vrátili se do obývacího pokoje, kde se Miranda a Ashley navzájem utěšovaly. Scarlet se vrátila ke skupině a seděla na stejném místě, kde nemohla před necelou půlhodinou vydržet. Uvažoval jsem o jejích dcerách, a proč nejsou u ní, ale nechtěl jsem ji znovu rozrušit vyptáváním. Sledoval jsem její pohled k rámečku na protější stěně místnosti. Byla

v něm zmačkaná fotografie Scarlet, nějakého muže a dvou děvčátek.

Za zdmi statku byla jenom tma. Dokonce i měsíc se ukryl za těžká mračna. Scarlet vstala a pustila

se do zatahování tmavých plachet, zavěšených přes latě na oknech. Pak přinesla krabičku zápalek

a rozsvítila po místnosti několik svíček. Mlčky jsme seděli, jak mi připadalo, celou věčnost, a pak se

z mnohakilometrové vzdálenosti ozval tlumený rachot.

„Hřmí,“ rozhlédla se po nás Ashley.

„Všimla jsem si těch tmavomodrých mraků tam vzadu,“ ukázala Scarlet palcem na východ. „Vítr fouká na západ.“

„Tentokrát nás to nemine,“ řekl Joey.

Scarlet pohlédla na vojáka a v očích jí svitlo poznání. Joey její pohled opětoval, zřejmě doufal, že

něco řekne. Scarlet se odvrátila jako první. Všeobecné rozpaky mě šíleně štvaly.

„Takže vy jste příbuzné?“ zeptal jsem se Mirandy a ukázal na Scarlet.

Miranda zavrtěla hlavou. „Scarlet pracuje u mého táty… pracovala u táty.“

Scarlet přikývla a usmála se. „Jsem rentgenová

laborantka. Mirandin táta je doktor Hayes.“

„Byl doktor Hayes,“ opravila ji Miranda s očima upřenýma do plamínku, tančícího nad svíčkou na konferenčním stolku.

„Nech toho,“ zasyčela Ashley.

„Byla jsem na něj moc zlá,“ Miranda si přitiskla roztřesenou ruku k ústům. „Nikdy jsem se

nedostala k tomu, abych se mu omluvila. Už jsem si s ním nestihla promluvit.“

Bryce se k ní z boku přitiskl. Oči měl taky zvlhlé a bylo zřejmé, že chlapci si byli s doktorem

blízcí. „Věděl, že ten rozvod je pro tebe těžký. Věděl, že ho miluješ.“

„Věděl?“

Ashley prohrála bitvu s potlačováním vzlyku. Klekla si před Mirandu a pak položila sestře hlavu

do klína.

Scarlet přikývla. „Věděl, Mirando. Věř mi, že věděl.“ Miranda a Ashley se znovu rozplakaly, s Brycem a Cooperem po boku.

„Věděli všichni spolupracovníci doktora Hayese, kde bydlí?“ zeptal jsem se. Čím víc mluvili, tím

větší jsem v tom měl zmatek.

Scarlet moje vtíravá otázka zřejmě pobavila.

„Uklízela jsem mu, když jsem studovala.“ Zaleskly se jí oči. „Byl ke mně moc hodný. Oba byli moc hodní.“

„Oba?“

„Wes a Leah,“ odpověděla Scarlet.

Ashley se opřela o Coopera a láskyplně na oba zavzpomínala. „Leah byla tátova přítelkyně. Byla moc hodná.“

„To byla,“ přikývl Cooper.

Ashley zvolna potřásla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že už není. Že už nejsou.“ Pohlédla na sestru. „Vadí

mi to. Chci se probudit a vědět, že to byl jen zlý sen.“ Začala se trochu houpat dopředu dozadu, zápolila s novou realitou, jíž jsme čelili všichni.

„Tohleto nechci.“

„Nikdo z nás to nechce,“ odsekla Miranda. Vzdychla, protože si uvědomila, že je příliš drsná.

„Máme za sebou dlouhý den. Bryce a já si vezmeme můj pokoj, Ashley a Cooper mají svůj. Scarlet,

ty jsi nejspíš spala v tátově pokoji?“

Scarlet přikývla. „Ano, ale tam je ta holčička. Lehnu si na pohovku.“

„Určitě?“ zeptal jsem se.

Scarlet se pousmála a pak pohlédla na Joeyho. „Dole v suterénu je pohovka, ale možná pro vás

nebude dost velká. Můžu si to s vámi vyměnit, jestli chcete.“

Joey zavrtěl hlavou. „Suterén mi vyhovuje. Udělám si kavalec na zemi, jestli to jinak nepůjde.“

„Ukážu vám, kde je ložní prádlo,“ vstala Scarlet. To přimělo vstát i všechny ostatní a Scarlet se nevesele zasmála. „Jsem ráda, že jste to všichni zvládli,“ selhal jí hlas. „Bála jsem se, že jsem zůstala jen já.“

Scarlet se o sebe očividně uměla postarat a nebyla ani trošičku křehká, ale něco na tom, jak se jí

zlomil hlas, ve mně budilo touhu obejmout ji a držet. Odešla s Joeym a vzniklý odstup zmenšil moje nutkání chlácholit ji. Potřásl jsem hlavou a v duchu jsem se pokáral. Sotva ji znám a patrně stejně nikoho nepotřebuje, aby se cítila líp – ne že by existoval způsob, jak dosáhnout toho, aby se někdo cítil líp, když je v takovéhle době odloučený od svých dětí.

Šel jsem do doktorovy ložnice a zavřel za sebou skleněné dveře. Tiše jsem vklouzl pod přikrývku vedle Zoe. Ještě jsem myslel na hrůzy několika posledních dní, ale už mě zalévalo teplo a uklidňovalo vědomí, že tohle je nejbezpečnější místo, kde může moje holčička vyrůstat. Aspoň dokud někdo nenajde lék na tu nemoc, která každému pod touhle střechou tolik vzala. Vědomí, že nejsme sami a že ještě čekáme na ostatní, bylo náramně uklidňující. Byla to naděje, která pomůže Scarlet vydržet.

Kapitola 19

Miranda

Mockrát jsem si za poslední týden představovala, jaké to bude, až konečně ulehnu do své postele, až budu vnímat bezpečí, které vyzařovalo ze zdí tátova domu, ale ani pod známou prošívanou přikrývkou a s hlavou na polštáři, co jsem si osobně vybírala, jsem si nepřipadala jako doma. Bylo mi zle, cítila jsem se vykořeněně a bála jsem se.

Bryce ležel za mnou, přitisknutý ke mně celým tělem. Já byla stočená skoro do klubíčka, ale Bryce usiloval o to, aby mě obklopoval svým teplem a láskou, jako by se tím dala zahnat realita.

„Nemůžu si vzpomenout, co jsem mu řekla naposled, ale asi to nebylo nic hezkého,“ šeptala jsem.

„Byl nadšený, že přijedeš. Jestli jsi k němu nebyla milá, zřejmě si toho nevšiml.“

„Chtěla jsem ho obejmout,“ popotáhla jsem a otočila hlavu tak, aby rukáv mé mikiny s kapucí

a zipem zapnutým až ke krku mohl zachytit víc slz.

„Přijet sem a být v bezpečí znamenalo, že tu bude, aby nás chránil. Nevím, kde je máma, a táta je mrtvý. Leah je mrtvá. Nemám nikoho.“

Bryce si podepřel hlavu rukou. „Máš Ashley a máš mě.“

Ta slova mi neposkytla takovou útěchu, jak

zamýšlel. Ležela jsem tam, dokud nezačal na střechu bubnovat déšť a dokud Bryce nezačal dýchat zhluboka a pravidelně. Blesky vrhaly na stěny rychle se

střídající světla a stíny, včetně mého, jak jsem se tiše plížila ke dveřím a do obývacího pokoje.

Scarlet spala na pohovce, v náručí držela pušku jako dítě. Vždycky k nám byla hodná, a její

holčičky jsou moc milé. Jednou, když táta přiměl Ashley a mě, abychom mu pomáhaly pálit suché křoví, pomáhaly i Jenna a Halle – tolik nás bavily, že když jsme končily, připadalo nám, že jsme sotva začaly.

Přikradla jsem se k domovním dveřím a stiskla kliku.

„To bych nedělala,“ zašeptala Scarlet do tmy. Nadskočila jsem, a když se mi uklidnily rozklepané nervy, sedla jsem si do houpacího křesla vedle gauče, na kterém ležela Scarlet.

„To bylo chytré. Totiž ty plechovky. Mě by to nikdy nenapadlo.“

Nezvedla hlavu, a kdyby na mě před pár vteřinami nepromluvila, myslela bych, že ještě spí. Blesk

na vteřinu osvětlil místnost a já zahlédla slzu, která jí kapala z nosu.

„Nejspíš se o tebe taky bojí,“ řekla jsem. Když jsem se takhle snažila konejšit někoho jiného, bylo

mi líp. Odpoutalo to moje myšlenky od skutečnosti, že jsem pravděpodobně sirotek.

„Dělá mi starost, že jsou venku v tomhle počasí,“ posadila se Scarlet. „Bojím se, že se Andrew zranil nebo zahynul a ony jsou samy.“

„Starosti jim nepomůžou.“

„Já vím,“ řekla tiše. „Neměla bys chodit ven. V noci jsem hlídkovala za oknem. Někdy zahlédnu

na polích Šourače. Nejsou moc rychlí ani moc chytří.

Dostanou tě tak, že tě zaskočí. Buď to, nebo

když tě přepadne velká skupina, jako třeba tam na té silnici.“

„U Shallotu?“ Scarlet přikývla.

„Pobývali jsme tam. V Shallotu. Všechny mrtvoly se potácely na silnici, ale teď už jsou ve městě.“

„Víš to jistě?“

„Někdo najel autem do benzinky. Vyletěla do vzduchu. To je všechny přilákalo zpátky do města.“ Scarlet svraštila obočí a zavřela oči. „Nebylo to bílé Tahoe?“

„Co?“

„To auto, co narazilo do benzinky. Nebylo to bílé Tahoe?“

„Ne. Tím jezdí tvůj bývalý?“ Scarlet otevřela oči a vzdychla.

„Takže jsou s ním.“

Po krátké odmlce si Scarlet opřela lokty o kolena.

„Doufám. Andrew je vyzvedl ze školy. Než jsem odešla z práce a všechno se pokazilo, byli už v Andersonu.“

Čekala jsem a sledovala, jak očima pátrá po čemsi ve tmě.

„Snažila jsem se k nim dostat,“ pokračovala. Dech se jí ostře zadrhl. „Proklouzla jsem do města.

Nebyli doma. Město bylo zamořené. Nevěděla jsem, co dělat.“ Hlas se jí zlomil, zakryla si ústa roztřesenou rukou. „Tak jsem jim nechala vzkaz, aby přišli sem. Nevím, jestli to bylo správné rozhodnutí… odejít. Opustila jsem je?“

„Viděla jsem tě,“ řekla jsem. Scarlet prudce zvedla hlavu a střetla se s mým pohledem. „V tom

Jeepu. Viděla jsem tě, jak míříš po silnici do Fairview. Projelas kolem nich?“

„Kolem koho?“ zeptala se Scarlet.

„Kolem těch kluků se zbraněmi. Na mostě.“

„Jo,“ řekla tiše, se sklopenýma očima. „Projela jsem kolem nich.“

„Máš štěstí,“ řekla jsem. „My jsme zůstali trčet pod přejezdem. Zahájili palbu na všechny, co se

tam kolem ometali.“

Scarlet se unaveně pousmála. „Nejspíš jste taky měli štěstí.“

„Kdo po vás střílel?“ pronesl hluboký hlas. Otočila jsem se a uviděla ve tmě kuchyně stát Joeyho.

„Ježíšmarjá, vy jste mě vylekal,“ Scarlet prudce vydechla.

„Muži – vlastně kluci – na mostě v Andersonu měli zbraně a stříleli po každém, kdo se pokusil

dostat do města,“ řekla jsem a sledovala, jak si Joey sedá na koberec vedle mě.

„Dobře, že nám došel benzin. Mířili jsme do Andersonu. Žil tam Danin táta.“

„Svět je malý,“ řekla Scarlet a úsměv jí pohasl na rtech.

Joey vzdychl. „Čím dál menší.“

Chvíli jsme seděli mlčky, naslouchali hřmotu hromů a sledovali, jak oblohu křižují blesky. Nebe se

otevřelo a spustila se průtrž, která smáčela statek a pak se zvolna přesunula směrem k Shallotu

a k Fairview. Myslela jsem na ty mrtvé, jestli vůbec vnímají bouřku, a na ty malé děti v Shallotu

s mléčnýma očima, které by ještě před několika dny asi hromy a blesky děsily. Teď bloumaly venku, lhostejné k dešti, větru a nestvůrám, kráčejícím po jejich boku.

„Dana měla bouřky ráda,“ řekl Joey. „Chtěla by jít ven a tančit v dešti.“

„Dana je vaše manželka?“ zeptala se Scarlet.

„Chtěli jsme se brát.“

„Ztratil jste ji,“ řekla Scarlet a bylo to spíš konstatování než otázka.

„Dvakrát.“

Scarlet svraštila obočí. Napadlo mě, nemám-li to vysvětlit, ale nebyl to můj příběh, abych ho vypravovala.

„Vidělas tatínka?“ zeptala jsem se.

„Viděla jsem ho v práci,“ řekla. „Byl fakt nadšený, že sem vy holky přijedete na víkend. O ničem

jiném nemluvil.“

Znovu mě pálily v očích slzy.

Scarlet pokračovala: „Měli jsme hodně práce, tak jsme toho moc nenapovídali. Hlavně zrovna to ráno…“ Scarlet jako by se pohroužila do myšlenek a pak vzhlédla. „Joey?“

„Jo?“

„Říkal jste, že se vaše přítelkyně jmenovala Dana?“ Joey přikývl a Scarlet potřásla hlavou.

„Nebyla v pátek v nemocnici?“ Joey znovu kývl.

„Já se s ní setkala!“ řekla Scarlet. S úsměvem se dotkla své hrudi. „Vyšetřovala jsem ji! Setkala se i s Mirandiným tátou!“

Scarletin úsměv působil v tomhle rozhovoru tuze nemístně, ale já čekala na Joeyho reakci. Nejprve na ni jen civěl s prázdným výrazem a pak i jemu koutky úst zvlnil úsměv. „Byla krásná.“

Scarlet důrazně přikývla. „Panebože, to byla. A taky do vás byla celá blázen. Moc ji uklidňovalo,

že jste tam byl s ní.“

Joey kývl. I v šeru jsem viděla, jak se mu oči plní slzami.

Scarlet zívla. „Páni. To je šílené, jak jsme všichni skončili tady,“ řekla. Lehla si na pohovku

a podložila si hlavu ohnutou paží místo polštářem. Joey a já jsme vstali, tohle byla naše narážka. Joey poodešel pár kroků k prádelně, pak se zastavil

a otočil. „Moc toho nenaspím. Beze všeho můžeš být dole se mnou, jestli chceš.“

Věděla jsem, že bych neměla. Pohlédla jsem na Scarlet, jestli se nedočkám odsudku nebo nápovědi, ale ta už měla oči zavřené. „Tak jo,“ řekla jsem a následovala ho dolů. Tolik jsem se toho po tom schodišti naběhala od té doby, co otec ranč koupil – ale tentokrát to bylo jiné. Krev mi stoupala do lící a pálila s každým krokem víc. Když vstoupil do rozlehlého prostoru upraveného suterénu, Joey zvedl paže.

„Vítej v mém domě.“

Usmála jsem se. „Technicky vzato je to můj dům.“ Joey usedl na podlahu a já se posadila na dvoumístnou pohovku. Prohlédla jsem si ji a pobavilo

mě, že Scarlet vůbec uvažovala o tom, že by se na ni vešel. Na konci by mu přečnívaly nohy od stehen

dolů.

Celé hodiny jsme si povídali o tom, jak dlouho otec vlastnil ranč, jak jsme tu s Ashley bývaly celé

léto a jak pitomé nehody nás potkávaly, jako třeba když Ashley tenkrát ztratila střevíc v blátě, protože jsme se v noci vytratily na schůzku s Brycem a jeho kamarády, abychom s nimi mohly odjet na pivní mejdan k Mattu Painterovi u Diversion Dam.

Bylo příjemné smát se a vzpomínat na věci, které tenkrát nic neznamenaly. Všechny dobré vzpomínky teď měly nevyčíslitelnou cenu.

Joeymu se začaly klížit zarudlé oči a já sama také konečně pocítila účinky vyčerpání. Vstala jsem tedy a zamířila ke schodům. Něco mě zastavilo a otočila jsem se.

„Joey?“

„Jo?“

„Proč jsi měl takovou radost, že Scarlet vyšetřovala Danu? Nebylo jí fakt zle?“

Joey přikývl. „Jo, bylo, ale… já nevím. To, že si můžu promluvil s někým jiným, kdo Danu znal,

když byla naživu, pro mě moc znamená, víš? Člověk snadno zapomene, že náš život předtím nebyl

sen. Tohle není realita, takhle jsme neměli žít, tohle se s námi nemělo stát. Ti lidé, kterými jsme byli

před týdnem… to je naše pravé já, a to, že si Scarlet pamatuje Danu, když byla naživu, to jen

potvrzuje.“

Potřásla jsem hlavou. Stejně jsem mu nerozuměla. Joey pokrčil rameny. „Je příjemné vědět, že žije taky ve vzpomínkách někoho jiného.“

Pousmála jsem se a strčila ruce do kapes mikiny.

„Dobrou noc.“ Nathan

Otevřel jsem oči a okamžik trvalo, než se mi vybavilo, kde jsem a proč. Současně jsem si vzpomněl,

že vedle mě má spát Zoe a uvědomil jsem si, že její strana postele je prázdná. V panice jsem přelezl postel a proběhl skleněnými dveřmi do obývacího pokoje. Zoe seděla v čele jídelního stolu, ládovala se cereáliemi Frosted Mini-Wheats a povídala, div Scarlet neupadly uši.

Scarlet seděla v křesle vedle Zoe, bradu opřenou v dlani, a soustředěně poslouchala každičké

slovo, které moje dcera pronesla. Zoe a Scarlet navzájem zrcadlily svou radost z té chvíle, a mně se při pohledu na ně trochu stáhlo hrdlo. Zoe už se zase mile usmívala a Scarletiny ohnivě rudé vlasy zářily v ranním slunci, které proudilo dovnitř štěrbinami mezi latěmi na oknech. Nevěděl jsem, jestli jsem někdy viděl krásnější výjev.

Jakmile mě Scarlet zahlédla, vstala od stolu a vyšla ven. Zoe si dala do pusy další sousto a já na ni

mrknul, než jsem vyšel za Scarlet na zápraží. Zírala na prašnou cestu a nejspíš tesknila po dcerách.

„Moje dcera Halle není o moc starší než Zoe,“ zakryla si ústa několika prsty. Růžový lak z nehtů už měla skoro úplně oloupaný, ale přesto byly její prsty elegantní.

„Jak stará je ta druhá? Máte dvě, že ano?“ Scarlet na mě vrhla zvědavý pohled.

„Ta fotografie na zdi.“

„Jen ty dvě,“ řekla s opatrným úsměvem. „Jenně je třináct.“ Zasmál jsem se a Scarlet kývla. „Páni,

to je dílo.“

„Neumím si to ani představit.“

„To přijde,“ řekla. Její úsměv vymizel do ztracena.

„Měly jsme se sejít tady, kdyby se něco stalo. Byly u otce, když… nedostala jsem se k nim.“

„Znají cestu?“

Přikývla. „Halle vymyslela takovou písničku. Vymýšlí písničky na všechno. Kdysi mě to štvalo.

Snažím se na některé z těch písniček rozpomenout, ale nejde to,“ zašeptala. „Bylo to šílené, když jsem měla auto plné Halleiných výkresů ze školy.

Pamatuju si, kolikrát jsem jí kvůli tomu hubovala.

Teď

přisámbůh lituju, že nemám u sebe aspoň jeden. Ta fotografie je všechno, co mi zbylo.“

Modré oči se jí zaleskly a já bojoval s nutkáním vzít ji do náručí. Ještě než jsem to domyslel, měl

jsem pod bradou její jemné rudé vlasy a ruce zaklesnuté kolem pasu. Okamžik mi trvalo, než jsem pochopil, co se děje, ale pak jsem položil tvář do jejích vlasů a pevně ji stiskl. Tiše mi plakala v náručí a já trpělivě čekal, až se přestane třást. Pustila mě jako první a otřela si oči. „Promiňte. To bylo nejspíš ujeté.“

„Nic už není ujeté,“ pousmál jsem se.

Zasmála se, asi poprvé od chvíle, kdy to celé začalo.

Znělo to jako hudba a sluneční svit. „To je pravda.“ Zabloudila pohledem zpět ke hřebenu kopce a mlčky jsme chvíli čekali, až na mě Zoe

zavolala. Odešel jsem od ní za dcerou. Po hodině mě Zoe zatahala za kalhoty.

„Zůstane tam celý den?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. Scarlet se ani nepohnula.

Pozorovala silnici, jako by čekala, že se na kopci každou chvíli objeví její děti.

O několik minut později se Scarlet odtrhla a vrátila se dovnitř a okamžitě začala kontrolovat

hřebíky v latích a pak si hledala, co by urovnala nebo umyla.

Miranda a Bryce se vynořili ze své ložnice. Miranda měla napuchlé oči. Vypadalo to, že zase

plakala. Bryce ji držel za ruku a stiskl ji, pak pustil a šel jim udělat snídani.

„Měli bychom být opatrní na to, co spotřebujeme,“ ozval se Joey. „Patrně se nakonec budeme muset

vrátit do Shallotu pro zásoby.“

„Nějakou dobu ještě ne,“ otevřel Bryce skříňku. Byla plná k prasknutí. „Taky je tu spíž. Velká.“

„A co voda?“ zeptal se Joey.

„Zdroj,“ Ashley vyšla za Cooperem ze svého pokoje.

Chovali se k sobě láskyplněji než Bryce

a Miranda. Ustavičně se navzájem dotýkali, jako když se delfín vynořuje nad hladinu, aby se nadechl.

„Zdroj čeho?“ zeptal se Joey. Ashley se usmála. „Vlastní studna.“

„Je na elektřinu?“ zeptal se Joey.

„Čerpadlo ano,“ řekla Scarlet. „Proč?“

„Jak dlouho ještě budeme mít elektřinu a kde vezmeme vodu, až elektřina nebude?“ otázal se Joey věcně.

Všichni si vyměnili pohledy. Připadal jsem si stejně. Nenapadlo mě, že je jen otázkou času, kdy se ocitneme bez energie.

Ashley se podívala na Joeyho. „Kolik času podle tebe máme?“

„Přijde na to, jestli byli operátoři a údržba varovaní dost včas, aby podnikli opatření, která udrží všechno nějakou dobu v chodu,“ řekl jsem. „Podle mého docela jistě napájí tuhle oblast hydroelektrárna, jinak už bychom byli bez proudu.“

„Jak to všechno víte?“ zeptala se Miranda.

„To je moje práce,“ řekl jsem. „Nebo bývala. Jestli měli operátoři čas izolovat klíčové části sítě,

aby omezili spojení, a pak úplně ukončili dodávku energie do oblastí, kde hrozí potenciální únik, může hydroelektrárna klidně fungovat týdny nebo i měsíce. Teoreticky mají neomezenou dodávku paliva, pokud bude normální spad srážek. V podstatě budeme čekat, až se nějaká zásadní složka opotřebuje nebo selže.“

„Takže bychom se měli připravit,“ poznamenal Joey.

„Máme potraviny, máme zbraně, ale všechno

nám to bude k ničemu, jestli nebudeme mít vodu.“

„Neměli bychom najít nějaké nádoby a začít je plnit?“ zeptal se Cooper.

Joey přikývl. „Nějakou dobu to bude fungovat, ale nakonec budeme potřebovat něco

dlouhodobějšího. Potřebujeme nějaký systém filtrace vody.“

Ashley si sedla ke stolu. „Jak dlouho to potrvá? Přece to není napořád… nebo je? Oni to napraví.“

„Kdo oni?“ zeptal se Joey.

„Vláda,“ odvětil Cooper.

Joey zavrtěl hlavou. „Neměli bychom předpokládat, že je to dočasné. Měli bychom hned udělat opatření, aby…“

„Já bych jen rád věděl, kdo sakra umřel a odkázal ti šéfování,“ přerušil Joeyho Bryce.

„Bryci…“ ozvala se Miranda.

„Tak jo,“ zvedl jsem ruce. „Všichni jsme unavení a vystresovaní. Při té noční bouřce se určitě jen

málokdo z nás pořádně vyspal. Bryci, na tom, co říkáte, něco je. Musíme spolupracovat a vymyslet nějaký plán. Joey, vy se zřejmě hodně vyznáte v tom, o čem mluvíte. Absolvoval jste nějaký výcvik?“

„Zrovna se vrátil z Afghánistánu,“ řekla Miranda. Její slova rozčilila Bryce ještě víc.

„Tak dobrá,“ snažil jsem se vyhnout scéně. „Joey, co kdybyste se tu porozhlédl, a uvidíme, co vás napadne? Budeme muset vyrobit nějakou nádrž na vodu a budeme muset zajet do města pro vodní filtr s ručním čerpadlem, náhradní filtry a nějaké čisticí tablety, pokud je seženeme.“

„To žádáte hodně,“ odpověděla Miranda. „Všechno to najdete v nějakém velkém tábornickém

outletu. Nejbližší, který mě napadá, je odtud dvě hodiny cesty.“

„Kdysi jsem sledovala ty přípravné pořady v televizi,“ ozvala se Scarlet. „Jednou tam bylo, jak

někdo lil vodu skrze písek a na dno pak dávali utěrku. Písek je opravdu dobrý filtrační systém.

Vzadu

je dřevěné uhlí. Stačí nám jen velká konev nebo barel, štěrk, písek a dřevěné uhlí, a navrch nějaký hadr. Obrátíme to vzhůru nohama a voil?! Vodní filtr… tedy teoreticky.“

„To je hodně dobrá teorie,“ pousmál jsem se. Opětovala můj úsměv.

„Pořád je to jen teorie,“ bručel Bryce.

Joey pohlédl na Bryce, zaťal zuby, pak kývl a odešel bočními dveřmi.

Miranda se zamračila na Bryce a pak si dál připravovala cereálie.

Bryce rozpažil. „Co je?“

Všiml jsem si, že se Scarlet tiše odporoučela na zápraží, stoupla si na stejné místo jako ráno

a zadívala se na silnici. Měla na sobě pánské tričko, ve kterém se div neutopila, a tmavě modré chirurgické kalhoty.

„Už vím, kde se vzal ten binec v ložnici,“ pozlobil jsem ji. „Vydrancovala jste doktorovi šatník.“ Scarlet se podívala po svém nesourodém zevnějšku a nepřítomně si zastrčila kadeř vlasů za ucho a zbytek pak uhladila. „Jen to jedno tričko,“ řekla.

„Vážně jsem mu nevydrancovala pokoj. To bylo tak. Chtěla jsem tam uklidit – vlastně jsem musela, když jsem uklidila všechno ostatní a už jsem neměla co dělat – ale usoudila jsem, že to je jeho pokoj a bůhvíproč jsem ho musela nechat tak, jak byl. Možná kvůli holkám.“

„Jeho dcerám?“

Přikývla, ale zanedlouho svraštila obočí a já příliš pozdě pochopil, že moje ledabylá doplňující otázka jí připomněla, na koho čeká.

„Neumím si představit, že bych čekal na Zoe a uvažoval, jestli se jí nic nestalo nebo jestli vůbec přijde.“

Scarlet se zasmála. „Moc mi nepomáháte.“

„Ale musíte věřit, že přijdou.“

Zavřela oči a zpod jednoho víčka jí skanula slza.

„Věřím.“ Podívala se na mě. „Na mou duši, věřím tomu. Andrew nebyl dokonalý manžel, a abych byla upřímná, nijak skvělý otec, ale co mu scházelo

na empatii a trpělivosti, to víc než vynahrazoval praktičností a rozumem. Je chytrý. Důvtipný, víte? Uměl myslet za pochodu. Jestli sem ke mně někdo moje holky dostane, tak je to on.“

„Určitě máte pravdu.“

Okamžik se dívala do země, bojovala s úsměvem plným naděje a pak se znovu zahleděla na silnici.

Stáli jsme tam spolu mlčky, společně jsme

pozorovali cestu, dokud na mě nezavolala Zoe. Hrála si

s plastovými koníčky a Cooper stál nad ní s hrdým úsměvem.

„Ty patřily Ashley.“

Přikývl jsem. „To je od vás velice laskavé.“

„Hodně mi připomíná moji sestřičku,“ vzhlédl ke mně Cooper. „Ashley studovala jako hlavní obor

výchovu předškolních dětí. Je v tom dobrá. Vsadím se, že může se Zoe každý den trochu pracovat.“ Ashley prošla kolem a vztáhla ruku ke Cooperovi.

Bez ohlížení sáhl za sebe a dotkli se špičkami prstů, jak ho míjela. Vůbec jsem nepochopil, jak poznal, že se blíží.

„To můžu,“ řekla a prošla přes jídelnu do zadní chodby. Tam někde vzadu byla její ložnice, takže jsem usoudil, že tam má namířeno.

„To by jí moc prospělo. Nemáte představu. Nevím, jak vám poděkovat.“ Adresoval jsem ta slova Cooperovi, i když byla určená Ashley. Mluvit s jedním bylo jako mluvit s oběma.

Bylo zvláštní pozorovat je, jak spolu komunikují a jak se pohybují, kroužili navzájem kolem sebe

jako starý pár, který žije v manželství nejméně padesát let. Pokud existovala reinkarnace, pak k sobě

tahle děcka určitě najdou cestu znovu, a mnohokrát. Po hodině se Scarlet vrátila dovnitř. Usmála se na Zoe. „Máš koně?“ zeptala se.

Zoe zvedla v každé ruce jednoho malinkého koníčka.

„Jenom tyhle.“

Scarlet kývla hlavou, v jejím výrazu nebyla ani stopa povýšenosti. „Lepší než ten býk venku, to je

jistá věc.“

„Butch?“ zeptal se Cooper. „Ten není zlý. Jen už má plné zuby toho, jak je zavřený v ohradě.

Krmila jste ho, viďte?“

„Má seno,“ řekla Scarlet, „a vodu. Dělám si ale starosti, aby nepřitahoval Šourače.“

„Aby nepřitahoval koho?“ rozchechtal se Cooper. Scarlet pohlédla na mě a pak zpátky na Coopera, očividně zaskočená jeho otázkou. „Šourače.

Nedokážu jim říkat zombiové,“ obrátila oči v sloup nad tím slovem. „Zombiové jsou v Hollywoodu.

Zombiové nejsou skuteční. Tyhle zrůdy potřebují nějaké opravdové jméno.“

„Jo, ale Šourači?“ zašklebil se Cooper.

„Šourají se!“ opáčila Scarlet trochu vzpurně. Rozhovor upoutal zbytek skupiny a všichni ostatní se také začali shromažďovat v místnosti.

„Já jim říkám nemocní nebo nakažení,“ řekl jsem.

„Ty zrůdy,“ pronesla Ashley. „Hnusný zrůdy.“ Všichni se otočili směrem k ní. Pokrčila rameny.

„Tak jim říkám já.“

Miranda si založila paže. „Já jim taky nedokážu říkat zombiové. Říkám jim mrtví.“

„Pokousanci,“ řekl Joey.

„Pokousanci se mi líbí,“ přikývla Miranda.

„No, mně se líbí Šourači. Šourají se,“ prohlásila Scarlet.

Joey se nevesele zasmál. „Taky koušou.“ Scarlet se zamračila, ale hovor zřejmě všechny pobavil.

„Já myslím, že bychom jim měli říkat Krávy,“ ozvala se Zoe, která si pořád ještě hrála s koníčky.

„Mluví jako krávy.“ Zasmál jsem se. „Bučí.“

„Hmmm…“ Zoe se usilovně zamyslela. „A co Tupouni? Vždyť ani neumějí mluvit. ‚No ne! Tamhle

je Tupoun! Schovejte se! Uteč, Coopere! Zastřel toho Tupouna, Scarlet!‘“ Dělala neodolatelné grimasy, když přehrávala všechny možné scénáře, v nichž bychom mohli zařvat Tupoun. Všichni se usmívali, všichni až na Scarlet.

„Proč já? Proč musím já zastřelit Tupouna?“ zeptala se Scarlet.

„Protože jsi nejlepší střelec,“ odpověděla Zoe.

„Ty se mi líbíš,“ řekla Scarlet, ale usmívala se jen očima.

„Ty se mi taky líbíš,“ odvětila Zoe.

Scarlet zvedla paže a pak je nechala klesnout ke stehnům. „Tak dobrá, jsem pro Tupouny. Někdo nesouhlasí?“

Všichni zavrtěli hlavami.

„Dobrá volba, Zoe,“ řekl Cooper.

Zoe se usmála tak široce, jak jsem ji léta neviděl, a v tom okamžiku bylo snadné uvěřit, že všechno

dobře dopadne. Kapitola 20 Nathan

Před i po učení s Ashley trávila Zoe spoustu času venku na zápraží. Možná ji inspirovala Scarlet, tím jsem si nemohl být jistý. Když se Zoe někdo zeptal, co dělá, takřka to nevysvětlovala.

„Čekám,“ říkala. Střídavě si prohlížela prsty, složené v klíně, anebo mžourala za kopec.

Naučil jsem se neptat, na co čeká. Nechtěla mi to povědět. Bál jsem se, že se jí stýská po mamince, ale pokud nečekala na Aubrey, nechtěl jsem Zoe rozrušit tím, že bych ji na to upozorňoval. Obával jsem se, že být v bezpečí mé dceři nestačí. Ale na druhé straně – působila vesele a celý týden neměla ani jeden záchvat, takže jsem si možná jenom tak zvykl něčeho se u ní obávat, že jsem si prostě vymýšlel.

„Zoe?“ oslovil jsem ji, když jsem vyšel za ní na zápraží. Tiše čekala už skoro půl hodiny a Ashley na ni čekala u stolu. „Slečna Ashley ti vyrobila

nějaké kartičky s násobilkou, aby sis je vyzkoušela.“

„Já fakt nemám ráda matiku,“ řekla.

Usmál jsem se. „Já taky fakt nemám rád matiku, ale někdy musíme dělat i věci, které nás nebaví.“

Tvářila se zamyšleně. „Těch musíme dělat hodně.“

„Některé dny víc než jindy. Jsi připravená?“

Zoe zavrtěla hlavou. To mě zaskočilo. Zoe mě ještě nikdy přímo neodmítla. Nevěděl jsem, jak

reagovat.

„Proč ne?“

Ukázala na silnici. Otočil jsem se a uviděl muže a holčičku, kteří právě vycházeli na kopec.

Nejprve mě to polekalo, ale pak jsem si uvědomil, že nejsou nemocní.

„To je Scarletina rodina?“ zeptala se Zoe.

„Ne. Chci říct, nevypadají tak.“ Muž byl hodně vysoký a hubený, rannímu slunci vystavoval pleš. Paže měl nezvykle dlouhé, a čím víc se blížili, tím se jeho ruce zdály delší.

„Scarlet!“ zavolal jsem a měl jsem sto chutí dát si v duchu pohlavek, jen co jsem zařval její jméno.

Přesně jak jsem se obával, vyběhla ze dveří, už zadýchaná nadějí a nedočkavostí.

„Jsou to oni?“ ptala se, právě když se rozběhli ke statku.

„Panebože ne, promiňte,“ řekl jsem a připadal jsem si jako naprostý osel.

Scarlet nespouštěla z dvojice oči – těžce polkla, když se přiblížili. Celé tělo se jí napjalo

a naklonilo se tak, až to vypadalo, jako by jí pukalo srdce.

Chytil jsem ji za ruku, protože mě nic jiného nenapadalo.

„Hej,“ řekl muž, držící volně dívenku za ruku. Hlavu, rty a nos měl ošklivě spálené sluncem, oči

zapadlé a lícní kosti mu právě začínaly vystupovat.

Zdálo se, že dívenku nepostihly živly ani hlad

tolik jako jeho, ale nezvedala oči od země. I když ji muž držel za ruku, nestála těsně u něj.

„Já jsem Kevin. Tohle je moje dcera Elleny,“ ztěžka dýchal skrz usměvavé rty.

„Ahoj, Elleny,“ řekla Scarlet. Její přívětivý maminkovský hlas zněl vlídně a přirozeně.

Když ji Elleny nebrala na vědomí, Kevin pokrčil rameny. „Má toho hodně za sebou.“

Scarlet naklonila hlavu. „Kolik je ti let, Elleny?“

„Je jí čtrnáct,“ odpověděl místo ní Kevin. „Tohle je váš dům?“

Scarlet pohlédla na Kevina a pak na mě. Byl trochu divný, ale Scarlet i já jsme věděli, že

nemůžeme odmítnout dítě. „Víceméně. Uvnitř je voda a jídlo,“ ukázala ke dveřím. „Ale zbraň budete muset nechat venku.“ Scarlet pohlédla na pohrabáč, který držel v pravici.

Kevin nemarnil čas, odložil pohrabáč a táhl Elleny s sebou.

Scarlet jim ukázala cestu do kuchyně, zatímco já posadil Zoe za stůl k Ashley.

„Kdo to je?“ šeptala Ashley.

„Trosečníci,“ řekl jsem. „Otec a dcera.“

Ashley udělala obličej. Věděl jsem, co si myslí. Kevin vypadal jako kostra a Elleny byla skoro

buclatá, dětský tuk jí dosud nadouval líčka právě tolik, aby vypadala mladší než na svých čtrnáct. Její zelené oči byly pravým opakem Kevinových ledově modrých a měla kaštanové vlasy. Kulatá tvářička kontrastovala s jeho kostnatým obličejem a špičatým nosem.

„Zoe se mi taky nepodobá.“

„Ale ano, podobá,“ usmála se Ashley na mou dceru, která její úsměv opětovala.

Ashley a Zoe pracovaly podle svého rozvrhu a asi půl hodiny četly, a pak se pustily do starého

Ashleyina puzzle, kde skládaly všech padesát států USA. Jakmile skončily, vrátila se Zoe zpátky

na zápraží.

„Tak co myslíte?“ zeptal jsem se Scarlet. Vyklízela ledničku, vyhazovala nesnědené potraviny.

„Tohle je zatracená škoda, to si myslím.“

„O Kevinovi.“

„Řekla jsem mu, že můžou spát v doktorově posteli, dokud to nějak nevyřešíme. Neřekl, jestli

zůstanou nebo půjdou dál. Usoudila jsem, že vy a Zoe můžete spát prozatím dole. Vážně je nechci pustit dolů ke všem těm zbraním a zásobám. No, ledaže byste si myslel, že to bude Zoe vadit?“

„Ne, ne. Vysvětlím jí to. Bude mít habaděj času na přípravu.“ Nahlédl jsem do obývacího pokoje

a uviděl Elleny sedět samotnou na pohovce. Vydal jsem se na zápraží, abych začal připravovat Zoe

na stěhování, a uviděl jsem, že Kevin sedí vedle mé dcery na horním schodě. Ruku měl opřenou

o zápraží, kousíček za ní.

„Zoe,“ otevřel jsem rychle dveře. „Potřebuju tě na minutu vevnitř. Musíme si promluvit.“

Kevin okamžitě odtáhl ruku, ale tvářil se klidně a uvolněně. „Máte to ale roztomilou holčičku.“ Přikývl jsem, podržel Zoe dveře, aby jimi prošla, a pak jsem ji dovedl ke dveřím Ashley a zaklepal. Ashley otevřela a pustila nás dovnitř, i když jsem poznal, že je překvapená.

„Zoe,“ poklekl jsem před ní. „Za prvé, Kevina ještě neznáme, takže dokud neřeknu něco jiného – co je zač?“

„Cizí člověk,“ prohlásila s jistotou.

„A jaké pravidlo platí o cizích lidech?“

„Nemluvíme s nimi.“

Přikývl jsem. „Hodná holčička.“

„Já jsem Kevinovi to pravidlo řekla, ale on říkal, že je hodný a že tě zná, takže není cizí.“

Z toho se mi obrátil žaludek, ačkoliv jsem dovozoval, že Kevin má vlastní dceru, takže možná jen

ví, jak mluvit s dětmi. „Setkat se s někým a znát ho není totéž. Dokud neřeknu, že je to v pořádku, nechci, abys byla s Kevinem sama. Platí?“

„Platí,“ řekla Zoe.

Ashley a Cooper stáli vedle nás a mlčeli. Po určitých bodech mého a Zoeina vážného rozhovoru si vyměnili pohledy, nepromluvili, nicméně komunikovali.

„Za druhé ti musím povědět, že abychom udělali místo pro Kevina a Elleny, ty a já se odstěhujeme dolů.“

Zoe se zatvářila, ale já na to byl připravený. „Mně se náš pokoj líbí.“

„Mně taky. Je to jen na chvíli a pak se můžeme do našeho pokoje vrátit.“

Pokožka mezi Zoeiným obočím se svraštila. Ashley poklekla vedle nás. „Zoe, co kdybychom spolu odnosily vaše věci dolů, a já ti to tam pomůžu zařídit přesně tak, jak chceš?“

Zoe nad tím chvilku přemýšlela a pak kývla. Pořád nebyla ze stěhování nijak nadšená, ale to, že už souhlasila – a bez boje – bylo velkolepé. Nedokázal jsem skrývat obdiv vůči Ashley, a když jsme vstali, vztáhl jsem jednu ruku, přitáhl si ji k sobě a přitiskl tvář k jejím vlasům v náznaku objetí.

Ashley odvedla Zoe, aby si posbírala své věci, a Cooper a já jsme šli do obývacího pokoje, kde se Kevin a Elleny dělili o sendvič.

„Můžete si udělat další sendvič,“ řekl jsem. Kevin byl náramně hubený, neuměl jsem si představit,

proč si neudělá vlastní. Možná se domníval, že by nás obtěžoval, kdyby hned začali moc jíst.

„My se dělíme o všechno, viď?“ láskyplně poplácal Elleny po stehně.

Elleny nepromluvila, ani jinak nereagovala. Jen seděla vedle něj a žvýkala sousto, které jí právě

dal. V duchu jsem se ptal, jestli to nezpůsobila ztráta matky nebo někoho jiného, že se tak zcela

uzavřela. Scarlet se k ní snažila proniknout od chvíle, co dorazili, ale Elleny setrvávala ve vlastním

světě, zabarikádovaná přede vším a přede všemi. To jsem jaksi chápal. Nechápal jsem však, proč Kevin tak přechází její chování jakoby nic.

Elleny zůstala po celou dobu večeře zticha, ačkoliv jedla víc než prve, protože měla pro sebe

vlastní talíř. Jedla však pomalu, pečlivě vychutnávala každé sousto. Nikdo neprobíral nic z toho,

o čem jsme se bavili za normálních okolností. Všichni jaksi věděli, že musíme ochraňovat svůj dům,

svá tajemství a svou rodinu před cizinci. I před tím vychrtlým mužem a jeho podivnou holčičkou.

Kevin dojedl první. „Páni, já jsem unavený. V kolik hodin tady chodíváte spát?“

„Přijde na to,“ řekla Scarlet. „Můžete jít hned.“ Kevin položil ruku na ručku Elleny. „Jdeme spát?“ Vložila si do úst další sousto.

Poplácal ji po ruce. „Ale no tak. Myslím, že už máš dost. Je čas jít spát.“

Nabrala si další rýži. „Já mám fakt ještě hlad,“ vydechla.

Kevin se dopálil. „Takový hlad nemáš. Já jsem unavený. Jdeme si lehnout.“

Scarlet se opřela lokty o stůl. „Chápu, že nás neznáte, ale Nathan a já máme děti. Nedopustíme, aby

se Elleny něco stalo. Hned jak dojí, pošleme ji spát.“ Kevina na okamžik opustil klid. „Počkám.“ Elleny si zvolna vložila do úst další sousto a všichni

jsme se snažili nepodlehnout vzniklé trapné situaci. Po dalších deseti minutách Kevin vstal a táhl přitom Elleny za paži s sebou. „Dojedla jsi. Jdeme.“

Elleny šla s ním, ale zdráhavě. „Já… ještě…“ řekla, ale umlčil ji dřív, než stihla domluvit.

Zmizeli v ložnici. Kevin zavřel skleněné dveře a všichni jsme vstali, abychom sklidili ze stolu.

„To bylo hodně divné,“ poznamenal Joey a otočil kohoutkem.

Všichni jsme souhlasili a ze všech sil jsme se snažili pokračovat jako obvykle, i s těmi divnými

hosty. Scarlet drhla talíře a kastroly, jako by se snažila vybít nervózní energii. V jednom okamžiku talíř, který právě domyla, spadl mezi ostatní. Opřela se pěstmi o pracovní desku, nadechla se a začala znovu.

„Zpomalte, jo?“ řekl Joey, který oplachoval a utíral nádobí. „Nestačím vám.“

„Pardon,“ řekla Scarlet, stále drhnoucí nádobí s potlačovanou zuřivostí.

„Co je?“ přistoupil jsem k ní zezadu. Bradu jsem měl těsně nad jejím ramenem, ale zřejmě jí to

nevadilo.

„Já nevím.“

„Ale víte.“

„Něco je špatně.“

„Souhlasím.“

Odvedl jsem Zoe dolů a rozestýlal jí, zatímco se převlékala do pyžama. Zalezla do postele a já ji přikryl.

„Broukej, tati.“

Pousmál jsem se. Nebroukal jsem Zoe od chvíle, kdy všude kolem vypuklo peklo. Jedním z důvodů

bylo to, že jsme prožívali tak naplněné a napjaté dny, že obvykle okamžitě usnula. Druhým pak to, že jsem nedokázal udržet melodii, ani kdyby mi to mělo zachránit život. Nikdy jsem nebroukal nic konkrétního, jenom jsem stoupal a klesal hlasem a to bylo jaksi pro Zoe tak uklidňující, že při tom usnula.

Začal jsem broukat a Zoe zavřela oči. Nevím, proč jsem pořád myslel na tu dobu jako na chvíli,

kdy se svět proměnil v peklo. Mělo to i své dobré stránky. Trávil jsem celý den se svou dcerkou bez starostí o práci nebo účty, a poznal jsem Scarlet. Samozřejmě, za hranicemi ranče bylo ledacos děsivého, ale mohlo to být mnohem, mnohem horší. Někdy mi to připadalo jako férová výměna.

Zoe začala dýchat pravidelně a já se sklonil, abych ji políbil na nosík, než se vydám po schodech

nahoru. Tam čekal Joey, seděl na pračce. „Scarlet mi udělala kavalec v obýváku. Připadalo by mi

divné spát dole s vámi.“

„Tak jo,“ potřásl jsem mu rukou. „Pardon, chlape.“

„To nic.“ Seskočil z pračky a následoval mě do obývacího pokoje. Na podlaze byly rozprostřené přikrývky a polštáře a Scarlet byla venku na zápraží. Joey si sedl do lenošky.

Založil jsem si paži. „Chce se mi jít ven za ní, ale je mi, jako bych ji pronásledoval. To je tak nějak

její chvíle, ne?“ zeptal jsem se.

Joey se usmál. „Podle mě je ráda, když jste venku. Možná je to jeden z důvodů, proč tam pořád chodí.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Chodí ven, protože ví, že jednoho krásného dne přes ten kopec

přijdou.“

„Vážně si to myslíte, Nate? Já nevím. Už je to dost dlouho.“

„Mně a Cooperovi trvalo celý den, než jsme se sem dostali ze Shallotu, a brali jsme to terénem.

Není to snadné. Jsou tam potoky a skály a kopce, a opuštěné budovy, a staré zemědělské nářadí…

a zombiové.“

„Ale no tak…“ Joey mávl rukou, aby mě pozlobil.

„Děláte, jako by to bylo těžké.“

Scarlet vstoupila dovnitř, bledá v obličeji a oči plné slz, ale nevypadala smutně. Omráčil mě její

výraz a okamžitě mě napadlo, že to má něco společného s děvčaty. Nestrávila venku ani zlomek toho

času, který obvykle věnovala čekání.

„Copak je?“ zeptal jsem se tiše a přistoupil o krok k ní. Nechtěl jsem polekat dvojici v doktorově

pokoji.

Scarlet zaťala zuby a po líci se jí skoulela slza. „Já toho hajzla zabiju.“

Rychle přešla místnost, popadla pušku a než jsem ji stihl zarazit, vrazila do skleněných dveří. Začal

jsem řvát, aby toho nechala, jenže v okamžiku, kdy jsem uviděl, jak míří zbraní na zátylek Kevinovy hlavy, jsem také spatřil, že je v naprosto nepatřičné pozici, vzepřený na loktech nad Elleny, bez košile.

Elleny tiše fňukala. I tak mi ještě okamžik trvalo, než jsem v duchu zpracoval, co se tu děje, jako by

můj mozek nechtěl uvěřit tomu, co uviděly oči.

„Vstávej!“ zařvala Scarlet. „Do předního pokoje! Hned!“ Hlas se jí zlomil, když zaječela poslední slovo.

Kevinova nahá, kostnatá záda bylo vidět nad prostěradly, jak zůstal ležet na dívence jako

zkamenělý.

Za mnou vstoupil Joey. „Co to má, sakra, bejt?“ Zůstal jsem stát jako solný sloup a Kevin vyskočil z postele s rukama nad hlavou. Byl úplně nahý.

Tehdy se mi zvedl žaludek a hrozilo, že vyklopím večeři na podlahu přímo na místě.

Kevin pelášil do obývacího pokoje a Scarlet ho následovala, přičemž mu mířila puškou na prsa.

„Jsi nestvůra. Horší než ty zrůdy tam venku. Vypadni sakra ven, ať nemusím čistit tvou krev

z tohohle koberce,“ řekla Scarlet.

„On…?“ pohlédl Joey na Kevina a pak zpátky směrem k ložnici.

Miranda, Bryce, Cooper a Ashley už tou dobou vyšli ze svých ložnic, vyděšeni hlukem a scénou

v obývacím pokoji.

„Páni! Co se sakra děje?“ zeptal se Bryce.

„Nechtěj to vědět,“ odpověděl Joey. „Zastřel ho, Scarlet.“

„Já odejdu!“ říkal Kevin, paže pořád vysoko zdvižené ve vzduchu.

„To si teda piš, že odejdeš.“

Kevin zalétl pohledem přes Scarlet k ložnici. „Ale neodejdu bez své dcery.“

„Hovno neodejdeš,“ opáčil Joey. „U nás je ve větším bezpečí než s tebou.“

„No tak! Aspoň mě nechte vzít si moje šaty!“ fňukal Kevin.

„Na to zapomeň, ty ujetej hajzle,“ odtušila Scarlet nevěřícně. Natáhla spoušť, přitiskla hlaveň Kevinovi k břichu a tlačila ho pozadu ze dveří.

Okamžik se za ním dívala a pak zamířila do ložnice.

„Sledujte, kam jde,“ nařídila Joeymu. Joey si stoupl na stráž ke dveřím.

Scarlet zůstala stát v nohách postele. „Elleny, je ten člověk vůbec tvůj otec?“

Elleny, oděna jen prostěradlem, které si vytáhla až k bradě, zavrtěla hlavou.

Scarlet přikývla. „Já si to myslela. Hned jsem zpátky.“

„Scarlet,“ varoval jsem ji.

Ignorovala mě, došla k domovním dveřím a zastavila se před Joeym.

„Mířil na jih,“ hlásil Joey.

Scarlet vyšla ze dveří a my jsme se všichni po sobě podívali – nevěděli jsme, co dělat.

„Neměl bych… jít za ní?“ zeptal jsem se s pohledem na Bryce a Joeyho. Ani jeden mi

neodpověděl. Bylo těžké i jen zformulovat slova. Od jihu zazněl výkřik, po němž následoval jediný výstřel. Všichni jsme sebou při tom zvuku trhli.

Několik vteřin poté se ozval další výstřel.

Vyběhl jsem z domovních dveří, všichni ostatní mě následovali a zastavili jsme se, když se objevila Scarlet.

Zastavila se, hlaveň pušky sklonila k zemi.

„Zabilas ho?“ zeptala se Ashley vysokým a nervózním hlasem.

Scarlet ani nemrkla. „Nechtěla jsem ho nechat běhat po světě, kde jsou moje dcery.“ Odkráčela

kolem nás do domu a práskla za sebou dveřmi. Po několika vteřinách omráčeného ticha jsme šli všichni za ní. Scarlet byla v ložnici a mluvila

s Elleny, jejíž pofňukávání se změnilo v nářek.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Miranda.

„Vypadá to, že je to vyřešené,“ odtušil Bryce. Zatahal ji za ruku a ona ho následovala zpátky do jejich ložnice.

Cooper a Ashley učinili totéž, i když Ashley byla pořád ještě rozčilená a vyptávala se.

Joey a já jsme zůstali stát v obývacím pokoji sami a poslouchali jsme, jak Scarlet klidně mluví

k Elleny. Po hodině se vynořila z ložnice.

„Usnula.“

„To bylo… já jsem nikdy v životě nic takového neviděl, a vy?“ ozval se Joey.

„Ne,“ odpověděl jsem, trochu šokovaný tím, že se vůbec musel ptát.

„Všichni by měli skončit stejně.“ Scarlet opřela pušku o stěnu vedle dveří a pak padla na pohovku,

na své přikrývky. „Měli byste se trochu vyspat. Dneska už je pozdě, abychom ho zakopali, tak to budeme muset udělat ráno.“

„Vystřelila jste dvakrát,“ řekl jsem. „Abyste měla jistotu, že se nevrátí?“

Scarlet přikývla. „Napoprvé jsem ho střelila do ptáka.“

Joey spokojeně potřásl hlavou. „Parchant. Co udělal, unesl ji v tom chaosu?“

Scarlet se zhluboka nadechla. „Její rodiče zahynuli.

Bydlel přes ulici. Myslela si, že nemá

na vybranou, ani když ji… no, teď už je v bezpečí. Bude to s ní dobré.“

Poklekl jsem vedle ní. „To je ojedinělá událost. To přece víte, ne? Halle a Jenna jsou s Andrewem,

a jsou v bezpečí.“

Scarlet přikývla. „Všude je teď o trochu bezpečněji.“

Kapitola 21

Miranda

Elleny chodila všude za Scarlet jako vystrašené dítě i poté, co pomohla zakopat Kevinovo tělo.

Všichni jsme byli ještě kolik dní potom jako omráčení. Nevěděla jsem, jestli mě vyděsilo víc to, co

Kevin udělal, při čem byl přistižený, nebo že ho Scarlet zabila. Dům mi připadal jiný a nevěděla jsem, zda to způsobil ten nový, rozpačitý přírůstek nebo to, že jsme si uvědomili, že se nemusíme bát jen Tupounů.

Protože se Elleny držela tak nablízku Scarlet a tak daleko od nás ostatních, bylo těžké ji poznat blíž, dozvědět se něco o ní, o její minulosti a o jejích blízkých. Stejně jsem nevěděla, jak s ní mluvit.

Nikdy jsem nepoznala nikoho, kdo by prošel něčím takovým. Nechtěla jsem říct něco nemístného, takže jsem raději neříkala vůbec nic.

Nathan a Zoe se vrátili do přední ložnice, ale Scarlet se odstěhovala dolů k Elleny a přenechala

pohovku Joeymu. Tím pádem pro mě bylo snazší zůstávat v noci vzhůru a povídat si s ním, a působilo

to víc, jako bychom spolu jen kamarádsky klábosili, než abychom se plížili dolů do sklepa jako… no,

něco víc než kamarádi. Nedokázala jsem ani v duchu říct to slovo, tak mi to připadalo špatné.

Ať to bylo, co chtělo, nemohla jsem popřít, že jsem v Joeyho společnosti ráda. Víc než ráda. I když jsme museli krást chvilky, když se nikdo nedíval.

Bryce se moc naštval, i když nás viděl jen tak klábosit o ničem, tak jsem se musela smířit s tím, co jsem mohla mít, protože když jsem musela

vydržet moc dlouho bez chvilky v Joeyho společnosti, bylo mi, jako bych se dusila.

Všichni jako by se dusili. Přežívali jsme, ale každým dnem jsme si míň a míň připadali, jako

bychom žili.

Každé ráno a večer stávala Scarlet na zápraží, které postavil můj táta, a vyhlížela na červeném

kopci svoje dcery. Nathan čekával s ní a ujišťoval ji, že přijdou. Ashley si hrála na učitelku. Kluci se snažili zaměstnávat údržbou domu a střídavým hlídkováním na hranicích pozemku, a Joey a já jsme předstírali, že se navzájem ignorujeme, ale to, co mělo být naším bezpečným přístavem, začínalo působit spíš jako vězení.

Na Nathana to však zjevně nedoléhalo tak těžce jako na nás ostatní. Povídal si se Scarlet celé

hodiny. Jednou jsem procházela kolem dveří a viděla jsem je, jak se při společném čekání na zápraží

drží za ruce. Potom jako by vyhledávali samotu častěji, svěřovali si tajemství a šeptali vtipy, které připadaly zábavné jen jim dvěma. Joey a já jsme jednou seděli pozdě v noci a povídali si ve tmě obývacího pokoje, a oba nás polekalo, když se skleněné dveře otevřely a objevila se v nich Scarlet.

„Ahoj,“ řekla zaraženě. „Jenom jsme si povídali.“ Pokrčila jsem rameny a Joey taky. „My taky,“ řekla jsem.

Scarlet kývla a pak se odebrala dolů do sklepa za Elleny.

Joey se na mě podíval. Stěží jsem v šeru zahlédla, jak zvedl obočí. „Myslíš, že spolu…“

„Ne. Je tam Zoe.“

„No a?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou, znechucena jeho podezřením. „Pamatuju si, jak jsem jednou natrefila na rodiče. Vyděsilo mě to málem k smrti.“

„Moji rodiče se rozešli, když mi byly čtyři,“ řekl Joey.

„Nepamatuju si, jaké to je, mít je v domě oba.“

„Tvoje máma nikdy s nikým nechodila?“

„Jednou nebo dvakrát. Náramně dobře se mi dařilo je zastrašovat. Byl jsem odporný spratek.“

Usmála jsem se. „To si umím představit.“ Nathan

Nechtěl jsem pořád srovnávat, ale Aubrey byla první žena, kterou jsem v životě miloval. Musel jsem

se teď tedy v duchu ptát – při tom, co jsem cítil vůči Scarlet – jestli ji jenom miluju jinak než kdysi Aubrey, nebo jestli to znamená, že jsem Aubrey vlastně vůbec nemiloval.

Můj život se ubíral od jednoho zklamaného dne ke druhému, měřil jsem čas podle toho, kolik jsem

ho strávil se Scarlet a kolik času uplynulo mezi chvílemi, kdy jsem byl s ní. Sedávali jsme na zápraží a společně čekali, a ona mi vyprávěla o svých děvčatech, jak jsou zábavná a chytrá a nadaná, a jaké to bylo, přivést je na svět. Mluvila o svém

manželství, a jak se rozhodla z něj odejít. Už předtím jsem

si říkal, že je to asi ta nejsilnější, nejstatečnější ženská, co jsem kdy poznal, ale když jsem poslouchal, jak osamělá byla ve svém rozhodnutí a jak ji nikdo nepodporoval, nemohl jsem si pomoct – musel jsem nad ní žasnout.

Každý večer spěl k okamžiku, kdy jsem sebral konečně tolik kuráže, abych se jí dotknul. Někdy jsem to zahrál jako šťouchnutí nebo hravé plesknutí po stehně, a jí nevadilo, když jsem tam nechal ruku. Dětinské, ale ona budila ostych… a byla šíleně krásná. Bylo mi zatěžko necivět na ni a byl jsem

rád, že po západu slunce nastalo šero a potom tma, která mi poskytla záminku soustředit se na její

ústa, když mluvila.

Bylo to zvláštní – tohle štěstí, které jsem nalézal v tak temné době. Jenže Zoe byla spokojená

v našem novém domově a s rutinou, kterou jsme zavedli, a když jsem našel Scarlet, trápila mě už jen myšlenka, jaký by byl život, kdyby na svět nepadla smrt. Co to znamená, že mám takové štěstí, když tolik jiných přišlo o všechno?

Když jsem seděl na horním schůdku verandy vedle Scarlet, bylo snadné zapomenout na noční můru, která číhala hned za kopcem, i na to, že není venku jen proto, aby byla se mnou, ale že ubíjí čas při čekání na své děti, opravdové lásky svého života.

„Ještě pořád se potím,“ pustila Scarlet mou ruku a sáhla po límci svého trička, aby si otřela čelo.

„Léto je asi v plném proudu.“

Kobylky a cvrčkové navázali na symfonii, kterou právě ukončili ptáci. „Zase bude horko.“

„Ke čtyřicítce. Zase. Pravděpodobně.“ Natáhla ruku a propletla si se mnou prsty.

Zvedl jsem je ke rtům. Tuze jsem toužil prostě si ji přitáhnout na klín a dotýkat se jí úplně všude.

Byla to pošetilá, ale velice reálná touha. Něco, co jsem s Aubrey nikdy nepoznal.

„Měla jsi nějaký vztah? Předtím?“ Předtím byl obecný termín, který jsme používali pro veškerou

dobu před prvním dnem epidemie.

Scarlet zavrtěla hlavou. „Ne. Bavilo mě být nezadaná.“

„Aha.“

Zasmála se a stiskla mi ruku. „Možná jsem jen nepotkala toho pravého.“

„Možná,“ zazubil jsem se jako idiot. Kruci, ta mě brala.

„Nejspíš proto, že ten pravý byl ženatý.“

Na okamžik jsem svraštil čelo, ale rozjasnil jsem výraz dřív, než si toho všimla. Technicky vzato

jsem byl ženatý a obával jsem se, abych si to tím u Scarlet nepokazil.

„Vadí ti to?“

Scarlet okamžik uvažovala a pak zavrtěla hlavou.

„Svět je teď jiný. Nechala ti dopis, kde stálo, že vaše manželství skončilo. Řekla bych, že v téhle době to má stejnou platnost jako rozvod. Ale mám starost o Zoe, ty ne?“

Za to jsem ji miloval. „Zatím nic neví.“

„No, myslím, že ví víc, než tušíš.“

„Myslíš?“

„Vím to. Moje holky věděly vždycky všecko, co jsem nechtěla, aby věděly. Ženské jsou asi

takové.“

Usmál jsem se. „Na tom něco je.“ Scarlet mi pohlédla do očí a já zamžikal, protože jsem náhle cítil, jak blízko sedí vedle mě. Naklonil jsem se jen o pár milimetrů, rty mi žhnuly touhou dotknout se jejích.

Scarlet si opřela hlavu o moje rameno. „Potřebuju tu mít svoje holky.“

Vydechl jsem, její odmítnutí mě sklíčilo. „Já vím.“

„Ne, chci říct… potřebuju je mít tady. V bezpečí. Jinak mi nepřipadá správné být šťastná.“ Pochopil jsem, jak to myslí, a poprvé jsem si uvědomil, že klamu sám sebe. Neexistoval nikdo, koho se nákaza nedotkla.

Miranda

Bryce seděl na zídce a sledoval, jak Butch čmuchá v hlíně. Už jsme neměli moc o čem mluvit.

Svěřovala jsem všechny své myšlenky a pocity Joeymu a Bryce se přestal snažit přimět mě, abych mu

je opakovala. Připadalo mi to stejně marné, nadbytečné. Moje čtrnáctileté já ho toužilo obejmout a ujistit, že ho budu navždy milovat. Moje osmnáctileté já mělo sto chutí se omluvit, že má na krku někoho, kdo je tak sobecký, že nedokáže pominout svá impulzivní přání. Na obojí jsem byla moc

velký zbabělec, a tak jsem jen vytrvale před Brycem předstírala – bídně – že je všechno v nejlepším pořádku a po setmění jsem se pak plížila za Joeym, abych byla s ním.

Stejně jako jsem skoro nemohla snést pohled sama na sebe, Scarlet už takřka nemohla snést pohled

na kopec. Zlobil ji a začínala trávit čím dál víc času pozorováním jednoho a téhož místa, kde

vyhlížela své děti. Nálady se jí měnily během okamžiku a po nějaké době už ji nedokázala udržet v klidu ani Nathanova chladná hlava a vláčný hlas. Přestala mu dovolovat čekat s ní, ale on seděl na opěradle pohovky hned vedle dveří pro případ, že by jí vyhrkly slzy, a to se občas stávalo.

Po třech týdnech přihlížení, jak Scarlet čeká, jsem uviděla, jak vstoupila dovnitř a vzala si svou pušku a batůžek, který začala plnit municí.

Nathan vstal ze svého hřadu na pohovce. „Scarlet?“ Strčila do batohu ještě pár krabic, pytlík chipsů, dvě lahve vody a pak zatáhla zip. „Zrovna jsem

viděla dalšího Tupouna, mířil na jih do polí.“

„Co chceš dělat, ulovit ho? Myslel jsem, že jsme se dohodli, že je to zbytečné riziko.“

Scarlet si navlékla batoh na ramena a pak sebrala sekyru, opřenou za domovními dveřmi. „Jsou tam moje holky, Nathane.“

„Ano, ale nevíš, proč tu ještě nejsou, ani kdy se ukážou.“

„Možná se sem nemůžou dostat. Možná jsou samy a moc se bojí projít kolem Shallotu. Prostě tady

už nevydržím jen tak sedět.“

Nathan vzdychl. „Tak jo. Chápu, že jsi zoufalá, ale musíme si o tom promluvit.“

Scarlet se zamračila. „O čem chceš mluvit? Já jdu.“

„Tak jo, jdeš, ale nemůžeme si o tom nejdřív popovídat? Dát dohromady nějaký plán?“ Scarlet pokrčila rameny. „Jít po cestách a střílet Tupouny. Jaký jiný plán potřebuju?“

„Není bezpečné, abys šla sama.“

Scarlet zavrtěla hlavou a sáhla po klice. „Nechci nést odpovědnost, kdyby se ti něco stalo,

Nathane. Máš na starosti dceru.“

„Ty máš dvě.“

Scarlet se rozhlédla po nás ostatních. „Vysvětlí někdo, prosím, Nathanovi, že je to špatný nápad?“

„Půjdu s tebou,“ řekla Elleny tiše.

Scarlet se usmála a pohladila ji po líčku. „Potřebuju, abys zůstala tady, kde je bezpečno. Nemohla

bych se soustředit, kdybych musela dávat pozor i na tebe. Rozumíš?“

Elleny se to očividně nezamlouvalo, ale přikývla. Joey vstal. „Já jdu taky.“

Scarlet vztáhla dlaň. „Jeho tedy vezmu. Ty,“ namířila dlaní na Nathana, „zůstaneš tady.“

„Nenuť mě k tomu,“ řekl Nathan. Udělal několik krůčků, až stál vedle ní, dotýkal se prsty její paže a říkal jí něco s tlumeným zoufalstvím do ucha.

Začínal být rozčilený, a to se mu nepodobalo.

„Cože máš udělat?“ pronesla Scarlet, okamžitě v defenzivě.

„Volit mezi tebou a mou dcerou.“

Scarlet nebyla schopna slova, stejně jako my ostatní.

Nakonec se od něj odtáhla a promluvila: „To bych od tebe nikdy nežádala. To není volba,

Nathane.“ Začala otevírat dveře a Nathan ji uchopil za zápěstí. „Pusť,“ řekla klidně.

„Scarlet, prosím tě. Nedělej to.“

„Už na ně nemůžu jen nečinně čekat. Musím jim pomoct. Jinak než takhle to neumím.“

„A co když zahyneš a ony se tu ukážou? Co jim mám povědět? Že došly až sem pro nic za nic?“

Scarlet zůstala na Nathana zírat, vykroutila zápěstí z jeho sevření a pak se podívala na Joeyho.

„Jdeš nebo ne?“

„Hned.“ Joey užuž následoval Scarlet, ale zastavil se ve dveřích. „Dám na ni pozor, Nate.“

Nathan přikývl.

Bryce mě políbil na tvář. „Já jdu taky.“

„Cože?“ řekla jsem. „Proč?“

„Chci se postarat, aby ses nenechala zabít dřív, než sem dorazí tvoje děcka. Už měsíc tě sleduju,

jak každé ráno čekáš na té verandě. Ať mě vezme čert, jestli bys je neměla vidět jen proto, že jsme ti

nepomohli.“

„Tak to tedy jdu taky,“ prohlásila jsem.

Bryce zavrtěl hlavou. „Ne, ty a Ashley tady musíte zůstat s děvčaty. Coope?“

„Jo,“ Cooper se sklonil, aby políbil Ashley. Navzdory jejím vytrvalým prosbám si vzal

baseballovou pálku a následoval Bryce ven ze dveří. Jakmile se za Cooperem zavřely dveře, nastalo v domě okamžitě strašidelné ticho. Nathan odvedl

Zoe a Elleny ke stolu a začal připravovat snídani. Ashley stála u dveří a dívala se za Cooperem, kráčejícím po cestě.

„Vážně myslíte, že její děti tam někde jsou?“ zeptala se Ashley, nespouštějíc oči ze skupinky.

„Myslíte, že jsou ještě naživu?“

„Ano,“ odpověděl Nathan z kuchyně.

„Neměl jste ji pustit,“ vyštěkla jsem. „Tam venku jsou všichni, které milujeme.“

Nathanovy ustarané oči zněžněly, když je upřel na svou dcerku. „Jak jsem se s ní mohl hádat, když

já bych udělal to samé?“ Scarlet

Bylo slyšet jen čtyři páry bot na hlíně a štěrku. Nikdo nepronesl ani slovo, když jsme stoupali

východním směrem na kopec z červené hlíny a pak zase dolů, směrem ke křižovatce a pak zpátky

na sever ke hřbitovu u příští křižovatky. Bryce a Cooper se táhli asi tři metry za Joeym a za mnou – domnívala jsem se, že naschvál.

Přestože jsem byla odhodlaná nedopustit to, pořád se mi vybavovaly Nathanovy prosby, abych zůstala. Ohlédla jsem se a uviděla u dveří Ashley a napadlo mě, kde je asi Nathan, jestli se na mě zlobí. Jestli jsem si potrpěla na nějaký typ chlapa, Nathan mu neodpovídal. To jsem poznala, hned jak se ukázal v uvolněné kravatě a kalhotách od obleku. Den předtím, než se naše životy navždy změnily, bych pár minut obdivovala jeho tělo a pak bych na něj zapomněla. Dokud jsem Nathana nepoznala, myslela jsem si, že chlap, co tráví moc času v tělocvičně, je buď marnivý, nebo má problém se sebehodnocením. Dávala jsem přednost tmavovlasým mužům, očím, od kterých nemůžete odtrhnout pohled, a museli být aspoň o hlavu vyšší než já – ačkoliv Andrewa jsem převyšovala, když jsem si vzala vysoké podpatky. Pokud mě Andrew něco naučil, pak to, co od muže nechci. Někdy jsem používala svůj striktní seznam povinných vlastností, abych v sobě potlačila potenciální zájem.

Fungovalo to. Jako osamělá matka jsem měla vybíravost v pracovní náplni. Byla to moje povinnost vůči Jenně a Halle poté, co jsem je tolikrát zklamala. I když vyhynula nejméně polovina populace, nebyla to dost dobrá záminka, abych svůj seznam zahodila – bez ohledu na podivné vzrušení, které se mě zmocnilo pokaždé, když jsem byla

s Nathanem ve stejné místnosti.

Byli jsme jen něco přes kilometr daleko od vstupu na ranč, když mi Joey poklepal na rameno

a ukázal na pole po naší levici. Patrně to nebyl nejlepší nápad, vyrazit tak časně ráno proti slunci, ale

stejně jsem ji uviděla, jak se belhá po kolena vysokou pšenicí.

„Tupounka, na desáté hodině,“ upozornil Joey ostatní.

Opatrně jsme se k ní blížili. Všimla si nás hned poté, co jsme uviděli my ji, a okamžitě se obrátila

směrem k nám a její tlumené sténání signalizovalo, jak ji vzrušuje vyhlídka na jídlo. Při chůzi se

po nás natahovala a já sevřela sekeru pevně v ruce a zaútočila jsem na ni.

Zvedla jsem dřevěné topůrko sekery vysoko do vzduchu a těsně předtím, než jsem se jí ocitla

na dosah, jsem udeřila do její lebky, přičemž jsem využila tíhu sekery ve svůj prospěch. Ocel proťala kost a pak snadno vklouzla do měkčí části mozku. Okamžitě ztuhla a pak padla na zem.

Sklonila jsem se, opřená nohou o její hlavu, a pak jsem zatáhla a uvolnila ostří sekery z její hlavy.

Joey, Cooper i Bryce mě pozorovali a jejich výraz se přitom různil, od znechucení až po úžas.

„Co je?“

Joey se podíval po ostatních chlapcích a pak se vrátil očima ke mně. „Nejsem v téhle chvíli tak

docela přesvědčený, žes nás potřebovala mít s sebou kvůli něčemu jinému, než aby sis měla s kým

pokecat.“

Zasmála jsem se a pokračovala v cestě. „Ale jdi.

Tohle není ten Tupoun, kterého jsem viděla z verandy. Běhá tu další. Jižněji.“

Přešli jsme pole a hledali toho statného muže, kterého jsem prve viděla bloumat pšenicí. Potkal ho stejný konec jako předcházející Tupounku, ale pak jsem se chtěla vrátit na cestu. Holky se uměly dostat na ranč jen podle Halleiny písničky, takže bylo třeba nejprve vyčistit cestu.

Do oběda jsme zlikvidovali tak asi tucet Tupounů, pak jsme se zastavili k odpočinku, a abychom si zakousli bramborové lupínky, které jsem strčila do batohu.

„Takže… Nathan…“ pronesl Cooper s úsměvem.

„Co je s ním?“ znovu jsem si lokla vody.

„Zřejmě má o tebe opravdu starost. Dobře spolu vycházíte.“

Otřela jsem si ústa hřbetem ruky a pak jsem zvedla jedno obočí. „Vážně si chceš zrovna teď hrát

na dohazovače?“

Cooper vyplivl sousto sendviče, které měl v puse, jak se nezvladatelně rozesmál, a Bryce i Joey se

taky rozchechtali.

Obrátila jsem oči v sloup. „Nechte toho.“

„To nic, Scarlet. Nemusíš být pořád drsňačka,“ řekl Joey.

„Co to má znamenat?“ zeptala jsem se.

Bryce mi vrátil zbytky jídla, abych je uložila zpátky do batůžku. „Nathan je dobrý chlap. Jeden

z nejlepších. Už předtím, než to začalo. Neměla bys být na něj tak tvrdá.“

„Jsem na něj tvrdá?“ opakovala jsem trochu

uraženě. Jak jsem na něj tvrdá? Jenom tím, že se na něj

pořád nevrhám? Proč vůbec vedu tenhle hovor s partou kluků, co se sotva poprali s pubertou? To bylo samo o sobě vtip.

Joey se usmál. „Na tom není nic zlého, když jsi šťastná, Scarlet.“

„Ty jsi šťastný, Joey?“ Jakmile mi ta slova vyšla ze rtů, už jsem jich litovala. Otázka setřela

Joeymu úsměv z tváře a ostatní umlkli. „Promiň. Bože, moc se omlouvám,“ řekla jsem.

„To nic,“ řekl Joey a vstal. „Radši půjdeme.“ Vstala jsem a oprášila si suchou trávu z oblečení.

„Nathan je nejspíš fajn.“

Joey se zase usmál a trochu přivřel oči, aby na mě líp viděl i proti slunci. „Tak se ti líbí?“

„Trochu. Myslím.“

„Já myslím, že hodně,“ škádlil mě Cooper.

„Zmlkni,“ odvětila jsem.

„Co kdyby se mu něco stalo?“ zeptal se Bryce. Dlouho jsem byla zticha a pak jsem nakonec řekla:

„To by mě zničilo.“

Pokračovali jsme až do večeře. Když jsme se vraceli do domu, měla jsem už na kontě čtrnáct

Tupounů a kluci jich zlikvidovali každý nejméně deset. O jednu skupinu jsme zakopli těsně předtím, než jsme se dostali k silnici, což nám značně zvýšilo denní skóre.

Ashley málem srazila Coopera na podlahu, když jsme vstoupili do domu, a my ostatní jsme si vzali čisté oblečení a pak jsme si našli každý jiné místo k očistě.

Byla jsem špinavá, pokrytá potem, špínou a hustou, sraženou krví Šouračů. Vyšla jsem dveřmi

v prádelně do patia vedle domu, stáhla jsem ze sebe košili a nechala ji spadnout na zem. Nohou jsem

si vyzula jednu tenisku a pak i druhou, načež jsem setřepala džíny. Dříve patřily Leah a byly mi trošičku těsné, ale moje chirurgické kalhoty nepočítaly s apokalypsou a druhý týden pobytu už byly na cáry.

Natáhla jsem svinutou zahradní hadici a otočila kohoutkem. Voda z ní vychrstla právě ve chvíli, kdy z domu vyšel Nathan. Upřel oči na moje tělo. Před měsícem by to bylo trapné, stát před někým v podprsence a kalhotkách, ale teď jsme žili v jiném světě. Po pravdě řečeno jsem si prostě připadala jako člen party kluků, nic víc.

To, jak se na mě Nathan v té chvíli zadíval, se však nijak nepodobalo tomu, jak by se díval

na kteréhokoli člena party kluků. Vzal mi hadici z ruky a já se předklonila, aby mi mohl ostříkat záda a vlasy.

„Zdá se, že výlet byl úspěšný,“ poznamenal. Vztyčila jsem se a drhla si obličej, zatímco na mě stříkal vodu, a pak jsem si rukama drhla paže

a nohy. „Jo. Narazili jsme na velkou skupinu. Nevím, jestli zítra trhnu rekord.“

„Zítra? Scarlet…“

Otočila jsem se čelem k němu. „Chápu, že nechceš, abych šla, ale já musím.“

„Já vím,“ přistoupil o krok blíž ke mně. Sklonil se, aby zvedl hromádku čistého oblečení ze zrezivělého sporáku vedle dveří, kam jsem si je položila, a podal mi ji. „Ale já nemůžu zůstat v domě, když jsi tam venku.“ Byl jen pár centimetrů ode mě. I když bylo venku teplo, naskočila mi

všude husí kůže. Položil mi jednu ruku na kyčel a druhou na tvář.

Jeho ústa byla jen kousíček od mých, ale já mu něžně přitlačila prsty na hruď. „Milovals ji?“ Ta otázka byla bolestně nemístná, ale stejně musela padnout. Možná jsem už dávno nebyla nejistou puberťačkou a možná jsme byli poslední z mála lidí, zbylých na světě, ale stejně bylo na místě uvažovat o tom, zda nás k sobě jen svedla situace nebo jestli jsou jeho city upřímné. Možná na tom pořád ještě záleželo.

„Už dlouho ne, a nikdy ne tak, jak miluju tebe.“

I když jsem si uvědomovala, že asi cítím totéž, jeho slova mě překvapila. Jako by čekal, že budu

jeho city slovně opětovat, a když se to nestalo, kvapně mě políbil, překlenul rozpačité mlčení pro případ, že by snad vedlo k rozpačitému odchodu. Dovolila jsem, aby k sobě přitiskl mou nahou pokožku. Pootevřela jsem rty a on mezi ně bez váhání vsunul jazyk, propátral každičký koutek mých úst. Nikdy jsem neuvažovala o tom, jestli umí dobře líbat nebo ne, ale líbal tak dobře, až mě to současně překvapilo a vzbudilo to ve mně touhu po přídavku.

Couvala jsem za dům a on šel se mnou, aniž odtrhl ústa od mých. Zaklesl prsty do tmavých,

mokrých pramenů mých vlasů a přitiskl mě zády k dřevěným latím domu. Mezi námi už nebyl ani kousek místa, ale já si ho pořád přitahovala blíž a blíž k sobě. Stehna mi pulzovala tuhostí, kterou měl pod džíny.

Sáhla jsem dolů a rozepnula mu přezku opasku a pak knoflík kalhot, okamžitě jsem popadla zip

a stáhla ho dolů. Nathan mě na vteřinku pustil, rychle se rozhlédl a pak zaklesl palce za pásek svých džínů a spustil je ke kolenům.

Chytil mě za koleno a zvedl si je ke kyčli, a druhou rukou odhrnul kousíček látky, zakrývající to, oč usiloval. Cípek jeho těla se mě dotkl a já mu okamžitě zasténala do úst. Až do té chvíle jsem si neuvědomovala, jak moc po něm toužím, ani jak moc mi chybí sex.

Znehybněl a pak zhoupl boky vzhůru a dopředu, vsunul se do mě. Znovu jsem zasténala. Nevěděla jsem, jestli je to tím, že jsem byla skoro rok bez sexu, nebo jestli je prostě tak příjemný.

Nathan odtáhl ústa od mých a pak mě k sobě přitiskl, což mu umožnilo vstoupit do mě ještě hlouběji. Noha, na které jsem stála, mě pálila, ale nevnímala jsem to. Nathan do mě vrazil prudčeji, až jsem bouchla zadkem o dřevo za mnou. Vnikal do mě zas a znova v té nepohodlné, úžasné pozici.

Lízal a kousal mi ušní lalůček a já mu zarývala prsty do zad a kousala se do rtu, abych nevykřikovala, tak úžasný to byl pocit. Když už mi stehno začínalo znecitlivovat a třást se vyčerpáním, Nathan mi prudce vtiskl obličej do šíje, pak hlasitě zasténal a ještě dvakrát do mě vnikl.

Zůstali jsme tak okamžik stát a pak jsme oba povolili nohy a mírně klesli k zemi. Nathan ke mně

vzhlédl a já se sklonila a políbila ho na rty, už zrudlé od toho, jak je tiskl na mou kůži.

Usmál se a pak mi stáhl kalhotky.

„Na to už je trochu pozdě, nemyslíš?“ ušklíbla jsem se.

Popadl mě za boky a přitáhl si mě na sebe. Obkročila jsem ho, nadzvedla se a pak jsme zvolna, opatrně znovu dokonale splynuli.

Vyšla jsem ze cviku, ale Nathan se pohyboval se mnou, tentokrát pomaleji. Stáhl si mě k sobě, abych ho líbala na rty, a pak vsál můj dolní ret do úst, mezi zuby, a maličko přitlačil. Pohybovala jsem se rychleji a dosedala jsem na něj prudčeji a pak se mi celé tělo napjalo – orgasmus trval déle, než jsem očekávala.

Nakonec jsem se mu sesula na hruď a on mě objal pažemi.

„Jsem blázen, když si myslím, že konec světa je to nejlepší, co mě mohlo potkat?“ dotkl se mého obličeje.

Usmála jsem se a litovala, že nemůžu říct totéž.

Kapitola 22

Miranda

Leželo to na stole, jako by to tam patřilo, jako váza s květinami nebo tužka – nebo hračka. Zoe hrála

na podlaze s Elleny karty a ani ne půldruhého metru od nich ležel nabitý devítimilimetrový Glock.

Zvedla jsem ho a zkontrolovala, zda je zajištěný – nebyl.

„Kdo to sem sakra… čí to je?“ zvedla jsem pistoli.

„Který blbec nechal nezajištěnou zbraň vedle

dětí?“

Nathan vstoupil do kuchyně, nejspíš jen ze zvědavosti, protože jsem věděla, že by takovou pitomost

neudělal. Hned za ním vstoupila Scarlet a následoval ji Joey.

„Aha. To je moje,“ řekl Joey. „No, přinesl jsem ji zezdola. Jen jsem si musel odskočit. Zrovna jsem se pro ni vracel.“

Důrazně jsem ukázala na pojistku. „Co kdyby to vzalo do ruky některé dítě? Zasloužil bys

na zadek!“

„Omlouvám se,“ řekl, ohromený mým hněvem.

„Položil jsem to jen na vteřinu. Už se to nestane.“ Zvedl zbraň ze stolu a vyšel ven přes prádelnu.

Scarlet a Nathan si vyměnili pohledy.

„Díky, žes mi ušetřila námahu s přednáškou,“ řekla Scarlet. „Stává se z tebe náramná máma medvědice.“

„Jo,“ řekla jsem, naštvaná, že jsem ještě pořád naštvaná.

Vyšla jsem z domovních dveří a zůstala stát na verandě a doufala jsem, že mi čerstvý vzduch pomůže. Bylo čím dál větší horko. Nejenže mě horko znervózňovalo, ale také mi připomínalo zdejší léta u táty. U táty, kterého už nikdy neuvidím, protože se ho jeho přítelkyně pokusila sežrat.

Zazněl výstřel a já zahlédla Joeyho, jak míří na několik plechovek na plotě. Vystřelil ještě párkrát a pak šel k plotu, aby plechovky znovu nastavil.

Přistoupila jsem k němu. Nebral mě na vědomí.

„Promiň,“ řekla jsem. „Trochu jsem to přehnala.“

„Trochu přehnala? Napůl jsem čekal, že se ti začne obracet hlava obličejem dozadu a že začneš

z pusy plivat hrachovou polívku.“

„Nebuď bábovka. Tak zlé to nebylo. Chceš říct, že Dana na tebe nikdy nekřičela?“

„Ne. Abych řekl pravdu, nekřičela. Vycházeli jsme spolu dobře.“

„No, patrně jsi nenechával po bytě válet střelné zbraně, když jsi byl s ní.“

„Patrně ne. Byla to hloupost, je mi to jasný.“ Vzhlédla jsem k obloze a uhnula před zářivým sluncem. Nebyla jsem si jistá, ale už musel být skoro červen, ne-li úplně. Už jsem cítila kapičky potu, jak se mi perlí podél okraje vlasů. Bože, stýskalo se mi po deodorantu.

Joey zvedl Glock oběma rukama, zamířil a vystřelil.

Bum, bum, bum, bum. Čtyři plechovky v řadě se skutálely z plotu.

„Pěkná práce,“ zastínila jsem si oči rukou. „Můžu to

zkusit?“

„Ne. Tahle pistole je alergická na štěkání.“

„Ty mi říkáš štěkna?“

„Ne, říkám, že štěkáš. To je rozdíl.“

„Ani ne.“ Vzala jsem od něj pistoli a podržela ji před sebou. Vystřelila jsem jednou, minula, a další

tři jsem pak trefila.

„To není špatné,“ řekl Joey.

„Trénovala jsem s Brycem.“

„Já vím. Viděl jsem vás.“

„Jo?“

„Jo, hodně se zlepšuješ.“

„Díky.“

„Není zač. Stejně štěkáš.“

Zamračila jsem se. „Ty jsi stejně pitomec.“

Joey se taky zamračil. Béžové tričko už měl promáčené potem. Svaly na pažích se mu napjaly a převalily se pokaždé, když jimi pohnul, a já se

nemohla ubránit úvahám, jak asi vypadají jiné části jeho těla.

„Proč jsi pořád tak nepříjemná?“ zeptal se a plivl na zem vedle sebe. „Je to proto, že se snažíš

skrývat, že mě chceš?“

Fuj. Ten je ale arogantní. „Nechtěla bych tě, ani kdybys byl poslední mužský na světě.“

„To je od tebe prostě hnusné.“ Byl trochu uražený. Viděla jsem mu to na očích a k mému překvapení mě to trochu obměkčilo.

Vzdychla jsem. „Já jen nechci, abys věděl, že… tě mám ráda. Trochu. Ne moc.“

„Máš mě ráda,“ řekl Joey, spíš jako konstatování než otázku.

„Moc ne,“ upřesnila jsem.

„Nejste snad spolu s Brycem od narození?“

„Skoro.“

„Nemá mě rád.“

„To fakt ne, nemá,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Proto? Protože ví, co ke mně cítíš?“

„Nevím. Ani nevím, co cítím.“

„Právě jsi řekla, že mě máš ráda.“

Pokrčila jsem rameny. „Já mám ráda každého.“

„Ne, nemáš.“

„To je pravda.“

Joey zajistil pistoli, ukázal mi to a pak přistoupil o krok blíž. Byl tak blízko, až jsem cítila na tváři

jeho dech a viděla pot, který se leskl mezi hustými tmavými vousy na zarostlé bradě. Vůbec se nepodobal někomu, kdo by mě za normálních okolností přitahoval, ale na druhé straně jsem nemohla tušit, kdo by mě přitahoval, protože jsem byla moc dlouho s Brycem.

„Taky tě mám rád,“ řekl. A pak odešel a nechal mě v oblaku nepatřičných myšlenek.

Po několika minutách jsem se vrátila k zápraží a sedla si na horní schůdek. Dveře se otevřely

a zavřely, ale teprve když jsem uviděla pár dokonalých nohou, poznala jsem, kdo to je.

„Ahoj,“ řekla Ashley.

„Ahoj.“

„Víš, co mi chybí?“

„Žehlička na vlasy?“

„Chodit na rande. Abychom se ty a já nastrojily a šly se s Brycem a Coopem někam pobavit. Jen tak courat a povídat si o všech těch blbostech, jak jsme si povídali, když jsme byli děti.“

Usmála jsem se. „Jo, to byla zábava.“

„Víš, co mi ještě chybí? Hudba.“

„Cheeseburgery.“

„Facebook.“

„Videotéka.“

Ashley se smíchem potřásla hlavou. „Chybí mi nákupní centrum.“

„Asi tak za týden nám bude chybět zubní pasta.“ Ashley na mě pohlédla v hrůze. „To myslíš vážně?“ Pokrčila jsem rameny. „Táta měl pár krabic, ale při devíti lidech… už je skoro pryč.“

„Víš, co ještě mi chybí?“ řekla. Čekala jsem. „Tvoje láska s Brycem.“

Otočila jsem se směrem k ní. Opětovala můj upřený pohled. „Nic nevíš, Ashley.“

„Vím, co jsem viděla před minutou na louce. Měla bys být opatrná. Ten kluk tam vevnitř tě miluje víc než vlastní život. Neměla bys to podělat.“

„Snažím se.“

„Tak toho nech.“

„Ty toho nech.“

Ashley přimhouřila oči a pak potřásla hlavou.

„Všichni jsme tu uvízli. Nemá smysl, aby všichni byli nešťastní.“

Okusovala jsem si nehet. „Ne, jenom já, viď?“

„Ty jsi s Brycem nešťastná?“

„Ne.“

„Tak fajn.“ S tím vstala a vrátila se dovnitř.

Všimla jsem si pohybu v poli hned za kopcem a ještě než jsem stihla křiknout na ostatní, proletěla

kolem mě Scarlet, v ruce sekeru. Zlikvidovala Tupouna a vrátila se na zápraží, jako by si jen byla utrhnout květinku nebo něco podobného. Stoupla si vedle mě a zadívala se na silnici. Když už byla venku, pravděpodobně jí připadlo, že je stejně vhodná chvíle na vyhlížení děvčat jako každá jiná.

„Ty si ještě pořád myslíš, že přijdou?“ zeptala jsem se a bylo mi trapně, jen co jsem ta slova

vypustila z pusy.

„Ano,“ řekla bez zaváhání.

Nathan vyšel ven a postavil se vedle ní. Přímo na úrovni svých očí jsem viděla, jak se jejich prsty dotkly a pak propletly.

„Nejspíš půjdu dovnitř,“ řekla jsem neadresně. Minula jsem Joeyho a šla za Brycem do kuchyně. On a Cooper spolu se Zoe vařili. To znamenalo,

že Zoe seděla na pracovní desce, Cooper ji bavil a Bryce vařil.

Sedla jsem si ke stolu a vzdychla.

„Bryce říkal, že jsi protivná,“ pravila Zoe věcně. Bryce zkameněl a ohlédl se po mně, jak budu reagovat. Koukla jsem na Joeyho, který se pro sebe zasmál.

„Nejspíš jsem,“ vzdychla jsem.

„Proč?“ zeptala se Zoe.

„Nevím. Umřel mi táta. Svět se mi zhroutil. Trčíme spolu v tomhle domě a čekáme, až se Scarlet sesype, když zjistí, že její holky nepřijdou…“

„Myslíš jako, že jsme v bezpečí a máme jeden druhého?“ přerušila mě Zoe.

Vzhlédla jsem k ní, okamžitě jsem se cítila provinile, a přesto mě její milý úsměv rozveselil. „Ano.

Tak jsem to myslela.“ Scarlet

Nathan počkal, až Zoe usne, a pak přišel s úsměvem a mrknutím do prádelny. Elleny ve sklepě právě

taky usnula a já seděla na sušičce a čekala jsem na něj. Stoupl si mi mezi nohy, naklonil se a políbil

mě na rty.

„Jaký máme plán?“ zeptala jsem se.

„Chci s tebou usínat.“

„To je všechno?“ usmála jsem se a nechala se od něj odvést do přední ložnice. Byl neuvěřitelně sladký. Tohle vědomí ve mně probouzelo zvědavost, s jakou nedovtipnou blbkou to byl ženatý. Zoe lehce pochrupovala nosem a ležela na druhé straně širokého lůžka. Nathan si vlezl doprostřed a já

ulehla na levý bok vedle něj. Obejmul mě pažemi a obličej zabořil do mých vlasů.

Zhluboka se nadechl. „Myslím na to celý den.“ Usmála jsem se. „Jo? Já celý den myslím na včerejšek.“

„Nepřipomínej mi to. Potmě tě nemůžu unést na dvorek.“ Stiskl mě, přimáčkl naše těla těsněji

k sobě.

Hovor přirozeně umlkal, ani jeden z nás necítil potřebu vyplňovat ticho nesmysly, na kterých nezáleželo. Dřív, než jsem čekala, začal Nathan dýchat pravidelně a jeho paže se uvolnila. Několikrát napjal ruku a chytil mě za paži, nebo škubl celým tělem. Už to bylo hodně dávno, co jsem usínala s někým jiným než s holkama – zapomněla jsem, že to dělají i dospělí.

Holky. Několik měsíců jsem je neviděla. Zaplavil mě pocit viny, že ležím vedle Nathana a jsem

šťastná, když ony se pravděpodobně někde choulí o samotě, na smrt vyděšené.

Hlídkování na silnici ve mně aspoň budilo pocit, že jim nějak pomáhám dostat se na Červený vrch,

ale nestačilo to. Jestli se sem nedostanou brzo, budu se je muset vydat hledat.

Vstala jsem a snažila jsem se neprobudit Nathana, když jsem vyklouzla z místnosti. Zrovna když

jsem se ocitla v kuchyni, prosklené dveře se otevřely.

„Scarlet,“ zašeptal Nathan. Nespal nijak dlouho, ale víčka měl těžká. „Všechno dobrý?“

„Jo, jen jdu do postele.“

„Nezůstaneš přes noc u mě?“

„Myslím, že bych neměla. Mohlo by to rozrušit Zoe.“ Usmál se. „To je od tebe fakt hezké, že na ni myslíš, ale o to asi nejde. Pověz mi to.“ Udělal pár

kroků do obývacího pokoje.

„Zítra vezmu kluky do Shallotu. Prostě se potřebuju v noci pořádně vyspat. Ještě nejsem zvyklá

spát s tebou. Stejně špatně usí…“

„Do Shallotu? Jako že půjdete do města?“ Potřásl hlavou, přistoupil blíž ke mně. „Ale vždyť je zamořené.“

„Právě proto je musíme vyčistit. Co jestli tam Andrew pojede s holkami pro zásoby, nebo hledat přístřeší?“

Nathan mě něžně uchopil za ramena. „Scarlet, tys to tam neviděla. Celé město se proměnilo. To

jsou nejmíň tři stovky nakažených.“

„Tupounů.“

„To máš jedno. To město se nedá vyčistit. Zahynete tam.“

Usmála jsem se a políbila ho na tvář. „Copak sis ještě nevšiml, že se o sebe umím postarat? Slyšels přece, co kluci vykládali u večeře.“

„Jo, a pekelně mě to děsí. Snažil jsem se to pochopit, ale tohle ti nemůžu dovolit, Scarlet. Je to

zbrklé.“ Poprvé zněl jeho hlas pevně.

Tvář mi žhnula. „Nezvykej si říkat mi, co mám dělat, jen proto, že jsme se spolu vyspali.“

Moje reakce ho překvapila, ale místo odpovědi se jen zamračil. „Nedělej to.“

To mě zaskočilo. Andrew na mě vždycky hned vyjel hněvivými slovy a já nebyla připravená pustit

se do hádky s někým, kdo zůstával klidný. „Tak mi neříkej, co mám dělat.“

Něžně mě vzal za ruku a políbil do dlaně. Pokusila jsem se ruku odtáhnout, ale nepouštěl ji. „Vůbec nevím, čím procházíš každý den, když čekáš na svoje holky. Nikdy jsem je neviděl, přesto je mi nanic strachy o ně. Můžeš mě odstrkovat od rána do večera, ale miluju tě. Já tě miluju, Scarlet, a zničilo by mě, kdyby se ti něco stalo.“

Na okamžik ve mně jeho slova probudila pocit viny.

V té chvíli jsem uvažovala, nemám-li zůstat

s ním, tam, kde je bezpečno. Uvažovala jsem, nemám-li čekat na holky, abych měla jistotu, že budu

na ranči, až přijdou. Jenže pak jsem si představila, jak Jenna a Halle procházejí přes Shallot a narazí na skupinu Šouračů. I malá skupina by znamenala rozsudek smrti. Jsou to ještě holčičky. Nemohla jsem mít jistotu, že je Andrew s nimi, aby je ochraňoval nebo aby jim pomáhal s rozhodováním.

„Nemůžu,“ vykroutila jsem mu svou ruku.

„Nemůžeš co?“

„Nemůžu tohle. Kazí mi to soustředění.“ Zavrtěl hlavou. „Nevím, jak to myslíš.“

„Potřebuju mít starost o ně, Nathane. Potřebuju

zůstat venku a myslet na ně a bát se o ně každou vteřinu, od rána do večera, protože se bojím, že jinak se jim něco stane.“

Znovu zavrtěl hlavou. Moje blábolení ho očividně mátlo.

„Já vím, že je to iracionální, jasný? Vidím ti to na očích a cítím to všude, jen ne v srdci. Dokud

na ně myslím, zůstanou naživu.“

„Tak jo, to chápu, ale bát se o ně je jedna věc. Dělat nebezpečná rozhodnutí, to…“

„Tohle mě rozptyluje. Ty mě rozptyluješ. Už na ně tolik nemyslím. Někdy myslím na tebe, nebo

na Zoe, nebo… nemůžu tě mít ráda. Zapomínám přitom, co musím udělat, aby se Jenna a Halle dostaly domů. Nemůžu nést odpovědnost za tvoje city. Moje děti jsou na prvním místě. Vždycky budou na prvním místě.“

„Samozřejmě. To je správné, ale…“

„Takže chápeš, že to nejde. S tebou… to nejde.“

„Scarlet,“ vztáhl po mně ruku. Hlas měl zbarvený zoufalstvím. „Jen… uvažujme o tom jinak. Musí existovat nějaká jiná možnost.“

„Ale neexistuje.“

Nathan stál s pootevřenými ústy, dýchal nepravidelně, snažil se něco vymyslet, cokoli, jen abych si

to rozmyslela, obě svá rozhodnutí. Sklopil oči k zemi, potmě hledal slova. „Nemůžu jít s tebou.

Musím zůstat se Zoe, já…“

„Já vím.“

Naše pohledy se setkaly. Rozeznávala jsem v tom jeho zoufalou beznaděj, i ve tmě. „Budu na ně myslet s tebou.“

Čert ho vem. Čert ho vem i s jeho slušností. Budilo to ve mně touhu podlehnout a opětovat jeho

lásku, ale nešlo to. Kdybych si dovolila dbát na jeho city, překáželo by mi to v tom, o čem jsem

věděla, že musím udělat, aby se moje holky dostaly ve zdraví na ranč. „Je to poslední střípek

zdravého rozumu, co mám, Nathane. Neber mi ho.“ Rychle jsem od něj odešla a pak jsem seběhla dolů po schodech do suterénu. Nevěděla jsem, jestli ještě stojí v obývacím pokoji, ohromený, naštvaný, zmatený nebo znechucený. Neodvažovala jsem se ohlédnout.

Z Červeného vrchu jsme odešli za rozednění. Měli jsme strávit v Shallotu celý den a i tak počet tamních Tupounů nijak významně nesnížíme, takže jsem chtěla vyrazit hned, jak to bude bezpečné.

Nathan vyskočil z postele a zamával na rozloučenou, hned jak uslyšel otevírání domovních dveří, ale

nepromluvil na mě ani mě nepolíbil.

Za hodinu už jsme byli na silnici, ale abychom se dostali do Shallotu, vyčistili, co se dá, a dostali

se zpátky před setměním, to vyžadovalo značné úsilí. Nasadila jsem pomalý klus. Po čtyřiceti minutách Cooper zjevně nabíral tempo, ale já už se pohybovala spíš jen rychlou chůzí. Všichni jsme nesli batohy, ale s Cooperem to ani nehnulo, což mě svým způsobem štvalo. Na svůj věk jsem byla

v dobré formě. Běhala jsem… někdy. Chodila jsem po nemocnici, někdy bez oběda, někdy jsem si

za celý den ani nesedla. Představovala jsem si, že ten výlet do Shallotu bude namáhavý, ale musela jsem se násilím nutit klást nohu před nohu, a to jsme ještě nebyli ani v polovině cesty.

„Musím si odpočinout,“ zastavila jsem se.

„Čí to byl nápad, jít pěšky?“ usmál se Joey.

„Dohodli jsme se všichni,“ řekla jsem. „Auta použijeme jen v případě nouzového úniku.“

„Připadáš mi dost nouzově,“ Joey se pořád usmíval. Koukla jsem po něm s hněvivou hrozbou v očích.

„Sklapni.“

„Jestli chcete odpočívat, nebudeme zpátky do tmy,“ zavolal zepředu Cooper.

„Jestli budeme dál takhle makat, budeme všichni moc unavení, než abychom něco vyčistili,“ řekl Bryce. „Možná si budeme muset najít nějaký nocleh.“

„V Shallotu?“ opřela jsem se dlaněmi o kolena. Vztyčila jsem se a přinutila se udělat první krok.

„Neříkal jsi, že tam zahynuli nějací tvoji přátelé?“

„Nathanovi přátelé,“ řekl Joey.

Přikývla jsem, ale nic víc už jsem neříkala. Střídali jsme chůzi a klus, až jsem nakonec uviděla to zatracené auto uprostřed silnice. Alarm byl vypnutý, nebo se vybila autobaterie. Tupouni zmizeli.

Stopy pneumatik Jeepu byly dosud vyryté v poli na druhé straně. Připadalo mi, že od toho dne, kdy

jsem tudy projela, uplynul celý lidský život. „Jdeme,“ řekla jsem. „Zpomalíme. Držte se u sebe.“

Kapitola 23

Nathan

Pozdě odpoledne jsem se přistihl, jak kouknu na hřeben svažitého pole nebo na silnici pokaždé, když procházím kolem domovních dveří. Než přišel čas večeře, už jsem měl co dělat, abych tajil obavy.

Úzkostlivé poznámky, které pronášela Ashley každých pět minut, ničemu neprospívaly, ale když se Zoe zmínila, že brzo bude tma, začínala mi docházet pravda.

„Už by tu měli být,“ řekla Elleny tiše, ale úzkostlivě.

„Potmě přece nepůjdou, ž-že ne? Slunce už zapadlo.“

Ashley usedla ke stolu a zavřela oči. „Vrátí se, Elleny, žádné strachy. Nemohli se zranit všichni.

Kdyby se něco stalo, někdo z nich by se stejně vrátil.

Takže víš, co to znamená? Všichni jsou v pořádku.“

„Říkali, že se večer vrátí. Jestli se nevrátí, někdo je zraněný,“ řekla Zoe, lhostejná k tomu, co její

slova způsobí všem ostatním u stolu.

Elleny tlumeně vzlykla. Ashley si zakryla ústa rukama.

„Všichni se uklidníme,“ řekl jsem, sám na prahu hysterie. „Do Shallotu je to víc než dvacet kilometrů. Možná to od nich byl přehnaný

optimismus, když si představovali, že dokážou urazit pětačtyřicet kilometrů za den pěšky a ještě likvidovat Tupouny. To neznamená, že se něco děje. To

prostě znamená, že jsou chytří a neriskují noční

pochod.“

Elleny přikývla. „To by Scarlet neudělala. Ráno se vrátí.“ Nabrala si malé sousto bramborové

kaše.

„Přesně tak,“ souhlasil jsem.

Ashley kývla. „Možná pošlou večer zpátky Coopera, aby nám to pověděl. Ten to stihne rychleji než ostatní.“

„Možná,“ řekla Miranda. „Ale nevyváděj, jestli nepřijde. Nebudeme si dělat starosti, dokud to není nutné.“

Mirandin hlas byl klidný, ale pohled, který na mě vrhla, sděloval, že se mi jen snaží pomáhat udržet

ostatní v klidu. Nevěděla, jestli se naši přátelé vrátí, o nic líp než my.

Právě když jsem si vložil do úst první sousto, vypnula elektřina. Zoe a Elleny zaječely.

„Pst!“ řekl jsem. „Věděli jsme, že k tomu nakonec dojde, nepanikařte. Všechny zůstaňte sedět.“

Po hmatu jsem došel až ke dřezu, sáhl pod něj a vyndal dvě baterky. Jednu jsem rozsvítil a druhou podal Mirandě.

„Dojdu pro svíčky,“ řekla. „Pojď se mnou, Elleny.“ Ashley zůstala sedět u stolu se Zoe a držela ji za ruku. Usmál jsem se na ně. „Ničím se to neliší

od všech ostatních nocí. Vždycky spíme se zhasnutými světly.“

„Ale když jsme potřebovali rozsvítit, tak to šlo,“ namítla Zoe rozechvěle.

Ashley objala Zoe kolem ramen a přitiskla ji k sobě.

„Neboj. Jsem tu s tebou.“

„Já jsem tu taky s tebou,“ řekla Zoe a pohladila Ashley po ruce.

Scarlet

„Tudy!“ řekla jsem Joeymu a Bryceovi a podržela jsem dveře otevřené. Cooper nás zavedl do domu, kde bydleli předtím. Už byl zabedněný a podle kluků byl jen o pár domů dál další, plný zbraní a munice.

Bryce a Joey upoutali pozornost velké skupiny Tupounů, aby je odvedli od domu, a pak se vrátili.

Jakmile se dostali dovnitř, pokusila jsem se rozsvítit. Nic.

„Nejde elektřina?“ zeptal se Joey. Shodil batoh a vytáhl malou baterku. „Pod dřezem jsou svíčky, ale nemám sirky.“

„Já mám,“ rozepnula jsem zip batohu.

Všichni jsme si sedli do kruhu na zem, upíjeli vodu a ztěžka oddechovali. Když jsme dorazili

do Shallotu, měli jsme jen hodinu času na práci, než se budeme muset vrátit. Shallot byl tak zamořený, že jsme ztratili pojem o čase, a pak už bylo pozdě i jen uvažovat o návratu domů. Čistili jsme město až skoro do tmy, a i pak nám zbývalo ještě zlikvidovat víc než polovinu Tupounů.

Joey dlouho neodpočíval. Zase vstal. „Půjdu zkontrolovat okna a dveře. Ujistím se, že všechna prkna drží, a zjistím, jestli ještě máme druhý východ.“

Bryce obrátil oči v sloup, a když byl Joey z dohledu, zabručel polohlasem: „Hrdinný vojín

záchranář.“

„Hele,“ upila jsem vody. „Dneska nám víc než jednou zachránil kůži. Buď hodný.“

Bryce si opřel zkřížené paže o kolena, vypadal nešťastně.

„Hm… lidi…?“ ozval se Joey, který právě vstoupil do místnosti se zdviženýma rukama.

V místnosti osvětlené pouze svíčkami jsem jen taktak rozeznala Joeyho a hlaveň pušky, kterou měl přiloženou k hlavě.

Cooper, Bryce a já jsme rychle vstali a vytáhli zbraně. Joey stál před mužem, který ho držel jako rukojmí.

„Copak vás maminky nenaučily nevstupovat do cizího domu bez klepání?“

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Odejdeme.“

„Jak jste se sem dostali?“ zeptal se. „Autem?“

„Ne, pěšky,“ odpověděla jsem. „Omlouváme se. Jen nás prosím nechte odejít.“ Spustila jsem

zbraň. „Vidíte? Nechceme, aby se někomu něco stalo.“

„Na to už je pozdě,“ řekl muž. Joey pevně zavřel oči, ale nic se nedělo. Popadla jsem baterku

a posvítila muži do očí. Uhnul před světlem. Vlasy měl střapaté, nehty a prsty zčernalé špínou

a maskáčovou kombinézu i kabát potřísněné krví. Byl vyšší než Joey a já se v duchu ptala, jestli

máme šanci, pokud bychom na něj zaútočili všichni najednou.

„Skeetere?“ pronesl Bryce.

Muž zápolil s kuželem světla z mé baterky, aby zjistil, kdo ho oslovil jménem. „Kdo je to?“

„To jsem já, Bryce! Coop je tady taky! Nemůžu uvěřit, že jsi to dokázal!“

Zvedla jsem baterku tak, aby se světlo odráželo od stropu a vrhalo slabou záři na celou místnost.

Skeeter odtáhl zbraň od Joeyho a potřásl rukou Bryceovi a pak i Cooperovi.

„Do horoucích pekel, kluci!“ řekl Skeeter a stáhl si z hlavy čepici.

„Co tu děláš?“ ptal se Cooper se širokým úsměvem. Byla jsem úplně zmatená. Bryce a Cooper toho muže zřejmě znali, ale Joey ne.

„Skeeter McGee, těší mě,“ potřásl Joeymu rukou.

„Omlouvám se. Párkrát jsem narazil na nepěkný týpky. Znáte to.“

Joey mu nechápavě stiskl ruku.

„Věděl jsem, že barák otce vašich holek je někde tímhle směrem. Říkal jsem si, že vás zkusím dohonit, ale uvíznul jsem tady. Jen se to tady hemží strašidly!“

„Strašidla,“ zasmál se Cooper. „To se mi líbí.“

„Ne,“ řekla jsem. „Tupouni. Zoe by se nelíbilo, kdybychom to změnili.“

Skeeterův obličej ustrnul a pak zbledl. „Co jste říkala?“

Rozhlédla jsem se po místnosti. Nikdo jiný zřejmě taky netušil, proč se mu tak znenadání změnila nálada, a mě se zmocnila obava, že ho chlapci neznají tak dobře, jak se domnívají. Ať už ho znali, nebo ne, museli jsme chránit všechny, které jsme nechali doma. „Prostě jsme učinili skupinové rozhodnutí, jak těm zrůdám budeme říkat. Vlastně je do docela hloupé…“

„Ne, paní. Zrovna jste řekla Zoe. Jako malá Zoe, asi takhle veliká. Světlehnědé vlasy?“

karatistickým gestem si ukázal pod bradu, aby ukázal výšku.

„Odkud znáte Zoe?“ Okamžitě se mě zmocnilo podezření.

Skeeter se ke mně rozběhl. „To je moje neteř. Viděla jste ji? Kde je? Je tam s ní její táta?“

„Vaše neteř?“ divila jsem se v duchu, proč Nathan nikdy nemluvil o žádném bratrovi.

„Aubrey je moje sestra. Nathanova žena. Neviděla jste je?“

Nathanova žena. Ta slova pálila.

„Ano, viděli jsme je,“ ozval se Bryce. „Jsou na Červeném vrchu. Jsou v bezpečí.“

Skeeter se zasmál a pak klopýtavě couvl, dopadl na pohovku. „Zaplaťpámbů,“ řekl a přiložil si

dlaň ke spánku. Po chvilce složil obličej do dlaní, předklonil se a s lokty na kolenou se ten velký, mohutný chlap rozplakal.

Všichni jsme si vyměňovali pohledy a nevěděli, co dělat. Jediné, čím jsem si byla jistá, bylo, že

od téhle chvíle je nás deset.

„Skeetere?“ oslovila jsem ho. Dotkla jsem se jeho ramene. „Skeetere. Zítra, až to tu vyčistíme, máme namířeno zpátky. Můžete jít klidně s námi.“

„Vyčistíte?“

„Ano. Moje dcery se mají se mnou sejít na Červeném vrchu a my se staráme, aby se nedostaly

do problémů.“

Přikývl. „Tak to vám teda rád pomůžu.“ Následujícího dne bylo větší horko než předtím. Dvě hodiny po východu slunce už bylo parno. Vlasy, vypadlé z drdolu, se mi lepily do týla a vlny žáru tančily těsně nad asfaltem. Myslela jsem, že to není možné, ale stoupající teplota způsobila, že čpavý zápach, zapečený v našem oblečení, se vznášel ve vzduchu a mísil se, takže vytvářel jakési potpourri zkažených potravin a smrdutého dechu. Sama

jsem stěží snášela vlastní pach, snažila jsem se tedy uchovávat odstup od všech ostatních.

V Shallotu jsme sejmuli každý po pěti Tupounech a pak jsme se vydali zpátky k ranči. Skeeter

vyprávěl, jak si probil cestu skupinou zombiů, až se dostal ke své manželce, která po smrti obživla,

a mohl ji střelit do hlavy, aby už nikomu neublížila.

Čím víc Skeeter mluvil, tím víc se mi zamlouval a v duchu jsem se ptala, zda se Aubrey svému

bratrovi podobá. Už mi nepřipadalo tak nesmyslné, že

jsem s Nathanem všechno ukončila. Když se k nám teď nastěhuje Skeeter, bylo by to stejně divné.

Náhle mě velice skličovala představa, že budu v Nathanově blízkosti bez možnosti napravit to, co

jsem mu provedla. Čím jsme byli blíž k ranči, tím mi bylo bídněji.

„Nemůžu uvěřit, že znáš Nata. To je prostě bizarní,“ říkal Cooper.

„Je to zvláštní, že jste na něj narazili. V kostele jste se s ním těsně minuli,“ odpověděl Skeeter.

„On byl v kostele?“ zeptal se Bryce pobaveně.

„Jo. Byl. Odjel se Zoe při první příležitosti, protože věděl, že je jen otázka času, než se zombiové dostanou dovnitř.“

„V jakém kostele?“ zastavila jsem se uprostřed cesty.

Skeeter se široce usmál. „První baptistická církev ve Fairview.“

„Do háje,“ uvědomila jsem si, že ti lidé, které jsem viděla z toho kostela vybíhat, byli možná

Nathan a Zoe.

Skeeter přikývl. „Jo, do háje.“

Střídali jsme chůzi a klus. Cooper už se nemohl dočkat, až bude doma u Ashley a dělalo mu starosti, že bude bez sebe strachy. Když jsme se

ocitli na vrcholku kopce, ohlédla jsem se s nadějí, že toutéž cestou brzo půjdou i moje maličké.

Ashley vyrazila z domovních dveří a rozběhla se po příjezdové cestě. Skočila Cooperovi

do náručí. Okamžitě se rozplakala. Elleny seskočila z verandy, objala mě a ze všech sil se snažila

neronit slzy. Nathan, Miranda a Zoe stáli na zápraží, zmateni pohledem na zarostlého chlapíka, který uzavíral náš voj.

„Skeetere?“ pronesl Nathan. Už jen z jeho slov bylo zřejmé, že nemůže uvěřit vlastním očím, ale

tvářil se náramně potěšeně.

„Strejdo Skeetere!“ zaječela Zoe a rozběhla se po schůdcích do jeho náruče. Jen co opětoval její objetí, nakrčila nos. „Ty smrdíš!“

Skeeter se zasmál. „Já vím! Fujtajbl, co?“ Nathan sestoupil po schůdcích a objal švagra.

„Nemůžu… já tomu nevěřím.“

Muži se chvilku objímali a pak jsme se všichni objímali navzájem. Když se Nathan dostal ke mně, pevně mě stiskl a pak přitiskl rty na moje ústa. Po necelé vteřině šoku jsem se k němu přivinula.

Zarýval mi prsty do zad a já se k němu tiskla.

„Moc se omlouvám,“ říkala jsem do jeho rtů. Zavrtěl hlavou, oči nechal zavřené. „Ne. Ani slovo. Jen mě objímej.“

Zabořila jsem obličej do jeho šíje a cítila jsem se tak bezpečně, jako už několik týdnů ne. Nathan

mě miloval víc, než bylo na místě po tom, co jsem mu řekla. Snad nebylo přemrštěné přát si, aby mi Bůh dopřál jen ještě jediný zázrak.

Bryce vystoupil po několika schůdcích k Mirandě a letmo ji políbil na tvář.

„Dobrý Bože všemohoucí,“ pronesl Skeeter vážným hlasem. „Měli jste mě varovat.“

„Před čím?“ zeptal se Bryce.

„Dvě zrzky v domě.“ Vzdychl. „Lepší šanci jsem měl v Shallotu.“

Miranda přimhouřila oči a já se zasmála. „Nejspíš máš pravdu.“

„Jsem moc rád, že jste zpátky,“ objal mě Nathan znova. Políbil mě na tvář a pak mě za ruku táhl do domu. Pustil mě jen na tak dlouho, aby ukázal

Skeeterovi hygienické zařízení a donesl mu nějaké čisté oblečení, a pak se vrátil. „Mám špatné zprávy. Jsme bez proudu. Zkoušel jsem zapnout jistič,

ale… ale nefunguje.“

Přikývla jsem. „Věděli jsme, že je to jen otázka času, viď?“

Nathan přikývl. „Takže ses seznámila s mým švagrem? To je náhoda, viď?“

„Ano. Nebude to pro tebe… trapné?“

„Ne. Skeeter ví, že ode mě odešla. Už dávno věděl, že mezi mnou a Aubrey to skončilo. Jsi

v pořádku?“

„Jo,“ objala jsem ho a přitiskla k sobě. Položila jsem mu tvář na rameno a byla jsem ráda, že

nebral vážně nic z toho, co jsem mu řekla. „To, co jsem říkala předtím… já…“

Nathan zavrtěl hlavou. „Ne… zapomeň na to. To je dobrý.“

„Ne, není to dobrý. Bylo to ode mě děsné a já se omlouvám. Nedařilo se mi to ani před koncem světa, a zjevně jsem se nijak nezlepšila.“

„Co se ti nedařilo?“

„Někoho milovat.“

Zvedl jedno obočí, usmál se, pak mě vzal do náručí a vtiskl mi na rty něžný polibek. „Nikdy jsem neočekával dokonalost.“

Vydechla jsem slabé zasmání.

„Ale stejně ji mám.“

Dotkla jsem se Nathanových spánků, přitáhla si ho k sobě a políbila ho na rty. Život mi už mohla

zlepšit jen jediná věc a já bolestně toužila, aby se ke mně moje holky dostaly a abychom mohli být

všichni spolu. „Není to dokonalé. Ještě ne docela.“

„Ale bude,“ prohlásil Nathan, který si nikdy nenechal ujít příležitost, aby mě konejšil.

„Strejdo Skeetere, měl by ses jít seznámit s Butchem,“ ozvala se Zoe.

Skeeter se právě vynořil z koupelny, pokožku lesklou a vlasy mokré. Jeho obličej pořád ještě

vypadal trochu špinavě, ale to způsobovala jen hranice opálení kolem očí od slunečních brýlí.

„Kdo je Butch?“ zapínal si Skeeter poslední knoflík čisté polokošile. Popotahoval látku tam, kde

ho trochu škrtila. Polokošile vypadala draze, byla bílá s vodorovnými tenkými proužky. Vůbec se

nezdálo, že by něco takového za normálních okolností nosil.

Zoe ho zatahala za ruku a on šel s ní, jako by neměl sílu se bránit. „On je kráva!“

„Chceš říct býk?“ Skeeter pohlédl na Nathana a předstíral obavy.

Zasmála jsem se. „Vypadá na dobráka.“

„To je.“ Nathan se při pohledu na ty dva usmál.

„Vůbec se nepodobá Aubrey, jak jsi ji popisoval.“

„Není jako ona. Ale ona zpočátku taky taková nebyla.“

Skeeter předstíral, že se bojí Butche a ztropil scénu, jak se snažil vyprostit ze Zoeina sevření.

„Umí to s dětmi. Má nějaké vlastní?“

„Ještě ne,“ Nathan náhle zesmutněl. „Jeho manželka byla těhotná, když se to všechno spustilo.“

Pohlédl na mě. „Jmenovala se Jill. Byla úžasná.“

„To je mi líto,“ byla bych se nejraději nakopla, že jsem na to přivedla řeč.

Nathan mě políbil na tvář. „Všichni jsme někoho ztratili,“ řekl. „Tak to teď prostě chodí.“

Cooper a Ashley vyšli ven a objímali se a líbali jako pokaždé, když Cooper vyrážel na hlídku.

„Zkus přemluvit Nathana, ať dnes večer ugriluje kuřata.“ Mrknul na Nathana a pak si přehodil přes rameno pušku.

Poplácala jsem Nathana po rameni. „Jsi nejlepší kuchař, jakého máme.“

„Miluju tě!“ zavolala Ashley.

„Já tě miluju víc!“ odpověděl Cooper, rozpřáhl obě paže a pak odklusal na východ.

„Blink,“ pozlobila jsem Ashley. Vyplázla jazyk. „Nežárkuj!“

„Nežárkuj?“ opakoval nechápavě Nathan.

„Nežárli,“ přeložila jsem mu to. „Tohle všechno se naučíš, až bude Zoe starší.“

Přikývl a ústy naznačil aha.

Skeeter k nám přiklusal, celý zadýchaný ze hry se Zoe. „Vůbec z něj nejde takový strach. Asi bychom ho mohli klidně sníst.“

„To není legrační!“ prohlásila Ashley, i když se usmívala od ucha k uchu. Otočila se, aby vstoupila dovnitř. „Je to domácí mazlíček!“

Nathan dloubl do švagra loktem. „Máš plno řečí, když je v ohradě. Třeba bychom ho mohli vypustit a uvidíme, kdo vyhraje?“

Skeeter zafuněl. „Vyhrál bych já.“

Všichni jsme se rozesmáli a pak Nathan zvedl ukazováček a naklonil hlavu, jako by něco poslouchal. Pak jsem to uslyšela i já. Křik. Všichni jsme se rozhlédli a pak Nathan ukázal, protože uviděl Coopera, jak sprintuje plnou rychlostí, ukazuje a křičí. Zprvu jsem nerozuměla tomu, co říká,

a pak Nathan ztuhnul.

Zadrhl se mu dech. „Ach panebože. Zoe.“

Nathan vyrazil první a pak Skeeter a já hned za nimi. Utíkali jsme na jih, stejným směrem jako

Cooper, i když nám stodola zastírala výhled. Ke své hrůze jsem uviděla Zoe, paže doširoka

rozpažené, jak se pomalu otáčí dokolečka na louce a necelé tři metry od ní se belhá nějaký muž.

Cooper znovu zařval: „Zoe! Za tebou! Uteč!“

Zoe se přestala otáčet, ale zůstala zády ke stvoření za sebou.

„Zoe!“ křičel Nathan v běhu. „Poslouchej! Utíkej ke mně, malá! Utíkej k taťkovi, jak nejrychleji

umíš!“

Zoe tázavě pohlédla na tátu, pak se otočila a uviděla, jak se k ní blíží nakažený. Ani se nepohnula. Všechno působilo zpomaleně, jako ve snu. Aťsi jsem běžela seberychleji, nemohla jsem se k ní dostat dost rychle. Bylo mi, jako by mi mělo každou chvíli explodovat srdce – strachem i námahou, jak pohánělo nohy co nejvyšší rychlostí.

Slyšela jsem tlumené sténání, zvuk, který vydávali, když byli vzrušení. Jediná věc, která je

vzrušovala, bylo uspokojování ustavičného hladu. Natahoval se po ní, ale Zoe se nehýbala.

„Utíkej, Zoe!“ řval Nathan a hlas se mu lámal. Věděla jsem, že pláče. Taky jsem plakala.

Právě když se nakažený muž shýbal, aby Zoe popadl, Cooper po něm skočil a celým tělem jej srazil

k zemi. Zoe upadla s nimi.

Nathan znovu zařval, mával rukama, ještě byl dobrých šest metrů od nich. Když k nim konečně dorazil, ležela Zoe na zádech, hleděla do nebe a Cooper bušil do lebky nakaženého pažbou pušky.

Nathan postavil Zoe a prohlížel ji. „Nejsi

pokousaná?“ kontroloval jí ruce a nohy a pak jí zvedl tričko, aby se podíval na záda. Chytil ji za bradu a obracel jí hlavu ze strany na stranu, aby viděl

na krk.

V té chvíli se Zoe rozbrečela a Nathan ji vzal do náručí. Skeeter a já jsme zpomalili a zastavili právě včas, abychom viděli, jakou spoušť Cooper způsobil. Pohlédl mi do očí a tehdy jsem uviděla jasně rudou krev na jeho rameni.

Cooper se podíval na své zranění a pak padl na zem. Klekla jsem si vedle něj, abych prohlédla rozdrásanou změť potrhané kůže a svalu. Z přední části ramene měl vykousnutý velký kus masa až na kost.

Skeeter si strhnul košili přes hlavu, zmuchlal ji a podal mi ji. Pevně jsem tiskla, ale věděla jsem stejně jako všichni ostatní, že to je jen gesto.

Cooper uhnul před tlakem a pak se mi podíval do očí.

„Coopere?“ volala Ashley, ještě z dálky. V hlase jí zněl strach. Věděla, že se něco děje.

Cooper na mě pohlédl. „Ať to nevidí.“

Přikývla jsem a zvedla oči ke Skeeterovi. „Zadrž ji.“

„Vyřiď jí, že ji miluju,“ řekl Cooper a rty se mu chvěly.

Zrak se mi zamžil, jak mi do očí vhrkly slzy. „Ona to ví, Coope. Dokazovals jí to den co den,

od rána do večera.“

Usmál se a přikývl, zatímco Ashley ječela na Skeetera a fackovala ho, protože ji držel. „On se uzdraví!“ křičela těsně mimo dohled. „Scarlet! On se uzdraví! Neubližuj mu!“

„Bude mě nenávidět,“ řekla jsem.

Cooper se předklonil, dotkl se čelem mého obličeje, objal mě jediným způsobem, který byl možný.

„Nechci riskovat, že bych se proměnil a napadl někoho z vás. Udělej to hned.“

Nathan zvedl Zoe do náručí a pak si otřel oči.

„Děkuju ti, Coopere. Zachránils moji holčičku.“ Cooper přikývl. „Budeš chránit Ashley, jo? Vrátíš mi to.“

„ I kdyby mě to mělo stát život,“ řekl Nathan.

„Dlužím ti to.“

„Neubližuj mu!“ kvílela Ashley. „Prosím!“

Sklonila jsem se, abych ho políbila na tvář, a pak jsem vstala, zamířila pušku na jeho spánek

a stiskla spoušť. Kapitola 24 Miranda

Shromáždili jsme se při západu slunce pod stromem vedle místa, kde byli pohřbeni tatínek a Leah.

Tentokrát kolem nové hromádky hlíny. Ashley sama vyrobila kříž, svázala kusy dřeva drátkem a tam, kde se křížily, zapracovala do uzlu luční kvítí.

Pracovala na tom celé hodiny, vyřezávala do dřeva ozdobné motivy a nápis Stanley Leonard Cooper II. Jedinkrát na někoho promluvila – když nám sdělovala, že ho nedovolí pohřbít, dokud nebude kříž hotový.

Jill jsme pohřbít nestihli a Scarlet pohřbila mého tátu předtím, než jsme dorazili, takže to byl náš

první pohřeb. Prostě jsem nemohla uvěřit, že je Cooperův. Byl z nás nejsilnější a nejhodnější, nezdálo se správné, že odešel.

Skeeter, Nathan a Bryce byli špinaví od kopání a pak přinesli Cooperovo tělo z louky. Já se

věnovala utěšování mé sestry, která však byla téměř k neutěšení. Jakmile dokončila kříž a kluci začali kopat Cooperův hrob, všechno ji to zasáhlo naráz a většinu dne se potácela v hysterii.

Když jsem ji teď vylákala ven, mlčela. Všichni jsme mlčeli. Nakonec si Nathan odkašlal.

„Stanley Cooper byl nejlepší z nás. Měli bychom se den co den snažit ze všech sil být tak pracovití, hodní a láskyplní jako on. Byl to dobrý přítel a bratr…“

„A manžel,“ zašeptala Ashley. Tvář se jí svraštila a tělo se rozechvělo tichými vzlyky.

„A manžel,“ opakoval Nathan hlasem, který se lámal.

„Byl hrdina. Zachránil lidský život. A všichni

bychom se měli usilovně snažit žít jako on, abychom se s ním mohli znovu setkat v nebi.

Cooper mi jednou vyprávěl o své sestřičce Savannah, jak si byli blízcí, jak moc ji miloval a taky mi řekl, že se denně strachuje, jestli jsou ona a jeho matka naživu. Pokud nejsou, je teď zase s nimi.

Snad z toho můžeme čerpat útěchu.“

Bryce se usmál. „Pamatuju se, jak jsem Coopa potkal poprvé. Bylo to ve třídě a on civěl na Ashley. Samozřejmě, chodil jsem s její sestrou, takže jen co se to dozvěděl, stal se z něj automaticky můj nejlepší kamarád. Jenomže on to jen nepředstíral, že je můj kamarád, víte? Byl to ten nejlepší

nejlepší přítel. Opravdu ten nejlepší.“ Odkašlal si.

„Bude mi chybět. Svět už není tak dobrý, když na něm Cooper není, ale nebi to prospělo.“ Scarlet se usmála. „To bylo hezké.“

„Nemluv,“ řekla Ashley. „Ty tady nemluv, Scarlet.“ Nathan udělal krok směrem k Ashley, ale odtáhla se.

„Není to její vina, Ashley. Musela to udělat, to přece víš.“

„To nic,“ pokynula Scarlet Nathanovi. „Musí se na mě zlobit.“

„Nebuď na mě hodná,“ odsekla Ashley, s jejímž emocionálním stavem to šlo rychle z kopce.

„Nebuď na mě sakra hodná, Scarlet. Prostě nemluv. Nechci slyšet tvůj hlas, rozumíš?“

Scarlet sklopila oči a přikývla. Scarlet byla jedna z nejsilnějších žen, co jsem znala, a nechávala Ashley, aby s ní takhle mluvila přede všemi. I když jsme všichni věděli, že Ashley nemyslí ani slovo z toho, co říká, vážně, stejně jsem žasla nad Scarletinou velkodušností.

Nathan chtěl znovu říct něco na Scarletinu obranu, ale Scarlet se dotkla jeho paže a zavrtěla hlavou.

Stáli jsme tam půl hodiny, plakali, vyprávěli historky o Cooperovi, smáli jsme se a vzpomínali.

Ashley se začala potácet, byla tak emocionálně vyčerpaná, že se sotva udržela na nohou. Odvedla jsem ji dovnitř a podpírala jsem ji při chůzi. Šla rovnou do postele a plakala, dokud neusnula.

„Hele,“ řekl Bryce, když jsem zavřela dveře Ashleyina pokoje. Zvedla jsem prst k ústům. Bryce přikývl a začal šeptat. „Jak je na tom?“

„Pořád stejně.“

„A ty?“

„To samé.“ Bryce mě objal kolem ramen a vedl mě do prázdného obývacího pokoje. „Kde jsou všichni?“

„Joey je na hlídce. Scarlet říkala, že by možná bylo dobré vylézt na střechu, takže Joey našel žebřík

a vyšplhal nahoru. Prý tak vidí mnohem dál. Získáme tím bezpečnější ochranu domu. A o možném ohrožení se dozvíme o něco dřív.“

Přikývla jsem.

„Nathan je s holkama. Skeeter a Scarlet vyrazili na silnici.“

„Čistit?“ zeptala jsem se. Bryce přikývl.

„Jen oni dva? Po tom, co se stalo?“

„Půjdu s nimi. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Vím, že Scarlet má pocit, že musí, ale podle mého je nejvyšší čas smířit se s tím, že její holky nepřijdou. Už jsou to skoro čtyři měsíce.“

Bryce pokrčil rameny. „Já nevím. Nathanovi a Coopovi trvalo skoro celý den, než urazili dvaadvacet kilometrů. Pro dvě malé holky je to sem z Andersonu daleká cesta, když jdou pěšky.

Myslím, že teprve jestli to nezvládnou do zimy, můžeme ji přimět, aby se s jejich smrtí smířila.“

„To ji necháme doufat ještě dlouho.“

„Ne dost dlouho, podle mého.“ Políbil mě na čelo.

„Brzo nashle.“

„Dávej na sebe pozor.“

Dívala jsem se za Brycem, jak kluše, aby dohnal Scarlet a Skeetera, kteří už na cestě zmizeli

z dohledu. Udělalo se mi mdlo od žaludku a v duchu jsem se ptala, jestli je dobrý nápad, aby se

na cestu vydal vůbec sám, třeba jen na těch pár minut, co mu potrvá, než se přidá ke Scarlet

a Skeeterovi.

Jakmile Bryce zmizel za kopcem, otevřela jsem dveře a všimla jsem si žebříku, opřeného o střechu.

Ručkovala jsem nahoru a uviděla Joeyho sedět na hřebeni s loveckou puškou, krabicí munice

a tátovým nejlepším puškohledem.

„Nechceš společnost?“ zeptala jsem se. Joey vzhlédl ke slunci a zamžoural. „Jasně.“ Sedla jsem si, ale viděla jsem na dolní část

Cooperova hrobu, tak jsem se posunula blíž ke středu

domu. Nathan byl s děvčaty u Butchovy ohrady a sledoval, jak si povídají s býkem. Odvracel pohled jen na tak dlouho, aby se letmo rozhlédl a pak už na ně zase upíral oči.

„Zoe vypadá, že je v pořádku. Je to trošku divné,“ řekl Joey.

„Ona asi není jako my.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že je trochu odlišná, nic víc.“

Joey přikývl. „Nathan je světec. Jsem rád, že on a Scarlet mají jeden druhého.“

Usmála jsem se. „Já taky.“

Rozhlédl se všemi směry a pak ukázal. „Podívej.“

Uprostřed severního pole stál osamělý strom. Hejno ptáků, kteří na něm hřadovali, vzlétlo z větví – všichni najednou. Joey se podíval dalekohledem a ukázal puškou. „Tamhle jsou čtyři Tupouni.

Vidíš?“

Přimhouřila jsem oči – pšenice už byla vysoká a zlatá, skoro zralá ke sklizni. Ve vysokém obilí bylo snadné zpozorovat Tupouna, který se tudy potácel. Pohlédla jsem na Joeyho. Viděla jsem tři hlavy a kolem menšího čtvrtého se pohybovalo obilí.

Buď to byl někdo hodně malý, nebo dítě. „Vidíš je? Jsou to Tupouni, viď, ne lidi?“

„Určitě Tupouni.“

„Jdeš na to?“

„Jdu na to,“ natáhl kohoutek. Jeden. Nabít.

Dva. Nabít.

Tři. Nabít.

A po krátké pauze čtvrtý.

Joey vzhlédl od puškohledu, znovu se jím letmo podíval a pak si položil pušku do klína.

Nathan shromáždil děvčata a křičel na Joeyho ze země.

„Čisto?“

„Čisto,“ zavolal na něj Joey.

„Vidíš Scarlet?“

„Ne.“

Nathan vypadal frustrovaně. Cooperova smrt byla pro nás všechny srážka s realitou. Nikdo z nás nedokázal přemluvit Scarlet, aby přestala čistit okolí, protože proti jejím důvodům se nedalo nijak argumentovat, ale stejně to bylo obrovské riziko.

Joey si otřel čelo špinavým hadrem. Pekli jsme se na slunci, i v polostínu dubu. Joey se zaklonil,

opřel se o ruce. Ukazováčkem se dotkl mého malíčku a pak si se mnou propletl všechny prsty. Tvářili

jsme se, že o tom nevíme, a nemluvili jsme, jen jsme tam tak seděli, zalití potem a spokojeni s tím, že

aspoň na chvíli nemusíme nic předstírat. Scarlet

„Bacha!“ zařval Skeeter.

Byli jsme po větru a tlející mrtvoly bylo snadné cítit, jak se blížily. Tentokrát byl však zápach

mimořádně ohavný. Nejprve jsem se domnívala, že je to tím, že se blíží nejparnější část léta, ale pak jsem je uviděla.

Skeeter se zasmál. „Opálení a do křupava osmažení. Jako Nathanova grilovaná kuřata!“

„Nevoní jako kuřata,“ poznamenal Bryce s odporem. Ještě jsme ani nebyli u silnice, když jsme narazili na malou skupinu Tupounů. Přicházela z jihu,

a zatímco jsem pilně zatínala sekeru do temen a spánků, v duchu jsem se ptala, proč jich vídáme

o tolik víc. Čistili jsme okolí už celé týdny a nedávalo smysl, že přicházejí další, a to mě pekelně

trápilo.

Skeeter a Bryce mi pomohli odtáhnout tlející těla do příkopu. Bylo to pravidlo, které jsem

stanovila hned na začátku. Pohřbívání bylo příliš pracné a hromadit těla a pak je pálit bylo riskantní

s ohledem na vedro, vítr a nedostatek deště během posledního měsíce. Jen jsem nechtěla, aby je

holky, až půjdou na ranč, musely překračovat. Vzpřímila jsem se, celá zadýchaná, a otřela jsem si z obličeje špínu a pot. „Myslím, že přicházejí

ze Shallotu.“

„Napadlo mě totéž,“ řekl Skeeter. „Tyhle zrůdy se asi dostaly moc blízko k požáru benzinky.“

Bryce pohnul hlavou směrem k jihu. „Oheň určitě dávno dohořel a k městu je už nic nepřitahuje.“

„A hladovějí,“ ukázala jsem na další skupinku, které se trmácelo po silnici ani ne půl kilometru

od nás. Tupouni byli kost a kůže. Nevěděla jsem, jestli opravdu potřebují jíst nebo je to jen přirozený stav rozkladu, ale rozhodně vypadali hladově.

„Podívejte se na ně. Možná se nakonec rozpadnou nebo jim těla vypovědí službu z podvýživy.“

„To je slibná představa,“ poznamenal Skeeter. „Ale já bych na to nespoléhal. Ti, co jsme zrovna odpravili, byli spálení na uhel. A stejně ještě chodili.“

„Míří na sever,“ řekl Bryce. „Nechme je prostě projít.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Možná někdo viděl toho, co dostal Coopera, a nechal ho projít. Odrovnáme

je všechny. Co nejvíc.“ Nathan

Přecházel jsem po obývacím pokoji, zatímco se vařila večeře, a každých pár vteřin jsem kontroloval

dveře, jestli je neuvidím. Moje emoce se zmítaly od obav přes hněv a frustraci až k panice.

„Už tu každou chvíli budou,“ ujišťovala mě Miranda.

„Večeře se pálí.“

Běžel jsem do prádelny a postranními dveřmi ven ke grilu. „Krucinál!“ odtahoval jsem kuře holýma rukama. Olizoval jsem si popálené prsty a třepal hlavou, jako by to mohlo pomoci.

Miranda se zastavila ve dveřích. „Vím, že je to pro tebe těžké, vidět, jak se takhle vystavuje nebezpečí.“

Letmo jsem se rozhlédl po okolí. Ohlížet se přes rameno, to byl zvyk, který jsem si vypěstoval.

Nevěděl jsem, kdy přesně jsem s tím začal, ale stávalo se to pokaždé, když jsem byl venku – bylo to jako tik. „Bryce je tam venku taky… a Joey.“

Miranda se zarděla a ohlédla se, než vyšla úplně ven z domu. „Je to tak poznat?“ Jen jsem se po ní podíval. Zahanbeně sklopila hlavu. „Nechtěla jsem to. Prostě se to stalo.“

„Je to komplikované,“ opáčil jsem. „Nejsem ale v situaci, kdy bych tě mohl soudit.“

„Nevím, co dělat. Nemám si s kým promluvit.“

„Se mnou mluvit můžeš. Nevím, jak moc ti dokážu pomoct, ale budu poslouchat.“

Miranda se usmála a opřela se spánkem o veřeje.

„Díky, Nate.“

Odnesl jsem dovnitř mísu kuřat a s povzdechem jsem se podíval na tři prázdné židle. Miranda odešla pro Ashley, ale vrátila se sama.

„Nemá na jídlo chuť.“

Přikývl jsem. „Dneska jí to projde, ale brzo bude muset začít jíst.“

Miranda kývla.

Všichni jsme zasedli k jídlu. Elleny a Zoe probíraly uplynulý den. Vycházely spolu opravdu dobře.

Elleny moc nemluvila, ale byla milá. Pokoušel jsem se s ní mluvit o její rodině, ale držela si všechno

v sobě. Scarlet říkala, že o rodičích mluvila jen jednou, ale bylo to moc těžké a potom už to nikdy nezkoušela. Doufal jsem, že až se zotaví z toho, čemu ji podrobila ta nestvůra, bude možná schopna s někým se o tom bavit. Bylo to příliš mnoho bolesti, než aby ji v sobě jedna malá holka udržela.

„A pak udělal Butch búúúúúú,“ chichotala se Zoe. Elleny se taky rozhihňala a zanedlouho už jsme se smáli všichni.

„Tati!“ řekla Zoe a napřímila se. Ukázala na dveře, které Bryce právě otevíral.

Za ním vstoupil Joey a pak Scarlet. Rozběhl jsem se k ní a vzal ji do náruče. Těch prvních pár

vteřin, když se vracela z „čištění“, mi pokaždé zvedlo z ramen obrovskou váhu, zase jsem mohl

dýchat.

„Jsem uprasená!“ varovala mě.

„To je mi jedno,“ přimáčkl jsem ji k sobě a pak jsem ji políbil na rty.

Scarlet se odtáhla, sklopila hlavu. „Odcházejí ze Shallotu. Migrují.“

„Hledají potravu,“ řekl jsem zamyšleně.

„Jestli loví, musím vystupňovat své úsilí.“

„Scarlet,“ začal jsem, ale ona jen zvedla ruku a usmála se. „Jdu se umýt. Promluvíme si později.“ Odešla a já si povzdechl. Už byla rozhodnutá.

Během večeře Scarlet vysvětlovala základní rysy svého plánu. Po jídle, když jsme leželi v posteli,

mi to vyložila obšírněji. Doufala, že budu souhlasit s tím, že je to správné, ale mně už docházely

důvody, proč podporovat její každodenní výlety do nebezpečí.

„Příští týden,“ šeptala, „se zaměříme na vyčištění silnice, aby nám neunikli žádní, co vycházejí tímhle směrem ze Shallotu. Pak nakonec

podnikneme další cestu do Shallotu. Myslím, že už jich

ve městě tolik nebude, co říkáš?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Těžko říct.“

„Myslím, že jich ubylo. Zůstaneme v Shallotu, dokud nebude čistý, a pak se pustíme do silnice mezi Shallotem a dálnicí.“

Posadil jsem se. „Už jsi to pověděla klukům?“

„Zmínila jsem se o tom cestou domů. Skeeter a Bryce jsou pro. Zeptám se Joeyho, jestli půjde

s námi.“

„Ježíšmarjá Scarlet, kdy to skončí? Kdy toho bude dost?“

„Nezvyšuj hlas.“

„Snažím se. Bůh ví, že se snažím, ale musíš mi říct, kdy tenhle tvůj malý projekt skončí.“

„Malý projekt?“

Svraštil jsem čelo. „Máš vůbec představu, čím procházím každé ráno, když vyrážíš? Čím procházím celý den, než se vrátíš?“

„Jo, mám představu,“ řekla a vylezla z postele.

„Panebože, Scarlet…“ řekl jsem a bylo mi strašně.

„Promiň.“

Odešla beze slova a já si lehl na polštář a koukal jsem do stropu, přičemž jsem se topil v pocitu viny, který mě celého zaplavil.

Kapitola 25

Miranda

Po osmi dnech nepřetržitého „čištění“ si Scarlet a kluci dopřáli den volna. Všichni jsme se na to

těšili. Zatímco byli pryč, Nathan a já jsme střídavě hlídkovali na střeše. Bylo tak zatracené horko, že jsme – i když jsme lokali vodu – měli pokaždé málem úžeh, když jsme slézali. A pak jsme museli dohlížet na holčičky. Bylo to vyčerpávající. Neuměla jsem si představit, jak je asi den co den klukům.

Ashley si nosila jídlo do ložnice, ale dnes se rozhodla vypravit do jídelny. Bylo zřejmé, že se

snažíme vést jen lehkou konverzaci. Ashley moc nejedla ani nemluvila, ale byl to pro ni velký krok, když přišla za námi ke stolu, a my si to všichni uvědomovali.

Byla na mně řada s mytím nádobí. Joey přinesl zvenčí kbelík vody a pak zůstal a utíral, zatímco já myla.

„Doufám, že brzo zaprší,“ řekl. „V nádrži už moc vody nezbylo.“

Nebyli jsme spolu sami od toho dne, co jsme seděli na střeše, a i když jsem dělala jakoby nic

a i když přicházel se špatnými zprávami, málem se mi točila hlava radostí, že mi nabídl pomoc.

„Začíná z tebe být učiněná hospodyňka,“ škádlila jsem ho. Joey do mě šťouchl loktem a já se zahihňala.

Bryce vstoupil do kuchyně a chopil se utěrky. „Já to udělám,“ řekl Joeymu.

„Už to skoro máme,“ řekla jsem a doufala, že to nezní, jako bych si jen chtěla nechat Joeyho u sebe

v kuchyni – protože přesně to jsem chtěla.

Bryce se vyčkávavě zadíval na nás oba. Joey a já jsme si vyměnili pohled.

„Stejně jsem si chtěl zatrénovat střelbu na terč.“ Toho jsme Joey a já využili před několika týdny, abychom spolu byli pár minut o samotě. Usmála jsem se, protože jsem věděla, že to je výzva.

„Radši upozorni Skeetera,“ zavolal za ním Bryce.

„Nechtěl bych, aby tě omylem odprásknul,“ zabručel polohlasem.

Jen co se zabouchly venkovní dveře, už jsem se snažila vymyslet důvod, proč jít s Joeym ven.

Bryce a já jsme domyli nádobí a on je uklízel. Scarlet, Nathan a Zoe hráli na podlaze uprostřed obývacího pokoje nějakou deskovou hru vlastní výroby.

„Mirando, Ashley šla prve ven. Půjdu ji zkontrolovat, až to dodělám,“ zavíral Bryce dveře skříňky.

„Já to udělám,“ řekla jsem a snažila se nedat najevo dychtivost, kterou jsem cítila. Ruce se mi

třásly – byla jsem ráda, že mám důvod, a vzrušovalo mě, že s ním přišel zrovna Bryce. To znamenalo,

že se později nebude tak vyptávat. Snažila jsem se působit nonšalantně, když jsem ledabyle vycházela z domovních dveří.

Nebyl za domem, kde jsme se setkali posledně. Netrvalo dlouho a uvědomila jsem si, že Joeyho nevidím… a Ashley taky ne.

„Hej, Skeetere,“ zavolala jsem a pohlédla na

střechu. Vystrčil hlavu přes okraj. „Vidíš Joeyho nebo Ashley?“

Skeeter ukázal na jih, ale neřekl ani slovo.

Vyšla jsem ke stodole, jenže tam široko daleko nebyl nikdo než Butch a já.

Vybublalo ve mně několik emocí: zmatek, obava a dokonce i podezření. Zvuky zpoza stodoly

ve mně probudily zvědavost, nakoukla jsem tedy za roh. Joey a Ashley stáli spolu na louce. Ona

držela pušku a on se snažil pomáhat jí, aby ji držela správně. Něco řekl, co ji přimělo spustit hlaveň

o kousek níž k zemi. Na zlomek vteřiny položil ruku na její bok. Dali se do smíchu, do toho hnusného,

co z něj člověk až slzí. Joey se dokonce ohnul v pase a opřel se rukama o kolena.

Okamžitě jsem se zarděla a do očí mi vhrkly slzy.

Nejdřív jsem se zlobila na Ashley. Chodila

po domě skoro jako v kómatu, nereagovala na nic a na nikoho. Skoro deset dní nedělala nic jiného,

než že plakala a spala. Pokaždé, když jsem se s ní pokusila promluvit, se jenom naštvala. Jenže na té louce s Joeym byla zase ve své kůži. Smála se a žertovala, jako by Coopera přímo před ní nestřelili do hlavy před necelými dvěma týdny. Zčistajasna, když zůstala s Joeym o samotě, jí bylo zase úplně skvěle.

Potlačila jsem vzlyk a nechala jsem se naplno pohltit žárlivostí a pak pocitem viny. Samozřejmě, že

si Ashley zaslouží i něco jiného, než být nešťastná. Jak můžu tvrdit, že ji miluju, a pak se na ni zlobit, že prožívá chvilku klidu? Zvolna jsem se sesula na zem a zůstala sedět v prachu. Podél okraje vlasů mi vyrazil pot a jedna kapka mi nakonec skanula vedle ucha. Bylo jako v peci, dokonce i ve stínu, ale Ashley a Joey nevnímali, že se pečou přímo na slunci.

Byla teď sama, a Joey taky. Budou si povídat o své ztrátě a nalézat u sebe navzájem útěchu, a já se

na ně budu muset dívat, protože nemám kam odejít. Zavřela jsem oči a nechala hlavu klesnout dozadu, na stěnu stodoly. Bože, jaká jsem to děsná, sobecká mrcha.

Hlasy Joeyho a Ashley sílily a já si uvědomila, že jdou mým směrem. Zůstala jsem úplně nehybně

a neodvažovala jsem se ani dýchat, protože jsem se bála, že mě nachytají, jak poslouchám za rohem

a brečím nad nimi jako šílená. Byla jsem přesvědčená, že by oba pochopili, proč to dělám, kdyby mě

uviděli. Naštěstí měli moc práce s tím, jak se snažili jeden na druhého udělat dojem, než aby si mě všimli, a pokračovali v chůzi směrem k domu.

Nakonec jsem se zhluboka nadechla a tiše zanaříkala.

Kdysi jsem řekla, že bych o Joeyho nestála, ani kdyby byl poslední mužský na zemi. Teď jsem se ocitla v situaci, že jsem si přála, abychom byli poslední dva lidé na světě a abych ho tak mohla mít jen pro sebe.

Toho dne u večeře seděli Ashley a Joey vedle sebe. Mluvili o uplynulém odpoledni, a jak příšerně

Ashley střílí. Naprosto bezdůvodně mě dopaloval Ashleyin hlas i celý ten hovor. Nikdo jiný

nemluvil, všichni jen poslouchali, jak melou a melou o tom, jaká to byla legrace a zábava a jak se chvástají tím, jak moc pomoci Ashley potřebovala.

„Usoudili jsme, že potřebuje pořádný trénink, a měli bychom se tomu věnovat denně, dokud se nezlepší.“

„To zní jako dobrý nápad,“ přikyvoval Nathan.

„Už jsi přece střílela dříve, Ashley. Nechápu, jak to, že ti to teď nejde,“ ozvala jsem se.

Ashley se zasmála, a když si pak uvědomila, že se nebavím, úplně se zarazila. „Tolik jsem toho

zase nenastřílela.“

„Tolik jako já. Podle toho, jak mluvíte, jsi tu zatracenou věc ani neuměla vzít do ruky.“

„Mirando,“ pronesl Nathan svým nesnesitelně vlídným hlasem.

„Jsem jen zvědavá.“ Pokusila jsem se o úsměv, protože jsem doufala, že tím zakryju své šílené

pocity i to, jak jsem děsná, když mě zlobí, že je moje sestra šťastná.

Ashley sklopila oči k desce stolu, světlo, které se jí prve vrátilo do očí, pohaslo. „Prostě mě to

nikdy nebralo.“

Přestala se usmívat a vidličkou kutálela jídlo po talíři, proměnila se znovu v tu prázdnou nádobu,

jíž byla od Cooperovy smrti.

Bryce po mně střelil pohledem. Ani jsem se ho nemusela ptát, nač myslí. Věděla jsem, že ho zlobí, jak jsem na ni tvrdá, a zlobil se právem. Zlobila jsem se sama na sebe.

„Promiň, Ashley. Nechtěla jsem…“

„To nic,“ řekla a ve tváři se jí nezračily vůbec žádné emoce.

Opřela jsem se na židli dozadu a cítila jsem, jak mě všichni u stolu odsuzují. Zasloužila jsem si to,

a tak jsem tam seděla a nechávala je, ať se na mě mračí, civí nebo vrtí hlavami. Nevěděla jsem, kdo

je nejnaštvanější. Nebyla jsem dost statečná, abych zvedla oči od talíře.

Když se zhaslo, Bryce se mě pokusil vytáhnout z lenošky. „Jdeš?“

Přikývla jsem. „Hned přijdu za tebou. Vážně nejsem unavená.“

Kývl taky – rezignovaně. Když zmizel v chodbě a zavřel za sebou dveře, vstala jsem.

Joey dýchal ztěžka, ale pravidelně, čelem k podlaze, dělal kliky. Obličej měl zrudlý a zvlhlý a jako

obvykle byl bez trička. Na rukou a pažích mu nabíhaly žíly.

Když si všiml mých nohou vedle svého obličeje, Joey vzhlédl.

„Můžu si s tebou chviličku promluvit venku?“ zeptala jsem se a pak jsem se otočila a vyšla

na zápraží. Joey vyšel za mnou a tiše za sebou zavřel dveře.

Když jsme teď byli sami a on byl napůl nahý, měla jsem co dělat, abych si vybavila, proč jsem byla vůbec naštvaná.

„Co se to s tebou děje?“ zeptal se.

„Viděla jsem vás.“

„Cože?“

„Tebe a Ashley. Na louce. Co tě to sakra napadá?“ Joey si založil paže na hrudi a nervózně přešlápl.

„Hm… učím ji střílet?“

Nevesele jsem se zasmála. „Ale jdi. Předtím jsi učil střílet mě. Nepamatuju si, že bys mě přitom

takhle ohmatával.“

„Že bych… cože?“

„Slyšels dobře. Já tě viděla!“

Joeyho výraz přešel od překvapení k mírnému hněvu. „Neohmatával jsem ji, Mirando, jsi směšná.

A vědělas, co děláš, hodně dlouho předtím, než jsme vyšli ven, protože už jsi střílela předtím.“

„Ona taky!“

„No, tak tedy není tak dobrá jako ty.“

„Je smutná, Joey. Copak tě to napadá? Nedělej to.“

„Co nemám dělat? Možná jsem blbec, takže mi budeš muset přesně vysvětlit, jak to myslíš.“ Začínal být vzpurný, což mě jen ještě víc rozzlobilo.

„Myslím to tak, že Ashley je moje sestra. Právě ztratila svou životní lásku a je zranitelná. Nevím, jak to říct jasněji, tak dovol, abych se prostě vyjádřila: nechci, aby ji někdo využíval.“

„Přece si vážně nemyslíš, že bych to udělal,“ vypěnil Joey. Když jsem neodpověděla, jeho výraz se

znovu změnil. „Opravdu máš o mně tak mizerné

mínění – že bych se pokoušel lítat pod radarem, abych se jí dostal do kalhotek? Když má smutek?“

„Ne, to neříkám. Já…“

„To je dobře, protože kdyby sis fakt myslela, že jsem taková sračka, tak co to tedy potom je mezi

námi?“

„Mezi námi nic nebylo!“

„Víš, jak to myslím!“

„Počkej, chtěls říct, že až nebude mít smutek, pokusíš se jí do kalhotek dostat?“

„Cože?“ očividně se snažil rozpomenout, kdy řekl něco, co by se tomu i jen vzdáleně blížilo.

Potřásl hlavou, úplně rozhozený. „Přece mě znáš. Musíš vědět, co k tobě cítím. Je to tvoje sestra. Já bych nikdy…“

„Ano. Znám tě a vím, že jsi taky někoho ztratil, tak jsem si říkala, že máš možná pocit, jako byste vy dva měli něco společného.“

„Takže si nemyslíš, že bych byl takový pitomec, ale chtělas mě pro jistotu varovat, abych se jako pitomec nezachoval.“

„Ne! Nemám tě za hajzla, jen si myslím, že vy oba… možná neuvažujete o tom, co to znamená, když

se dáte dohromady jen proto, že jste osamělí.“

„Takže jsi sem přišla, aby ses ujistila, že se nepokouším sblížit s tvou sestrou, i když sis nemyslela,

že bych se o sbližování s tvou sestrou pokusil?“

„Ano!“

„To vůbec nedává smysl!“ Otočil se ke mně zády a poodešel pár kroků opačným směrem, pak se otočil zpátky ke mně. „Nebo možná ano.“

Dlouze jsem se na něj zadívala. Nevěděla jsem, jestli jsem v rozpacích nebo naštvaná nebo obojí,

ale ten samolibý úsměv, který jsem nenáviděla a milovala, se mu šířil po tváři od ucha k uchu. Kmitla jsem zápěstím a ukázala mu prostředníček. „Možná jsi hajzl.“ Otočila jsem se na patě a zamířila ke dveřím, ale Joey mě popadl, otočil a přitiskl své rty na moje. Po počátečním překvapení jsem ho sevřela a přitáhla k sobě, právě když mi jeho jazyk vklouzl do úst. Páchl dvoudenním potem a špínou a já určitě taky, ale nemohla jsem se nabažit jeho blízkosti. Chtěla jsem víc jeho úst na svých, víc jeho paží kolem svého těla, víc jeho rukou na větší ploše své kůže, ale on se odtáhl.

Podle toho, jak se tvářil a jak se mu oči leskly smutkem, mu líbání se mnou vybavilo nějakou vzpomínku. Možná jsem si to zasloužila, když jsem milovala někoho, kdo miloval někoho jiného.

„Páni, promiň,“ zašeptal a potácivě couvl. „Nemůžu uvěřit, že jsem to udělal.“

„To nic,“ natáhla jsem se po něm v zoufalé touze se ho dotýkat.

„Nemůžu to Daně udělat.“

Do očí mi vhrkly slzy. „Neděláš nic špatného. Vím, žes ji miloval, ale Dana tady není.“

„Ale Bryce je.“

Jeho slova se do mě zaťala jako ostří sekery. On nic špatného nedělal, zato já ano.

„Půjdeme zase až do Shallotu,“ řekl. „Ráno brzo vstávám a čeká mě dlouhý den, a až se vrátíme, Skeeter chce vykopat po obvodu pozemku příkopy. Musím si odpočinout.“

Přikývla jsem a couvla pár kroků, než jsem konečně otevřela dveře. Čekala jsem, že ke své smůle

do někoho narazím, možná dokonce i do Bryce, když jsem se vracela do obývacího pokoje

s uslzenými tvářemi. Byla jsem tam ale sama. Nathan a Zoe nás nejspíš slyšeli jít ven a patrně nás

taky slyšeli křičet. Všichni nás nejspíš slyšeli křičet. Rychle jsem si otřela oči a udělala pár kroků směrem k prádelně. Slyšela jsem v duchu Scarletin

šepot. To bych nedělala. Kdyby byla ještě pořád vdaná za Andrewa a pak zůstala trčet v tomhle

domě

s ním a s Nathanem, možná by to udělala taky. Ztratila jsem kuráž a pak jsem se odplížila zpátky do své ložnice, koukla na Bryce, spícího na mé

straně postele, a sedla jsem si do křesla v rohu. Obvykle usínal dost rychle poté, co dolehl, takže usnul, i když čekal, až přijdu do postele, protože věděl, že se probudí, až odhodím přikrývky, abych vklouzla na svou polovinu. Nevěděla jsem, jestli jsem s ním zůstala tak dlouho, protože jsem ho milovala nebo jestli jsem prostě jen neměla dost dobrý důvod, abych náš vztah ukončila. Ať tak, nebo tak, lezla jsem do postele s mužem, který mě miloval, a litovala jsem, že to není muž, jehož jsem milovala já.

Kapitola 26

Nathan

„Nepotřebuješ ještě vodu?“ zavolala Miranda. Vystrčil jsem hlavu přes okraj střechy. „Jasně,“ řekl jsem. Ze střechy se to těžko odhaduje, ale

klidně bych se vsadil, že teplota vzduchu přesahuje čtyřicet stupňů Celsia.

Miranda vyšplhala po žebříku s další velkou sklenicí a vzala ode mě prázdnou.

„Víš, co mi chybí?“ řekl jsem. „Led.“

Miranda se usmála. „Panebože. Mně taky. Ale určitě se v zimě nějakého dočkáme a pak už se nám

tolik stýskat nebude.“

Zasmál jsem se. „Nejspíš máš pravdu.“

Miranda slezla zpátky dolů a já mžoural do prudkého slunce. Scarlet a ostatní „čistili“ už tři dny

a já doufal, že se brzo vrátí. Dopoledne jsem tím směrem viděl stoupat sloupec kouře a doufal jsem, že to není nějaký signál od nich, že snad potřebují pomoc. Nenamáhal jsem se to sdělovat Mirandě.

Nemohli jsme riskovat a brát s sebou děvčata, a každopádně bylo příliš nebezpečné, aby jeden z nás vyrazil sám.

Naobědval jsem se na střeše a pak jsem slezl a počkal, dokud jsem neměl jistotu, že se tam místo mě uvelebila Miranda a teprve pak jsem šel dovnitř.

Elleny uklízela po obědě a Zoe si kreslila

několika pahýlky, které jí zbyly z pastelek. Doufal jsem, že pokud měla Scarlet čas zastavit se

v Shallotu v obchodě, napadne ji vzít pro Zoe nějaké další – pokud se tam ještě nějaké najdou – a pak jsem se zasmál tomu, jak podivně normální je to uvažování.

„Nathane! Vidím je!“ zakřičela Miranda. Její hlas ke mně doléhal tlumeně, chtěl jsem se tedy

ujistit, že jsem slyšel správně.

„Vidíš je?“ vyšel jsem na zápraží. Neodpověděla a tak jsem vylezl po žebříku nahoru. Dívala se dalekohledem, rty se jí chvěly.

„Copak je? Co vidíš?“ V té chvíli na mě Miranda pohlédla, oči zarudlé a slzy na krajíčku.

Když se dostali o trochu blíž, zamžoural jsem směrem k nim. „Nepanikař,“ řekl jsem, protože jsem pochopil, co ji tak rozrušilo. „Nemusí to být to, co si myslíš.“

Otočil jsem se a sledoval, jak skupinka přechází přes dvůr. Slezl jsem po žebříku dolů, Miranda

hned za mnou, a se Scarlet jsme se setkali hned u zápraží. Bylo zřejmé, že nemá dobré zprávy.

„Je mi to líto,“ pohlédla na Mirandu. „Je mi to moc líto.“

Mirandě se třásly ruce, když si jimi zakryla ústa.

„Ne.“

„Neměli jsme kam utéct. Chtěl je odvést, ale už se nevrátil.“

Miranda nasála vzduch. Elleny a Zoe vyšly ven. Elleny pevně objala Scarlet a Zoe objala Skeetera.

„Víš to jistě? Hledali jste ho?“ zeptal jsem se. Skeeter přikývl, v očích smutek. „Našel jsem ho. Musel jsem… No, vy víte.“

Miranda padla na kolena a zaúpěla. Zakrývala si obličej. Ashley vyšla ven s vytřeštěnýma očima

a klekla si vedle sestry. „Je ti něco?“ zeptala se. Vzhlédla k nám. „Kde je Joey?“

Bryce upřeně hleděl na Mirandu, tvář bez výrazu.

„Nezvládl to.“

Miranda se předklonila a rozkřičela se, neschopna skrývat svou bolest. Ashley ji objala a vzhlédla

k Bryceovi. Drásal ho pohled na to, jak jeho přítelkyně truchlí nad Joeym stejně, jako Ashley předtím

oplakávala Coopera. Nakonec už to nevydržel a odešel do domu.

Skeeter na mě podmračeně pohlédl. „Jsem jedinej, kdo to sakra nechápe?“

„Ano,“ řekl jsem, protože mě nic jiného nenapadalo.

„Možná to nebyl on,“ popotahovala Miranda. Oči se jí rozjasnily nadějí.

„Byl to on,“ řekla Scarlet. „Je mi to moc líto. Je to moje vina.“

Mirandina tvář ztvrdla, vstala a odstrčila Ashley. „To máš sakra pravdu, že je to tvoje vina. Všichni

si tady myslí, že já jsem sobecká mrcha, ale jsi to ty, Scarlet! Tys ho nechala zabít! A kvůli čemu?

Kvůli tvým mrtvým dětem?“

„Mirando, už dost!“ zavrčel jsem. Můj tón překvapil dokonce i mě.

Miranda nasála vzduch, i když nepřestávala naříkat. Ashley k ní znovu vztáhla ruce. „Nesahej

na mě!“ vykřikla, přičemž vydechovala drobnými vzlyky. „Nesahej na mě.“ Vyšplhala po žebříku na střechu, aby se tam vyplakala o samotě.

Scarlet polkla a vzhlédla ke mně zpod řas. „Má pravdu?“

„Ne,“ řekl jsem prostě a vzal ji do náruče. Líbal jsem ji na vlasy a nevěděl, co bych ještě řekl.

Scarlet

Nikdo z nás neměl náladu na jídlo, tak jsem jen namazala holkám talíř krekrů s arašídovou pomazánkou a tím to haslo. Seděla jsem na pohovce, pila vodu a snažila se zapomenout na to, jak Joey vypadal, než mu Skeeter vpálil kulku do čela. Nepověděl Mirandě celou pravdu. Joey odvedl Tupouny od bezpečného domu a nevrátil se, ale když jsme se ho za rozednění vydali hledat, našla jsem ho já. Prostě jsem nedokázala stisknout spoušť. Joey klopýtal ke mně, šíji a paže místy ohlodané až na kost. Věděla jsem, že je to moje vina, že je mrtvý, a nedokázala jsem nést odpovědnost za jeho smrt podruhé. Skeeter mě jednou paží

objímal, když Joeyho střelil do hlavy.

Znovu jsem se napila a pak jsem vyšla čekat na zápraží. Slyšela jsem na střeše Mirandu. I když jsem věděla, že jsem ten poslední člověk na světě, kterého chce vidět, rozhodla jsem se vylézt za ní.

„Ahoj,“ řekla jsem, když jsem se ocitla na nejvyšší příčce.

Miranda se ani nenamáhala odpovědět, jen se nevěřícně zasmála.

Sedla jsem si asi metr od ní. Nemluvily jsme, jen jsem chtěla čekat tam, odkud bylo vidět dál

na silnici. Asi po deseti minutách se obloha zbarvila na znamení počínajícího západu slunce.

„Děláš to, abych viděla, že jsou podle tebe pořád ještě naživu. Takže Joey neumřel pro nic za nic.“

„Ne, jenom čekám na svoje holky.“

„Vevnitř máš dvě.“

Vzdychla jsem. „Vevnitř mám další dvě, ano.“

„Víš co? Je jedno, jestli si myslíš, že jsou naživu nebo ne. Jejich životy nejsou o nic důležitější než život Joeyho nebo Bryce nebo Skeetera… nebo Nathana.“

„Nathana?“

„Umře, jestli se ti něco stane. Nevidíš Ashley? Prázdnou a bez naděje? Tak bude vypadat jednoho krásného dne Nathan, až se necháš zabít.“

Při té představě se mi udělalo špatně od žaludku, ale názor jsem nezměnila. „Přebírám plnou

odpovědnost za Joeyho. Máš pravdu. Je to moje vina. Ale nemůžu se omlouvat za to, že dělám, co můžu, aby se ke mně moje holčičky ve zdraví dostaly, a neodmítnu nikoho, kdo mi chce pomáhat.“

Miranda se po mně ohlédla. „Nikdo jiný ti to

neřekne, Scarlet, ale já ano: můžeš jít do háje i s tím blbým nápadem, že svým holkám vyčistíš cestu.

Nakažených je víc než zdravých lidí. Nikdy je nezlikviduješ všechny, a jednoho krásného dne, až budeš sekat jednoho z nich do hlavy sekerou, uvědomíš si, že je to Jenna nebo Halle, ale už bude pozdě. Ale to bude stejně jedno, protože jsou sakra mrtvý!“ Při posledních slovech Miranda zaječela, pevně zaťala oči a vrtěla hlavou, až se jí vlasy lepily potem k obličeji.

Zavřela jsem oči a snažila jsem se zabránit tomu, aby mi její křik vytvářel v mysli obrazy.

„Mirando…“

„Tak přiznáš to?“ ptala se, v očích hněv i zoufalství.

„Nevím. Nevím, co se mnou udělá, jestli si budu muset připustit, že nepřijdou.“

„Ony. Už. Nepřijdou.“

Z oka mi skanula slza. Rychle jsem ji setřela. „Tomu nevěřím.“

„Scarlet!“ zařval Nathan z verandy. Šplhal po žebříku, oči vytřeštěné. „Díváš se?“

„Co?“

„Koukej! Koukni na kopec!“

Přimhouřila jsem oči, abych zaostřila, a uviděla jsem dvě malé postavičky, kráčející vzhůru

do červeného kopce. Skeeter stál na dvoře, křičel a mával rukama. Postavičky se daly do běhu

a tehdy jsem pochopila, že jsou to Halle a Jenna. Z hrdla se mi vydral vzlyk. „Panebože!“ vykřikla jsem. „To jsou ony! To jsou moje maličké!“

Byly samy. Stěží jsem dokázala odvodit, co to může znamenat nebo čím prošly, ale v tom okamžiku

to jediné, co jsem dokázala, bylo šátrat po žebříku. Nathan slezl o pár příček dolů a pak seskočil, protože věděl, že mám naspěch.

„Scarlet! Scarlet!“ zaječela Miranda.

Podívala jsem se na ni a pak na pole, kam ukazovala a uviděla jsem skupinu, tvořenou asi dvěma

tucty nakažených, jak se belhají a klopýtají směrem k mým dcerám. „Ach Ježíši! Ne! Ne!“ začala jsem šplhat po žebříku dolů, ale Nathan mě zarazil.

„Zůstaň na střeše! Ty jsi nejlepší střelec! Já jdu pro ně!“

Neochotně jsem přikývla a šplhala zpátky na svůj hřad na střeše. Věděla jsem, že má pravdu a že to nejlepší, co mohu pro své dcery udělat, je odstřelovat nakažené z výšky. Nathan, Skeeter a Bryce, s různými zbraněmi v rukou, se rozběhli, aby byli u mých děvčat dřív než ti druzí.

Jenna a Halle ještě pořád běžely k domu, ale hrozilo, že je odřízne skupina Tupounů, ubírajících se

k nim přes pole. Neměly zdání, co se skrývá za pšenicí, ale nepřestávaly běžet, i když jsem začala střílet do pole.

„Ježíši! Ježíši, Scarlet!“ řekla Miranda. Spěchala k žebříku a pak šplhala dolů, sprintovala ze

všech sil k silnici a křičela na holky, aby si pospíšily. Ashley se rozběhla pár kroků za ní, ale Miranda na ni namířila prst. „Zůstaň u dětí, Ashley! Zůstaň

u dětí!“

Ashley hodila sestře pistoli a pak vzhlédla nahoru ke mně. Přitiskla jsem si pušku k líci a zadívala

jsem se hledím. Natáhla jsem, zamířila a stiskla spoušť. Složila jsem prvního nakaženého. Odklonila jsem tvář. „Utíkej, Jenno! Utíkejte k domu! Jsou na poli! Na poli!“

Jenna zpomalila a ohlédla se. Neviděla, že se blíží.

„Utíkej!“ řvala jsem.

Jenna se ohlédla, popadla Halle za ruku a vyrazila k Nathanovi a Skeeterovi. Slyšela jsem, jak

muži volají na mé děti – gestikulovali na ně, aby si pospíšily. Slyšela jsem vyděšený výkřik Halle, rozléhající se dusným letním podvečerem.

Znovu jsem natáhla, zamířila a vystřelila. Popadla jsem další náboj, nabila a pak zopakovala celý proces. Za léto jsem získala takovou praxi, že jsem nabíjela takřka poslepu, ale čím víc Tupounů jsem odpravila, tím víc jako by jich bylo.

Z pšenice se vynořil první nakažený. Jenna se zarazila a zaklonila se tak prudce, až upadla naznak a strhla Halle s sebou.

Nepřestávala jsem střílet a chlapi i Miranda křičeli, aby upoutali pozornost skupiny. Mezi mými

přáteli a děvčaty stála hradba těl, nakažení se rozestupovali oběma směry.

Děvčata se objímala navzájem a křičela. „Mami!“ naříkala Jenna. „Mami!“

Potlačovala jsem strach a pokračovala ve střelbě, zaměřovala jsem se na Tupouny, kteří se natahovali po mých dcerách. Byla jsem si jistá, že

Nathan a ostatní zabíjejí každého nakaženého, který jim přijde do cesty, ale holky byly bezbranné.

Ruce se mi při nabíjení třásly, ale přinutila jsem se zůstat soustředěná, odpravit všechno, co se

přiblíží k mým dětem. Náhle se z druhé strany louky vynořil Nathan a holky popadl. Nejdřív zaječely

a pak je Nathan strčil za sebe. Zamířila jsem na nakaženého, který k nim stál nejblíž, a složila jsem ho, ale za ním se blížili tři další a já nestíhala dost rychle nabíjet.

Nathan odstrčil nejbližšího, ale zatímco jsem

nabíjela, zazněl výstřel. Nakažený padl. Skeeter nabil a znovu vystřelil. Puškohledem jsem viděla, jak Nathan něco říká holkám. Přikývly a pak zmizely

v severním poli.

Srdce mi málem pukalo, když jsem je ztratila z dohledu, ale dál jsem odstřelovala všechny Tupouny, kteří se je pokoušeli následovat. Děsivý, bolestný výkřik mě přiměl zběsile zapátrat puškohledem v okolí. Zastavila jsem se u Bryce, který se bránil Tupounům, jež měl před sebou, ale byl napaden zezadu. Miranda zblízka střelila toho, co na Bryce zaútočil, do spánku, a pak padla se svým přítelem k zemi. Nepoznala jsem, na kterém místě byl zraněný, ale oba byli zbrocení Bryceovou krví.

Odtáhla jsem bradu od pušky a pak jsem se přinutila znovu nabít a opět po nich pátrat. Miranda

běžela pozadu, jednou rukou táhla Bryce, druhou střílela.

„Ne!“ křičela a mířila na Tupouny, kteří se k ní stahovali. „Pomozte nám!“

Střílela jsem jednoho po druhém. Skeeter taky, ale Mirandě se podařilo vypálit už jen dva výstřely,

než mi výhled na ni zakrylo půl tuctu nestvůr, které se pak začaly krmit. Když se vzduchem rozezněly její výkřiky, naplněné čirou hrůzou, pevně jsem zavřela oči. Práskl výstřel ze Skeeterovy pušky.

I poté, co Skeeter ukončil její utrpení, vznášely se ozvěny jejího křiku ještě několik vteřin v okolních pšeničných polích.

Vzhlédla jsem a uviděla, jak se Nathan, Jenna a Halle vynořují z pole a pak běží přes silnici směrem k zápraží. Sledovala jsem holky, dokud je Ashley nezahnala do bezpečí domu, a pak jsem se znovu zadívala puškohledem. Nathan běžel směrem ke skupině s mou sekerou, aby pomohl švagrovi.

I když jsem toužila jít do domu a obejmout svá děťátka, věděla jsem, že nikdo z nás není v bezpečí, dokud se nezbavíme posledního Tupouna v dohledu. Jednu chvíli se zdálo, že je jich nekonečný počet, a vzápětí už jich zbylo jen několik. Střílela jsem, Skeeter střílel a Nathan se oháněl sekerou. Těla ležela všude na silnici i v příkopech. Vypadalo to jako scéna z filmového hororu – strašlivý masakr. Nathan a Skeeter se nevraceli k domu, místo toho stanuli nad těly Mirandy a Bryce. Leželi vedle sebe, ohlodaní a zkrvavení. Skeeter vytáhl pistoli a střelil Bryce do hlavy. Už předtím se postaral, aby se Miranda nevrátila. Bylo zbytečné vyplýtvat

další náboj.

Slezla jsem po žebříku dolů a zůstala stát v šoku, zatímco se před mýma očima vyhrnuly ze síťových dveří Jenna a Halle a vrhly se na mě.

Nevěděla jsem, jestli jsem se zhroutila já nebo ony, ale všechny tři jsme najednou seděly na verandě a vzlykaly.

Ashley zůstala okamžik stát nad námi a pak se rozběhla směrem k silnici. Její nářek zněl jako doprovod k mému shledání s dětmi. Elleny a Zoe stály zděšeně ve dveřích, žádná z nich zřejmě nedokázala pochopit, co se tu právě událo, ani scénu na verandě. Všichni plakali, štěstím i smutkem.

Padala noc a Skeeter s Nathanem doprovodili Ashley zpátky do domu. Vzlykala, bránila se, chtěla

zůstat u sestry. Skeeter ji musel násilím odvést domů.

Nathan pozoroval Ashley a Skeetera, dokud nezmizeli za dveřmi, a pak shlédl na mou rodinu a pousmál se. „Máš to ale neuvěřitelná děcka.“

„Miranda?“ zeptala jsem se, i když odpověď už jsem znala.

Vzdychl. „Napadli Bryce. Snažila se ho zachránit. Nestihl jsem to k nim včas.“

Halle měla obličej zabořený pod mou paží a špinavé nehty mi zarývala do kůže. Políbila jsem ji

na temeno. „No tak, holky. Už vás mám. Půjdeme dovnitř.“

Nathan nám pomohl vstát a vstoupili jsme dovnitř společně. Holky byly špinavé a nebyla jsem si jistá, ale připadalo mi, že mají na sobě pořád to samé oblečení, které si oblékly tehdy ráno, když jsem je viděla naposled.

Nedokázala jsem na ně přestat civět ani se usmívat. Působilo to na mě takřka neskutečně.

„Viděly jsme tvůj vzkaz,“ řekla Jenna a snažila se neplakat.

Potřásla jsem hlavou. „Kde je táta?“

„Byl pokousaný,“ řekla Halle bojácným hláskem.

„Přinutil nás odejít bez něj,“ dodala Jenna a hlas se jí chvěl. „Přinutil nás.“

„Psst, psst,“ objala jsem je obě. „Jak dlouho jste samy?“ Nevěděla jsem, proč se ptám. Nebyla jsem si jistá, zda to chci vědět, ani jestli na tom vůbec záleží.

„Nevím,“ řekla Jenna. „Týden? Myslím.“

„Páni,“ řekl Skeeter. „Drsňačky po mámě.“ Jenna s úsměvem kývla a opřela si hlavu o mou hruď. „To říkal táta taky, když jsme od něj odcházely. Říkal, že to dokážeme, protože jsme drsňačky po tobě.“

Pohlédla jsem na Nathana, který k sobě tiskl Zoe a Elleny. Bylo mi nanic při pomyšlení, že moje

sladké holčičky byly tak dlouho samy, a nebyla jsem si jistá, zda chci vědět, čím za tu dobu prošly.

„Kdybyste jim nevyčistili cestu, sotva by se jim samotným podařilo přejít přes Shallot,“ řekl Nathan. „Mělas pravdu. Nebylo to pro nic za nic.“ Přikývla jsem a znovu holky objala. „Pojďte, děťátka. Umyjeme vás.“ Halle zakňourala, ale já ji políbila do vlasů. „Už jsi v bezpečí.“ Pohlédla jsem na Jennu. „Kdy jste naposled jedly? Nebo

spaly?“

Svraštila obočí. „Už to bude dost dlouho.“

Přivinula jsem si ji k hrudi. „Tak jo. Tak jo, už je po všem. Nathane?“

„Jdu na to,“ zamířil rovnou do kuchyně.

Pomohla jsem holkám umýt a rozčesat vlasy. Bylo to nepřekonatelně úžasné, dělat něco tak

všedního a přitom poslouchat, co zažily na své děsivé cestě. Seděla jsem s nimi u stolu a sledovala, jak se cpou, a jakmile měly plná bříška, odvedla jsem je do Bryceovy a Mirandiny ložnice a uložila jsem je.

Z druhého pokoje jsem slyšela, jak Nathan pobrukuje pro Zoe a Elleny.

Halle pevně sevřela v prstech moje zápěstí.

„Neodcházej, mami.“

Zavrtěla jsem hlavou, zvedla její ručku k ústům a políbila ji. „Už se nikdy neodloučíme.“

„Slibuješ?“

„Slibuju. Jste moc statečné,“ políbila jsem Halle na čelo a pak jsem se zadívala Jenně do očí

a dotkla se jejího líčka. „Moc statečné.“

Děvčata se uvelebila a za deset minut už obě tvrdě spala. Nathan vstoupil a chvilku je s úsměvem pozoroval. „Jsou krásné.“

„Děkuju,“ prudce jsem nasála vzduch, abych zadržela vzlyk, který se mi dral z hrdla.

„Budeš spát tady?“ zeptal se.

Přikývla jsem. „V křesle. Abych tu byla, kdyby se probudily. Nejspíš zapomenou, kde jsou.“ Nathan si klekl vedle mě a políbil mě na citlivé místečko hned pod uchem.

Opřela jsem se o něj. „Kde je Ashley?“

„Je u ní Skeeter. Cítí se hodně osaměle.“

„To si umím představit.“ Vzdychla jsem.

„Oba ztratili svou životní lásku. Tuhle jedinou strašnou věc mají společnou, a mohou si navzájem pomoct ji překonat.“

Chvíli jsme se objímali a pozorovali mé spící maličké.

Jenna sebou párkrát cukla, neschopna

uniknout boji o přežití ani ve spánku. Doufala jsem, že časem zase bude moci odpočívat v klidu –

a my všichni také.

„Nemůžu od nich odtrhnout oči,“ zašeptala jsem.

„Napůl se bojím, že kdybych se podívala jinam nebo kdybych usnula, tak zmizí.“

„Věř mi, jsou tady. Jsou v bezpečí a my to tak udržíme.“

Pohlédla jsem na něj, dotkla se jeho obličeje a políbila jsem ho na rty. „Vážně jsem nechápala, když jsi říkal, že konec světa je to nejlepší, co tě kdy potkalo, a jak je to skoro dokonalé. Ale když je tu teď celá naše rodina… živá a zdravá… tak tomu rozumím.“

„Naše rodina, hm?“ usmál se.

„Konečně jsou tady,“ nevěřícně jsem potřásla hlavou. Ušklíbla jsem se, když mi v hlavě náhodně vytanula myšlenka. „Čtyři holky. Máš proti sobě přesilu.“

„Myslím, že si s tím poradím.“ Zasmála jsem se. „Miluju tě.“

Svraštil obočí a usmál se, jako by v něm ta slova probudila takovou radost, až to zabolelo. „Teď je to dokonalé.“

Epilog

Scarlet

Jenna se soustředila a ignorovala pot, který jí kapal do velkých hnědých očí. Opírala si pažbu pušky

o rameno. Měla patnácté narozeniny a Skeeter ji každou chvíli vyzve, aby s ním vyšla do terénu.

Bůhvíproč zavedl zvyk, že když měl někdo narozeniny, vyzval ho ke střelecké soutěži. Vítěz pak dostal plechovku broskví, delikatesu, kterou jsme si šetřili pro zvláštní příležitosti. Jaksi se stávalo, že i když Skeeter dokázal kohokoli z nás porazit levou zadní, o narozeninách vždycky o chloupek prohrával.

„Letos ho porazím doopravdy, mámo.“

„Jo?“ rozhlédla jsem se po hranicích pozemku. Byla jsem na řadě s hlídkováním, i když už

od vypuknutí epidemie uplynul víc než rok a těch několik málo Tupounů, kteří klopýtali kolem, už bylo tak rozložených, že jsme ani nemuseli vynakládat valné úsilí, abychom je složili. Obvykle stačilo strčit do nich, povalit je na zem a dupnout jim na hlavu. Bylo to hodně podobné jako zmačkat prázdnou plechovku od limonády – vnitřnosti měli na kaši. Dokonce i Elleny už jich takhle pár odpravila.

Stále jsme se však střídali v hlídkování na střeše statku. Překvapivý útok pořád ještě představoval nebezpečí, zvlášť v takové dny jako dnes, kdy budou všichni pobíhat, oslavovat a zapomenou na opatrnost.

Zadívala jsem se na kříže pod dubem. Půda na hrobech už zarostla travou, rovy se sesedaly.

Ashley vyšla na zápraží, podívala se nahoru na Jennu a na mě, oči si zaclonila rukou před ostrou sluneční září. „Jdete, nebo co?“ zeptala se s úsměvem.

Jenna se zmohla na pousmání. „Jenom si zkouším mušku.“

„Překvapíš ho,“ dloubla jsem ji do ramene.

„Překvapím všechny.“

Nato slezla Jenna opatrně po žebříku a sešplhala na zápraží. Dohnala Elleny a zavěsily se do sebe.

Za poslední rok navázaly pevné pouto a staly se z nich nejlepší přítelkyně – obě žily se vzpomínkami, jaké by s sebou žádné dítě jejich věku nemělo vláčet. Elleny s nočními můrami, které jí zbyly po Kevinovi, a Jenna s pocitem viny, že nechala svého otce zemřít. Kromě prvního dne nespala bez probouzení celou noc několik měsíců, trýznily ji poslední chvíle, které prožila s tatínkem. Elleny chápala její bolest tak, jak to nikdo jiný nedokázal, a staly se nerozlučnými.

„Mami!“ zavolala Halle a posunula si brýle ke kořeni nosu. „Jdeš dolů?“

„Ne, prosím. Jsem na hlídce.“

„Jů,“ zakňourala a kopala do hlíny.

Nathan sestoupil ze zápraží, na jedné ruce nesl Zoe a druhou zvedl do náručí Halle. Políbil Halle

na líčko. „Já tě doprovodím, panenko.“ Nathan ke mně vzhlédl, mrknul a pak následoval Elleny

a Jennu na volnou louku.

Rozhlédla jsem se kolem sebe, usilovně jsem kontrolovala různá místa puškohledem a pak jsem se vrátila k pozorování mé šťastné rodinky, pochodující k místu, které Skeeter vybral pro soutěž.

Ashley zůstala, stála nad hroby svého otce, sestry, Bryce a Coopera. Upírala oči na kříže, které jim vyrobila, a její ústa formovala slova, jež jsem neslyšela. Konečně bouchly domovní dveře a objevil se Skeeter. Přišel zezadu k Ashley a něžně ji objal kolem pasu. Chvilku tam stáli a Ashley se mu zády opírala o hruď. Skeeter se naklonil, aby ji políbil na tvář, pak ji vzal za ruku a odváděl ji.

Skeeter a Ashley u sebe dlouho navzájem hledali oporu poté, co jsme všechny ostatní ztratili. Jejich přátelství se změnilo v něco víc a vlastně to nebylo překvapení, ale bylo zajímavé sledovat je, jak se navzájem milují a současně stále truchlí a neopouští je láska k Jill a Cooperovi. Žili jsme v podivném novém světě, kde i vztahy vyžadovaly nové porozumění.

Zatímco všichni, které jsem milovala, kráčeli ruku v ruce nebo zavěšení jeden do druhého, zazněl

z dálky známý a přesto cizí zvuk. Jakmile jsem ten zvuk uslyšela, poznala jsem ho, ale už to bylo tak dávno, co jsme slyšeli nebo i viděli letadlo, až bylo snadné uvěřit, že je to možná jen moje představa. Vstala jsem na střeše a snažila se určit, z kterého směru ten tlumený, vířivý zvuk vzduchu přichází.

Otočila jsem se a zaclonila si dlaní oči před prudkým sluncem. Zvuk leteckých motorů se ozýval, ale letadla samotná nebylo nikde vidět. Nathan,

děvčata, Ashley a Skeeter zůstali stát na poli, všichni do jednoho s tváří obrácenou k nebi.

Zvuk se blížil a těsně předtím, než se ocitl až u nás, objevily se dvě tryskové stíhačky, bok po boku.

Mířily k severovýchodu.

Instinktivně jsem zavolala na Jennu a ona stejně instinktivně vytrhla Halle z Nathanovy náruče

a rozběhla se k domu. Všichni spěchali k zápraží a mluvili jeden přes druhého vzrušeným tónem.

„Kam myslíš, že letí?“ zeptala se Ashley hlasitě – nejspíš adresovala svá slova mně.

„Do Wichity, zdá se. Je to asi půldruhé hodiny tamtím směrem, ne?“ odpověděla jsem.

Jenna pobízela Halle nahoru po žebříku a obě si sedly těsně vedle mě. Letadla už byla z dohledu,

ale my jsme nespouštěly oči z obzoru.

Nathan postavil Zoe na zem. „Tímhle tempem bych řekl, že už tam budou.“

Sotva Nathan dokončil větu, zastínila slunce jasná záře a pak se vytvořil hřibovitý mrak, stoupající kilometry do výše k obloze. Všichni jsme na to nevěřícně civěli. Pamatovala jsem si, že jsem vídala hřibovitá mračna v televizi, ale na vlastní oči… připadalo mi to neskutečné.

„Co je to?“ přerušila Halle konečně ticho otázkou.

„Je to jaderná bomba?“ ozvala se Ashley a její tón zvěstoval rostoucí paniku.

„Jak daleko jsme asi od Wichity?“ zeptal se Skeeter. Nathan pokrčil rameny. „Kolem stovky kilometrů, určitě.“

„Měli bychom jít dovnitř. Nevím, co je to za bombu, ale…“

„Ach panebože,“ řekla jsem, protože jsem uviděla nad obzorem stoupat vlnu prachu. Mířila k nám.

„Jděte, Jenno! Jděte!“

Nathan a já jsme pomohli holkám slézt po žebříku a já sestoupila po několika příčkách a zbytek

seskočila, když jsem uviděla, jak se mrak rychle blíží.

„Dovnitř!“ zaječela jsem. Zavřela jsem dveře

a utíkala pro ručníky, abych je nacpala do štěrbin pod nimi. Ashley a Skeeter zatahovali přikrývky, které jsme v noci používali k zakrytí oken, a Nathan strkal ručníky pod zadní dveře.

Zůstali jsme stát v obývacím pokoji, prudce oddechovali a civěli na sebe. Zavrtěla jsem hlavou na Nathana, protože jsem nevěděla, co ještě by se dalo udělat. Venku se ozval rachot. Jenna, Halle a Elleny se ke mně rozběhly a já je všechny objala, přičemž jsem sledovala, jak Nathan objímá Zoe.

Ashley vklouzla pod Skeeterovu paži a zvedla k němu oči. „Co budeme dělat?“

Skeeter přelétl místnost pohledem, zatímco burácení sílilo. „Všichni k zemi.“

Schoulili jsme se k sobě a čekali, až se přes nás tlaková vlna převalí. Dřevěná konstrukce statku zavrzala pod nárazem a o severní vnější zeď zabubnovala hlína. Tři okna na té straně se vysypala, sklo se rozlétlo po jídelním stole a po podlaze. Držela jsem holkám hlavy dole a modlila jsem se, aby

to tím skončilo.

Jen co vlna udeřila, už byla pryč. Všichni jsme se po sobě zvolna podívali a uvažovali, co dál.

Ashley popotáhla. „Jsme dost daleko, pokud je nějaké záření?“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ ozval se Nathan. „Nemůžu uvěřit, že bombardovali město. Rok po tom, co

to všechno začalo? To vůbec nedává smysl.“

„Možná jsou města ztracená a tohle je jejich způsob, jak je vyčistit?“ nadhodil Skeeter. „Takhle

můžou zlikvidovat spousty Tupounů.“

„Takže to znamená, že lék neexistuje?“ zeptala se Elleny.

„Zatím nic nevíme,“ řekla jsem. Halle byla stočená do klubíčka v mém klíně, třásla se. „Pssst,

malá. Všechno dobře dopadne.“

„Budou nás bombardovat?“ zeptala se Jenna.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Jsme ode všeho tak daleko…“

„Ale co Shallot?“ otázala se Elleny. „Byl plný Tupounů. Co jestli hodí bombu tak blízko od nás?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že ne, zlato. Většina Tupounů už odtamtud odešla. Nejspíš do Wichity.“

„Doufám, že tam žádní nezbyli,“ ozvala se Ashley.

„Vydržet takhle dlouho, a pak se stane tohle. To je příšerné.“

„Myslím, že ve městech by nikdo dlouho nepřežil,“ poznamenal Skeeter. „Myslím, že prozatím bychom všichni měli zůstat v domě. Počkat, až se vzduch vyčistí. Budeme pár dní sledovat, jak se chová Butch, pozorovat spad. Nechápu, proč by riskovali shazování jaderných bomb. Stačila by obyčejná.“

Nathan přikývl. „Souhlasím. Nemá smysl se rozčilovat.“

„Tak jo,“ řekla jsem. Vstala jsem a zvedla i holky.

„Slyšely jste to? Oslava narozenin se překládá dovnitř.“

Jenna zkřivila pusu. Vzala jsem její tvář do dlaní.

„Jedno po druhém. Je tu jedna plechovka broskví na tvoje jméno.“

„Dáš mi jednu, Jenno? Prosíííím?“ žadonila Halle. Odešla jsem od nich do sklepa a prohledala spižírnu.

Nathan přišel za mnou dolů. Sundala jsem

z police plechovku a podívala se po něm zpod řas.

„Nevydrželi jsme takhle dlouho, abychom umřeli na nemoc z ozáření, že? Neříkals to jen proto, aby se nám ulevilo?“

Nathan zavrtěl hlavou a přitáhl si mě do náručí. „Ne, lásko. Skeeter má pravdu. K čemu by bylo

použít radioaktivní bombu? Ledaže by k tomu měli nějaký konkrétní důvod – jinak myslím, že to nedává zvláštní smysl.“

„Vážně?“

„Vážně.“

Zhluboka jsem se nadechla a pevně ho objala, a pak jsem ho následovala po schodech nahoru.

I přes jeho slib mě zachvátil dusivý pocit děsu. Jenna a Elleny se připlazily k oknu a odtáhly přikrývku.

„Mámo! Je to sníh?“

Vstala jsem a přistoupila k oknu, vykoukla jsem štěrbinou mezi prkny. „Ne,“ řekla jsem tiše při pohledu na načechrané, tmavé cáry, snášející se k zemi.

„To je spad, co?“ zeptal se Skeeter.

Nathan se naklonil, aby měl lepší výhled skrz největší štěrbinu. „Spad není sám o sobě radioaktivní. Může to být jen prach a suť z výbuchu.“

Všichni si odnesli toho večera přikrývky a polštáře do sklepa v naději, že bude-li nás od popela, pokrývajícího trávu venku, dělit další vrstva zdiva, budeme lépe chráněni. Než se setmělo, nahromadilo se na zemi tolik spadu, že to vypadalo jako deka ze špinavé vlny.

Když děti usnuly, Skeeter a Nathan probírali, co by spad – ať už je radioaktivní, nebo ne – mohl udělat s naší zásobou vody. Mluvili i o jiných děsivých věcech, dokud je Ashley nepožádala, aby toho nechali. Bylo však už pozdě – i poté, co jsme se uvelebili a snažili trochu prospat, přistihla jsem se, že v obavách civím do stropu.

Nathan mě políbil na spánek. „Myslím, že to dobře dopadne, Scarlet. Fakt myslím.“

„Ale co když ne? Jak před tím můžu zachránit naše děti?“

Nathan neodpovídal, což mě vyděsilo ještě víc.

Víčka mi právě začínala těžknout natolik, aby zůstala zavřená, když se Skeeter přištrachal

k jednomu z malých okének, lemujících horní okraj východní stěny. Stoupl si na špičky a jen taktak se mu podařilo vykouknout.

„Aby mě čert vzal,“ pronesl tiše.

„Co je?“ řekl Nathan. Nebyl tak vysoký jako Skeeter, takže poskočil. Vyměnili si pohledy.

„Co vidíte?“ podepřela jsem se lokty.

Muži se hnali ke schodům. Jejich kroky se ještě zrychlily, když křižovali kuchyní a obývacím pokojem. Slezla jsem z kavalce a následovala je. Zajíkla jsem se, když jsem zahlédla to, co je tak ohromilo. Popel pořád padal z oblohy, šedý jako zamračený zimní den.

„Bude bouře?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ Nathan přeskakoval pohledem mezi padajícím a hromadícím se popelem. „Spad je

v atmosféře.“

„Jak dlouho to takhle zůstane?“ vyptávala jsem se dál.

Nathan potřásl hlavou. „Nevím, zlato.“ Poprvé mi připadalo, že má v hlase skutečnou obavu.

„Nevím.“

Šest dní po výbuchu už jsme všichni pociťovali účinky věznění v domě. Děti se hádaly a dospělí byli popudliví. Bez možnosti vyjít si na lov jsme byli nuceni udělat značný zářez do vzácných a ztenčených zásob ve spižírně.

Stála jsem ve sklepě, držela tři plechovky cizrny a tekly mi slzy. Ashley mi vzala konzervy z náručí

a položila si tvář na moji.

„Dobře to dopadne, jasný? Jsi jen frustrovaná, ale dobře to dopadne.“

Přikývla jsem, otřela si oči a vzala od ní nazpátek plechovky. „Ano. Nic se nám nestane.“

„To je dobře,“ vydechla Ashley úlevou. Nepůsobila jsem zrovna přesvědčivě, ale chtěla mi věřit,

takže se dala snadno oklamat.

Vyšly jsme spolu nahoru a pozdravily děti, které už seděly u jídelního stolu. Nathan se po mně

podíval a hned věděl, že jsem rozrušená. Vytáhla jsem ze zásuvky otvírák na konzervy a začala jsem rozdělovat cizrnu do misek, přičemž jsem zaznamenala, že chybí náš obvyklý veselý večerní hovor –nebo jakýkoli hovor. Holky civěly do svých misek a vypadaly sklíčeně, ale Skeeter a Nathan už

neměli v zásobě žádná útěšná slova.

„Až bude venku čisto, budeme muset dokončit oslavu Jenniných narozenin,“ přisedla jsem si ke stolu. „Vážně se nadřela, aby tě porazila, Skeetere.“

Skeeter se nuceně pousmál. „Jo, vážně, Jenno?“ Jenna nevzhlédla od své misky. Nepromluvila. Nad beznadějí v její tváři mi pukalo srdce.

„Malá?“ řekla jsem tiše. Zvedla své laní oči a střetla se s mým pohledem. „Tohle nepotrvá věčně,

věř mi.“

Jenna se zvolna obrátila k obývacímu pokoji a vyhlédla z okna. Vyvalila oči a vstala. „Mámo!“ Poprvé po téměř celém týdnu nepadal z oblohy popel. Podívala jsem se na Jennu a pak na Nathana. Všichni zároveň vstali a hnali se k oknu, a pak dům naplnily vzdechy úlevy a smích.

Elleny sáhla na dveře, ale Nathan ji zarazil. „Ještě ne.“

„Jak to myslíš? Proč ne?“ ptala se Jenna a do očí jí okamžitě vhrkly slzy.

Nathan jí užuž chtěl odpovědět, ale zarazil se. Pauzu, jež následovala, vyplnilo vzdálené, jednotvárné bušení.

„Co to je?“ zeptala se Ashley. Znovu se zaposlouchala. „Je to to, co si myslím, že to je?“ Nad námi proletěla černá helikoptéra a pak opsala široký oblouk. V němém úžasu jsme sledovali, jak se vrací, okamžik se vznáší nad silnicí a pak klesá a přistává těsně za ústím příjezdové cesty.

Vystoupili z ní čtyři muži se zbraněmi a já se jich najednou bála víc než popela. Klusali přes trávník

k verandě a všichni jsme sebou trhli, když se ozvalo bušení na dveře.

„Elleny, odveď holky do sklepa,“ řekla jsem, nespouštějíc oči ze dveří.

„Ale…“ začala.

Dveře se otevřely a Nathan si ochranitelsky stoupl přede mě.

Muži nebyli vojáci. Vypadali spíš jako URNA, černí od hlavy k patě a v helmách s velkými,

průhlednými ochrannými štíty. Muž vpředu se ohlédl na ostatní, stejně překvapený, že nás vidí, jako

my byli překvapeni z pohledu na ně.

Vrtule helikoptéry dosud vrčela, takže muž vpředu promluvil hodně nahlas. „Jsem desátník Riley Davis, pane! Hledám Skeetera McGeeho!“

Ashley popadla Skeetera za paži, oči vytřeštěné.

„To jsem já,“ řekl Skeeter.

„Mám v helikoptéře paní April Keelingovou. Vyzvedli jsme ji ve Fairview. Říkala, že tu můžou být trosečníci, včetně vás, pane!“ pravil desátník. Koutky úst se mu zvlnily v úsměvu. „Jsem rád, že měla pravdu!“

Skeeter se obrátil k Ashley. „April! Z kostela!“ Otočil se k desátníkovi. „A její děcka?“

„Všichni zdrávi, pane.“

„Ten popel,“ ozval se Nathan. „Výbuch. Víte o něm něco?“„Ano, pane. Letectvo dostalo rozkaz

zaměřit největší koncentrace nakažených, pane.“

„Ale je to radioaktivní?“ vyptávala jsem se.

„Ne, paní,“ odpověděl desátník. „Ten spad, to je jen suť z výbuchů. Zaměřují všechna velká

města.“

„Takže nezbylo nic? Z ničeho?“ zeptala jsem se.

„Města byla zamořená, paní,“ odvětil desátník Davis.

„Všechno se pálí. Ale my vyzvedáváme ty,

kdo přežili na odlehlejších místech.“

Zalétla jsem pohledem k Nathanovi a pak zpátky k desátníku Davisovi. „Můžete být konkrétnější?

Jak daleko sahá epidemie?“

Desátníkova tvář pohasla. „Všude, paní. Je to všude.“

Nathan přešlápl. „Budou bombardovat i mimo města?“

„Venkov nechávají na pokoji, žádné strachy,“ desátník si nadhodil zbraň na rameni.

Vydechla jsem úlevou a ohlédla jsem se do kuchyně.

Holky vykukovaly za rohem. Dala jsem jim znamení, že se k nám klidně mohou připojit. Po

několika vteřinách váhání ke mně přišupajdily, jedna za druhou.

Desátník pohlédl na děti. „Byli bychom pro vás přiletěli už před několika dny, ale popel helikoptéry zahlcuje. Omlouvám se, pane, ale nemáme moc času. Tohle je celý váš tábor, jste všichni?

Máme pokyn vyzvednout všechny trosečníky, kteří o to stojí, a dopravit je do našeho areálu.“

Nathan se podíval na mě a pak zase na desátníka.

„Do areálu? Kde?“

„Asi sedmdesát kilometrů na jih od naší pozice, pane. McKinneyho nemocnice.“

„To není areál,“ uvažovala jsem horečně. Vydrželi jsme tak dlouho, aniž jsme se s někým setkali –

bylo toho na mě moc najednou.

Desátník se usmál. „Teď už je. Vystavěli jsme zdi a přeinstalovali tekoucí vodu. Teď pracujeme

na elektřině.“

Ashley se obrátila ke Skeeterovi, na tváři široký úsměv při představě takového luxusu.

„Kolik lidí zatím přežilo?“ zeptal se Nathan. Desátník zkřivil ústa. Viděla jsem, že by nám rád předal lepší zprávy. „Ne tolik, kolik bychom rádi,

ale každým dnem přicházejí noví civilisté. Je mi líto, pane, ale měli bychom vyrazit. Brzo bude tma

a nám dochází palivo.“

Nathan a Skeeter si vyměnili pohledy a pak se Nathan obrátil ke mně. „Co myslíš?“

Zavrtěla jsem hlavou. Bylo to v té chvíli příliš velké rozhodnutí. Nevěděli jsme, kdo tihle muži

jsou. Možná se dostaneme do McKinneyho nemocnice a zjistíme, že je to spíš vězeňský tábor, ale

možná také azyl.

Podívala jsem se na holky. „Chtějí nás odvézt někam do bezpečí.“

Jenna svraštila obočí. „Tady jsme v bezpečí.“

Zoe vzhlédla k Jenně a pak napodobila její výraz. „A nejspíš by nám nedovolili vzít Butche.“

S úsměvem jsem je políbila na čelo a pak jsem se obrátila k Nathanovi. Přikývl a pohlédl

na Skeetera a Ashley.

„Zůstáváme?“ zeptala se Ashley. Zapátrala ve všech tvářích a pak se zhluboka nadechla, na rtech odhodlaný úsměv. Obrátila se k desátníkovi.

„Zůstáváme.“

„Pane?“ obrátil se desátník na Skeetera.

Skeeter k sobě přivinul Ashley. „Vyřiďte April, že jsem jí vděčný, že vás za námi poslala, hoši, ale nám je tady dobře.“

Desátník se ohlédl po svých mužích, kteří se všichni tvářili nechápavě, a pak znovu po nás.

„Kdybyste si to rozmysleli, připevněte na střechu něco hodně nápadně barevného, třeba deku.

Budeme provádět okružní hlídkové lety. Hodně štěstí, pane!“

Desátník si přiložil k ústům malou vysílačku. „Pedro volá štáb, přepínám.“

Nějaký muž z vysílačky potvrdil příjem přes chraplavé spojení.

„Jo, jsme tady na Červeném vrchu. Civilisté se rozhodli zůstat, přepínám.“

Po krátké odmlce vysílačka znovu zachraptěla.

„Rozumím.“

Desátník nám pokynul a muži se vrátili do své helikoptéry. Za pár vteřin už byli ve vzduchu a z dohledu.

„Lidi existují!“ zvolala Zoe se širokým úsměvem. Spráskla ruce a propletla si prsty.

Obloha byla skoro jasná, spad z výbuchu konečně zmizel. Vyšplhala jsem po žebříku a ostatní mě jeden po druhém následovali. Stáli jsme a viděli na kilometry daleko všemi směry. Během uplynulých měsíců bylo vidět méně Tupounů. Před výbuchem uplynul skoro měsíc od chvíle, kdy se poslední z nich zatoulal příliš blízko k ranči. Nevěděli jsme, co to způsobilo. Možná se všichni přestěhovali

do města, nebo je možná jiní nám podobní soustavně vyhlazovali. Nakonec se jich svět zbaví. Nebudeme žít věčně ve strachu.

Nathan sáhl po mé ruce a vzdychl – sdílel mou nevyřčenou úlevu, že jsme se rozhodli správně. Na Červeném vrchu jsme pány svého osudu,

vychováme co nejbezpečněji své děti a budeme se navzájem ochraňovat ve světě plném nočních můr a nejistoty. Nás osm si tu vytesalo svůj domov

a nejenže jsme přežívali. Žili jsme.

Zoe a Halle se ke mně přivinuly, hltaly očima scénu z jiného světa. Ranč a jeho okolí byly zcela

pokryté popelem, chmurným a jednobarevným, až na malý úsek červené prašné cesty, kterou odkryl vítr, zvířený vrtulí helikoptéry. Přesně takhle měl vypadat konec světa. Usmála jsem se a stiskla Nathanovi ruku. Jestli mě uplynulý rok o něčem poučil, pak jen o tom, že konec znamená jen jedno jediné – nový začátek.

Poděkování

Psaní bývá často samotářská činnost, ale žádný autor na ně není sám. Kdybych neměla po boku svého

manažera, největšího fanouška a nejsilnějšího pomocníka, život by mě rozptyloval natolik, že bych nikdy nenapsala ani větu, natožpak celý román. Tím vším je pro mě můj manžel. Děkuju za to, jak vždycky dokážeš zklidnit vzedmuté vlny, lásko.

Děkuji Wesu Hughesovi za to, jak je vždycky hodný. Roku 2008 pomohl mně, nuzné studentce,

vydělat si na živobytí, a roku 2013 mě nechal, už autorku zápolící s termínem, bydlet ve svém domku pro hosty, abych mohla dokončit Červený vrch.

Tvoje usměvavá tvář a vždy povzbudivá slova mě budou provázet navěky.

Děkuji Amy Tannenbaumové, která si umí poradit se vším, co na ni navalím, ať už je to ranní smích

nebo noční zpanikařené textovky. Nejsi jen moje super-redaktorka-později-agentka, jsi taky jedna

z mých nejdražších přítelkyň. Už jsem říkala, že bych nechtěla prožívat ani jedinou část tohoto

procesu bez tebe, a platí to pořád. Tvoje povzbudivé

proslovy a ustavičný hlas rozumu ve mně budí

soucit s každým, kdo tě nemá. Obrovské uznání patří taky Chrisi Prestiaovi a všem lidem z agentury

Jane Rotrosenové za všechno, co dělají.

Greer Hendricksová nastoupila jako moje editorka v únoru tohoto roku, kdy vystřídala Amy. Amy

mě ujišťovala, že Greer je pro mě ideální, a jako vždy měla pravdu. Greer povznesla moje psaní na vyšší úroveň, bavila mého syna na zadním sedadle, když jsme trčeli v zácpě cestou na autogramiádu, a doslova mi zachránila jeden rukopis – na dovolené, měla bych dodat. Děkuji, Greer. Nemám ráda změnu, ale ty jsi z toho velmi elegantně udělala tu nejbáječnější přeměnu, v jakou jsem mohla doufat.

Už v šesti románech jsem neomluvitelně pominula ve svých poděkováních Nicole Lambertovou.

Nicole mi pomohla založit úplně první webové stránky v době, kdy jsem tam uveřejňovala

po jednotlivých kapitolách Prozřetelnost – ještě než jsem se pustila do vydávání knih vlastním nákladem. K dovršení mé ostudy mi to ani jednou

nepřipomněla. Mám tě ráda, Nicole. Jsi fantastická

přítelkyně.

Před rokem jsem byla v New Yorku na schůzce s génii z Atria Books. Byla jsem obrovsky těhotná, upocená (byl srpen) a pekelně nervózní. V hale na mě čekala Ariele Fredmanová, usměvavá a zábavná a převelice uklidňující. Zdaleka nedokážu vyčíslit, co všechno pro mě udělala, ale vězte,

že je to nejlepší publicistka, jakou si spisovatel může přát. Díky za to, že jsi vším, Mořská panno.

Obrovský vděk náleží mé vydavatelce Judith

Currové, která vládne světu Atria sametovou ručkou.

Je to jedna z nejinteligentnějších a nejzajímavějších osob, se kterými jsem se kdy setkala, přírodní

živel, a přesto se na ni dá bezpečně spolehnout, když potřebuji, aby všechno klapalo, jak má. Děkuji, Judith. Nechtěla bych, aby mě režíroval někdo jiný! Mé velké díky patří i mému týmu v Atrii! Kdybych měla jmenovat všechny, kdo mi pomáhali vymodelovat tento román do současného stavu, potřebovala bych promítat hodně dlouhé titulky, ale využiji téhle příležitosti, abych upřímně poděkovala aspoň několika, k nimž patří: Isolde Sauerová, Ben Lee, Sarah Cantinová, Hillary Tismanová, Jackie Jouová a Kimberly Goldsteinová.

Dále chci poděkovat svému asistentu Coltonovi. Nevím, jak jsem řídila svou kariéru – i svůj život

– předtím, než nastoupil. Děkuji za všechno, co děláš! Připíjím na mnoho dalších děsivých (ale bezpečných) společných cest letadlem!

Doktor Ross Vanhooser se objevoval v mých poděkováních opakovaně. Kdyby ve mě nevěřil

a kdyby mě nepovzbuzoval v prostředí, kde to nikdo jiný nedělal, byly by můj život i kariéra někde

úplně jinde. Tentokrát mi také pomáhal s medicínskými pasážemi Červeného vrchu. Mimo to mi

vždycky poskytl neocenitelné rady, nezištnou pomoc a nekonečné nadšení. Mockrát vám za to děkuji.

Nikdy nezapomenu na vaši laskavost.

Také chci poděkovat Sharon Ronckové. Když ji ostatní žádali, aby nemávala mým praporem tak moc vysoko, hrdě pozvedla druhý. Je mi ctí, že jsem splnila tvé předpovědi! Potřebujeme na tomhle světě víc lidí se srdcem, jaké máš ty.

Děkuji Leah, Mirandě a Ashley za to, že jsem mohla použít jejich jména a za to, že mi dovolily

přidat jejich postavám fiktivní vlastnosti. Spisovatelkám Colleen Hooverové, Karly Laneové,

Lani Wendt Youngové, Eyvonně Rainsové

a Tracey Garvisové Gravesové děkuji za to, že si přečetly Červený vrch a vyhodnotily ho tak, že nejsem úplně šílená, když se řídím svým instinktem a ubírám se úplně jiným směrem. Jsem náramně vděčná za váš čas a nadšení.

Konečně bych ráda poděkovala svým dcerám za to, že jsou tak velké, úžasné osobnosti a dovolí mi, abych o nich psala. Poučila jsem se, co je to velká, všeobjímající, bezpodmínečná láska, když jste vstoupily do mého života. Od roku 1999 žilo mé srdce nezávisle na mém těle. Od roku 2005 se ta radost, strach a napětí zdvojnásobily. Doufám, že rozhodnete-li se být matkami, způsobí vám vaše děti aspoň polovinu té radosti, kterou jste darovaly vy mně. Možná pak pochopíte, proč se na vás dívám tak, jak se dívám.

Ehm, díky za spolupráci, Taterbugu. Jednoho krásného dne, už velmi brzo, mě vyhodíš ze sedla.

A k mému malému chlapíkovi: Jsi vtělená dokonalost. Jsi jedna ze tří věcí, co jsem kdy dokázala.

Přináší mi ohromnou radost, že se nikdy nedozvíš, jaký byl život předtím, než se naše sny uskutečnily, a jsem moc ráda, že díky svým fanouškům mohu pracovat z domova a trávit tak s tebou tolik času, kolik jen je možné, protože jinak bych to ani nechtěla.

Moc a moc pozdravů mým čtenářům! Dokázali jste udělat nemožné pro mou rodinu i pro mě.

Zbloudilá holka z maloměsta se stala autorkou bestsellerů. Jestli tohle není zázrak, tak tedy fakt nevím!