Raine Miller

Aféra Blackstone - Dokonalá vášeň

1. KAPITOLA

Vyznání

Somersetské pobřeží, 1837

Darius si každou neděli strategicky vybíral místo, kam se posadí. Tak blízko, aby zachytil její vůni jen díky tomu, že sedí v kostele těsně za ní. Čekal na to, věděl, co přijde, protože dobře znal, jaký používá parfém. Doplul k němu něžný odér fialek. Ta delikátní sladká vůně ho vzrušovala a uklidňovala zároveň. Vychutnával si okamžiky, kdy mohl vdechovat ty nejmenší částečky z její bytosti. Darius se oddával prostému potěšení z její vůně.

Nejraději měl její krk. Nesmírně rád si prohlížel místo, kam uniká z drdolu pár pramínků vlasů barvy kávy. Zdály se mu o ní divoké sny, představoval si, jak asi vypadá, když se ty nádherné vlasy rozpustí a zavlní se na její světlé, nahé kůži. Snil o tom, jak ji hladí a jak přikládá rty na ono místo, které se mu zdálo tolik přitažlivé. To místo, které se nacházelo na jejím hebkém, poddajném těle, které by ovládl svou pevnou rukou, podmanil by si ho a ono by ho přijalo ve chvíli, kdy by si ji vzal.

Jeho touha po ní nebyla žádnou novinkou. Tento cit se ho zmocňoval už velmi dlouho. Podle Dariova názoru byla Marianne dokonalá.

Marianne nejspíš byla dokonalá, zato její otec se choval jako naprostý idiot. Pan George byl slaboch. Po smrti své ženy se dal na pití a kvůli alkoholu a hazardním hrám přivedl rodinu na pokraj bankrotu. Do Dariových plánů však zoufalý stav jejího otce zapadal naprosto dokonale. Darius byl trpělivý, tušil, že nebude čekat příliš dlouho. Alespoň mu tak její otec připadal.

Vlasy na jejím krku se zachvěly. Věděla to. Pozoroval ji. Zase. Jakmile bohoslužba skončila, Marianne se rozhlédla. Ano, samozřejmě. Stál tam, hleděl na ni – jeho tmavé oči ji volaly, aby se do nich zadívala.

Její otec mu zdvořile pokynul: „Pane Rourku, dobrý den.“

„Pane Georgi. Slečno Marianne, vypadáte dnes překrásně.“ Pan Rourke oba srdečně pozdravil, ale oči upíral pouze na ni.

„Ano, pane, moje Marianne je překrásná. Je po své matce, Bůh dej spočinout její duši.“ Pokřižoval se. „Troufám si říct, že v celém Somersetu není nikdo hezčí,“ chvástal se.

Marianne se cítila ponížená a toužila zalézt pod lavici. Proč otec říká takové věci? Jeho očividné, nechutné pokusy dohodit ji tak bohatému gentlemanovi, jakým Darius Rourke bezpochyby je, byly hrubě nevhodné. Cítila, jak jí po krku stoupá ruměnec.

„Otče, prosím!“ Chytla ho za paži a snažila se ho odtáhnout pryč. Panu Rourkovi věnovala útrpný pohled a tiše zamumlala:

„Omlouvám se.“ Po snaze odčinit otcovo hulvátské chování se otočila k odchodu.

„Cože? Copak každý otec nechce pro své dítě to nejlepší? Zbožňuje tě. Jenom ti prospěje, když ho povzbudím.“ Téměř na Marianne křičel po celou cestu z kostela, takže pan Rourke by musel být hluchý, aby to neslyšel.

„Tiše, otče!“ Sama pro sebe si přísahala, že příští neděli do kostela nepůjde. Neměla tušení, jak by se po tomhle děsivém vystoupení mohla podívat panu Rourkovi do tváře.

Vtom ji cosi přimělo, aby se otočila. A Marianne v té chvíli přesně věděla, co se bude dít, až se otočí.

Pořád stál na tomtéž místě a pozoroval ji. Pan Rourke se vševědoucně usmíval, jako by si byl jistý, že se za ním otočí.

Ach, panebože! Musím být v pekle.

Pan Rourke byl tichý, nejméně o deset let starší muž, s aurou tajuplnosti, která jen podtrhovala jeho charakter, přesto se choval jako gentleman. Při jednání s ostatními si počínal důvtipně, což sice nebylo z toho, co říkal nebo dělal, na první pohled patrné, ale přesto tomu tak bylo. Marianne se líbil. Díky svým ušlechtilým rysům přitahoval pozornost mnoha žen. Byl vysoký, s širokými rameny a nosil skvěle padnoucí evropské obleky. Jeho pleť měla tmavší nádech než bylo typické pro Angličany. Zlatavý odstín

dokonale doplňovaly tmavé vlasy a oči. Byl prostě krásný.

Ale nechme stranou mužskou krásu. Darius Rourke nebyl pro ni.

Žádný muž není pro ni.

Marianne nedokázala pochopit, proč vůbec v souvislosti s její osobou projevuje zájem. Sice byla dobře vychovaná dcera gentlemana, ale její rodinná situace se v posledních letech nebezpečně zhoršila. Její věno zmizelo před dávnými časy vinou otcova pití a karbanu. Marianne se zachvěla, když pomyslela na dluhy, které otec na svých cestách do města nadělal. Přesto jí pan Rourke prokazoval zvláštní zdvořilost a úctu, kdykoli se jejich cesty zkřížily. Vždy se k ní choval jako gentleman, ale Marianne odhalila, že za jeho chováním je cosi zvláštního. Cosi v jeho pozornosti ji rozrušovalo. Velmi rozrušovalo. Jako by dokázal nahlédnout do jejího nitra a přečíst každou myšlenku, která v něm byla ukryta. Když pohlédl svýma lesknoucíma se tmavýma očima jejím směrem, cítila se obnažená a zranitelná. Jako by měla být pohlcena. Jím.

Podle toho, jak ji propaloval pohledem, si musel být vědom její

„touhy“ víc, než tušila. Z každého setkání s tímto mužem odcházela trochu roztřesená, napjatá a zmatená.

Trvalo další měsíc, než Mariannin otec rodinu zcela zruinoval. Darius tím byl potěšen, jelikož to naprosto dokonale zapadlo do jeho plánů.

Zavolal si otce i dceru do svého domova pod záminkou letního pikniku. Připravil oběd pod širým nebem, spojený se sbíráním jahod, neboť tušil, že při této události by se mu mohla naskytnout vhodná příležitost. Samozřejmě pozval i další přátele a sousedy, pana Jeremyho Greymonta, Rothvaleovy, Bleddingtonovy a Carstonovy.

Darius cítil tlak v klíně jen z pomyšlení, že stráví několik hodin v její blízkosti. Ovládnout své touhy pro něj byla neskutečná výzva. Dnes stráví slečna Marianne Georgeová několik hodin v jeho domě a on věděl, že čas čekání právě skončil. Přijde

na piknik, to ano, ale má s ní, se svou Marianne, i další plány.

Ano, se svou.

Darius si nemohl pomoci. Nedokázal poručit svému srdci. Chtěl Marianne a jen ji, protože zjistil, že je dokonalá a že se k němu hodí takovým způsobem, že bylo zbytečné uvažovat o komkoli jiném. Neustále o ní snil. Snil o tom, že ji učiní svou, že si ji podmaní, pomiluje se s ní a že ji uvězní pod svým tělem v okamžiku, kdy do ní vstoupí. Jeho sny o Marianne byly vždy erotické a velmi živé. Byl těmito a podobnými myšlenkami na Marianne Georgeovou jako posedlý. Vrátil se do Somersetu sotva před šesti měsíci. Darius se domníval, že při dlouhotrvající cestě se jeho poblouznění Marianne Georgeovou vytratí, ale ve vteřině, kdy ji spatřil, pochopil, že to byla falešná domněnka.

Čekal na ni celou dobu, co dospívala. Byla to muka. Během let, co ji tak obdivoval, mu neustále rezonovala v hlavě, neustále ho přitahovala. Nyní se z ní stala nádherná žena, nespjatá s žádným mužem. Připravena k utrhnutí, jako květina. Snil o jejích hedvábných tmavých vlasech, modrých očích a krásné postavě, ale byly tu i další důvody, proč ji chtěl.

Nepronásledovala ho jako většina jiných mladých žen. Marianne Georgeová byla komplikovaná mladá žena a Darius si byl jistý, že chápe proč. Bylo v ní víc než jen mladistvá krása. Mnohem víc.

Měla v sobě oheň, který jen čekal, až do něj někdo přiloží pár polínek. Poznal to. Také cítil, že se podřídí jeho dominanci, že v ní probudí touhu. Všiml si, že ji dokáže přimět, aby se na něj podívala, kdykoli na ni dostatečně dlouho hleděl a čekal na její pohled. Oči, kterými se na něj dívala, ho uchvacovaly. Doutnaly jako žhavé uhlíky prahnoucí po závanu vzduchu, který by v nich rozdmýchal plamen.

Darius si byl jistý. Ta dominance by byla samozřejmě plná lásky. A pokud bude Marianne chtít, on bude tím, kdo jí tohle všechno dá. Nabídne jí, po čem touží.

Marianne doslova hořely tváře. Dokázala si představit, jak je má

červené. Seděl hned vedle ní. Cítila napětí. Pan Rourke na ni hleděl. Naskočila jí husí kůže, což nebylo nic nového. Ta hra, kterou už několik týdnů hrají, musí skončit. Dnes.

Čelila jeho pohledu. Černé oči se mu blyštily. Usmál se, jako by očekával, že se na něj podívá. Došlo jí, že by měla něco říct, ale zmohla se jen na nepatrné: „To je ale krásný den. Zvolil jste si pěkný den pro setkání, pane Rourku.“

„Ano… je velmi krásný,“ odpověděl, aniž by uhnul pohledem.

Napadlo ji, že možná nemá na mysli počasí, a začala se cítit neskutečně hloupě. Měla radši mlčet než říkat takové slaboduché nesmysly.

„Jsem tak rád, že jste tady, slečno Marianne. A doufám, že tohle je jen první z vašich návštěv na tomto místě.“

Zavrtěla hlavou. „Ach, já ne…“

„Řekla bych, že bychom měli vyrazit. Plody jsou nejsladší, když je slunce vysoko,“ prohlásila slečna Byrony Everleyová k celé skupině.

Marianne v duchu poděkovala přítelkyni. Její vyrušení přišlo právě včas.

„Byrony! Tohle setkání organizuje pan Rourke a je na něm, aby jej řídil,“ pokárala dceru matka.

„S tím si nedělejte starosti, paní Rothvaleová,“ opáčil a vstal z trávy. „Vůbec se tím necítím uražen, a rád bych podotkl, že návrh slečny Byrony je výborný.“ Jeho hlas byl sytý, slova pomalá. „Nemám rád, když promeškám tu nejsladší chuť jahod.“ A pak se podíval přímo na Mariannina ústa.

Ach, můj bože! Marianne ztěžka polkla a došlo jí, že vězí až po krk v problémech.

„Byla by to tragédie, kdybychom promeškali tu sladkost.“ Chytil ji za ruku. „Můžeme?“

Nemohla ho odmítnout. Ne přede všemi. Pan Rourke byl její hostitel a všichni by pokládali za nezdvořilé, kdyby se vzepřela jeho touze po její společnosti. Marianne natáhla ruku a ucítila teplý stisk. Možná víc než jen teplý. Jeho kůže byla horká – jako

roztavený vosk. Bez námahy ji zvedl do stoje, znenadání mu stála tváří v tvář.

Ať se propadne, jestli se mu opět nepodívá do těch jeho sytě hnědých očí. Co to s ní pro všechno na světě je? Netouží po jeho pozornosti. Darius Rourke ji ničil. V jeho přítomnosti zapomínala, proč ho vlastně nesnáší. Pravděpodobně mu to bude muset brzy říct. Ale pro tuto chvíli jen klidně přijala košík, který jí podal, a než se nadála, kráčeli ruku v ruce spolu s ostatními na paseku.

Idiot!

Dariovi připadalo, že se dostal do nebe, nebo alespoň tak blízko, jak kdy bude. V téhle chvíli měl Marianne celou pro sebe. Pomalu ji vedl pryč od ostatních. Předpokládal, že se v tichu trochu uvolní. Darius si nic nenamlouval. Věděl, že je vůči němu opatrná, a uvědomoval si, že pokud má jeho plán vyjít, pak si bude muset získat její důvěru.

Byl Marianne doslova fascinován a jen na ni tupě zíral. Zamiloval se do těch půvabných rukou, do prstů, které jemně odhrnovaly lístky, aby našly ovoce ve tvaru srdce. Jakmile objevila v zeleni trs jahod, nepatrně pootevřela rty. Slast, kterou Darius pocítil, když ji viděl ovoce jíst, byla nepopsatelná. Marianne měla nádherná ústa.

„Ach! Tady vyrostly i ostružiny,“ poznamenala.

Darius se k ní přiblížil. Hleděla do změti zeleně. Postavil se jí těsně za záda. „Rostou tu jako divoký plevel. Každý rok vyrůstají jinde, takže mě to nepřekvapuje.“ Několik úponků se uvolnilo a jeden lístek jí visel těsně nad uchem.

Rozkošné.

Toužil mít své rty přímo nad jejím uchem, aby mohl rychlým pohybem jazyka ochutnat její kůži. Jak asi chutná? Musel se přinutit k rozumnému jednání. „Ale na ostružiny je ještě brzo. Budou plné chutné šťávy až na konci července. To sem musíte přijít,“ řekl.

Její záda se napjala a ona se otočila tváří k němu. U obočí se jí

objevila nepatrná vráska. „Pane Rourku, nesmíte předpokládat, že…“

„…jen vás zvu na sběr plodů, slečno Marianne, a to pouze pokud si to budete přát,“ řekl mile. Tou odpovědí ji dočista odzbrojil. Všiml si toho a poznal, že svého komentáře okamžitě zalitovala. Jako by jí dokázal číst myšlenky.

„Samozřejmě,“ sklopila modré oči k zemi, „prosím, zapomeňte, že jsem něco řekla.“

V souvislosti s tebou nedokážu zapomenout na nic.

Natáhl ruku. Nedokázal si pomoci. Darius se jí chystal dotknout. Všimla si toho a ucouvla. I přesto ji následoval a obratným pohybem jí vytáhl malý suchý lístek z vlasů.

Podržel jí ho před očima. „Tohle jste měla ve vlasech.“

„Ach,“ vydechla a vypadala, že se jí ulevilo. „Dě… děkuji, pane Rourku. Asi už bychom se měli vrátit,“ řekla a zamrkala očima.

Touha vtáhnout ji hlouběji do jahodového háje a políbit ji byla velmi silná, ale zdravý rozum ji přemohl.

„Jak si přejete.“ Nabídl jí rámě. Neudělali ani krok, když vtom se ozval zvuk, jako když se trhá látka.

„Ach, propánajána! Zachytila jsem se do ostružiní!“ Otočila se a sáhla do ostružinového keře, v němž se její sukně zachytila.

„Opatrně! Přece se nechcete…“

„Au!“ vykřikla.

„…popíchat.“

Košík spadl se zaduněním na zem, když si Marianne sevřela dlaní vzhůru zraněnou ruku.

„Dovolte.“ Zvedl její ruku a zkoumal ji. Zjistil, že jí z prstu čouhá velký trn – černý voják útočící na tak krásnou kůži.

„Vytáhnu vám ho. Jakmile se mi to podaří, stiskněte si důkladně prst po obou stranách.“ Dokonale poslechla jeho příkazy. Když jí vytahoval trn z rány, trhla sebou. Za trnem následovalo pár krůpějí rudé krve, které potřísnily její prst.

Darius ani vteřinu nepřemýšlel, nedokázal si pomoci. Jeho mysl i tělo fungovaly nezávisle jedno na druhém, zareagoval bez vědomé

myšlenky, aniž by si uvědomil, co dělá. V okamžiku si přitáhl její ruku ke svým ústům a slíbal jí krev. Na jazyku ucítil zemitou chuť a z hrdla mu uniklo zasténání, následované jejím vyděšeným zalapáním po dechu. Vytrhla se mu.

„Pane Rourku!“ pokárala ho a zamračila se na něj. Pak se shýbla pro košík jahod.

Nedokázal se neusmát. Sklonil se, aby jí pomohl s ovocem.

„Promiňte, ujišťuji vás, že nejsem žádný upír.“

Rázně na něj pohlédla. „Nevypadáte, že by vás to nějak mrzelo. A co se týče vaší poznámky, že byste snad mohl být démon, jsem si jistá, že bych to neměla komentovat.“

Její nervozita a podrážděnost mu přišla natolik rozkošná, že se musel držet, aby si ji k sobě nepřitáhl a nepřivlastnil si její ústa. Možná že by při současném rozpoložení dostal pohlavek, kdyby to udělal.

„Jen jsem se pokoušel uzavřít vaši ránu. Opravdu se vám za to zranění omlouvám,“ poznamenal. „Nyní zůstaňte chvíli v klidu a já vám odstraním to ostružiní ze sukně.“

Začala zrychleně dýchat, když pozorovala, jak ji zbavuje rostliny. Přesto poslechla a zůstala klidná, ale její tělo se hluboko uvnitř chvělo. Bože, v sexu by jim to jistě báječně klapalo. Došlo mu, že by se měl soustředit na cíl. Je čas jí to říct.

„Na závěr tohoto setkání požádám vašeho otce, aby zůstal o něco déle. Rád bych s ním probral jisté záležitosti a byl bych rád, kdybyste mohla být také přítomna, slečno Marianne.“

Přikývla na souhlas. „Teď už se ale musíme vrátit, pane Rourku.“ Zdálo se mu, že se od něj snaží odtáhnout tak daleko, jak je to jen možné… prozatím.

„Samozřejmě že ano,“ usmál se na ni.

Po zbytek setkání už nepromluvila. A to bylo v pořádku. Darius si mohl jen v klidu užívat její přítomnost… prozatím.

„Přestože máte obrovské dluhy, pane Georgi, nabízím vám řešení. Doufám, že jej upřednostníte před vězením pro dlužníky.“

„Co pro vás mohu udělat, pane Rourku,“ zamumlal pan George

nezřetelně. Nejspíš byl otupen ze všeho toho vína, co dnes vypil.

„Dejte mi za ženu vaši dceru Marianne.“ Jakmile jeho žádost zazněla, spatřil v jejích očích naprostý šok. Obrátila je v sloup, pootevřela rty a začala mělce dýchat. Dokonalá. „Uhradím za vás všechny dluhy a poskytnu vám finanční podporu. Marianne bude, jako má žena, slušně zajištěna, chráněna a budu o ni pečovat.“

„Samozřejmě, pane Rourku, máte mé svolení. Vezme si vás,“ souhlasil pan George dychtivě.

„Ne! Otče, k tomu mě nemůžeš přimět!“ Marianne se postavila tváří v tvář Dariovi, z jejích rozkošných modrých očí sršely blesky. „Pane, nechci se vdávat. Tohle rozhodnutí jsem učinila již před mnoha lety. Nehodím se pro manželství. Vaše nabídka mi lichotí, ale nemohu ji přijmout.“

Už to začalo. A velmi se pleteš. Dokonale se pro manželství hodíš.

Právě v této chvíli se její královský postoj, lesknoucí se oči a hořící tváře zkombinovaly do jednoho nádherného obrazu. Její hrdlo se vzdouvalo a klesalo úzkostnými nádechy a výdechy a prameny vlasů jí poletovaly okolo hlavy. To ho naprosto hypnotizovalo. Toužil přitisknout své rty na její krk a přitáhnout si ji k sobě. Možná by řekla, že nechce, ale on věřil v opak. Musí ji jen trochu přesvědčit, to je vše. To dokáže. V přesvědčování byl Darius mistrem, instinktivně věděl, že cesta k Marianne vede přes jejího otce.

Změnil tón, promluvil přímo k ní. „Slečno Marianne, nebylo by snazší, kdyby vaše problémy zcela zmizely? Předejte své starosti a problémy do rukou někoho jiného. Do mých nabízejících se rukou. Přeji si, abyste nikdy neměla pocit, že vás do něčeho nutím nebo tlačím, ať už se to bude týkat čehokoli. Má nabídka je velkorysá. Opravdu vás obdivuji a chci, abyste se za mě provdala.“ Když viděl, jak ztěžka polkla a v jamce pod čelistí jí zapulsovalo, odmlčel se a pak pokračoval. „Věřím, že jste si toho vědoma, a také si myslím, že byste pro mě byla dokonalá partnerka. Líbí se mi, jak se chováte a jak… vypadáte. Nejste zlá.“

Otočil se, aby se pohrdavě zadíval na pana George. „Dluhy vašeho otce vás stáhnou do hrobu. Za několik dní budete bez domova, ve vězení pro dlužníky. Ale tak hrozný osud vás přece nemusí vůbec potkat. Neumím si představit, že byste byla zrovna vy vystavena tak příšerným podmínkám. A ano, Marianne, záleží na vás, co se stane s vaším otcem. Tohle pro něj chcete? Vězení? Raději to než se provdat za mě?“

Kladl své otázky jemně, přesně věděl, jak apelovat na její touhu po tom, aby jí někdo říkal, co má dělat, právě v této chvíli, kdy oplývala vnitřní jistotou. „Myslím, že si mě chcete vzít. Nebo ne, Marianne?“

„Pane, proč tohle děláte?“ Zavrtěla nevěřícně hlavou.

Protože tě musím mít.

„Hodíte se ke mně, Marianne. Jste krásná, elegantní a víte, kde je vaše místo. Vždycky uděláte to správné, protože máte dobré srdce a nechcete nikoho zklamat.“

Pohlédla na něj. Tak tichá, vážná a naprosto nádherná.

Poslední slova zašeptal velmi tiše. „Nezklamejte mne, Marianne.“

2. KAPITOLA

Přijetí

Když ho slyšela říkat: „Nezklamejte mne,“ uvědomila si Marianne, že to ví. Pan Rourke nějakým způsobem pochopil, po čem touží. Sledoval ji dlouho. Odhalil ji. Věděl, jaká slova použít a jak je vyslovit. A zdálo se, že pan Rourke je tím mužem, který půjde za svým cílem, dokud ho nedosáhne. To si také velmi dobře uvědomovala. Snažil se ji přimět k rozhodnutí, říct jí, co má dělat. Chtěl jí poroučet. Ale v jedné věci se pan Rourke zmýlil. Ona nedělá vždy to, co je správné. Kdysi něco pokazila. Velmi pokazila.

Marianne se cítila, jako by na ni padaly stěny. Vzduch v místnosti se téměř nedal dýchat. Pořád na ni hleděl. Nedokáže to. Není správné, aby chtěla…

„Pane Rourku, nemohu přijmout vaši nabídku. Je to… není to možné, nemohu se stát vaší…“

Odmlčela se, zavrtěla hlavou, a dokonce odvrátila zrak. Téměř to řekla nahlas, proboha! Prostě není možné, aby se stala jeho ženou. Nehodí se do role manželky. Manželství není jejím osudem a bude lepší, když mu to hned teď vyjasní. Stejně by ji nechtěl, kdyby věděl, co udělala. Darius Rourke je bohatý a vlivný muž a potřebuje dědice, kterému svůj majetek časem předá. Musí mít vedle sebe ženu schopnou vychovávat jeho děti. A to určitě nebude ona. To ji nesmí ani napadnout.

Pokud mu dovolí, aby jí hleděl do očí ještě o vteřinu déle, ztratí své odhodlání. Musí odtud pryč. Její instinkty křičely, aby utekla z jeho dominantní blízkosti, dřív než začne něco říkat. V naléhání je totiž velmi dobrý. Při jejich malém tanečku mezi lesními plody to už dokázal. Největším problémem bylo, že se jí líbilo, když jí říkal, co má dělat. Moc se jí to líbilo.

„Otče, odcházíme.“ Vzala otce za paži a vlekla ho ke dveřím.

Tam se zastavila a ucítila, jak jí na zátylku naskakuje husí kůže.

„Zklamala jste mne, Marianne.“ Jeho hlas zněl nyní ostře. Vůbec ji nepřekvapilo, že Darius Rourke nebere „ne“ jako odpověď.

Marianne ztuhla, zavřela oči a modlila se o sílu. Aniž by se otočila, zašeptala: „To mě mrzí, pane Rourku. Prostě nemohu…“ Klopýtla ve dveřích, vyběhla z domu a svého otce táhla za sebou.

Jakmile hosté odešli, vzal Darius ze stolu papír a tužku a začal psát. Byl klidný, ale odhodlaný. Zavolal svého správce a předal mu instrukce k doručení úředního dopisu.

Překvapila ho, když odmítla jeho žádost. Tentokrát. Na druhou stranu nebyl nikterak znepokojený. Má v rukávu ještě další prostředky, přesvědčivější. Dokáže to. Pokud to znamená, že ji díky tomu získá, dokáže cokoli. Ano, možná ho Marianne Georgeová právě odmítla, ale on cítil, ne, viděl škvíru, kterou pronikne za zeď, kterou si okolo sebe vystavěla. Příště bude Darius úspěšnější, dostane se jí pod kůži, přinutí ji, aby ho uznala, přijala. Získá její naprostý souhlas. Žádná jiná možnost nepřicházela v úvahu.

Marianne se rozhlédla po místnosti. Toužila plakat nad svým očividně zpackaným životem. Ale nejde jen o sebelítost, že ne? Rozhodně si byla jistá, že to ona nese vinu za rozpad celé rodiny.

Otec ležel venku na lehátku, opilý do němoty. Příkaz k vystěhování, který si před chvílí přečetl, se válel na zemi. Do jejích rukou jej exekutor vloží během několika málo dní.

Tři dny, víc času jim nezbylo. Za tři dny se vrátí soudní úředníci, aby je odvedli do Marshalsea v Londýně. Sebrala list a znovu si ho přečetla. Nezaplacené dluhy jsou trestným činem. Otec je… zločinec. Na soudním pověření byl napsaný pouze jeden věřitel, a to Marianne přišlo divné. Jeho jméno nikdy v životě neslyšela.

Hledajíc řešení, usilovně přemýšlela, jak z té situace ven. Možná by jim mohl pomoci lord Rothvale. Má velký vliv a je laskavý. Znala ho po celý svůj život a jeho dcera Byrony je jednou z jejích

nejlepších kamarádek. Frustrovaně rozhodila ruce. Nad čím to tu přemýšlí? Nikdy by nedokázala své přátele o něco takového požádat.

Marianne opustila dům. Potřebovala vyjít ven a podívat se na oceán. Cítila, jak se jí třesou nohy, ale čím blíže se dostávala k té majestátní ploše vody, tím víc sílilo její rozhodnutí. Jakmile spatřila leskle modrou vodu, zhluboka vydechla. Moře ji vždy uklidňovalo, a stejně tak tomu bylo i nyní. Upokojovalo ji jako nic jiného. Vždy tu pro ni bylo. Došla na kamenné pobřeží, hledala něco, co by jí pomohlo se uvolnit. Opřela se o obrovskou skálu u paty mola. Dovolila si ponořit se do vzpomínek.

Nejhorší ze všeho byla ta hanba. Nebála se, co si budou muset vytrpět v Marshalsea. Ale kvůli té hanbě umírala. Kvůli hanbě a kruté skutečnosti z vědomí, že se ani ve vězení nic nezmění. Jonathan se k ní stejně nevrátí. Z otce se nestane vážený a respektovaný občan. I matka je navěky pryč. Strasti jejího života jsou dokonány a nic se nezmění k lepšímu. Truchlila nad ztrátou a náhle si uvědomila, jakou bolest a jaké zoufalství cítí z toho, že se nikdy nezbaví své viny.

Dokonce i útěchu, kterou jí poskytuje moře, jí vezmou. To bude nejhorší. Dovolila slzám, aby jí stékaly po tváři, a snažila se vnímat všemi smysly. Vůně soli a mořských řas, foukání vánku, který jí vysušoval slzy na tvářích, zvuky příboje a pleskot látky jejích šatů a různé odstíny modré.

Slyšíš mě, Jonathane? Už brzy odtud odejdeme… a já už sem nikdy znovu nepřijdu. Tak moc mě to mr…

„Takhle to skončit nemusí, Marianne.“

Marianne prudce otočila hlavu, ale vzápětí ji rychle sklopila a utřela si slzy dlaněmi. „Pane Rourku! Polekal jste mne, pane.“ Otočila se, takže jí nemohl vidět do tváře. Proč sem přišel? Viděl ji a šel za ní?

„Omlouvám se, že jsem vás vylekal, ale neomlouvám se za svá slova.“

Marianne mu neodpověděla, ani nepřijala jeho omluvu. Jen dál

hleděla na moře. Vítr a vlnami zalévané skály jako by tu existovaly už celé věky. Jonathane?

„Viděl jsem, že byl za vámi exekutor. A vím, proč tu byl.“ Samozřejmě že to věděl. Už o tom nejspíš ví celá vesnice.

Z Marianniných úst však stále odmítala vyjít jakákoli slova. Co mu asi tak má říct? Bez sebemenšího pohnutí stála na místě a dělala to co předtím, než sem přišel a promluvil na ni. Stála tváří v tvář větru, víření vln a mlčela.

„Panebože, Marianne. Vězení! Budete žít ve špinavém vězení. Ve špinavém, znečištěném, zamořeném vězení kilometry daleko od domova. Takový bude váš život!“

Já vím.

Neznatelně přikývla, ale stále se mu nebyla schopna podívat do očí. „Sledoval jste mne až sem jen proto, abyste mi to vmetl do obličeje?“ zeptala se s tváří otočenou k moři. Vzápětí si uvědomila, že ta slova byla velmi krutá. To ona ho odmítla a on se na ni nejspíš stále ještě zlobí.

„Ne, to ne,“ odvětil tišeji.

„Tak proč jste přišel, pane Rourku?“

„Abych vám připomněl, že moc zastavit tohle šílenství spočívá ve vašich rukou, Marianne. Můžete to zastavit. Víte, co pro to musíte udělat. Otázkou je, zda to uděláte. Uděláte to?“

Jeho hlas překřikoval mořský vítr.

Ach, můj bože! Opravdu ho slyšela dobře? On ji pořád chce? I poté co ho odmítla? Že by se tak hrdý muž, jako je on, znovu vyjádřil, dokonce i když ví, v jaké je situaci? Neuvěřitelné. Bez hnutí stála na místě a bála se na něj podívat.

„Pohlédněte na mne, sladká Marianne. Ukažte mi svou půvabnou tvář.“

Začala ztěžka dýchat. Ucítila teplo, které se jí začalo rozlévat po celém těle. Musel se k ní přiblížit, protože nyní stál těsně za ní. Tak blízko, že ucítila kořeněnou vůni jeho parfému.

„Udělejte to. Otočte se a podívejte se na mě. Chcete to udělat, Marianne. Vím, že ano,“ zašeptal a jeho dech ji políbil na krk.

Měl pravdu. Chtěla to udělat. Otočila se tváří k němu a mezi nohama se jí rozlilo horko. Spatřila, jak se nadechl, jako by ji chtěl ochutnat. Na rtech se mu objevil úsměv a oči mu planuly.

„Plakala jste.“ Vytáhl kapesník a něžně jí otřel tváře. „Nemám rád, když pláčete. A myslím, že víte proč.“ Naklonil se blíž.

„Dovolte mi, abych se o vás postaral. I o vašeho otce. Nic vás to nebude stát.“ Sklonil hlavu a zadíval se na ni. „Vezměte si mě.“

Nezdálo se, že by mu činilo jakýkoli problém vyslovit, co chce, aby udělala. Usmál se, pomalu přikývl; přál si, aby ho přijala. Bez obalu jí říkal, aby souhlasila, ale dělal to tak, že chtěla souhlasit. Bože, jak je pohledný. Do čela mu sklouzl pramen černých vlasů a ona pocítila nutkavou touhu mu jej vrátit zpět za ucho. Jaké by byly jeho vlasy na dotek?

Pan Rourke ji bezpochyby vlákal přímo do pasti a ve svádění byl skutečně velmi dobrý. Marianne si uvědomila, že jakákoli obrana je naprosto zbytečná. Příliš po něm toužila, než aby tomu vzdorovala. Přišlo jí, že když se mu podvolí, uleví se jí. Jeho melodický hlas ji hladil po kůži jako měkké hedvábí, říkal jí přesně, co má dělat.

Kdyby byla k sobě upřímná, musela by sama sobě přiznat, že jí jeho dominance připadala skutečně velmi příjemná. Uklidňující. Uvolňující. Ach, ano. Takové pocity si nikdy nedokázala připustit. V tomhle směru pro ni je velmi vhodným partnerem. A navíc, sňatkem s Dariem Rourkem zachrání svého otce. Díky tomuto manželství, alespoň částečně, odčiní, co udělala.

Rozhodla se přijmout nabídku dřív, než si to rozmyslí. Napřímila se. Zachvěla se a zalapala po dechu při pomyšlení, že mu bude patřit. Způsob, jakým se na ni dívá. Představa, co s ní udělá! Zcela jistě je jen myší, kterou vytrvalá, nezdolná kočka lapila do své pasti. A až přijde čas, aby kočka myš pohltila, Marianne se modlila, aby své volby nelitovala.

„Pane Rourku, já… já souhlasím. Vezmu si vás.“

Ano?“ Zajiskřily mu oči, když uslyšel její odpověď. To ji přimělo, aby jasně a zřetelně deklarovala:

„Ano.“

To je moje hodná holka. Chceš to. Nemýlil jsem se v tobě.

Vzal ji za ruku a přitáhl k sobě. Jeho rty políbily chladnou kůži její ruky. Palcem pohladil jemné prstíky. Vůně její kůže v tak těsné blízkosti mu ochromovala smysly. Darius dovolil, aby ho ovládla touha – ucítil, jak se mu nalila krev do penisu, a ten ztvrdl jako ocel. Bože, to je tak příjemné. Mohl by tu stát – hledět na ni, vdechovat její jemnou vůni, líbat její pokožku – navěky, a nikdy by ho to neomrzelo. Jen cítit její přítomnost ve své blízkosti mu přišlo jako dar. Podruhé jí políbil ruku, tentokrát setrval na tom místě trochu déle. Vdechoval její přirozenou vůni skrz hebkou kůži.

„Učinila jste mě velmi šťastným, Marianne. Pojďme za vaším otcem, řekneme mu dobré zprávy.“

Její zářivé oči se zahleděly hluboko do jeho. Připadala mu nesmírně krásná. A za chvíli bude jeho. To on… on objeví její tajemství.

Při představě, jak si ji poprvé vezme, se mu zatočila hlava. Její nevinnost bude samozřejmě vyžadovat trpělivost, to věděl a neměl s tím problém. Darius bude při zasvěcování jejího těla velmi opatrný. I přesto mu přišla touha po ní téměř nezvladatelná. V jeho představách už se míhaly vášnivé představy, jak si bere její nádherné tělo tolika způsoby, jak konečně uspokojuje svou potřebu po tolika letech, co po ní toužil.

3. KAPITOLA

Polibek

Marianne si uvědomila, že Darius má právo žádat po ní víc, když se stala jeho snoubenkou. Zásnuby byly oznámeny, ale do svatby zbývaly ještě tři týdny. Jako její snoubenec má právo žádat, aby vedle ní seděl v kostele. Nutno dodat, že Darius těchto příležitostí bohatě využíval. Bral ji za ruku, líbal ji, chodil vedle ní a často jí posílal dopisy a dary.

„Něco pro tebe mám, Marianne.“ Předal jí do dlaní tenký kožený předmět.

Otevřela knihu a usmála se, když na titulní stránce spatřila ručně napsané věnování: Pro mou Marianne od jejího Daria.

„John Keats. Jeho poezie je nádherná. Určitě se mi bude líbit.

Děkuji, pane Rourku.“

„Myslím, že bys mi chtěla říkat Darie,“ pokýval hlavou. „A že bys mě teď chtěla políbit, Marianne.“ Pořád pokyvoval a vědoucně se na ni usmíval.

Říká ti, co máš dělat, a ty ho musíš poslechnout.

Ztěžkl jí dech, srdce se jí rozbušilo, ale přesto zvedla svá ústa k těm jeho. Stoupla si na špičky a její hebké rty se poprvé přitiskly na jeho pevné. Ucítila horko, rozechvělé vzrušení, které jí proniklo až mezi stehna. Z úst jí unikl povzdech. Pak přerušila kontakt jejich rtů. Ale neodtáhla se. Marianne se zahleděla do jeho planoucích očí.

„Darie,“ zašeptala. To krátké spojení rtů bylo zdrcující. A nedostatečné. Voněl božsky. Jeho vůně v sobě nesla nádech exotického koření a svěžesti a… těžkého, mužného aroma. Z jeho blízkosti jí vřela krev v žilách. Bylo tak snadné nechat se jím okouzlit. Přemýšlela, o co ji ještě požádá. Z toho pomyšlení se jí zachvěla ramena a přeběhl mráz po zádech.

„Řekni to znovu.“

„Darie…“

Jeho oči se rozhořely vášní. Naklonil se k dalšímu polibku. Tentokrát se jeho ústa přesunula nad její, horká a něžná, ale dominantní. Něžně ji kousl do spodního rtu, vsál ho do úst, jako by ji chtěl pozřít. Chystala se mu to dovolit. Neschopná mu odolat vyšla vstříc jeho dalším polibkům. Dovolila mu, aby ji vtáhl do svých úst, a přemýšlela, kam tohle všechno povede.

Darius jí už nic dalšího nepřikázal. Alespoň ne dnes. Přestal a jen se usmíval, vypadal potěšeně. Pohladil ji hřbetem ruky po tváři.

„Jsi tak dokonalá, Marianne.“

Ne, to rozhodně nejsem!

Když pro ni přijel jeho elegantní kočár, na sedadle ležela obálka.

Nejdražší Marianne,

když si jedeš dnes zkoušet své svatební šaty, zařídil jsem pro tebe v jednom obchodě ve městě i možnost koupit si další šaty a oblečení. Ten obchod vlastní Francouzka a s výběrem toho, po čem toužím, abys nosila, ti pomůže. Oblékat ženu je jako rámovat nádherný obraz. Ty, má drahá, jsi ten obraz, a tak musíš být orámována. Nádherně. Madame Trulierová už pro tebe bude mít nějaké věci připravené, vezmi si je domů. Nos je pro mě, Marianne. Nemohu se dočkat, až tě uvidím oblečenou tak, jak pevně věřím, že je tvá povinnost.

Tvůj

D. R.

Při čtení toho dopisu zčervenala. Vzrušilo ji, když si uvědomila, že si Darius představuje její tělo téměř nahé. Vždy tak na ni působil. Jeho slova, jeho pohledy, úsměvy, doteky na nahé kůži, to všechno ji vzrušovalo. Nebyla schopna přemýšlet a dělat něco jiného než to, co po ní žádal. Darius jí rozuměl. Když se na něj nyní dívala, neviděla muže, který by se k ní nehodil. Ne, viděla muže, kterého si přála potěšit. Potřebovala to. Potřebovala být nucena do věcí, které ho uspokojovaly, potřebovala poslouchat příkazy, které jí dával.

Darius ji přiměl cítit se jedinečným způsobem, takovým, jaký ještě nikdy nezažila. Ochraňoval ji slovy i skutky. Když se mu odevzdávala, cítila obrovský klid a pocit bezpečí. Ujišťovalo ji to v tom, že dělá správné věci. Jestliže bude poslouchat jeho příkazy, nebude moci spáchat žádnou hroznou chybu. Marianne už si další nemohla dovolit. Kdyby se jí stalo něco podobného jako s Jonathanem, byl by to její konec.

Madame Trulierová si ji s metrem v ruce pozorně prohlížela.

Svlékla jí košili a zdálo se, že ji pohled na její tělo potěšil.

„Bůh vás požehnal krásnou postavou, má drahá. Chápu, že je vámi pan Rourke tak okouzlen. Musíme vystavit vaše přednosti. Váš snoubenec je ve svých požadavcích, zejména na spodní prádlo, velmi specifický. Pan Rourke nařídil, že vám mám pořídit košilky, punčochy a korzety jen z francouzského hedvábí. Potěšíme ho, co vy na to? Máte štěstí, že budete mít takového manžela – takového, který o vás má zájem.“

Marianne si vybrala z toho, co jí madame Trulierová doporučila, zejména ranní košilky, šaty na domácí nošení a nádherné spodní prádlo. Oblečení na den, večerní šaty, jezdecký oděv i pláště. Madame trvala na tom, že si musí vzít několik hedvábných košilek ušitých z průsvitné látky – překrásné, ale poněkud málo zahalující.

Marianne cítila, jak jí stoupá horko do tváří, když si představila, jak si něco takového obléká pro Daria.

„Tenhle šál pro vás vybral on. Vezměte si ho s sebou, až půjdete,“ oznámila madame Trulierová.

Šátek byl téměř umělecké dílo z námořnicky modrého indického hedvábí, složitě tkaný fialovými, levandulovými, tmavě purpurovými a duhovými nitěmi. Marianne si ho na první pohled zamilovala. Jeho okraj se jemně zavlnil, když po něm přejela rukou. Skutečně působivý dárek. Náhle ji zaplavila touha nosit ten šál kvůli Dariovi, toužila, aby ji v něm viděl a věděl, že ho nosí kvůli němu, aby ho potěšila.

Nejsem schopna odolat jeho kouzlu a on si je toho velmi dobře vědom.

4. KAPITOLA

Slib

„Pan Rourke přišel za slečnou Georgeovou,“ oznámil Darius služebné.

O mnoho minut později se do dveří vpotácel pan George a vysvětlil, že Marianne není doma.

„A kam šla?“

„Nejspíš si vyrazila na procházku podél pobřeží.“

„Sama? Ona chodí sama?“ zamračil se Darius.

Pan George si odfrkl. „Ta holka má svou hlavu. Nikdy jsem proti její tvrdohlavosti nic nezmohl,“ vyprskl smíchy. „Buďte si jist, že s ní budete mít plné ruce práce, pane Rourku. Brzy už to bude jen a jen vaše starost, že ano?“

Ty jsi ale hlupák a vůbec se nechováš jako otec. Žádný div, že je Marianne taková, jaká je.

Darius se rychle rozloučil a zamířil na cestu podél moře. Pomyšlení na to, že je Marianne o samotě a může se jí něco stát, ho vyděsilo.

Procházel po útesech a prohledával písečnou pláž pod nimi. Vtom ji spatřil. Pozorovala oceán. Už ji takhle kdysi viděl. Vítr jí čechral oblečení a vlasy. Vypadalo to, jako by se oceán a vítr spojili a volali na ni, lákali ji k sobě. Na krku měla šál. Projela jím úleva. Darius to přijal jako dobré znamení.

Přiblížil se k ní, oči upřené na její krásný krk. Musela slyšet jeho kroky, protože se otočila. Její oči se rozšířily poznáním a pak se v nich rozhořel oheň, který si Darius vyložil tak, že je ráda, že jej vidí. Pocit úlevy vystřídala čistá radost.

„Darie.“ Natáhla k němu ruku na pozdrav.

Uchopil ji a nejprve si ji přitiskl ke rtům. Pak se jí dotkl. Palcem ji hladil po kloubech prstů. Vdechoval její vůni a přemýšlel, jestli právě díky ní znovu pocítil ztracený klid. „Přišel jsem za tebou, ale nebyla jsi doma.“ Z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, že ho to

nepotěšilo. Marianne ani na chvilku nezapochybovala, že přesně to byl jeho záměr.

„Ano, chtěla jsem se projít a přemýšlet.“

„Co se ti honilo hlavou?“

„Ty. Naše svatba.“

Její slova ho přiměla k úsměvu. „Doufám, že to byly příjemné myšlenky. Řekni mi, že jsi o mně smýšlela jen v dobrém.“

„Ano, Darie.“ Začervenala se a vzhlédla. „Smýšlela jsem o tobě jen v dobrém.“

Přejel jí prstem po tváři.

„Marianne, nelíbí se mi, když chodíš sama ven. Nebezpečí číhá všude a já nechci, abys riskovala. Takže už žádné samotářské procházky podél pobřeží. Rozumíš?“ S vážnou tváří přikývla.

„Řekni: ‚Už nikam nebudu chodit sama, Darie.‘ Řekni mi ta slova, Marianne.“

„Už nikam nebudu chodit sama, Darie.“

Hodná holka.

Odměnil ji dalším úsměvem. „Jsi mi velmi drahá. Pokud se budeš chtít projít, pošli mi zprávu domů. Moc rád tě doprovodím.“

„Jak si přeješ,“ sklopila hlavu. „Půjdeš tedy se mnou?“

„Samozřejmě,“ přitáhl si ji za paži a vložil její dlaň do své, o mnoho větší. „Tvé nové šaty ti velmi sluší.“

Uznale ji přejel pohledem. Byl pyšný, že ji má po svém boku, a cítil se iracionálně majetnicky. Nelíbilo se mu, že šla sama ven. Někdo se k ní mohl přiblížit. V Kilve je hromada turistů, zejména v letních měsících. Jak může vědět, kdo se zrovna bude potulovat po pláži. Tato myšlenka ho, i bez ohledu na nebezpečí přírody, sama o sobě rozpálila doběla. Je to jeho žena. Jeho! A za několik dní mu bude skutečně patřit. Hlavou mu probleskla vize, jak Marianne leží pod ním, zcela nahá, s rozpuštěnými vlasy, napíchnutá na jeho penis…

„Děkuji, to oblečení je překrásné.“ Její upřímná slova díků ho k jeho nelibosti vytrhla z erotického snění. Lehce zatřásl hlavou, snažil se pročistit si myšlenky a soustředit se na její slova. „A,

Darie, zamilovala jsem si ten šál, co jsi mi vybral. Je velmi zvláštní, naprosto unikátní a ten nejnádhernější dárek, jaký jsem kdy dostala. Připomíná mi moře.“

„Vzrušuje mě, když vím, že se ti líbí.“ Hleděl na ni, neschopen odvrátit zrak. „Teď vypadáš opravdu překrásně, Marianne, s tím šálem omotaným kolem sebe a s větrem, který ti tančí ve vlasech. Barva šátku ti ladí k očím. Když jsem ho spatřil, pochopil jsem, že se k tobě bude hodit.“

„Děkuji za kompliment a za tolik krásných dárků, Darie.“

„Máš na sobě své nové prádlo?“

Jakmile uslyšela jeho otázku, prudce vydechla. „Ano.“

„Proč ho nosíš?“ zašeptal a čekal na její odpověď.

„Protože… jsi mi to nařídil.“

Rozkrokem mu projel záchvěv divokého chtíče. Ucítil, jak se jeho penis ztopořil, jak téměř okamžitě po jejích slovech ztvrdl. Marianne si vůbec neuvědomovala, jak ho její krotké sebeodevzdání rozvášnilo. Odevzdala se mu naprosto svobodně a s takovou lehkostí. Kde byl on tvrdý, tam ona byla poddajná. On si bral, ona dávala. On přikazoval, ona se mu podřizovala. Daria napadlo, jestli si Marianne uvědomuje, že připomíná mouchu zamotanou do jeho pavučiny, která uvízla a nemůže jinam. Marianne byla jako droga, a přesto se zdálo, že si není vůbec vědoma toho, jaký na něj má vliv.

Zastavil ji uprostřed chůze a sklonil se k jejím sladkým rtům. Ve chvíli, kdy se spojili, se mezi jejich ústy rozhořela horkost. Tentokrát od ní bude chtít víc…

„Polib mě,“ přikázal.

Potřeboval se do ní nějakým způsobem dostat! Vrazil jí jazyk mezi rty a přinutil ji, aby se mu otevřela. Pomalu, ale pevně tlačil dovnitř, cítil doteky jejího jemného jazýčku, který se proplétal s tím jeho. Ochutnával ji. Zkoumal ji. Vyplňoval ji. Jejich jazyky se pářily. Byl to tak silný pocit, že téměř vyvrcholil. Mít jakoukoli část těla uvnitř ní mu připadalo jako nirvána.

Nakonec se od jejích úst odtáhl, a jakmile byl schopen

zformulovat slova, zeptal se: „Cítím jahody. Ty jsi nějaké jedla?“

„Ano. Měla jsem jich několik k obědu.“ Znovu se začervenala.

„Chutnáš tak sladce, sladce jako jahody. Chci tě krmit jahodami. Budu ti je vkládat přímo do úst.“ Představil si, jak drží zralou červenou jahodu a pokládá jí ji do úst a ona do ní kouše.

Rozkošná představa poskytla Dariovi další inspiraci k tomu, jak se dostat do jejího těla. Použil palec. Přejel jím po Marianniných rtech, obkroužil je a poté jemně zatlačil proti jejím zubům. Otevřela se proti jeho tlaku a přijala jeho palec do svých úst. Omotala kolem něj jazyk a zlehka ho sála. Darius palcem pohyboval dovnitř a ven, v pomalém rytmu. Její rty se napjaly, když se odtahoval, a povolovaly, když tlačil dovnitř.

Bože, pomoz mi!

Při představě těch sladkých rtů omotaných okolo jeho ptáka místo palce málem ztratil sebeovládání. Už takhle balancoval na hraně, tvrdý a hladový po jejím těle. Darius musel navrhnout, aby se vrátili, protože jinak by ztratil hlavu a vzal by si ji přímo tady na písku.

5. KAPITOLA

Vzpomínka

Darius usoudil, že je ideální počasí na projížďku v kočáře. Svěží vůně červnového vzduchu se mísila s opojnou vůní fialek, sedících vedle něj.

„Chtěla bys převzít otěže?“ nabídl.

„Moc ráda,“ přikývla. „Pomůžeš mi?“

„Samozřejmě.“ Objal ji paží okolo ramen, přitáhl si ji k sobě a vložil jí otěže do rukou.

„Nyní je pevně sevři. Použij svaly na předloktí, nejen na dlaních. Veď ho. Řekni tomu koni, co od něj chceš.“

Držela se jeho instrukcí. Darius jí mezitím zabořil tvář do krku a líbal své oblíbené místo. „Chce ti udělat radost.“

„Musí to být velmi vstřícný kůň,“ řekla radostně.

Rozesmála se melodickým smíchem. Tak nádherným smíchem. Zřídkakdy se takto smála a Darius vnímal tuto chvíli jako jeden z nejcennějších darů, které mu kdy dala.

„Dělá mi radost. Zajímalo by mě, jestli já jemu taky.“

„Mohu říci, že ho vedeš s jistotou, Marianne.“

Přejeli přes hřeben. Tam útesy padaly přímo do moře. Darius přitiskl své ruce na její a pomáhal jí zpomalit kočár.

„Tohle je pěkné místo. Vystoupíme a projdeme se?“

Natáhl se, uchopil ji okolo štíhlého pasu, snadno ji zvedl ze sedadla a postavil na zem. Cítil se u toho báječně, protože věděl, že bude jeho právem dělat pro ni takové služby navěky. Miloval, když se jí mohl dotýkat.

Jakmile zajistili koně, odvedl ji k okraji. Rozhlédl se kolem.

„Přímo tam,“ ukázal, „je místo, kde si vzpomínám, že jsem tě poprvé spatřil.“ Jejich oči se střetly. „Byla jsi malá holka, devět nebo deset let. Sbírala jsi mušle a řadila jsi je od největší k nejmenší. Já se procházel v doprovodu svého psa, úžasného zvířete jménem Caesar. Pobíhal po pláži celý vzrušený

z procházky, až se dostal až k tobě a zničil ti tvou výstavku. Viděl jsem to jen z dálky. Vyskočila jsi a vztekala ses. Caesarovi to bylo velmi líto. V okamžiku, kdy jsem k vám došel, jsi ho poplácala po hlavě a prohlásila: ‚Je to hodný pejsek a nejspíš neměl v úmyslu chovat se jako hlupák.‘ Pokusil jsem se za něj omluvit a řekl jsem:

‚Doufám, že vás můj pes příliš neobtěžoval.‘ Vzpomínám si, že jsi zopakovala má slova. Nikdy jsem je nezapomněl. Vzhlédla jsi ke mně a s vážnou tváří poznamenala: ‚Váš pes mě vůbec neobtěžoval, pane.‘ A pak sis povzdechla. Musela jsi být velmi otrávená, ale působila jsi klidně a rozhodně, jako voják.“

„Vzpomínám si, i na toho psa i na ten den!“ Překvapeně k němu vzhlédla. „To jsi byl ty?“

Přikývl. „Pamatuji si, že jsem si myslel, jaké jsi inteligentní a nezkažené dítě.“

Zčervenala, jakmile jí složil kompliment, růžová barva jí zalila bledé tváře. Darius zatoužil přitisknout své rty na tu hebkou kůži a zlíbat každičký centimetr.

„Pan Simms obvykle platil padesátník za pět kousků. Prodával je do turistického obchůdku. Myslela jsem si, že když budu pracovitá, tak díky tomu hodně zbohatnu.“ Usmála se při vzpomínkách. „A Caesar? Už s tebou není?“

„Ne. Skonal po plnohodnotném a šťastném životě. Ale jeho potomci ano. Brzy se s nimi seznámíš – Brutus a Cleo se stanou tvými osobními strážci.“ Odmlčel se a potom znovu promluvil: „To bylo poprvé. Pamatuji si i druhé setkání. Došlo k němu téměř o sedm let později. Stála jsi tady na té skále,“ ukázal směrem k jižnímu konci pláže a dodal: „Vítr ti cuchal vlasy a tiskl ti oblečení k nohám. Vypadala jsi, jako že na něco čekáš, stála jsi tam, na vyhlídce, a zírala na moře. Pomyslel jsem si, že jsi velmi krásná, a věděl jsem, že ty jsi ta malá holka. Pamatoval jsem si, jaké jsi měla vlasy, ale byl to tvůj postoj a držení těla, které mě ujistily.“

Celou tu dobu?

Marianne nemohla být jeho odhalením překvapenější. Jak to že už ji obdivuje tak dlouho?

„Darie, neměla jsem ani ponětí.“ Těžko se jí věřilo tomu, co jí říkal. Zavrtěla odmítavě hlavou. „Pořád nechápu, proč máš o mne takový zájem.“

„Tak jsem opustil Somerset. Roky míjely, a zatímco ty jsi vyrůstala, já se na tebe pokoušel zapomenout. Pokoušel, ale neuspěl jsem.“ Usmál se a palcem ji pohladil pod okem. „Nemohl jsem na tebe zapomenout, nebylo to možné,“ řekl něžně a probodával ji pohledem.

„Já… já…“

Přitiskl jí dva prsty na rty. „Nemusíš nic říkat, Marianne. Jen chci, abys to věděla, to je vše.“ Rozzářil se a dodal: „Mám pro tebe dárek.“

„Další dárek? Dáváš mi toho tolik, Darie.“

„Chci ti dávat dárky, Marianne. Těší mě, když je pro tebe mohu vybírat.“

„Já nemám nic, co bych ti mohla dát,“ řekla mu posmutněle.

„Mýlíš se. Dáváš mi sebe – to je vše, co chci.“ Přikývl, aby ji ujistil. „Pojď sem.“ Otočil ji, takže se mu zády opírala o hruď. Odhrnul jí vlasy a přitiskl rty na krk. „Mé oblíbené místo. Miluju, když tě tady vzadu na krku mohu líbat.“

Jeho teplá pokožka a mužská vůně, váha jeho těla, které se o ni opíralo, to vše bylo velmi příjemné. Držel ji pevně, doslova ji uvěznil ve svém objetí. Cítila, jak dole v rozkroku tvrdne, k jejímu zadečku se tisklo jako ocel pevné, ztopořené mužství. Tak silné a tak žádoucí. Marianne pochopila, že po ní Darius touží, ale že ji také z jakéhosi důvodu potřebuje. Potřebuje, aby byla něžná a poddajná. A poslušná. Potřeboval, aby byla přístavem, kde by našel svůj klid. Kdyby nad tím příliš přemýšlela, nejspíš by si kvůli tomu začala dělat starosti. Tak to nedělala. Odsunula tu myšlenku pryč z hlavy. Co když ho zklame? Stejně jako…

„Cítíš mě?“

„A-ano.“

Ach, ano, cítím tě.

„To je kvůli tobě, Marianne. Ty jsi mi to způsobila. Ztvrdl jsem, protože tě chci.“ Přejel jí rty po krku. „Zatlač proti mně. Přitiskni své tělo k mému. Chceš to udělat!“ Přitáhl si ji k sobě ještě pevněji, zatlačil nahoru, pomalu k ní tiskl svou erekci a celou dobu ji líbal na krku. „Činíš mě velmi šťastným, Marianne. Jsi tak sladká, voníš jako fialky. Takhle jsi naprosto dokonalá.“

Nechala se obklopovat vjemy. V Dariově náruči se cítila příjemně. Tlak na její tělo vzrůstal. Marianne znala základní mechanismy. Slyšela povídání svých vdaných přítelkyň. Darius do ní ten obrovský tvrdý kousek těla vrazí. Bude to bolet? Říká se, že poprvé to bolí. Přinese jí to slast? Pikantní poznámky a chichotání vdaných přítelkyň naznačovalo, že možná ano. Věděla, že muži to potěšení činí, a zároveň že je to jediný způsob, jak počít dítě. Že to muži dělají rádi a často. To jí sdělily přítelkyně až nakonec.

Právě teď jí Dariovy polibky a laskání jazykem slast přinášely. Přesto byla zvědavá a chtěla vědět víc. Za to mohl Darius. Přiměl ji, aby svolila k věcem, o kterých se jí dřív ani nesnilo. V tomto okamžiku by mu splnila jakékoli přání. Marianne si nedokázala vzpomenout, kdy se naposledy cítila takto milovaná.

„Tvůj dar.“ Otočil ji k sobě a vytáhl z kapsy krabičku. Otevřela šperkovnici a spatřila šňůru perel se zářivým přívěškem ve tvaru kříže s diamantem uprostřed.

Podívala se na něj. „Ach, Darie. To je tak moc krásné. Líbí se mi. Dáváš mi tolik úžasných dárků. Jsi neskutečně štědrý.“

Stále to nedokázala pochopit. Proč se o ni tolik stará a proč se k ní takhle chová? Nic z toho, co jí dává, si přece nezaslouží.

„Budeš to nosit pro mě, Marianne.“

„Chci to nosit pro tebe, Darie.“

6. KAPITOLA

Potěšení

Ráno dorazil jeho vzkaz.

Má překrásná Marianne,

pošlu kočár, aby tě dnes v jednu hodinu vyzvedl. Oblékni si své nové jezdecké šaty. Ty modré. Mám překvapení a už se tě nemohu dočkat.

„Ta barva ti sluší, Marianne. Vypadáš v ní jako královna.“

„Nejela jsem na koni už déle než rok.“

D. R.

„Jsem si jistý, že se do toho znovu dostaneš. Jízda na koni se nezapomíná. Vím, že ti to půjde, ale kdybys náhodou potřebovala mou pomoc, budu tím nejšťastnějším mužem.“ Vypadá vzrušeně, usmívá se jako chlapec, který očekává něco radostného, pomyslela si.

Když spatřila „překvapení“, které pro ni přichystal, vykřikla. U stáje stála nádherná šedá klisna. Její klisna. Bouře. Respektive, kdysi to byla Mariannina klisna, předtím než ji dluhy donutily ji prodat. „Bouře?“ Marianne ji pohladila po krku a naklonila se k ní.

„Pořád nemůžu uvěřit, že tu skutečně stojí.“

„Pro tebe, Marianne. Už zase patří jen tobě.“

Marianne se k němu otočila. „Darie? Jak jsi to věděl?“ Hrdlo se jí stáhlo tak, že sotva dokázala promluvit.

„Tvůj otec mi řekl, že ji prodal na panství Hallborough. Majitel je můj dobrý přítel a rád tu klisnu prodal. A já ji koupil.“ Darius na Marianne pohlédl s otázkou v očích. „Můžeme vyrazit?“

Projížděli vnitrozemím, mezi kameny a travou, dokud nedojeli k hustému lesíku. Darius oznámil, že tady zastaví a nechají koně odpočinout. Natáhl silné paže k Marianne a pomohl jí na pevnou zem. Když sesedla, nepustil ji, ale podíval se jí přímo do očí.

„Co tě trápí?“

„Nic,“ odpověděla odměřeně, ačkoli tušila, že její odpověď Daria neuspokojí. Bude se dožadovat dalšího vysvětlení. A ona věděla, že by mu ho měla poskytnout.

„Ano, něco se děje. Jsi melancholická. Vidím to nad slunce jasněji. Prozraď mi to.“ Pak se ji snažil přesvědčit. „Chceš mi to říct, Marianne.“

Ucítila, jak jí projela vlna úlevy. Sklonila hlavu a zašeptala.

„Já… já si tohle všechno nezasloužím.“ Přejela pohledem na Bouři. „Dáváš mi příliš mnoho, Darie. Není mi to příjemné. Já ne…“

„Myslím, že si to zasloužíš. A pomůžu ti, aby ti to bylo příjemné. Řekni: ‚Zasloužím si vše, co mi Darius dává,‘ řekni to, Marianne.“ Jeho hlas byl pevný, tvrdší, než kdy slyšela. Přikazoval jí to. A ona byla vůči jeho rozkazům bezmocná.

„Já… já si zasloužím… všechno, co mi Darius dává.“

„Ano, zasloužíš si všechno. A nyní se ujistím, že jsi o tom přesvědčená.“

Z cestovního vaku vytáhl deku a rozložil ji na zem. „Vím, co potřebuješ.“ Natáhl k ní ruku. „Lehni si tu vedle mě, Marianne.“

Opatrně sundala klobouk, až pak poslechla. Uléhala na deku a neustále udržovala oční kontakt. Byli spolu propojeni. Darius na ni zíral, jeho oči ji doslova hltaly, téměř jako by ji zbožňoval, pomyslela si. Darius ví, jak ji přinutit, aby dělala, co on chce. Plnit jeho rozkazy bylo totiž tak snadné.

Spatřila v jeho tmavých očích odraz svých. Jak se k ní skláněl, viděla je čím dál jasněji. Začal u jejích úst. Líbal ji dravě, používal zuby, aby se dostal přes její rty a jazyk, jemně ji kousal a bral si její rty do úst. Přejížděl jí po čelisti a pod bradou. Pevným tělem se tiskl k jejímu boku, pak si ji otočil tváří k sobě a přitiskl se k ní od hlavy až k patě.

Hodíme se k sobě naprosto dokonale, pomyslela si.

Po chvíli se odtáhl a znovu se na ni zahleděl, soustředil se na její tvář. Ne, soustředil se nad její tvář. Znovu si lehl, políbil ji do vlasů a vdechl její vůni. Kdyby teď požádal o cokoli, věděla, že mu to

dovolí.

„Rozpusť si pro mě vlasy.“

Pokusila se posadit a on jí rychle pomohl. Pak se nenasytně díval, jak si odstraňuje sponky, které držely její vlasy. Těsně předtím, než si uvolnila poslední důležitou sponu, Darius vzdechl. Marianniny tmavé kadeře se jako závoj rozprostřely kolem jejího obličeje. Darius vypadal šťastně, když to spatřil.

Natáhl ruku, uchopil pramínek vlasů a přitáhl si jej k nosu. Jeho tvář byla tak blízko, že Marianne cítila jeho nádechy a výdechy. Téměř zoufale k ní přitiskl horké rty, aby do ní pronikl. Nakonec se to jeho sametově hebkému jazyku podařilo. Položil ji zpět na deku.

Držel v hrsti pramen jejích vlasů a přitom vdechoval jejich vůni. Uvelebil se vedle ní. „Takhle jsem si tě představoval, jak s těmi nádhernými rozpuštěnými vlasy ležíš v naší posteli a toužíš po mně.“ Jeho ústa ji polaskala na krku, zuby a rty projížděly prohlubněmi. „Rozevři si vršek šatů. Chci tě vidět, Marianne.“

Nezaváhala. Její prsty rychle rozhalily látku u krku a rozepnuly halenku. Darius dychtivě dokončil zbytek práce. Zatáhl, otevřel živůtek a odměnou mu byl pohled na její ňadra, která ze svůdného hedvábného francouzského korzetu vykoukla. Ten korzet pro ni vybral on. Spatřil i perly, co jí dal. Ztuhl. Trhavě se nadechl. Při dalším nádechu už se ovládl.

„Nosíš je.“ Políbil ji na dvorce jejích prsou, zapředl jako kocour a prozkoumával každičký odhalený centimetr jejího těla pátravými, odhodlanými rty. Dokonce políbil i perlový křížek v prohlubni mezi prsy. „Bellissima, tak krásná.“

Jeho další krok byl velmi odvážný, svým způsobem panovačný. Jednou rukou sevřel Mariannina zápěstí nad hlavou, druhou jí vklouzl pod sukni a pohladil ji na stehně. Ztuhla a zavrtěla hlavou. Darius se jen usmál a pokračoval vzhůru po její noze. Blížil se k vlhku mezi jejíma nohama. „Otevři se pro mě, Marianne. Chceš, abych ti to udělal. Chceš, abych se tě dotýkal.“

Zasténala, poslechla a dala nohy od sebe. Jeho ruka ji na stehně

doslova pálila. Začala se třást.

„Tvoje kůže je tak hladká, jako hedvábí, co tě zakrývá,“ zamumlal.

Zvrátil jí hlavu a přinutil ji, aby se na něj podívala. Jeho dlouhé, elegantní prsty se víc a víc nořily do hedvábného spodního prádla, hledal pahorek mezi jejíma nohama.

Ach, bože! On se mě chce dotknout… tam.

Její nohy ztuhly. Pokusila se je dát k sobě, ale Darius to nedovolil. Jeho dotek byl pevný. Odhodlané prsty hledaly ono posvátné místo, zabořily se do krátkých chloupků, které jej zakrývaly.

Zhluboka se nadechla, když ji jeho ruka polaskala.

Dariovy prsty přitlačily a našly cestu mezi závojíčky do jejích horkých útrob. Byly tak žhavé jako jeho oči. Hledal u ní naprosté odevzdání. Jeden prst se oddělil od ostatních a tlačil se hlouběji. Pak pronikl dovnitř.

V tom okamžiku sebou Marianne prudce trhla a z hrdla jí uniklo zasténání. Darius pronikl prstem do jejího těla!

„Pšššt,“ zašeptal a pevně ji objal. „To je v pořádku,“ broukal jí do rtů a prstem stále laskal vlhkou kundičku. Obličej měl velmi blízko její tváři.

Marianne nedokázala zadržet výkřik, který jí unikl ze rtů. Darius byl tak blízko a tak dominantní, že nemohla dělat nic jiného než se mu odevzdat. Ale po tom přece toužili oba, nebo ne? Oba hráli své role. On dominantní. Ona submisivní. Takhle oba dostanou to, po čem touží, co potřebují.

Mariannino tělo odpovědělo jediným možným způsobem. Když Darius ucítil její vlhkost, zvedl obočí.

„Jsi pro mě tak vlhká… a tak hebká.“ Přejel svými rty přes její.

„Věděl jsem, že budeš.“

Jeho intimní slova se jí zarývala pod kůži, otevírala ji, zcela ji vystavovala jeho milosrdenství. Ležela, prohnutá v zádech, a najednou ztuhla. Přijala jeho invazi.

„To je ono. Vnímej mé doteky. Jsi tak hebká a tak… vlhká.

Miluju, jak jsi vlhká a kluzká.“ V očích mu zaplál oheň, ale vzápětí potemněl.

Panebože! Z jeho slov zčervenala až ke kořínkům vlasů. Ale nedokázala zabránit tomu, aby na jeho doteky zareagovala. Její stehna jako by měla svou vlastní vůli, sevřela se pevně okolo jeho ruky a začala pohybovat boky.

Marianne nedokázala zůstat v klidu – slast byla naprosto nepopsatelná, hořela v ní jako plamen. Pohybovat se bylo stejně nezbytné jako dýchat.

Darius na ni hrál jako na hudební nástroj, hladil její naběhlé pohlaví, a kdykoli se ho dotkl, vyslal do jejího těla výbuch vášně. Pomalu ji probouzel k životu, věděl, kde se jí dotknout a jak silně. Horké impulsy stále vzrůstaly, mohutněly, rozprostíraly se v jejím břiše. Téměř v agónii napjala krk, zavřela oči a pomyslela si, že zemře, pokud Darius s těmi úžasnými doteky přestane. Něco se dělo. Možná umírá? Nezajímalo ji to – alespoň po tu dobu, co jí jeho doteky působily takovou rozkoš.

„Podívej se na mě, Marianne. Nezavírej oči! Dívej se na mě!“ Když se z jeho úst vydral ten rozkaz, něco se v ní odhalilo,

zlomilo. Zamrkala očima a ucítila první záchvěvy vášně. Bylo těžké udržet oči otevřené, splnit jeho rozkaz. Snažila se. Vlny rozkoše jí cloumaly celým tělem.

Darius přestal s hlazením a zatlačil dlaní. Ucítila, jak jí zvlhly oči, a pak jí po bradě stekla jediná slza. Oční kontakt však nepřerušila.

Rozkoš byla tak silná, až konečně pochopila touhu, již v ní Darius probudil, když se jí dotkl. Vynesl jí v té chvíli na vrchol neskutečných pocitů. A bylo to… nádherné.

„Ach, Darie, díky tobě se cítím…“ Roztřásla se, obličej přitisknutý k jeho krku, lapající po dechu a téměř neschopná dokončit větu.

„Bylo úžasné sledovat, jak si užíváš slast, má krásko. Zasloužíš si úplně všechno. Zasloužíš si, co jsem ti právě dal, Marianne, a ještě mnohem víc. Všechno ti ukážu.“ Přiložil rty na její tváře

a slíbával potůčky slz. Pomalu přikývl. „Příště, až ucítíš takovou slast, nebudou tam dole jen mé prsty.“ Přitiskl dlaň k jejím závojíčkům a prsty pohladil klitoris. Zachvěla se a zasténala. „Bude tam tohle.“ Odtáhl ruku a zvedl se nad ni, mocně přirazil. Jeho tíha dávala jasně najevo, jaký je jeho záměr.

Marianne cítila každý centimetr jeho tvrdého penisu, který pulsoval u jejího těla, i přes oblečení ho vnímala velmi jasně. Dariovy boky se tlačily mezi její doširoka otevřené nohy. Ztopořený penis se tiskl k jejímu bříšku a tlačil i na stydkou kost. Instinktivně vyrazila proti jeho přírazům, okamžitě přijala jeho rytmus. Pochopila, že se mu to velmi líbí.

Usmál se a přiložil si prsty, kterými se jí dotýkal, k ústům. Pozorovala, jak konečky prstů pohladil rty a vsál je do úst. Když je vytáhl, zavřel oči a řekl: „Jako sladká švestička.“

Zalapala po dechu a pevně zavřela oči. Pohled na to, jak ochutnává prsty, které měl před chvíli mezi jejíma nohama, byl tak vzrušující a intimní, že se zatoužila schovat. Jako by ji skutečně chtěl pohltit. Otočila hlavu na stranu a ucítila, jak jí zčervenala líčka.

„Ne, ne, ne, má Marianne, takhle by to nešlo.“

Uchopil ji za bradu a něžně ji přiměl, aby se zase otočila tváří k němu. „Neodvracej se ode mne. Chci znát celé tvé já. Budu ho znát. Jak vypadáš, jaká jsi na dotek, jak zníš, jak voníš, a dokonce i jak chutnáš. Každou část tvého nádherného… těla… prozkoumám.“

Ani po těch slovech ji Darius nepustil. Držel ji u sebe. Leželi na dece dlouhou dobu, objímali se a líbali. Tiskl se k jejímu tělu a šeptal něžná slůvka. Když v jeho náručí nakonec spočívala malátná a klidná, zdál se spokojen. Očividně konečně přijala jeho tvrzení, že si zaslouží vše, co jí dává, že ji osvobodil. Jeho slova jí dala najevo, jak se cítí.

„Marianne, jsi tak dokonalá.“

Darie, tak moc se pleteš. Nejsem ani trochu dokonalá. Udělala jsem něco neodpustitelného.

7. KAPITOLA

Manželství

Darius se rozhlédl po místnosti a snažil se znovu si vybavit tu chvíli, kdy Marianne vzala do ruky pero a na oddací list naposledy napsala své jméno. Vypadala tak klidně jako vždy, takže nedokázal uhodnout, jak se cítila. On věděl, jak se cítí. Jeho myšlenky směřovaly pouze k posteli, ve které si představoval jen sebe a ji.

Svatbu zorganizovali jako vkusnou malou záležitost s rodinou a několika málo přáteli. Marianne si vzala jako svědkyni Byrony, zatímco Darius požádal svého bratrance, Alexandra Rourka, lorda Verlaine, aby se za něj postavil. Gratulovali jim Rothvaleovi, Carstoneovi i další. Darius, jako respektovaný člen společnosti, přijal mnoho upřímných gratulací a blahopřání.

Opravdu k tomu došlo. Slib byl vyřčen, dokumenty podepsány. Teď už je Marianne jen jeho, a jen to pomyšlení v něm vyvolávalo vlnu úlevy. Kdyby s ní tak mohl zmizet někam, kde by byli o samotě, kde by se zbavili všech otravných svatebních hostů! Ačkoli si vážil gratulací od rodiny i přátel, Darius toužil mít Marianne celou pro sebe. Jen s velkým sebezapřením se vydržel žoviálně usmívat a ovládat svou trpělivost.

„Paní Rourková, jste ztělesněním krásy. Uvědomil jsem si, že na svého bratrance skutečně žárlím,“ Alex složil Marianne obdivný kompliment. „Ale podle způsobu, jak se na mne můj bratranec dívá, nejspíš bude, co se vaší osoby týče, dost sobecký.“

„Děkuji, že jste nás v tento den poctil svou návštěvou, lorde Verlaine.“ Marianne zčervenala, když Alexovi říkala slova díků. Vypadala tak něžně, že Darius ucítil, jak mu začínají téct sliny z úst.

„Bratranče, jsi stejně chytrý jako otravný, ale – jako vždy – umíš pojmenovat věci pravými jmény. Má žena je ztělesněná krása, to je pravda. A je pravda i to, že si ji budu hlídat jako oko v hlavě. Musím přiznat, že jsi dobrý pozorovatel.“ Přitáhl si její

ruku ke svým rtům a uctivě ji políbil. „Nemůžu si pomoct,“ zašeptal, zahleděl se jí do očí a nestaral se, kdo se na něj dívá.

„To je vidět, Darie,“ zasmál se Alex ironicky. „Jsi jako otevřená kniha. Mám z vás radost a přeji vám ke svatbě vše nejlepší. Musíte brzy přijet do Orangewoodu, ano? Když zatoužíte po městě. Jsem si jistý, že se paní Rourkové zalíbí londýnské obchody, a hlavně musí poznat Graye. Můj bratr se velmi omlouvá, že vás v tento velký den nemohl navštívit.“ Alex se hluboce uklonil. „Očekávejte pozvánku. Ne neberu jako odpověď,“ připomněl, když odcházel.

Poté se Marianne objala s Byrony. Slíbily si, že se v létě setkají. Byronin otec, lord Rothvale, připojil svou gratulaci. „Jste požehnaný, pane Rourku. Přeji vám oběma hodně štěstí. Vím, že si teď toužíte odvést na hodinku až dvě vaši půvabnou manželku, ale potom bych byl rád, abyste za mnou přišel. Promluvíme si o vašem zapojení v parlamentu. Vím, že Verlaine se za vás zaručí, koneckonců je to rodina. Mnoho lidí vás podporuje. Království potřebuje, aby se příležitosti chopili tak schopní muži jako vy…“

„Ano, můj drahý,“ přerušila s úsměvem svého manžela lady Rothvaleová. „Jsem si jistá, že pan Rourke má právě teď hlavu plnou úplně jiných věcí.“ Otočila se na Marianne. „Má drahá, jste ta nejkrásnější nevěsta. Spolu tvoříte nádherný pár. Už na tom jahodovém pikniku jsem poznala, že je mezi vámi něco víc. Prohlásila jsem tehdy, že nebude trvat dlouho, než si Marianne Georgeová přisvojí nové příjmení. Toho dne měl pan Rourke oči jen pro vás a pořád tomu tak je. Troufám si říct, že zvolil velmi dobře.“

„Děkuji, že jste dnes přišla, madam,“ odpověděla Marianne. Její tajemně krásná tvář neprozrazovala nic z toho, co skutečně cítila. Ale bylo patrné, že emoce skrývá těsně pod povrchem.

Darius téměř šílel touhou. Chtěl poznat, jaká žena se skrývá za tou tichou, elegantní maskou. Netrpělivě očekával, až spatří její tvář zbrocenou rozkoší, až se mu udělá v náručí, až se s ní bude milovat, až se dotkne její kůže a až ho do ní vrazí. Jak dlouho ještě?

„Děkuji vám, madam, s vašimi slovy týkajícími se dokonalosti mého výběru mohu jen souhlasit,“ odvětil Darius slušně a musel se přinutit vytěsnit ze své mysli obraz Marianne v jeho náručí. Jediné, co se mu míhalo před očima, byla její tvář toho dne, kdy ležela na dece a on s ní poprvé laškoval – divoký pohled v očích, překvapení, oheň, který v ní hořel, když ji jeho prsty poprvé přivedly k orgasmu. Vzpomínal na to, jak byla hebká na dotek, a uvědomil si, že by dal cokoli, kdyby tu chvíli mohl právě teď vrátit. Bože, umře, právě teď a právě tady před všemi těmi lidmi, šílený touhou po své překrásné manželce! Jak dlouho ještě? Znovu setřásl představy, které se mu honily hlavou, jelikož měl stále dům plný hostů. Při odchodu si Rothvaleovi vymínili slib, že je brzy navštíví na večeři.

Přijímali jedno blahopřání za druhým. Oba se usmívali a děkovali hostům za jejich účast. Jediné, po čem Darius ve skutečnosti toužil, bylo vtáhnout Marianne do nejbližšího pokoje se zámkem na dveřích a začít se svatební nocí, ale věděl, že to nemůže udělat. Potřeboval zachovat dekorum a trpělivě stát s tou svůdnou kráskou po boku. Jeho hlad však vzrůstal s každou vteřinou.

Jako poslední odešel pan George. Naštěstí zůstal celou dobu střízlivý, ale vystrašený pohled jeho očí naznačil Dariovi, že se jeho nový tchán podívá na dno láhve, hned jak se za ním zavřou dveře.

Se slzami v očích se obrátil na svou dceru. „Vypadáš jako tvá matka, děvče. Byla by šťastná, kdyby tu mohla být s tebou.“ Uchopil Marianne za obě ruce a roztřásl se. „Buď se svým manželem šťastná, Marianne. Postará se o tebe.“ Pohlédl na Daria a hned zpět na Marianne. V očích se mu objevil melancholický pohled a zdálo se, že je uvězněn hluboko ve svých vzpomínkách.

„Jen bych si přál, aby tu mohla být i tvá matka… a také tvůj…“ Pan George se náhled odmlčel, snažil se o důstojnost. Políbil Marianne na čelo, pokynul Dariovi a vydal se k odchodu.

Jakmile opustil místnost, oběma novomanželům se očividně

ulevilo. Darius věděl, že k tomu oba mají odlišné důvody. Domníval se, že Marianne cítí úlevu proto, že zachránila svého otce před bankrotem, a on byl více než šťastný, že jí to umožnil. Dariovi se ulevilo, protože se jeho risk vyplatil a on získal svou odměnu. Odteď mu patří. Jeho sen se stal skutečností.

Darius doprovodil Marianne nahoru do její ložnice. Zastavil se přede dveřmi. „Za hodinu přijdu za tebou. Tvá nová služebná ti pomůže se připravit,“ sdělil jí s hlasem plným náznaků.

Přikývla na souhlas. Nemohla si pomoci a sklopila zrak. Rozuměla naprosto jasně. Věděla, proč se Darius vrátí za hodinu a na co se má připravit. Teď je mu povinována a on se rozhodl svých práv okamžitě využít. Teď má právo vzít si ji do lože a učinit ji svou ženou v každém smyslu toho slova.

„Podívej se na mě, Marianne.“ Ten rozkaz v ní z nějakého důvodu vyvolal úlevu. Když zvedla oči, spatřila, jak se na ni Darius usmívá. „Díky tobě jsem velmi šťastný. Jen chci, abys to věděla. V těch šatech ti to dnes obrovsky slušelo. Jsem šťastný muž. Odteď už nebudu pan Rourke. Představuji si, že ode dneška už budu mít za svým jménem dodatek. Navždy už budu znám jako pan Rourke, víte, ten, co má tu krásnou manželku.“

„Ach, Darie,“ zašeptala. „To je nádherný kompliment, ale nesouhlasím s ním.“

Vzal obě její ruce do svých. „Já s ním naprosto souhlasím. Jsi tak nádherná a nyní už patříš jen mně.“

Naklonil se, aby ji políbil. Jemný dotek rtů o rty. Pak sjel ústy k jejím dlaním, políbil nejdřív jednu a potom druhou. „Za hodinu, Marianne,“ řekl temně, s planoucíma očima a jejíma rukama ve svých. O vteřinu později byl pryč, nechal ji samotnou, aby se připravila.

Její nová služebná Marta byla v přípravách velmi efektivní. Opatrně jí pomohla ze světle modré spodničky, kterou si Marianne oblékla pod svatební šaty. Když jí Marta začala svlékat šaty, Marianne myslela na Daria. Svého manžela.

Poté co Marta opustila místnost, měla Marianne čas přemýšlet, co se stane, až se Darius vrátí, aby si ji vzal. Pořád musela myslet na jejich setkání venku na dece, které měla stále v čerstvé paměti. Už tehdy se jí dotýkal a častokrát ji líbal. Dal jí potěšení, úžasné pocity, které toužila zažít znovu, ale zároveň ji děsily.

Této noci se s ní Darius chystá provést mnohem víc, to už jí jasně naznačil. Bylo to součástí obchodu. On se s ní ožení a zachrání jejího otce. Na oplátku bude mít její tělo, kdykoli se mu zamane, kdekoli se mu zamane. A ona se zcela podřídí jeho přáním.

Ano, podřídí se mu.

Marianne už pochopila, jak velká slast se v tom podřízení skrývá. V přenechání vůdčí role někomu jinému. V odevzdání se muži, který jí říká, co se bude dít. Bylo to tak jednoduché. Osvobozující. Podřízenost ji osvobozovala od jejího hříchu.

Očekávala, že jí Darius bude poroučet – byl takový – ale nikdy si s ním nepřipadala, jako by dělala něco vulgárního. Byl to tajemný a komplikovaný muž. Nechtěl jen, aby jeho přání plnila, chtěl, aby je toužila plnit. A v tom je velký rozdíl.

Přesto Marianne cítila stále větší úzkost, chvěla se na lůžku a čekala, až její nový manžel přijde a učiní ji svou ženou. Nebála se jeho, byl to strach z neznámého. Způsob, jakým se na ni díval, byl občas ohromující. Tolik touhy v muži. Moci i touhy – obojího ve stejné bytosti. Byla to moc, kterou Darius tak přesvědčivě vládl, smíšená se syrovou touhou, která byla pro Marianne tak svazující.

Pomoz mi tím projít…

Když Darius vstoupil do místnosti, nadšeně se podíval na svou nevěstu. Klečela na kolenou téměř na kraji postele, s rozpuštěnými vlasy – tak jak to měl rád. Čekala na něj.

Čeká na mě, abych ji ošukal.

Všiml si, že se chvěje, a to poznání mu rezonovalo v srdci. Darius po ní toužil, ale nechtěl, aby byla vyděšená. Přál si, aby toužila i ona po něm, ne aby se ho bála.

Marianne zvedla oči, když ho uslyšela vejít. Zadívali se jeden na druhého a on se mohl přesvědčit o tom, jak je ve skutečnosti neklidná. Toužil se k ní rozběhnout a sevřít ji v náručí. Touha ochránit ji byla tak silná. Jakmile se však pohnul, Marianne ucouvla a vypadalo to, že nejspíš uteče. Zastavil se uprostřed pohybu a povytáhl obočí. „Marianne?“

Odpovědí mu bylo jen trhavé dýchání. Tenká hedvábná košilka se nadouvala a klesala, jak se pohybovala její hruď.

Panebože, je tak rozkošná! Ochromila ho touha přiblížit se k ní, vzít si ji, vzít si, co mu patří, ale připomněl si, že musí být opatrný. Není v jeho úmyslech zpustošit její nevinnost. Darius věděl, že Marianne dokáže uklidnit, když se jí dotkne a vezme ji do své náruče. Znovu se pohnul vpřed.

Marianne rychle couvla a vystrašeně zamrkala očima. Ztuhl, když viděl, jak lapá po dechu.

Má strach.

Když si uvědomil, že se nejspíš bojí jeho, připadal si, jako by mu srdce proklál šíp. Přestože po ní toužil, nenáviděl, že v ní vyvolává takové pocity. Věděl, že musí být opatrný. Proboha, přece ji nebude honit po místnosti! Takhle to mezi nimi nebude.

„Bojíš se mne, Marianne?“

Zavrtěla hlavou, ale jeho to nepřesvědčilo.

„Bojíš se toho, co se má mezi námi stát?“

Z úst jí unikl nepatrný výdech a pak odvrátila tvář.

„Jsi tak krásná, když sedíš na posteli a čekáš na mě. Na tenhle okamžik jsem se těšil celou věčnost.“

Zůstala bez hnutí a nejspíš poslouchala, co jí říká.

„Teď jsi má žena a já chci být s tebou. Takhle to má být. Pojď ke mně, Marianne.“

Znovu na něj pohlédla.

„Pojď ke mně, Marianne. Pojď ke svému manželovi. Chci tě držet v náručí a líbat. Už jsem to dělal dřív a líbilo se ti to, vzpomínáš? Copak nechceš znovu cítit tu slast?“

„Chci,“ zamumlala sotva slyšitelně.

„Tak pojď sem.“ Roztáhl náruč, ale neudělal ani krok. Vyhraje, pokud přijde ona za ním. Pomyslel si, jak blízko je svému cíli. Váhala. „Pojď ke mně,“ pobídl ji gestem.

Udělala krok směrem k němu.

Usmál se na ni. „Jsi tak báječná, Marianne. Vždy uděláš to, co víš, že bys udělat měla, že ano?“ Nechal náruč otevřenou a mluvil jemným, tichým hlasem. Marianne se k němu nepatrnými, váhavými krůčky přibližovala.

Šla k němu.

„Tak je to správně, má krásko. Pojď do mé náruče.“

Vychutnával si pohled na Marianne, která se posouvala stále blíž. Pozoroval, jak se jí pohupují ňadra, jak se otírají o hedvábnou košilku, a to přimělo jeho penis zareagovat. Toužil ji políbit na prsa. Chtěl spatřit jejich nádherný tvar, cítit jejich váhu v dlaních, sát je, lízat je a líbat a skrýt mezi ně svou tvář.

Když se dostala tak blízko, že byla téměř v jeho náručí, přitáhl si ji k sobě. Její měkké křivky se přizpůsobily jeho tělu. Dobré nebe. Vdechl vůni fialek a podržel si ji v sobě.

Opřela se mu hlavou o hruď a roztřeseně vydechla.

Tiše promluvil: „Vidíš, jak to bylo snadné? Nyní jsi tady, v mé náruči, kde máš být.“ Uchopil její obličej do dlaní. „Podívej se na mne. Chceš to udělat. Uvidíš, jak moc po tobě toužím, má Marianne.“

Zvedla k němu svou tvář. Spatřil její modré oči. Vzrušilo ho, jak se mu bez okolků odevzdala, jak poslechla jeho příkaz. Syrová touha jím projela jako mohutná vlna. Přemýšlel, jestli Marianne cítí, jak mu tryská z každičké části těla. Nakonec se to stalo. Už mu patří a on si s ní může dělat všechno, o čem se mu kdy snilo. Už se nemusí držet zpátky, už nikdy.

Sklonil hlavu, aby se střetl s jejími rty. Rukou ji uchopil za zátylek a přitáhl si ji k sobě. Oheň, který se rozhořel v okamžiku, kdy se jejich rty spojily, Dariem otřásl až do morku kostí. Touha do ní vstoupit mu zatemnila mozek. Musí se dostat do jejího těla. Jakkoli. Tlačil jazykem do jejích rtů, napodoboval

přírazy, které bude brzy dělat penisem.

Tak moc po ní toužil, chtěl ji vyplnit, dostat se do ní ještě hlouběji. Už předtím jí řekl, co se stane, a věděl, že na to čeká. Proto je nervózní a opatrná. Darius ji chtěl tak strašně moc, že ho touha málem přemohla. Ale přinutil se převzít kontrolu nad divokým chtíčem. Potřeboval se udržet na uzdě, aby ji znovu nevyděsil. Rozhodl se, že začne zvolna.

„Pojď sem. Posaď se.“ Přitáhl ji na lůžko a do svého klína. Přitom ji vášnivě políbil. Sladké, rozechvělé teplo, které vydávalo její tělo, bylo tak opojné. Tiskl se k ní. Jeho pták už ztvrdl dříve, ale nyní jej bolestivě tlačil pod oblečením. Držet se zpět mu nyní přišlo jako nesplnitelná výzva, ale zaťal zuby a přinutil se zpomalit.

„Cítíš, jak jsem tvrdý? To jsi způsobila ty,“ vydechl a přitiskl k ní penis.

Vzdechla v odpovědi a zachvěla se mu v náručí.

„Tiše, bude to v pořádku. Je mi s tebou moc dobře.“ Sjel jí rukou na záda a hladil ji přes hedvábnou košilku. Cítil, jak začala zrychleně dýchat a třást se.

„Neboj se, Marianne. Neboj se mě. Nikdy bych ti neublížil. Vždy tě budu chránit a starat se o tebe. Víš, že to tak bude.“ Sklonil se, aby ji polaskal na krku, a celou dobu k ní tiskl svůj penis. „Svléknu ti košilku. Chci tě vidět celou a zlíbat každičkou část tvého nádherného těla. To přece také chceš. Řekni mi, že ano.“

„Aaano.“

„Řekni to slovy. Potřebuji slyšet, jak ta slova vycházejí z tvých rtů.“

„Chci, abys mě… celou zlíbal, Darie.“

„Samozřejmě že ano, sladká Marianne.“

Darius uchopil spodní lem její košilky, přetáhl jí ten hedvábný kousek přes hlavu a odhodil ho stranou. Zvedl Marianne ze svého klína a zhluboka se nadechl.

Ach… můj… bože!

Marianne si lehla a opřela se o lokty, dlouhé nohy překřížila

v úrovni kotníků. Darius nebyl schopen promluvit – toužil se jen dotýkat, ochutnávat a pozorovat. Cítil téměř živočišnou, zvířecí touhu vtáhnout ji do peřin a divoce ošukat, ale z posledních sil se ovládl.

Dnes ne. Nemohl Marianne ublížit ani ji vyděsit. Byla pro něj příliš drahocenná.

Jeho ruce ji začaly samovolně hladit. Potěžkaly ňadra v dlaních, zvedly je a stáhly je k sobě, snažily se zapamatovat si jejich tvar a váhu.

„Jsi jako anděl, tak krásná a hebká. Děláš mi velkou radost.“ Uchopil bradavku mezi dva prsty a pozoroval její krásné zvrásnění. „Chci ji do svých úst.“ Celou vahou přitiskl Marianne k posteli a šeptal jí mezi polibky, kterými pokrýval její rozpálené tělo, a bral si to, po čem toužil.

Zasténala, když jeho ústa vsála bradavku.

„Líbí se ti, když tě takhle beru do úst?“

„Aaano.“

Začal věnovat péči i druhé bradavce, laskal její vrcholek na jazyku. Marianne na to reagovala tichým sténáním. Pořád ještě byla neklidná a nejistá. Darius z ní cítil úzkost, ale tušil, co přesně potřebuje.

„Marianne, chci ti pomoci. Dovol si cítit se v bezpečí, když se s tebou miluji. Chceš, abych to dělal, protože přesně to potřebuješ. Dávám ti, co potřebuješ, nebo ne?“

„Ano, Darie.“

„Svážu ti ruce. Chceš, abych ti svázal ruce. Chceš to, protože víš, že se ti ten pocit líbí. Budeš se cítit v bezpečí, Marianne.“

Stáhl si z oblečení hedvábný pásek, svázal jí zápěstí k sobě a přivázal jí je nad hlavou k rámu lůžka. Potěšilo ho, když zjistil, že ji takové omezení okamžitě uklidnilo. Uvolnila se a zjemněla mu pod rukama. Jakmile ucítil, že se mu podvoluje, vrátil se k líbání prsou, sání jejich nejtvrdších částí a značkování pomocí kousnutí lásky.

Pak pokračoval jazykem stále níže, propracovával si cestu

k pupíku. Tam špičkou jazyka zajel do malého otvoru. Cítil, jak se zachvěla. Pokračoval na místo, po kterém toužil víc než po všech ostatních.

„Roztáhni nohy. Chci tě vidět… a ochutnat.“ Otočila obličej na stranu a zavrtěla hlavou.

„To nemůžu,“ zamumlala a znovu udělala záporné gesto.

„Ano, můžeš… a uděláš to, Marianne.“ Uchopil její tvář a natočil si ji tak, aby se na něj musela znovu podívat. „Udělej to. Roztáhni je.“

Posadil se a čekal.

„Budeš nádherná. A já tě chci vidět celou.“

Ticho v místnosti bylo náhle příliš hlasité. Darius pořád čekal.

„Marianne, chceš to udělat. Vím, že ano. Chceš se mi otevřít.

Uděláš to… pro mě.“

Podívala se na něj a on to spatřil. Spatřil výraz v jejích očích a v té chvíli věděl, že se mu Marianne odevzdá – že je rozhodnutá podřídit se a poslechnout jeho rozkazy. Ucítil, jak se mu vlévá krev do hlavy, do hrudi a do penisu. Všude. Téměř šílený touhou po té ženě čekal, až se mu ukáže.

Díky svázaným zápěstím se Mariannina ňadra zdvihala do výšky, bradavky jí ztvrdly na kámen. Tíha gravitace je táhla mírně do stran. Darius jen hleděl, čekal, těšil se a umíral. Cítil, jak mu buší srdce a jak se jeho tělo pohybuje v rytmu samé podstaty bytí. Zhluboka se nadechl.

Pohnula se. Pomalu, Marianne nejprve pokrčila jedno koleno a potom druhé. Její nohy se roztáhly… Ach, sladký Ježíši!

8. KAPITOLA

Spojení

Darius ji chce celou pohltit, tato myšlenka probleskla Marianne hlavou, když spatřila výraz v jeho obličeji. Vypadal hladový, dokonce velmi hladový. Jako by si užíval poslední chvilky, čekal na moment, než bude moci začít toužebně očekávanou hostinu, která se před ním rozprostřela.

Marianne ležela roztažená na posteli s rukama nad hlavou, svázaná páskem z jeho šatů. Nohy měla ohnuté v kolenou a široce otevřené, protože jí přikázal, že to tak má udělat. Kdyby se nad tím zamyslela, vyděsilo by ji to. Takže nepřemýšlela – jako by ztratila schopnost uvědomovat si, co právě dělá. Darius jí bude říkat, jak se má chovat, a ona ho poslechne. Takhle prožije svou první erotickou zkušenost.

Jeho hlava se skláněla mezi její stehna. Chystal se ochutnat její kundičku. Nějak předpokládala, že přesně tohle byl jeho záměr. Na okamžik se zastavil a jen se nadechoval.

Ach, můj bože! Vdechoval její vůni, probuzenou a narůstající, a to vše jen díky němu! Intimita toho, že se ji chystá celou pohltit, ji rozpálila. Když sklonil hlavu a přitiskl se k jejím závojíčkům, připomínajícím motýlí křídla, škubla sebou.

„Klid,“ zabroukal a pak vypustil do akce svůj jazyk. Jediným tahem jí olízl citlivou pokožku štěrbinky, jako by ochutnával zmrzlinu ze lžičky.

Marianne zasténala v extázi, zvuky vycházely z jejího hrdla zcela samovolně. Kdyby tušila, že to bude takovéhle, odpor by byl to poslední, nad čím by uvažovala.

Darius zvedl hlavu a promluvil: „Lahodná. Chtěl bych si to zapamatovat navěky. Tvou nevinnou chuť předtím, než… si tě vezmu. Tak bych možná nikdy nezapomněl, jak dokonalá jsi v téhle chvíli.“

Když uslyšela Dariova slova, její oči se zaplnily slzami. On

možná nikdy nezapomene na její panenskou chuť, ale ona zcela jistě nikdy nezapomene na tato slova. Jako by sáhl do jejího nitra a podržel její srdce v dlaních.

Sklonil hlavu zpět k jejímu klínu, aby pokračoval v činnosti.

Ach, ano, ano, ještě, prosím! Přejížděl jazykem po každičkém kousku její kůže kromě vlhké pecičky ve středu, která volala po doteku. Kroužil okolo ní, ale ani jednou o ni nezavadil jazykem. Strčil jí do kundičky dva prsty, jen trošku, a její vnitřní svaly se instinktivně stáhly.

Pomalu prsty zasouval a znovu vysouval a přitom ji nepřestával laskat jazykem. Marianne se mu v odpovědi zcela odevzdala, jemu i jeho jazyku. Bože, cítila se jako jeho otrokyně a přemýšlela nad tím, že zemře, když přestane. Její kundička stále více a více vlhla, dokud nebyla zcela promočená. Byla připravena přijmout ho do sebe. Připravená, aby si ji vzal.

Přestal a kousek oddálil ústa. „Cítíš rozkoš, Marianne?“ zeptal se a vzhlédl k ní. Jeho ústa byla vlhká, pokrytá její šťávou, leskla se.

„Ano!“

„Chceš mě? Chceš mě dovnitř?“

„Ano!“

„Řekni to!“

„Chci tě! Prosím… chci tě dovnitř!“

Odměnil ji. Pochopila, že ji odměnil za poslušnost. Vrátil své rty zpět dolů k jejímu klitorisu a políbil jej.

V tom okamžiku se udělala. Její tělo se napjalo vstříc jeho úžasnému laskání, kterým dráždil její klitoris, část těla, která ji vynesla do nebes.

„Darieeee!“ Vykřikla jeho jméno a v tu chvíli se jí zmocnil silný orgasmus, ovládl ji, přiměl ji prohnout se v zádech a přirazit k jeho prstům, jazyku a rtům. Celý vesmír se zúžil na výbuchy slasti, které ji trhaly na kusy, a na rozkoš, kterou jí byl schopen poskytnout ústy.

Slyšet, jak Marianne křičí jeho jméno, byl dar od boha. Způsob, jakým se její rty našpulily, když z nich unikaly ty zvuky, byl v okamžiku sdílení té intimity nepopsatelný.

Darius se nemohl dočkat, až si vychutná orgasmus. Potřeboval do ní, hned teď, objevit ji, poznat ji, ve chvíli, kdy se zmítá v orgasmu.

Jeho oblečení hladce sklouzlo k zemi, když se nad Marianne vztyčil. Darius přitiskl hlavičku penisu k jejímu horkému vlhkému tělu a pomyslel si, že tohle první spojení je tak krásné. Rozkoš ze setkání s její kundičkou mu vzala dech.

Uchopil penis do ruky, třel jeho špičku o Mariannino pohlaví a pak zatlačil. Hlavička narazila na bariéru. Darius věděl, co to je – její panenství. Vrátil se do kleku, zdvihl ji z podušek a jeho pevné ruce ji držely připravenou. Přitáhl si ji k sobě.

„Teď, Marianne! Teď tě konečně učiním svou.“

V okamžiku, kdy pronikl do její štěrbinky, zvrátila hlavu nazad. Jakmile porušil onu bariéru, ucítil z Marianne absolutní odevzdání. Její tichý výkřik prolomil ticho a zabodl se mu do srdce jako dýka. Nenáviděl se za to, že jí ublížil.

Napíchl ji na sebe, jako když meč vklouzne do pochvy. Přijala ho uvnitř svého těla. Cítil se tak úžasně.

„Ach… jsi tak nádherná.“

Marianniny vnitřní svaly se sevřely okolo jeho kopí. Slast z toho, že je konečně v ní, daleko předčila jeho nejdivočejší představy. Zůstal v ní, dal jí šanci, aby si zvykla. Vlhká, těsná, obemknutá okolo jeho horkého, jako kov tvrdého ptáka.

Je tak neskutečná slast být uvnitř ní. Můj bože!

Touha ji políbit převážila i pocit z toho, kde zrovna je. Sklonil se k jejím rtům, zakryl je svými ústy a zabořil do ní jazyk. Pohnula se a zasténala. Jen malé zavrtění a tichounké zasténání, ale v kombinaci oboje fungovalo jako signál. Jemné vyjádření poddajnosti a touhy. Poznal, že je připravená.

Odtáhl se, pomalu a něžně vystoupil z její kundičky a z úst, aby se vzápětí do obou otvorů znovu zanořil.

Ach, ach, ano, ach, ano…

Překrásná chuť, jednou vyzkoušená, mu zabránila držet se zpět. Darius si dovolil se v ní ztratit. Zabořil se hluboko, ale jemně, vychutnával si každý pomalý klouzavý příraz penisem a věděl, že tuhle fascinující štěrbinku mezi sladkými stehny bude ochoten objevovat až do skonání světa.

Šílel z Marianniny nevinnosti, nechtěl se jí zmocnit příliš horlivě, ale touha ošukat ji ovládla všechny jeho smysly.

Nejsem monstrum, ale chci si pořádně zašukat… ach, tak moc si s ní chci pořádně zašukat.

Sladký Ježíši, ta je božská. Darius se nedokázal při milování držet zpět. Přirážel dovnitř a ven, rukama směřoval její boky vstříc svým přírazům. Zrychloval tempo. Když vytáhl penis ven, spatřil na něm tmavou kapku – její panenskou krev. Ten pohled ho vzrušil ještě víc, stejně jako vědomí, že on je její první. Že je jediný, kdo v ní kdy byl.

Pozoroval své přírazy a to ho přimělo ještě zrychlit. Připadal si, jako by mu měla hlavička penisu shořet. Tlak vzrůstal. Touha to dokončit byla příliš velká, aby se dokázal držet zpátky. Ucítil, jak mu tvrdnou koule očekáváním, a vzápětí si dovolil, aby ho ovládl mocný orgasmus a uvrhl ho mimo tento svět.

„Mariannnne!“ Z penisu mu vytryskla horká tekutina, cítil, jak divoce pulsuje, zaléval Marianne svým semenem a nepřestával přirážet. Nalil do ní všechno. Pak teprve zpomalil a dovolil si konečně spočinout.

Mé sperma je konečně v tobě! Jsi moje.

Potom se čas nadobro rozplynul. Darius si nebyl jistý, jak dlouho se vznášel na obláčku extrémní slasti z toho, že ji nakonec získal. Zachvěla se pod ním.

„Ach, má krásko…“ přetočil se na bok, hladil ji po prsou, líbal na rameno, na krk a nakonec i na rty. Uvolnil jí ruce, přitáhl si ji do náruče a objal ji. Je moje.

Jeho gesta musela v Marianne cosi vyvolat, protože se okamžitě rozplakala. Přišla mu v té chvíli naprosto přecitlivělá. Velmi těsně

se k němu přitiskla a zabořila tvář do jeho hrudi. Moje.

Tyhle dvě reakce nečekal, ani mu nedávaly žádný smysl. Byla zjevně rozrušená, ale zároveň se k němu snažila přiblížit, ne se od něj odtáhnout.

„Mia cara, má drahá?“ zeptal se opatrně. „Ublížil jsem ti moc?“

„Neublížil,“ zavzlykala mezi lapavými nádechy.

„Vyděsil jsem tě?“

„Ne.“ Z jejího hrdla znovu vyšly další vzlyky.

„To jsem rád, ale proč pláčeš?“ Zavrtěla hlavou.

„Pověz mi to, Marianne. Musíš mi to povědět.“

Její tíseň ho bodala přímo do srdce. Darius nechtěl, aby plakala. Toužil po tom, aby byla šťastná, potěšená a spokojená. Chtěl, aby cítila slast, když se mu odevzdává. Aby se nechala vést jeho doteky a toužila po něm. Moje.

Ztišil hlas na úroveň, na kterou dobře reagovala, a pohladil ji po zádech. „Chceš mi to říct, Marianne, a řekneš mi to.“

Zabořila tvář ještě více do jeho hrudi a povzdechla si. „Díky… díky tobě jsem se cítila jako v plamenech! Nevěděla… jsem… že to bude takové.“ Ucítil na kůži, jak se její rty zachvěly, a projela jím úleva. Perfektní… přesně, jak jsem čekal.

„Hmmm… Tak to mělo být, má milovaná ženo. Bylo mi ctí ukázat ti to. Zbožňuji, když celá hoříš, a budu v tom pokračovat znovu a znovu. Stejně tak jsi rozpálila i ty mě.“ Zvedl jí tvář.

„Tohle je jen začátek, má krásko. Snil jsem o tom, že tě takhle budu postupně celou objevovat, mia cara, má nejdražší.“ Moje.

9. KAPITOLA

Lekce

Darius se probudil uprostřed noci. Venku silně foukal vítr, třásl stromy v okolí domu. Něco nebylo v pořádku – nebyla vedle něj v posteli. „Marianne?“ Nebyl schopen utlumit záchvěv paniky v hlase. Dokonce i on ho slyšel.

„Jsem tady,“ odvětil tichý hlas.

Následoval jej ke krbu. Seděla před ním, objímala si rukama kolena. Znovu se oblékla do noční košile, která se rozprostírala okolo ní na koberci. Dlouhé tmavé kadeře jí splývaly přes ramena až na záda.

Vypadá jako bohyně. A teď už je moje. Doopravdy moje.

Opřel se o lokty. „Co tu děláš?“

„Přemýšlím.“

„O čem, má drahá?“

„O mnoha věcech.“

„Je ti dobře, Marianne?“

Až teď k němu vzhlédla. Její oči byly plné tajemství, ale také porozumění. „Ano, Darie.“

Pokrčil rameny ukrytými pod pláštěm a pak se posadil na paty na koberec, tváří k ní. Dlouhou dobu na ni jen hleděl a užíval si ten pohled.

Nádherná.

Marianne jeho oční kontakt vydržela a čekala.

„Jsi tak krásná. Tvé tělo je nádherné. Chci tě vidět. Svlékni si košilku. Chceš si ji pro mne sundat, nebo ne?“

„Ano,“ odpověděla.

Díval se, jak si kleká na paty a přetahuje lem košilky přes hlavu. Nádherná žena – taková byla Marianne. Úžasně krásná. Rozkošná prsa s tmavě růžovými bradavkami pod jeho roztouženým pohledem okamžitě ztvrdla. Všiml si, že je označkoval jemnými kousanci. Zadíval se na ploché bříško, štíhlý

pas a klín, ve kterém se do tvaru písmene V leskly kudrlinky. To tajemné místo toužil poznávat navěky. Zatoužil znovu dovnitř. Ne, on se dovnitř musí znovu dostat!

Ty její oči, čekající… čekající… stále čekající… čekající na jeho příkazy.

Darius si rozhrnul župan. Jeho tělo je mnohem hezčí než její, pomyslela si Marianne. Nádherný muž. S nejhezčí postavou. Hladká zlatavá kůže, pevné svaly na hrudi i na břiše, tmavé chloupky obrůstající jeho penis. Seděl před ní zcela sebevědomě, se vztyčeným kopím lásky, nestyděl se za svou nahotu. Marianne si uvědomila, že si ji Darius chce znovu vzít.

Uvažovala nad tím, jaké to s ním bylo. Intimní, divoké, bouřlivé. Byl v ní, pulsující a divoce přirážející. Naplnil ji svým semenem a nechal ji prožít slast, o jaké se jí nikdy ani nesnilo.

Jednou jí řekl, že je krásná, když se zmítá vášní, a že se na to hrozně rád dívá. Nyní chápala, co tím myslel. Tím slovem nádherná.

Darius vypadal nádherně, když do ní vyvrcholil v orgasmu. Jeho krk, pevné paže tyčící se nad ní, váha jeho boků, jeho oči sklopené k jejím. Jeho ústa nehlučně se pohybující před tím, než vykřikla její jméno. To vše se jí líbilo sledovat.

Vědomí, že mu dává rozkoš, na ni působilo jako droga a podivně ji to zasáhlo. Marianne neměla v plánu plakat jako malé dítě, ale když bylo po všem, emoce vypluly na povrch, ochromily ji a vytryskly z ní ven. Zlomila se a věděla proč. Cítila se provinile, že si to tak užila. Jistě to není správné takhle si užívat. Jonathan si neužil nic, jen smrt.

Darius se k ní přesto choval úžasně, objímal ji a utěšoval. Byl na ni hodný. Trval na tom, aby mu dovolila omýt ji chladným hadříkem. Jeho ruce velmi něžně odstraňovaly stopy po jejím panenství a jeho semenu. Už nejsem panna, pomyslela si s úlevou, šťastná, že je tato zkušenost za ní a že se nemusí bát případného utrpení. Už si tím prošla. Bylo to dobré, odevzdat se mu. Bylo to

nádherné.

Darius na ni pořád vyzývavě hleděl, jeho pevný pták se topořil jejím směrem, jako by se do ní chtěl znovu zabořit. Marianne se ho toužila dotknout a políbit ho tak, jak ji líbal on v klíně. Ale čekala, až jí to přikáže. Jeho hlas byl pro ni vším. Slova rozkazovala, ale tón jeho hlasu, to hedvábné předení ji naprosto okouzlovalo.

„Dotkni se mne, Marianne. Chceš mi dát ruku kolem mého penisu a přejíždět mi po něm nahoru a dolů.“

Naklonila se a chytla jeho tvrdý penis. Její prsty se nesetkaly s palcem. Hladila ho nahoru a dolů, jak o to žádal, uchvácena sametovou hebkostí pokožky. Štěrbinka na hlavičce se otevírala, když sjížděla dolů, a zavírala při zpětném pohybu. Bylo slyšet tiché zvuky, protože Dariovo přirození bylo celé vlhké, což napomáhalo kluzkým pohybům. Marianne toužila tu vlhkost ochutnat, ale čekala, až jí to řekne.

„Olízni mě. Na penisu, Marianne. Chceš mi ho olíznout a políbit. Vezmi si ho do úst mezi ty své sladké jahodové rtíky.“

Naklonila se, aby mohla jeho chvějící se penis olíznout jazykem, a ochutnala kapku, která vytryskla ze štěrbinky. Chutnala slaně a trochu sladce. Vsunula špičku jazyku do té drobounké škvírky, aby okusila zbytek. Slyšela, jak Darius zasténal. Ten zvuk ji vzrušil. I přesto Marianne pořád čekala, co jí řekne.

„Vezmi si ho do úst celého,“ zalapal po dechu.

Pevný kousek těla jí vklouzl do úst a ona musela rozevřít čelisti doširoka, aby vyhověla jeho rozměrům. Vychutnávala si pocit naplnění. Jeho vůně nesla stopy toho, co dělali předtím… trochu jeho a trochu jí, smíchaných v lahodný koktejl.

Marianne si uvědomila, že se u toho cítí dobře. Chtěla to.

Pomalu se skláněla, cítila, jak se jí hlavička penisu dotýká vzadu na krku, a to ji pobídlo. Líbilo se jí mít v ústech jeho penis.

Darius jí oběma rukama uchopil hlavu, zabořil prsty do vlasů, přitahoval a oddaloval její ústa od svého ptáka, hledající rytmus jako předtím.

„Bože! Jsi úžasná. Tvé rty okolo mého ptáka… achhh.“

Marianne pokračovala, penis stále mezi rty, a nepřestala by, ale on po chvíli jejich pohyby uklidnil. Přesto jí pořád jemně držel hlavu. Mrzelo ji, když vyklouzl z jejích rtů. Proč chtěl, aby přestala? Zvedla hlavu a usmála se na něj. Vzápětí si olízla rty a pomalu je dala k sobě.

Darius přitiskl své prsty k jejím ústům, pohladil jí je a vysvětlil:

„Ještě se nechci udělat. Někdy se rád udělám do tvých úst, ale tentokrát ne,“ zašeptal velmi tiše. Marianne se na něj usmála a náhle ucítila odvahu.

Je můj.

Ano, chtěla to pro něj udělat. Vzpomínala na to, jak úžasná byla jeho ústa, když je používal on, aby ji potěšil.

Darius se k ní znovu přiblížil, jednou rukou ji chytil za krkem a druhou sjel na záda, podél páteře. Naklonil se k polibku. Marianne zachytila přetrvávající chuť na jazyku, chuť jeho i její.

„Pojď sem. Rozkroč se nad mým klínem. Sedni si na mě, má krásko.“

Roztáhla nohy, rozkročila se a složila je pod sebou. Jeho horká erekce sevřená mezi jejími stehny zapříčinila, že po něm její rozvášněná kundička znovu zatoužila.

Pomohl jí, otřel si hlavičku o kluzkou část těla. Bože, líbilo se jí, když to dělal. Zakňučela, přirazila silněji, hledala, toužila, prahla po jeho dotecích…

Prostě ho potřebuji uvnitř. Tvrdě, hluboko… a hned teď!

„Chceš do sebe znovu mého ptáka, Marianne? Řekni, má krásko?“

Nedržela se zpátky ani okamžik. „Chci do sebe znovu tvého ptáka, Darie.“

Posloužil jí. Když do ní pronikl, když do ní vklouzl celý a naplnil ji, proťaly ticho dva spokojené výkřiky.

„Osedlej si mě. Osedlej si mého ptáka!“

Uchopila ho za ramena a začala se pohybovat po celé jeho délce.

Darius jí chytil zadek do dlaní a pomáhal jí.

Svíjela se nad jeho tělem a vůbec nepřemýšlela nad tím, jak vypadá. Ani se nestyděla. To, co dělali, bylo šokující a příjemné současně. Kdyby při tom umřela, bylo by jí to jedno. Chtěla se s ním tvrdě pomilovat. Pocit z toho, že se na něj ona sama napichuje, byl stejně úžasný jako vědomí, že tentokrát je to ona, kdo velí sexu. Nahoru a dolů, odtahovala se a znovu přirážela na jeho pevný penis, znovu, znovu a znovu.

Marianne se ulevilo, když jí Darius dovolil vzít si ho takhle, jak to chtěl a jak po tom toužila i ona.

Při každém pohybu se její prsa zhoupla. Darius zachytil jednu bradavku, pak druhou, sál je, téměř bolestivě vtahoval do svých úst. A to sladké žihadlo, spolu s tím, jak jeho pták dráždil její klitoris, ji přinutilo vykřiknout v nepředstavitelné rozkoši.

Divoce spolu souložili. Tam i zpět, nahoru a dolů. Ucítila první křeče a těsně se kolem jeho penisu stáhla. Její rozechvělé výkřiky mu musely naznačit, že se dostala na vrchol, což vyvolalo orgasmus i v něm.

„Achhhh… ochh… bože, už budu!“

Vnímala, jak Darius neskutečně ztvrdl, a pak z něj vytrysklo semeno do její hlubiny. Ucítila zemitou vůni, stejně jako předtím.

Pořád ji zvedal a pomáhal klesat, rychle, nahoru a dolů, poslední příraz, pak se jeho prsty zaťaly do jejího zadečku. Poslední příraz ukončil to šílenství a on jí padl do náruče a jeho penis sebou křečovitě škubal.

„Bellisima, jsi tak nádherná,“ vypravil ze sebe.

Uvolnění po naplnění hladili jeden druhého. Marianne jej laskala na zádech a líbala jeho klíční kost. Darius jí tiskl polibky na své oblíbené místo na krku a hladil ji na bocích. Zůstali v sobě po dlouhou dobu.

Marianne cítila, jak jeho erekce pomalu mizí.

Nakonec ji pobídl, aby se postavila. Pomohl jí na nohy, hluboce ji políbil na ústa a uzavřel ve své náruči, aniž by přerušil kontakt s jejími rty.

Nesl ji zpět do postele a celou cestu jí skrz sladké polibky šeptal

slůvka. Opatrně jí držel hlavu a uložil na lůžko. Byl tak něžný a tak jemný ve způsobu, jakým se jí dotýkal, že jí do očí téměř vhrkly slzy.

„Reagovala jsi na mě tak sladce. Tvá kůže dotýkající se mé je požehnáním, má Marianne.“

Vtažená do jeho náručí se Marianne oddávala pohodlí jeho pevného těla, tisknoucího se k jejímu.

Hleděli jeden na druhého, leželi bok po boku a očima sledovali rysy toho druhého. Marianne si vrývala do paměti každou linku, všechny výstupy jeho pohledné tváře.

„Jsem ráda, že jsem tě potěšila, Darie,“ řekla nakonec s povzdechem, stále schoulená v jeho náruči. Vychutnávala si potěšení, že po ní touží. „Chtěla jsem. Díky tomu se cítím… lépe. Víš, co potřebuji.“

Tiše se usmál a pohladil ji po vlasech. „Já vím, Marianne, a vždycky ti to dám. Je mou povinností starat se o tebe, chránit tě, a činí mi to velké potěšení. Drahocenná – taková pro mne jsi. Jsi pro mě drahocenná a dokonalá, Marianne.“

K dokonalosti mám daleko, Darie!

10. KAPITOLA

Poznání

Darius se zahleděl na Marianne, která stále ještě spala v jejich posteli. Zářivé vlasy měla kolem sebe rozprostřené na polštáři jako blyštivou svatozář. Přikrývka sklouzla a odhalila jedno nádherné ňadro. Dariovi se při pohledu na ni zadrhával dech v těle. Tak krásná. Píchnutí v žaludku, které proběhlo současně s jeho obdivným pohledem, bylo tak silné, že rozšířil oči bolestí. Uvažoval nad tím, jak málo sám sebe poznává. Minulý měsíc ho změnil. Marianne ho změnila.

Jelikož se stala novou paní na velkém panství, musela se seznámit se spoustou věcí. Dům byl pojmenován Stonewellské panství podle toho, že byl postaven ze světle šedých kamenů a stál na jižním pobřeží. Ze zadního traktu bylo vidět na moře, což Marianne velmi těšilo. Jednou se o tom Dariovi zmínila a on takové detaily nezapomíná.

Marianne se musela seznámit s několika zaměstnanci. Většinu práce na panství zařizovali pan a paní Westovi, pan West byl Dariův správce a paní Westová hospodyně.

Také zde měli psy. Darius vlastnil dva vlkodavy, Bruta a Clea, kteří chovali ke své nové paní velké sympatie. Když Marianne vyrazila ven, byli jí v patách. Pokud jim bylo dovoleno zdržet se uvnitř domu, pak se vždy rozložili u jejích nohou. Marianne prohlásila, že jí to nevadí. Darius ji škádlil, říkal, že mu je ukradla, že jsou loajálnější k ní než k němu, ale ve skutečnosti byl rád, že jí psi nevadili, protože díky tomu, že ji strážili, měl o starost méně.

Na dnešní den měl Darius domluvené jednání, kvůli kterému musel ráno opustit dům, což byl důvod, proč pozoroval manželku, zatímco spala.

Když otevřela oči, jeho dech se zastavil. Byly tak modré.

„Dobré ráno, má krásná ženo. Budu muset odejít, ale ještě jsem se rozhodl věnovat pár okamžiků pohledu na tvou krásu.“ Natáhl

ruku a pohladil hřbetem hladké, zaoblené tělo. Mariannina bradavka okamžitě ztvrdla.

Zachytila jeho ruku a přitáhla si ji ke rtům. „Odjíždíš?“

Přikývl. „Nejprve advokáti, potom obchodní jednání s Greymontem ohledně jakési záležitosti, o kterou mne poprosil.“

„Kdy se vrátíš?“

Usmál se, když slyšel její slova. „Budu ti dnes chybět, má drahá?“

Nepatrně přikývla a pak se na něj podívala.

„Chtěla jsi mi něco říct, Marianne?“

„Ano.“

„Tak to řekni. Řekni mi, co chceš, abych věděl.“

Zaváhala s odpovědí. Napadlo ho, že nejspíš bojuje s volbou slov. „Jsem ráda, že jsi zůstal, aby ses se mnou rozloučil. Prosím, nikdy mne bez rozloučení neopouštěj, Darie. Potřebuji to.“ S vážným pohledem v očích se na něj zadívala. Její tvář připomínala tajemně krásnou masku.

„Samozřejmě, má drahá.“ Sklonil se, políbil ji na rty, na krk a nakonec i na odhalené ňadro. Pokryl polibky i bradavku a stiskl ji mezi zuby. „Chutnáš tak dobře,“ zasténal. Když se k němu prohnula v zádech, musel se přemlouvat, aby si k ní nevlezl zpět do postele.

Tak na něj působila. Neustále po ní toužil. Ráno, odpoledne, v noci… na tom nezáleželo. Pouhý pohled jejích očí nebo gesto, které udělaly její ruce, a byl ztracen. Když přišlo na Marianne, byl jeho pták nenasytný. Darius přemýšlel, jestli jeho touha po sexu někdy ochabne. Čím víc ji měl, tím víc po ní toužil.

„Co budeš dnes dělat, Marianne?“

„Myslela jsem, že bych zajela za otcem na návštěvu.“

„Tak dobře,“ řekl tiše. „Prosím, vezmi si s sebou psy a nezůstávej tam příliš dlouho. Nezapomeň, že dnes večeříme u Rothvaleových.“

„Nezapomenu na to.“

Když Darius odcházel, cítil se podivně. Marianne ho dnes

poprvé o něco požádala. Nikdy předtím to neučinila. Vždy musel být velmi ostražitý, aby se ujistil, po čem touží, protože mu o tom obvykle neříkala.

Ačkoli v některých věcech byla odhodlaná. I po svatbě pokračovala v péči o svého otce. Chodila za ním do svého bývalého domu, do domu, který nyní patřil jemu, a dělala otci společnost. Darius s tím příliš nesouhlasil, ale dovolil jí to. Byla poslušnou dcerou. Poslušnou v každém aspektu toho slova, taková byla její povaha. Cítil, a to velmi dobře, že potřebuje v péči o svého otce pokračovat. On sám byl oddaný syn, takže tomu rozuměl.

Darius se snažil být pozorným manželem. Upřímně řečeno, nedokázal se od ní odloučit na delší dobu. Věděl, že je ve vztahu k ní náročný a že jeho živočišné choutky nejsou zanedbatelné. Ale ona jej přijímala s takovou lehkostí, a to se mu na ní líbilo. Touha mít Marianne ve své blízkosti, moci se jí dotýkat, byla jeho typickou reakcí. Když mu byla nablízku, bylo obtížné udržet ruce mimo její tělo, a to ne vždy pouze kvůli sexu. Jejich intimní doteky jej uklidňovaly v každé situaci. Mariannina ušlechtilá povaha ho jen motivovala k tomu, aby po ní toužil ještě víc. A Darius věděl proč. Toužil po ní mnoho let, ale nyní pochopil, že jeho city nejsou jen chtíč. Jsou mnohem hlubší. Naprosto a zcela se do své manželky zamiloval.

Hned po návratu ji Darius vyrazil hledat. Našel ji v knihovně. Stála u okna, četla si knihu ve světle, které okenní tabule pustila dovnitř, a vypadala roztomile. Když zaslechla zvuk jeho kroků, otočila se. „Jsi zpět.“

Darius přikývl, opřel se o dveře a cítil, jak se ho zmocňuje touha. Když se na něj Marianne usmála a blýskla po něm modrýma očima, jeho pták se postavil do pozoru.

Dariův dech ztěžkl, pohyboval jeho hrudí. Jeho penis se ztopořil a nepříjemně tlačil v kalhotách. Darius zabouchl dveře.

„Vypadáš podrážděně, Darie. Stalo se něco?“ Znovu přikývl a vyrazil kupředu.

„Proč jsi tak podrážděný, Dar…“

Skočil po ní jako vlk po králíkovi, pevně ji sevřel v náručí. Kniha dopadla se zaduněním na zem. Darius přitiskl Marianne k oknu a hlavou mu probleskla jediná myšlenka. Protože tě musím ošukat.

„Promiň, má drahá, celý den jsem myslel jen na tebe a právě teď do tebe chci vrazit svého ptáka.“

„Ach, Darie!“ vyjekla, když ji zvedl a posadil na psací stůl.

Jeho upřímné prohlášení fungovalo jako hnací motor a vyneslo touhu do závratných výšin. Vyhrnul jí sukni, roztáhl nohy, vytáhl svého ptáka a namířil ho do její štěrbinky. Sklopil zrak, pozoroval, jak mizí mezi tmavě růžovými závojíčky její kundičky. Tak horká. Tak napjatá. Tak nádherná. Ucítil tlak na hrudi. Když vytáhl penis ven, všiml se, že je kluzký a vlhký, pokrytý její tekutinou.

„Bože! Jsi pro mě tak vlhká, tak připravená!“ Její přístupnost ho provokovala. „Vždycky jsi taková, Marianne. Bože, je tak příjemné mít uvnitř tebe ptáka!“ Každé slovo podpořil přírazem. Šukal ji doopravdy tvrdě.

Věděl, že ji jeho obscénní slova také vzrušují. Marianne to měla ráda drsně.

Sex si je podmanil, oba se ztratili ve víru vášně. Jeho pták se zavrtával do její těsné kundičky, cítil, jak ztuhla, připravil se na tu rozkošnou odměnu, na nádherný orgasmus. Vykřikla jeho jméno v okamžiku, kdy se jí zmocnila rozkoš. Užívala si ji, v jeho náručí vypadala divoce a tajuplně zároveň.

Spatřit její orgasmus je nádherné, pomyslel si Darius. Vidět ten okamžik čistého bytí v jejím výrazu bylo tak překrásné, že to i jemu přineslo výbuch uvolnění. Cítil, jak se kolem jeho ptáka sevřely její poševní svaly, a nakonec vystříkl.

Vychutnával si každou dávku semene, kterou do ní vypustil, zabořen hluboko v ní, tam, kde potřeboval být. Líbilo se mu, že jeho sperma zůstává uvnitř ní. Zdůvodňoval to primární mužskou potřebou – spojení a zplození dědice. Sice se nebyl jistý, jestli to byl jediný a hlavní důvod, ale i tak cítil nutkavou touhu zkropit ji

svým semenem, a čím více, tím lépe.

Marianne rozechvívala jeho syrová slova i divoký sex. Líbilo se jí, jak se cítila, když po ní Darius takhle toužil, když ji potřeboval, aby mohl žít, aby si mohl v sobě udržet život. Jako by byla jediná, kdo může uspokojit jeho zuřící touhu. Alespoň se tak díky němu cítila. I kdyby to nebyla pravda, pořád ho milovala za slast, kterou poskytl on jí a kterou poskytla ona jemu.

Nakonec ustal, uspokojil se a přitiskl na stůl nejprve její tělo a potom své.

„Mia cara… ti amo,“ zašeptal bez dechu.

Marianne ta tichá slůvka zaslechla. Také věděla, co znamenají.

Nemluvila sice plynule italsky, ale věděla, co jí řekl. „Miluji tě.“ Ztuhla a ucítila, jak se její nově získaný klid rozdrtil na padrť,

jako když vhodíte kámen do hnízda plného vajec. Marianne to čekala. Čekala, kdy jí Darius rozkáže, aby mu ta slova řekla také. Domnívala se, že to udělá, ale modlila se, aby ne. Asi by ta slova nedokázala říct nahlas. Srdce jí rychle bušilo v hrudi a ztěžka se jí dýchalo.

Darius nic neřekl. Nic jí nepřikázal, a jak minuty ubíhaly, Marianne se uklidnila.

Takže, neřekla mu to.

Ta malá, důležitá slůvka.

Marianne přemýšlela, jestli si Darius uvědomil, co jí řekl. A jestli to bylo upřímné, nebo zda jen podlehl vášni okamžiku. Marianne zjistila, že sex dokázal bořit i ty nejmocnější zdi.

Alespoň u ní.

11. KAPITOLA

Okouzlení

„Tak, má drahá, pokročila jste ve vašem kreslení?“ zeptal se lord Rothvale u večeře.

„Ano, pane. Snažím se najít si na to čas alespoň jednou týdně,“ odvětila Marianne.

„No, viděl jsem vaši práci a je velmi dobrá. Uvažovala jste někdy o oficiálním studiu?“

Marianne zavrtěla hlavou. „Ne, pane. Vaše Byrony má skutečný talent. Její portréty jsou tak intuitivní. Vím, že jednoho dne bude slavná. Já si jen užívám kreslení jakožto tvůrčí činnosti. Ráda maluji moře. Je to jediný objekt, ke kterému se znovu a znovu vracím.“

Lord Rothvale ji jemně poplácal po ruce. „To je pochopitelné, má drahá,“ řekl vlídně. Další komentář už směřoval k Dariovi. „Co si myslíte o uměleckém talentu vaší ženy, Rourku?“

„No, myslím, že je velmi dobrá. Rád ji pozoruji při práci. To soustředění, to svraštěné čelo, intenzita, se kterou studuje moře, je fascinující. Je na sebe velmi přísná. Nikdy není spokojena s tím, co mi ukazuje. Domnívá se, že to pro vaši národní galerii není dost dobré,“ odvětil Darius.

Lord Rothvale se zasmál. „Předpokládám, že založit tu věc bude můj životní úkol. Bude to o hodně těžší, než jsem si myslel, to tak bývá u všeho, co za to stojí. Necháme jí tam celou stěnu,“ zamrkal na Marianne. „Nyní bych si chtěl promluvit s vaším manželem, aby zvážil službu veřejnosti. Myslím, že by bylo velmi záslužné získat muže, jako je on, do parlamentu. Co byste tomu řekl, Rourku? Jít do voleb za Kilve?“

„Přemýšlím o tom, pane,“ opáčil Darius a pohlédl na Marianne. V jeho očích se odrážel hlad. Marianne si byla jistá, že právě teď nemá na politiku ani pomyšlení. Uvažuje pouze nad tím, co by s ní udělal, kdyby ji měl jen pro sebe.

Po cestě domů byl Dariův pohled ještě temnější. Seděl v kočáře naproti ní, očima hltal její tělo, hladový pohled ji ujišťoval, co se mu honí hlavou. Zachvěla se v očekávání. Cítila, jak mezi stehny vlhne. Zřejmě jejich zběsilé milování v knihovně před večeří mělo jen povzbudit jeho touhu pro další kolo.

„Tentokrát přijď do mého pokoje,“ zašeptal jí do ucha, když ji vyprovodil do její komnaty. „Budu na tebe čekat, má krásko… a příliš se neobtěžuj s oblékáním.“ Ve tváři se mu objevil ďábelský úšklebek. Velmi pohledný, ale lascivní ďábel.

Marianne si zvolila jednu z nových francouzských košilek, zvláštní kousek od madame Trulierové. Velmi skrovnou, bez rukávů, hedvábnou, v ledově modré barvě, krátce střiženou a přiléhající tak, aby zdůrazňovala každičkou křivku Mariannina těla. Řekl jí, že nemá věnovat příliš času oblékání, což podle Marianne tato košilka dokonale splňovala. Ačkoli i to bylo diskutabilní, protože tušila, že ji na sobě nebude mít příliš dlouho. Darius jí ji svlékne během úderu srdce.

Zatlačila do dveří, otevřela a vstoupila do komnaty svého manžela. Ucítila, jak se jí sevřely svaly v břiše. Touha po kyslíku ochromila její plíce. Takhle na ni vždy působil. Nebyl to strach, protože on by jí nikdy neublížil, ale stejně se jí z něj pravidelně roztřásla kolena. Když Darius toužil po sexu, znervózněla. Byl to velmi zkušený milenec, brával její tělo na místa, o kterých se jí ani nesnilo, a přiměl ji vnímat pocity štěstí, tak nádherné a intenzivní, že ji to děsilo. Nikdy nezklamal její očekávání, ale byla ještě plachá. Navíc věděla, že se plachost Dariovi líbí. Chtěl se jí dvořit a užívat si, jak se mu odevzdává, když ji přivádí k extázi.

V pokoji bylo šero a Marianne Daria nikde neviděla. Nebyl na obrovské posteli ani u krbu. Pomyslela si, že je to divné, že by měl být připraven na lůžku. Darius byl vždy ten ochotný, ten připravený, ten, kdo čekal na ni.

S povzdechem zamířila na balkon. Vyšla ven. Letní vzduch byl teplý a hvězdy jasně zářily. Byla krásná noc. Marianne cítila vůni zimolezu, jež se k ní vznášela z vinic, které se rozprostíraly pod ní.

Sladká vůně připomněla Marianne matku.

Nyní, když byla vdaná, tak často přemýšlela nad svými rodiči. Sdíleli v manželství stejnou vášeň jako ona? Usmála se a zavrtěla hlavou. Těžko si to představit. Na intimitu sexu ji nedokázalo připravit vůbec nic. Být Dariovi fyzicky takhle blízko rychle prolomilo její emoční bariéru. Nemůžete si držet odstup, když je druhá osoba uvnitř vašeho těla a vyvolává ve vás takové pocity rozkoše, že nedokážete dělat nic jiného než jen sténat.

Marianne se vrátila dovnitř, aby počkala, až Darius přijde. Jakmile prošla balkonovými dveřmi, objaly ji zezadu silné paže a přitáhly k pevnému, svalnatému hrudníku. Nejen hrudník byl pevný. Marianne cítila každičký centimetr jeho dlouhého, tlustého penisu, který se jí tiskl ke spodní části těla. Neviděla Daria, protože stál za ní, ale cítila, že je rozhodně nahý, rozhodně probuzený a rozhodně připravený si ji vzít.

„Darie,“ zalapala po dechu, „překvapil jsi mě.“

Stiskl jí krk, horké rty se vznášely nad její tepnou, zuby jemně okusovaly kůži. Mohutné ruce jí přejížděly po nahých pažích, pomalu, majetnicky. „Ty jsi překvapila mne, když jsem spatřil, jak stojíš na balkoně v téhle košilce. Vypadala jsi jako anděl. Neměl jsem slov, tak jsem jen stál, hleděl na tebe a přemýšlel, co ti udělám, až se zase vrátíš dovnitř…“

„Co mi uděláš?“ zalapala po dechu, její tělo hořelo a nejspíš za to mohla erekce, kterou cítila, a jeho vášnivý šepot.

„Věříš mi, Marianne?“ položil jí ruce na boky a sunul je výš, po žebrech, až k jejím prsům.

Cítila blízkost jeho rukou, očekávala, že se jí dotkne, ale musela se prohnout v zádech, aby překonala vzdálenost mezi nimi. „Ano, věřím ti, Darie.“

„Hodná holka.“ Jeho ruce chytly obě prsa a stiskly. Sevřely také naběhlé a tvrdé bradavky, ukryté pod tenkou látkou. Marianne přeběhly po kůži jiskřičky slasti a musela spolknout výkřik, který se jí dral na rty. Věděla, že tohle je odměna za to, že se mu svěřila se svou slastí. „Věř mi, Marianne. Věř mi a… užij si to.“

Marianne se zachvěla a přemýšlela nad tím, co s ní udělá. To očekávání ji vždy rozechvělo. Darius věděl, jak ji rozvášnit. Nemohla dělat nic jiného ani chtít nic jiného, než co jí dával. Jen díky němu toužila.

„Ano, užiju,“ zašeptala. Pak jí přetáhl hedvábný šátek přes obličej a spustil jí ho přes oči. Vzadu jej zavázal na uzel. Byla naprosto slepá, neviděla vůbec nic. Mám si to jen užívat. A přesně to udělám.

Darius udělal krok zpět a obdivoval svou ženu zezadu. Skrovná košilka, kterou si na sebe oblékla, byla půvabná, ale nastal čas ji svléknout. Sehnul se, uchopil lem do rukou a přetáhl jí ji přes hlavu. Spokojeně vzdychl. Konečně nahá. Věděl, že to, co dělá, je hanebné, ale nedokázal si Marianne představit jinak. Milovat se s ní v noční košilce a ve tmě by byla parodie. To svůdné tělo má proto, aby se na něm mohly jeho oči pást, zatímco si ji bude brát.

Uchopil do dlaní její zadeček, zvedl ji a přinutil trochu roztáhnout nohy. „Máš tak krásný zadeček, tak oblý, tak hladký.“ Stiskl zespodu každou půlku, prsty obou rukou se střetly u vlhké a kluzké štěrbiny.

Když se dotkl její kundičky, zachvěla se a zasténala tím zadýchaným a sexy způsobem. Bože, když takhle sténá, tak mu vře krev v žilách. Dává mu mohutné impulsy, které ho mění v sexuálního ďábla. V mozku mu vířila jediná touha – proniknout do jejího těla.

„Miluji, když jsi kvůli mně takhle vlhká. Brzy, má krásko, už brzy budu řádit uvnitř tvé krásné vlhké kundičky a přinutím tě křičet. A pak znovu a znovu. Celou dlouhou noc, dokud nevyjde slunce.“ Když odtáhl své prsty, zakňučela na protest. „Nejdřív se projdi. Chci vidět tu nádhernou prdelku. No tak. Udělej deset kroků přímo rovně a dostaneš se k okraji postele.“

Udělala pokusný krok, pak další a další. Došla se svým krásným zadečkem ke kraji lůžka a zastavila se. Zasténal, když pozoroval, jak se její svaly napínají a natahují, když na dlouhých nohách

kráčela k posteli. Otočila se k němu, ale on věděl, že ho se zavázanýma očima nemůže vidět.

„Co chceš, Marianne?“ zeptal se.

„Chci tebe.“ Třásla se touhou, prsa se jí zdvihala, bradavky měla tvrdé a špičaté.

„Jak mě chceš, má krásko?“

„Uvnitř. Chci mít tvého ptáka uvnitř svého těla.“

Její prosebný hlas stiskl spínač v jeho mozku. Jakákoli sebekontrola, kterou si udržoval po celý večer, se v jediném okamžiku zcela vypařila. Než se stačil nadechnout, už byl nad ní. Jeho ruce ji tlačily na postel. Pak pevně sevřel její stehna. Chystal se vzít si ji zezadu tak, jako když hřebec šoustá klisnu. Stal se zvířetem, ďábelským, dekadentním a primitivním.

Mariannin dech ztěžkl, když jí roztáhl nohy od sebe. Cítil její štiplavou vůni, která tu pro něj rozkvétala, vlhká a horká a připravená ho přijmout. Nasměroval svého ptáka k její kundičce a v jednom mohutném přírazu jí ho vrazil dovnitř až po koule. Sladké, pevné sevření její kundičky mu téměř působilo bolest, ale on se do ní opět a rád znovu a znovu hroužil. Když ji nabodl na svého ptáka, přestala vzrušeně dýchat, nejspíš v šoku z náhlého průniku. Ale přijala ho po celé délce, až po kořen, aniž by si slůvkem postěžovala. Vzápětí se prohnula v zádech, jako by chtěla ještě víc.

Zatraceně, je tak dokonalá!

Bral si ji tvrdě, o tom nebylo pochyb. Šlo o tvrdý sex. Ale právě teď to potřeboval. Později může být jemný a pomalý, ale nejprve musí nasytit šelmu ve svém nitru. A tu lze uspokojit pouze jediným pokrmem, tou sladkou, růžovou věcí situovanou přímo mezi Marianninými stehny. V této pozici se dokázal dostat hlouběji než v jakékoli jiné. Ach, sladké nebe, pomyslel si, prosím, ať to nikdy neskončí!

Bušil do ní jako šílenec, zatímco čas plynul pod tělesným uspokojením. Neměl ponětí, jak dlouho ji šukal, jestli to byla vteřina, minuta nebo hodina. Kdo ví?

Sáhnul jí rukou mezi nohy a prstem přejel po klitorisu. V okamžiku, kdy to udělal, se zazmítala v orgasmu, sevřela se a zachvěla. Její vyvrcholení spustilo jeho vlastní orgasmus. Jaká slast ji potěšit, cítit, jak se její tělo napíná, jak tiše sténá. Cítit svou vlastní touhu probublávat na povrch a přepadávat jako víno ze sudu. Její nádherná odpověď ho posunula přes okraj, kde konečně mohl dojít uspokojení, po kterém tak toužil. S výkřikem a mohutným přírazem do ní vypustil dávku horkého spermatu a na jeden skvělý okamžik se cítil jako v nebi.

O hodinu později spočívala v jeho náručí ospalá, malátná, velmi uspokojená, důkladně nasycená a rozkošně smyslná žena. Odstranil jí šátek z očí. Přitulila se k němu, hlavu položila na jeho hruď, líbala ho a přejížděla mu sladkými rty po čelisti a ramenou.

Přemýšlel o tom, co o této ženě věděl předtím a co o ní ví teď. Darius byl šťastný, když si uvědomil, že ji správně odhadl, co se týče vášně, která se v ní nachází. Jeho Marianne se v posteli chovala jako siréna. Zároveň byla přítulná a on zbožňoval její doteky a gesta. Poté co se takhle pomilovali, ji rád držel ve své blízkosti, líbal ji a mazlil se s ní. Kdykoli udělala ona jemu totéž, zrychlil se mu tlukot srdce. Díky ní se cítil jako vítěz, jako bojovník, silný a mocný. Ale stejně shledával, že v ní je mnoho aspektů, z nichž některé byly záhadnější než dřív. Cítil z ní jakousi temnotu a to ho znepokojovalo. Darius věděl, že jeho city k ní s každým dnem vzrůstají a sílí, a s těmito pocity přicházela i touha ji ochránit a učinit šťastnou, pokud to bude v jeho silách.

„Cara, proč jsi vypadala tak smutně, když se tě lord Rothvale ptal na tvé obrazy?“

„Opravdu jsem tak vypadala?“

„Ano. Mně to tak přišlo. A on ti dokonce pohladil ruku, aby tě trochu uklidnil, alespoň si to myslím. Proč jsi melancholická, když maluješ moře?“

Zhluboka se nadechla a poté odpověděla. „Myslím, že je to proto, že moře je tak podmanivé.“

„Podmanivé?“ Její vysvětlení mu přišlo podivné. „Jakým

způsobem?“

„Bez ohledu na to, kam jdu, mě moře volá, a to již dlouhou dobu. Nedokážu od přílivu vln odejít a bojím se, že to tak bude napořád. A když dokážu zachytit moment klidu na mořské hladině, uklidňuje mě to. To je důvod, proč jediné, co kreslím, je…“ zavrtěla hlavou a pohlédla na něj. „Už dost. Chci mluvit o tobě. Lord Rothvale mluvil vážně, když říkal, že by tě rád přiměl, abys šel do parlamentu, a já myslím, že má pravdu. Byl bys velmi dobrý, Darie…“

Usmál se, políbil ji na temeno hlavy a přemýšlel nad tím, jak rychle se té otázce vyhnula. Marianne byla milující, laskavá a pozorná. Co se týkalo jejích manželských povinností, nemohl si stěžovat. Věřil v její upřímnost. Tak proč v jeho mysli pořád přetrvává pocit, že k němu Marianne zcela upřímná není?

12. KAPITOLA

Dárek

Uplynul týden, než to řekl znovu.

Marianne prohledala všechna obvyklá místa. Přišla do pracovny, aby zkontrolovala účty od správce domu, ale účetní knihy tam nebyly. Také její stůl vypadal jinak. Velmi divné. Chtěla se na to zeptat paní Westové a přijít té záhadě na kloub. Prohrabávala se další zásuvkou zabraná do své činnosti a neslyšela ho vejít.

„Hledáš něco, má drahá?“

„Ach, Darie, vlastně ano. Přišla jsem sem, abych zkontrolovala účty, ale nemohu najít knihy. Všechno jsem prohledala. Navíc mi někdo přerovnal věci na stole.“

„No, to vůbec není dobré. Musíme najít viníka a vymyslet, jak ho potrestáme.“

Došel až k ní a vytáhl ji na nohy.

Jakmile ji začal škádlit, vytušila Marianne, že má něco za lubem.

Cítila to z něj.

„Co o tom víš, Darie?“

„Tvůj krk tak hezky zčervená, když jsi nervózní,“ ušklíbl se.

„A taky se ti udělají malé vrásky mezi očima.“ Přejel jí rty po zmiňovaném místě.

„No, ano, jsem nervózní – nemohu najít ty knihy!“

„Ach, jsem si jistý, že se objeví, Marianne. Nejspíš dřív, než si myslíš. Tyhle věci takhle fungují.“ Mávl rukou, aby situaci odlehčil.

Obezřetně ho pozorovala. Vypadal velmi samolibě a taky trochu nevyzpytatelně. „Chtěl jsi… něco, Darie? Myslím, když jsi sem přišel?“

„Polibek by mi udělal radost, ale není to důvod, proč jsem tě vyhledal. Vlastně bych si přál, abys mi sdělila svůj názor. Půjdeš se mnou, abych ti něco mohl ukázat?“

Natáhl k ní ruku a v jeho tváři se rozhodně objevil šibalský

výraz.

Přijala jeho ruku a dovolila mu, aby ji vedl do chodby a dál do jižního křídla domu. Zastavil se na konci chodby.

„To, co chci, abys viděla, je přímo tady,“ usmál se významně.

„Teď zavři oči.“

„Další překvapení? Neunavuje tě pořád mě překvapovat, Darie?“ ostražitě se na něj zadívala.

„Vůbec ne! Teď buď hodná holka a zavři oči,“ zavrčel. Poslechla, protože takhle se chovala, když jí něco přikázal.

Zavřela oči a slyšela, jak otevírá dveře. Dovedl ji do místnosti.

„Už můžeš otevřít oči, Marianne.“

Rozhlédla se po vkusně zařízené místnosti a okamžitě se zamilovala. Okno vedlo na jih a výhled směřoval k moři. Dámský pracovní stůl byl umístěn přímo u okna, kvůli světlu. U něj stála čalouněná křesla z tyrkysového hedvábí a přímo před krbem velká pohovka. Uchvátila ji kombinace zemité modré a zelené a tmavě hnědého dřeva. Tlustý koberec na podlaze byl teplý a luxusní. Naprosto dokonalý pokoj.

„Co je to za místo?“

Procházela kolem stolu, ale Darius neodpovídal. Marianne položila ruce na desku z anglického dubu a roztáhla prsty. Jak nádherný pracovní stůl, pomyslela si. Mohla bych sedět u stolu a dívat se na moře, kdykoli by se mi zachtělo. Jak příjemně by jí v takovém pokoji bylo.

„Posaď se, Marianne.“

Odtáhla křeslo a usedla. Vyhlédla z okna. Dnešek byl větrný, vítr honil zčeřené vlnky na míle daleko. Marianne spatřila osamělou obchodní loď.

„Otevři prostřední šuplík.“

Zásuvka obsahovala přihrádku na dopisy. Zvedla list řádkovaného papíru a přečetla si text. Paní Marianne Rourková, Stonewellské panství, Kilve, Somerset. Z hrdla jí unikl vzdech, a aby jej utlumila, zakryla si ústa rukou. Cítila, že se Darius pohnul, nyní stál přímo za jejími zády.

„Teď otevři přihrádku dole vpravo.“

Do ticha zaskřípal zvuk dřeva, které se třelo o jiné dřevo. Účetní knihy. Na dně šuplíku spočívaly její účetní knihy, úhledně vyrovnané a seřazené, jak měly být.

„Ach… Darie…“

„Líbí se ti tvá nová pracovna, Marianne?“

Vyskočila na nohy a zapotácela se. Stál hned u ní a široce se usmíval.

„Jestli se mi líbí? Ne, ‚líbí se mi,‘ je naprosto nevhodné pojmenování pro to, co v souvislosti s tímto pokojem cítím, Darie. Miluji tohle místo!“

Naklonila se k němu a políbila jej na rty. Položila mu ruku na tvář a zeptala se. „Proč?“

Pokrčil rameny. „Vím, jak ráda máš výhled na moře, a myslím, že si zasloužíš hezké pracovní místo. Nádherné místo pro nádhernou ženu,“ políbil ji na dlaň, která stále spočívala na jeho tváři.

„Děkuji ti,“ zašeptala.

Zasloužíš si. Znovu se objevilo to slovo. Řekl jí, že si zaslouží tohle místo, ale ona si to nemyslela. Reagoval by stejně, kdyby to věděl? Pořád nedokázala zranit jeho city. Přijme tedy jeho nádherný dar a ukáže mu, že si ho váží tím, že mu bude poslušnou manželkou.

„Měla bys tu mít dobré podmínky i pro kreslení, je tu dobré světlo. Každopádně jsem rád, že se ti tu líbí.“

„Ano, Darie, moc se mi tu líbí,“ objala ho a cítila, jak se okolo ní omotaly jeho silné paže.

Zaklepání na dveře je upozornilo, že nastal čas na čaj. Oba se vyprostili z objetí. Seděli na pohovce bok po boku a tiše pozorovali, jak jim služebná připravuje čaj. Marianne se na Daria zadívala, přišel jí tak důstojný a krásný, jak čekal, až služebná dokončí svou činnost a nechá je znovu o samotě.

Darius zvedl z talíře jahodu a přitiskl ji k jejím rtům. „Otevři ústa a kousni si.“ Jeho oči čekaly, nyní vypadaly hladově

a žádostivě.

Uchopila jahodu mezi rty a sevřela ji v zubech. Šťáva jí stekla na jazyk, do vzduchu se uvolnila sladká vůně. Marianne začala ovoce žvýkat a pomalu polykat. Současně z něj nespouštěla oči.

Vrhl se na ni a v okamžiku byl na ní. Zatlačil jazyk do jejích úst a ochutnával stopy po jahodách.

Cítila, jak díky němu okamžitě zvlhla. Mezi nohama se jí rozlilo horko a ona je musela sevřít k sobě, aby si ulevila.

Odtáhl se, nakrčil obočí a jen na ni hleděl. Vydržela ten pohled.

Pak se něžně dotkl jejího čela.

„Co se ti honí hlavičkou, Marianne? Musí tam být tolik myšlenek. Když vypadáš tak jako teď, uvažuji, nad čím asi tak přemýšlíš.“

„Právě teď přemýšlím nad tím, že bych ti chtěla… něco udělat, Darie.“

Jeho nosní dírky zavětřily a oči se rozšířily. „Co bys mi chtěla udělat, Marianne?“ zašeptal zadýchaně.

Pohnula se z pohovky a klekla si před ním na kolena. Zvedla tvář, pohlédla na něj a stiskla rty.

Darius překvapeně otevřel ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Byl napjatý jako tětiva luku, připravený k výstřelu, ale i přesto vyštěkl rozkaz: „Řekni mi, co chceš udělat! Řekni to!“

Marianne k němu byla neúprosně upřímná. „Chci ti kouřit ptáka, Darie.“

Z hrdla mu vyšlo zasténání a Marianne se ten zvuk velmi líbil. Rychle pohnula prsty a rozepnula mu knoflík. Dariův penis vyskočil do jejích rukou, horký a dychtivý. Jednou rukou ho uchopila u kořene a sklonila k němu své rty. Jazykem olízla špičku. Ucítila mužskou vůni. Darius sebou prudce trhl a prohnul se v zádech vstříc jejímu doteku. Marianne obemkla špičku jeho penisu rty a zatlačila si ho hlouběji do krku.

Darius zasténal a napjal se. Jeho přerývavý dech téměř odpovídal jejím klouzavým pohybům. Sevřel jí hlavu a tlačil se

do jejích úst. Marianne se to zamlouvalo. Od samého začátku shledávala potěšení v tom, že jej dokázala vzrušit svými ústy. Nebylo jí to nepříjemné. On dělal totéž jí a jí se to také líbilo. Pomocí jazyka ji přiváděl k orgasmu. Ale Darius jí nikdy nedovolil, aby ho ústy přivedla k orgasmu. Toužila poznat, jaké to bude, když jí vybuchne vášní mezi rty.

Cítila, že se ta chvíle blíží, a znásobila své úsilí při sání. Pohybovala s ním dovnitř a ven. Volnou rukou uchopila varlata a stiskla je. Vtom se to stalo. Vnímala, jak se křečovitě stáhl pod jejíma rukama, a uslyšela, jak zalapal po dechu. Ústa jí vyplnila horká tekutina a ona si ji tam podržela. Cítila se jako vítěz a podivně šťastná.

Když se od něj odtáhla, podívala se mu do očí. Darius hleděl na její ústa. Marianne pomalu polkla slanou tekutinu a usmála se na něj. Dariovu tvář zkřivil téměř bolestný výraz. V odpověď jí zazněla sentimentální italská slova, harmonická, rychle plynoucí, ale neznámá.

Darius se během pár minut vzpamatoval. Upravil si oblečení, vzal ji do náruče a zamířil s ní do ložnice. Jakmile se za nimi zavřely dveře, svlékl ji, z vlasů jí odstranil všechny vlásenky, a než stihla zamrkat, byl v ní.

Proměnil se v zuřivou bestii. Divoce si ji bral. Tyčil se nad ní. Pomocí boků doširoka roztahoval její stehna. Pak si ji k sobě otočil zády a pokračoval. Ústy jí přitom na zádech zanechával rudé cucfleky.

Po tom divokém šílenství se uklidnil a zpomalil tempo. Malátný a beze spěchu pronikal do její kundičky, ochutnával ji, dráždil jí klitoris a znovu a znovu ji přiváděl k orgasmu. Šeptal jí přitom spoustu italských slov. Pořád nerozuměla jejich významu, ale jejich zvuk jí přišel půvabný.

„Ta italská slova jsou nádherná, Darie. Proč mluvíš italsky?“ Vypadal překvapeně. „Ty nevíš o mé matce?“

Zvedla k němu překvapené oči. „Tvá matka byla Italka? To je pro mě novinka. I když, máš tmavší pleť než většina Angličanů.“

Dotkla se jeho vlasů, uhladila mu je a znovu si uvědomila, jak pohledný muž to je. „Zemřela, když jsi byl ještě chlapec?“

„Není mrtvá. Má matka žije, ale ne v Anglii. Už mnoho let přebývá v Římě. To ona mi vybrala jméno. Darius je římské jméno.“

„To jsem nevěděla. Navštěvuješ ji?“

„Ano, jsem oddaný syn.“ Zvedl se k ní, umístil si její hlavu pevně pod svou bradu a hladil oblíbené místo na krku.

Ona na něm spočívala a prsty přejížděla po jeho hrudi. Když opět promluvil, jeho hlas se změnil. Podle Marianne z něj čišel smutek, lítost. „Má matka je tak trochu chladnokrevná žena. Někdy zajedeme do Říma a setkáš se s ní. Není ale potřeba na to nijak spěchat. Již její pomoc nevyhledávám.“ Odvrátil obličej, takže mu Marianne nemohla hledět do očí. „Otec se s ní seznámil na své cestě po Evropě a přivedl ji sem. Vzali se. Nebyla tu šťastná a myslím, že mě nenáviděla, protože s malým dítětem nemohla odejít a vrátit se do své vlasti. Matka s otcem už spolu žádné další děti neměli, ale ona zůstala, dokud jsem nenastoupil do školy – nejspíš proto, aby uklidnila své svědomí. Můj otec se ujistil, že se budu s matkou vídat na pravidelných návštěvách.“

Marianne kvůli Dariovi bodlo u srdce. Představila si ho jako osamělého malého chlapce, který hledá mateřskou lásku, a místo toho nachází jen chladnokrevnou povinnost. „Nebyla ti dobrou matkou.“ Marianne se zamračila a přemýšlela, jestli se dokáže ke své tchyni chovat zdvořile, až se s ní jednou potká.

„Byla hodná, ale nedávala najevo city. Chtěl jsem, aby mě milovala, ale nevěřím, že by byla schopna vystavit lásku na odiv veřejnosti. Co se emocí týče, byla poněkud omezená.“ Znovu ji políbil do vlasů. „Ty taková vůbec nejsi, Marianne.“

„Nechci být jako ona. Toužím svým dětem ukazovat lásku, protože taková má matka být. Děti jsou vzácný dar, měly by být hýčkány… a ochraňovány.“

„Chceš být matkou?“

„Samozřejmě že ano, Darie.“ Ale nezasloužím si to.

„Řekni mi to. Řekni mi, že budeš chtít mé dítě, prosím.

Potřebuji to od tebe slyšet, Marianne.“

Zněl téměř zoufale. Nezbytně toužil po uklidnění a ujištění. To mu musela dát. „Chci tvé dítě, Darie. Opravdu. Vážně.“ Políbila ho na hruď a ucítila, jak se uvolnil. Byla to malá útěcha.

„Jsem tak rád. Budeš našim dětem úžasnou matkou.“

Jak bych mohla být?

„A co tvůj otec?“ pohnula se mu v náručí, aby mu viděla do tváře.

Usmál se a v obličeji se mu objevil laskavý výraz. „Otec mi ji vynahrazoval. Byl úžasný. Zemřel, když mi bylo pětadvacet,“ povzdechl si nostalgicky.

„Matně si na něj vzpomínám, setkali jsme se v kostele,“ dotkla se jeho brady. „Vypadáš jako on, alespoň co si pamatuji a co jsem viděla na portrétech v domě. Byl velmi pohledný. To máte společné.“

Zdálo se, že ho její kompliment dojal. Marianne v Dariovi vycítila melancholii a lítost. To ji rozesmutnilo.

„Přál bych si, aby tě poznal jako mou ženu.“

„To já také, Darie.“

Velmi něžně dodal: „Myslím, že jsi dokonalá, Marianne.“ Hluboce se políbili. „Ti amo,“ zašeptal tak, že ho málem neslyšela. Ale slyšela.

Znovu ztuhla.

Ach, Darie, neměl bys mě milovat!

Marianne začalo bolet břicho. Cítila se provinile, protože ho omámila svou neupřímností. Věděla, že až se dozví pravdu, bude svého prohlášení litovat. Ale sobecká část jejího já si přála, aby jí přikázal, že má jeho slova opětovat. Čekala na to a ticho mezi nimi narůstalo.

Neudělal to. A sobecká část její duše toužila, aby jí přikázal, že mu má říct, že ho miluje. Divila se, proč to ještě neudělal. Zamračila se. Požádal ji, aby mu řekla, že chce jeho děti. Proč ne tohle?

Marianne se uklidnila a pořád uvažovala. Pak ji něco napadlo. Darius nechtěl, aby to řekla. Jestli o něm něco věděla, tak to, že umí vyslovit svá přání. Věděl, po čem touží, a neměl problém to vyslovit nahlas nebo jí to přikázat. Takže zbývala jediná možnost. Netouží po její lásce. Chce jen její tělo, její společnost a její poslušnost. Asi to tak má být…

Ta slova mu tolikrát vířila v hlavě, přesto si jich byl sotva vědom, když je vyřkl poprvé. Tentokrát si však Darius plně uvědomoval, že jeho prohlášení nebylo opětováno, a bolest, kterou kvůli tomu cítil, byla nesnesitelná. Pozoroval, jak se zamračila, a cítil, že se zatvrdila, a to ho trápilo ještě o něco více.

To, co ho na ní přitahovalo nejvíc – její poddajnost – ho nyní lapila do pasti. Mohl jí přikázat, aby dělala, co chce on, aby říkala, co chce on, a aby si myslela, co chce on, a ona by se podvolila. Ale on jí nechtěl přikázat, aby mu řekla, že ho miluje. Fyzicky to nešlo. Protože kdyby to učinil, pak by se možná nikdy nedozvěděl, jestli mu ta slova říká jen proto, aby ho potěšila. Možná se tak nikdy nedozví pravdu, ale on prostě nedokázal snést pomyšlení, že by mu říkala, že ho miluje, kdyby to tak nebylo. Prostě to pomyšlení nedokázal unést. A zapřísáhl se, že už jí nikdy nebude své city nahlas sdělovat.

13. KAPITOLA

Žal

Byli spolu několik týdnů, když Mariannin otec zemřel.

Pan George se udusil vlastními zvratky, když upadl do bezvědomí z přemíry alkoholu. Darius byl tím, kdo to Marianne řekl. A kdo ji držel, když si vyplakávala srdce. Byl vděčný, že otcovo mrtvé tělo nenašla ona, tvrdil, že je to útěcha. Ta pochybná

„čest“ připadla na služebnou pana George, která ho našla studeného a ztuhlého v jeho posteli.

Marianne samozřejmě truchlila, vždyť za velmi smutných okolností zemřel poslední člen její rodiny. Daria to trápilo, přál si, aby mohl Marianne ulevit v bolesti. Přestože k panu Georgeovi cítil spíše odpor, pořád to byl otec jeho manželky, která jej milovala. Měli společné vzpomínky na její dětství.

Pohled na Marianne truchlící nad hrobem jejích rodičů trhal Dariovi srdce. Tak smutně krásná, oblečená celá v černém, jediný kousek jiné barvy byly její modré oči a perlový krucifix, který jí dal. Tuhle vzpomínku na Marianne nikdy nezapomene.

Darius věděl, jak Marianne otec chybí, a začal se bát. Obával se, že s ním Marianne už nebude chtít dál žít. Nebylo nezbytné připomínat si, jak ji získal. Obětovala se, aby zachránila svého otce. To si Darius velmi dobře uvědomoval. Teď už její otec zachraňovat nepotřebuje. Je mrtvý. A Marianne už tedy Daria nepotřebuje.

Možná ho už nepotřebuje, ale je s ním svázána. Nikdy ji nenechá odejít. Jen pouhé pomyšlení na něco takového mu přišlo nemožné. Jde o jeho drahocennou Marianne, kterou miluje víc než cokoli jiného, ženu, kterou miluje, dokonce i když ona očividně jeho city neopětuje.

Milování nikdy součástí plánu nebylo, ale záležitosti srdce se málokdy dějí podle plánu. Přišlo mu to jednoduché, opravdu. On Marianne miloval a měl potřebu jí to říkat. A ze všeho nejvíc si

přál slyšet sentimentální odpověď. Při jedné příležitosti jí to naznačil a velmi ho zabolelo, když mu ji nedala.

Darius nevěděl co dělat. Měl v sobě takový zmatek a cítil se v celé situaci zapletený jako loutka na provázku.

Také neustále přemýšlel nad tím, jestli je Marianne těhotná. Milovali se téměř každý den, nikdy ho neodmítla. Ani jednou. Připomněl si své rodiče a bál se, jestli s ním chce doopravdy být. Vroucně se modlil, aby otěhotněla. Marianne bude milující matkou, pomyslel si, ne jako jeho matka. To byl jeden z důvodů, proč se rozhodl pro ni…

Po pohřbu začala mít Marianne noční můry. Probouzela se s pláčem uprostřed noci a Darius ji vždy objal a mluvil k ní uklidňujícím hlasem, dokud znovu neusnula. To, že na ni mluvil italsky, jí zřejmě pomáhalo.

Marianne mu neřekla, proč v noci pláče ani proč říká ta slova, ale Darius vše slyšel, když držel v náruči její pláčem zmítané tělo a tiskl si jej ke svému. Plakala pro někoho, koho milovala a ztratila. Vyslovovala jeho jméno s lítostí a úzkostí. Jméno, které křičela do noci, bylo… Jonathan.

…Znenadání odněkud přišla bouře. Jonathane! Běžela k moři tak rychle, jak ji jen nohy dokázaly nést. V hrudi se jí rozlila hrůza a její plíce volaly po kyslíku. Jejich loď se převrátila v příboji. Počítala chlapce. Jen dva! Jonathane? Neeee… to nemůže být pravda! Kde je můj Jonathan? Panebože, neeee! Je mi to líto, je mi to moc líto… tak moc líto. Jonath…

„Tiše, Marianne, zdá se ti nějaká noční můra. Cara, jsem tady.“ Rty jí políbily čelo. Silné ruce ji hladily na zádech.

„Darie?“ Rychle se vzbudila, zpanikařila a zpocená se třásla v jeho objetí.

„Ano, miláčku. Už je to v pořádku. Zase se ti… něco zdálo.“

Uvolnila se v jeho náručí a zdálo se, že se znovu vrací do reality.

„Moc mě mrzí, že jsem tě probudila. Nevím, co se to se mnou

děje.“

„Myslím, že jsi smutná a stýská se ti po někom, koho jsi milovala a ztratila.“

„…Nejspíš máš pravdu, Darie.“

„Jonathan? To on ti chybí?“ Ztišil hlas a trhaně dýchal.

„Ty víš o Jonathanovi?“

„To jeho jméno křičíš ze spaní, Marianne. Milovala jsi ho.“

„Velmi. Milovala jsem ho z celého srdce. Byl mé světlo…“

„Chápu… truchlíš pro něj,“ zašeptal.

„Ano, Darie.“

Marianne začala sama chodit na procházky podél pobřeží. Pokoušela se o to, když byl Darius zaneprázdněn, protože věděla, že to nevidí rád. Přinutil ji slíbit, že sama nebude nikam chodit, a ona si byla plně vědoma své neposlušnosti, když porušila přísahu, kterou mu dala.

Ten den byl podobný tomu, kdy se stala ona tragická událost. Typicky pozdně letní počasí, klidné, ale rychle se měnící. Marianne vyšla na skalnatý ostroh. Záměrně nechala psy doma. Dnes potřebovala být sama.

Tohle bylo její oblíbené místo. Stála na skalách a téměř si dokázala představit, že se nachází na malebném ostrůvku a pod ní na skálu narážejí zpěněné vrcholky vln. Z tohoto místa bylo možno přehlédnout celý oceán, zavolat na něj. Byl tam někde venku. Sem chodila, když na něj chtěla zavzpomínat. Na jeho úsměv. Prostopášný úsměv. Na jeho vlasy a oči, stejné jako její.

Marianne byla tak ztracená ve svých myšlenkách, že si neuvědomila, jak velké vlny na pobřeží narážejí. Slaná voda explodovala na římse a zkropila ji od hlavy až k patě. Mohutná vlna, kombinovaná s obrovskou silou, ji tvrdě srazila k zemi. Marianniny nohy vyletěly vzhůru a ona dopadla nebezpečně blízko okraji.

Její šaty, nyní těžké a nasáklé vodou, ji stahovaly dolů. Nohama se zachytila za ostroh skály, kluzké od mechu, jinak by sklouzla.

Zpěněná voda byla jen pár centimetrů od ní. Pokud se neudrží, váha vodou nasáklých šatů ji potopí. Utopí se. Marianne chápala, že se nachází ve smrtelném nebezpečí, ale smířila se s tím, že to možná má být její osud.

Zabitá mořem… stejně jako on…

A pak si vzpomněla na Daria a na to, co mu musí říct. Visela na skále, dopadaly na ni kapky ledové vody a vtom ucítila, že se v ní cosi změnilo. Emoce. Vůle. Přispěchala k ní touha zachránit se za každou cenu. Má přece důvod žít!

Horečnatě svírala rukama ostré kameny nad sebou, odhodlaně po nich šplhala, dokud se pevně nezachytila. Ostrá skála ji zraňovala do kůže, ale Marianne se pevně držela.

Musí.

Adrenalin pomáhal jejímu odhodlání a ona se pomalu – centimetr po centimetru – vytahovala nahoru na ostroh.

Na skále padla, vyčerpaná námahou, děkovala Bohu a litovala své neopatrnosti. Díky, dobrý Bože! Díky… díky… díky!

Marianne pomalu vstala a nejistě zhodnotila škody. Zdálo se, že neutrpěla žádné trvalé poškození. Měla velké štěstí. Doufala, že se stihne upravit, než Darius zjistí, co se stalo. Vyrazila na cestu k domu tak rychle, jak jen mohla.

Cestou uvažovala, jak pro všechno na světě vysvětlí stav svých rukou a modřiny, které se jí jistě velmi brzy objeví na kůži.

14. KAPITOLA

Zúčtování

„Ach, madam! Jste zraněná a krvácíte. Musíme vás okamžitě dostat nahoru. Pan Rourke bude chtít zavolat doktora. Marto!“

Paní Westová se zděsila, když spatřila svou paní.

„Ne! Jsem v pořádku, paní Westová. Prosím, přestaňte s tím povykem. Jen jsem uklouzla a poškrábala jsem si ruce. Jsem jen promočená. Potřebuji se vykoupat a převléknout, nic víc.“

„Vaše ruce si zaslouží více pozornosti, madam,“ opakovala paní Westová nervózně.

„Můžete se mi na ně podívat vy? Opravdu nevidím důvod, proč volat lékaře. Nepřeji si rozhněvat svého manžela,“ přesvědčovala Marianne hospodyni. „Prosím, paní Westová?“

Paní Westová si ji pozorně prohlédla. „Má drahá, pokud jste zraněná a riskovala jste svůj život, bude rozzlobený i tak.“

Hospodyně Marianne celou prohlédla a pak se uklidnila a přestala se mračit. „Tak, paní Rourková, nechte Martu, ať vám připraví koupel, a já se podívám na ty škrábance, ano?“

Ranky, které začala paní Westová ošetřovat, bolely jako čert, ale Marianne tušila, že to není nic ve srovnání s bolestí, která přijde, až Darius zjistí, co udělala.

„Musíte mu to říkat, paní Westová? Rozzlobí se. Nerada mu přidělávám starosti.“

„Myslím, má drahá, že byste se měla zeptat sama sebe, proč se bude zlobit,“ odtušila paní Westová něžně. „Zbožňuje vás. Neměla byste tak riskovat. Vzhledem k vašemu stavu…“ Vědoucně přikývla. „Mám pravdu, nebo ne?“

„Asi ano.“ Marianne se do jisté míry ulevilo, že její tajemství vyplulo na povrch.

„Pak mu to musíte říct, madam.“

„Já vím, že ano. Povím mu to sama.“ Připravovala se na to, věděla, že mu to musí říct.

„Co mi musíš říct?“ zeptal se Darius, který se objevil ve dveřích. Když se na Marianne zadíval, zmizela mu z tváře veškerá barva. „Proboha, co se ti stalo, Marianne?“

„Ach, Darie, procházela jsem se, uklouzla a upadla, ale nic to není. Jen pár škrábanců na rukách. Jsem v pořádku.“ Usmála se tak klidně, jak jen to dokázala.

Nejprve pohledem přejel její navlhlé, upnuté šaty, pak teprve se zadíval přímo na ni. „Kde jsi uklouzla?“ Jeho hlas byl náhle kovově chladný.

Marianne sebou trhla a pak odpověděla bojácným šepotem.

„U ostrohu na pobřeží.“

Darius přimhouřil oči, ze kterých sršely blesky. Sevřel čelist, ale zachoval chladnou hlavu. „Vrátím se, až budeš upravená a schopná mne přijmout – mne, svého manžela.“

Otočil se a jeho další slova patřila hospodyni. „Paní Westová, prosím, informujte mne, až má manželka bude ve stavu, abych ji mohl navštívit. Zdá se, že má něco, co mi musí říct.“

Vyšel z místnosti, aniž by se na Marianne jen koutkem oka podíval.

Marianne se zhluboka nadechla, až teď jí došlo, že dech celou dobu, co byl v pokoji, zadržovala. I poté, co odešel, cítila vůni jeho parfému.

Marianne čekala na Daria, róbu jí doplňoval modrý šál. Vsedě si rozčesávala vlasy, ale její ruce se nepřestávaly třást. Cítila, že je jí špatně od žaludku. Darius se na ni zlobí. Jeho obličej! Jako by do něj v té chvíli uhodil blesk. Byla na kost promrzlá a bolely ji ruce. Když si uvědomila, co udělala a co se jí málem stalo, zvážněla.

Chtěla Dariovi dělat radost a být mu dobrou ženou, ale zklamala ho a věděla, že za to přijde trest. Darius se k ní vždy choval mile, pozorně a ohleduplně, tak proč neuposlechla jeho přání? Odpověď byla nasnadě. Nezaslouží si nic z toho, co jí dává. Ani lásku, kterou jí prokazuje. Ale ona si chtěla zasloužit jeho lásku. Jen

nevěděla kde začít. Marianne potřebovala začít čelit pravdě, přiznat si, že k němu dlouhou dobu není upřímná, skrývá před světem lítost a ztracený potenciál.

Darius ji změnil. Přiměl ji znovu objevit emoce, o kterých se jí ani nesnilo, že by je opět mohla prožít. Přiměl ji znovu… milovat. Přiměl ji, aby milovala jeho. Milovala svého manžela a věděla, že mu musí říct všechno. Má právo dozvědět se o Jonathanovi. Současně se však bála, co si o ní Darius pomyslí, až mu řekne pravdu.

Když Darius tiše vstoupil do místnosti, Marianne seděla na tomtéž místě jako před hodinou. Došel až k ní. Seděla nehybně u svého toaletního stolku.

Zdálo se, že se v místnosti najednou ochladilo. Z Daria čišel chlad a tvrdost, jako by chtěl do něčeho udeřit. Vzhlédla do šatního zrcadla a spatřila jeho odraz. Hleděli tak na sebe velmi dlouho, Marianne to připadalo jako věčnost. Pak s pažemi založenými v bok promluvil. „Chceš mi něco říct, Marianne? Prosím. Chci to slyšet.“

Jeho ledové opovržení ji zlomilo. Nedokázala se přestat třást.

„Vím, že se mnou nejsi spokojený, Darie.“ Otočila se na židli čelem k němu, nesměle natáhla ruku, aby se dotkla jeho paže.

Darius na ni upřel tmavé oči a věnoval jí tak chladný pohled, že se stáhla zpět a sklopila zrak. Nelíbilo se mu to.

„Ach, ne, nedělej to!“ vyštěkl. „Budeš čelit mému pohledu, ne mu uhýbat, jako bych byl nějaké monstrum,“ zavrčel a čekal, až k němu zdvihne tvář.

Bože, jeho oči byly divoké, temné a nespoutané, ale odráželo se v nich i cosi jiného. Marianne v nich spatřila bolest.

„Darie, nejsi monstrum. Ale chápu, že jsem tě velmi rozhněvala.“ Ublížila mu. A cítila, že to ještě zhoršuje.

„Poslouchej, co ti…“

„Ano, Marianne! Byla sis vědoma mých přání, a přesto jsi mi vzdorovala. Nesmíš nikam chodit sama. Je to příliš nebezpečné! Slíbila jsi mi to a pak jsi svůj slib porušila. Zrada. To jsem od tebe

dostal. Musím ti být schopen věřit, Marianne. Jsi má žena, musí mezi námi panovat důvěra.“ Podepřel si tvář zkřivenou otráveným výrazem.

„Ach, Darie, já ti věřím. Nikdy bych tě nezradila. Jen jsem si vyšla, abych si zavzpomínala. To je vše.“ Postavila se a naklonila hlavu na stranu. Přibližovala se k němu.

Podrážděně si odfrkl, nenabídl jí žádnou útěchu.

„Zavzpomínala,“ ušklíbl se. „Strašně jsi riskovala své bezpečí! Vyrazila sis na okraj skály nad divokou vodou? Proč? Mohla přijít velká vlna a spláchnout tě do moře, než by ses nadála! A z toho, co jsem viděl, se něco podobného téměř stalo!“

„Nic jiného si doopravdy nezasloužím,“ zamumlala velmi tiše, ale Darius ji stejně slyšel.

„Cože?“ zařval. „To je naprostá hloupost, Marianne!“ Uchopil ji za ramena a silně s ní zatřásl. Pak ji zoufale objal.

„Už nikdy takové věci neříkej. Jsou to hlouposti. Jsi mi dražší než cokoli jiného, Marianne!“ Cítila, jak se chvěje, když ji chytil a surově přitáhl k posteli.

Strčil do ní. Upadla na matraci a přivítala její hebkost, protože byla v ostrém kontrastu s jeho hrubým dotekem. „Jsi moje!“ vyštěkl a hladově ji hltal očima ze strany postele, kde stál. „Rozhal si župan. Ukaž se mi!“ Vypadal velice rozzuřeně.

„Dobře, Darie,“ odpověděla a nepřestávala mu hledět do očí, ze kterých šlehaly blesky. Pomalu si začala rozhalovat župan a doufala, že ho její odevzdání trošku uklidní. Nestalo se tak. Nechtěl čekat, serval ze sebe oblečení a se zasyčením dopadl na postel. Nádherné francouzské hedvábí zmizelo brutální rychlostí a Mariannino tělo se vystavilo na odiv Dariovu hladovému pohledu.

„Jsou moje!“ Uchopil její prsa do dlaní, sklopil hlavu, aby ochutnal nejprve jedno a pak druhé, kroužil jazykem okolo bradavek a potom do nich kousl. Trošku to bolelo, ale Darius bolest hned utišil tím, že je začal sát a něžně olizovat. „Moje,“ zamumlal mezi ňadry a přejížděl rty přes Mariannino tlukoucí

srdce.

„Ano,“ zasténala a prohnula se vstříc jeho ústům.

Zamířil svými rty dolů, níž, ještě níž, přes hrudník, břicho a kundičku. Agresivní ruce se rychle pohnuly, roztáhly jí stehna a pak už jen spočívaly na místě bez pohybu. Darius na ni fascinovaně hleděl, jako by viděl její přirození poprvé. Vzápětí Marianne ucítila, jak se jeho rty přibližují, jak laskají její rozvášněnou štěrbinku jazykem. Vsunul jej dovnitř a neúnavně dráždil klitoris. Vtom ucítila majetnické lehké kousnutí. „Tohle je moje, Marianne!“

„Ano!“

Stisk zubů na tom citlivém místě vyslal po nervových zakončeních impuls, který ji vynesl do závratných výšin. Vzepřela se proti jeho jazyku, zubům a rtům, svíjela se v napětí a vzrůstající touze. Bez ohledu na to, jak na ni byl naštvaný, se k ní choval stále stejně dobře. A Marianne byla více než ochotna přijmout sex, šukání, tělesný kontakt naprosto bez zábran.

Přijmout jeho lásku pro ni bylo mnohem těžší.

Ani si neuvědomila, kdy během pohlcování jejího těla obnažil svůj penis, ale nějak to udělal. Když ho do ní vrazil, horký a pevný, zazněl z jejích úst ryzí, nespoutaný výkřik. Marianne jeho penis přivítala. Pohltil ji, vyplnil ji a uspokojil způsobem, kterému nyní rozuměla, přesto jej přijímala s obezřetností. Netrvalo dlouho a jeho mohutné přirážení ji dovedlo až na okraj propasti lahodného zapomnění.

„Ano, Darie… aaaano!“

Horečně k ní přirážel a Marianne se ze všech sil snažila dostat ho do sebe co nejhlouběji, jak jen byla schopna. Svými podpatky svírala jeho boky, bořila je do něj, tiskla si ho k sobě blíž, hlouběji, dále.

„Můj pták byl zrozen pro tvou sladkou kundičku. Přesně tam patří. Moje! Jsi jen moje!“ Šukal ji tvrdě, každý příraz jí dával najevo, že on je ten dominantní.

„Já vím, Darie. Odevzdávám se… tobě.“ Marianne v tomto

směru vítala každičký kousek jeho těla. Každý příraz, každé olíznutí jazykem, každé polaskání, každé kousnutí, každý polibek. Přijímala to vše od něj s povděkem.

Její slova, kterými se mu odevzdala, ho dovedla až na vrchol. Udělal se tak silně, že jej bolel penis, když z něj tryskalo horké semeno. Dál a dál. Sperma prýštilo z jeho penisu do její kundičky. Označkoval si její tělo svou tekutinou. Nejprimitivnější způsob, jakým si muž může označit ženu.

„Už nikdy neriskuj! Už nikdy, Marianne!“ prosil. Zhroutil se jí do náruče a držel její tvář blízko té své. „Nemohu o tebe přijít,“ šeptal zoufale se zavřenýma očima. „Prosím, Marianne, nevím, jestli bych to přežil, kdybych tě ztratil.“

Leželi propleteni jeden do druhého a lapali po dechu. On byl oblečený, ona nahá. Nad jejich pohlavími se vznášela pižmová vůně.

„Nepřijdeš o mě,“ odvětila něžně.

Uvědomil si, že se ho jen snaží uklidnit. Zůstal potichu, neschopný přemýšlet nad tím, co se jí málem stalo. Bál se, že by to mohla udělat znovu, a věděl, že tomu nedokáže zabránit.

„Byla jsem neopatrná a rozptýlená. Už to nikdy neudělám. Už nikdy nepůjdu sama k moři. Moc se omlouvám. Prosím, odpustíš mi to, Darie?“

„Odpustit ti?“ Darius nedokázal věřit vlastním uším. „Miluji… miluji tě. Copak to nechápeš? Já tě miluji, Marianne!“ Hruď se mu bolestivě sevřela.

Vzhlédla k němu a zjistila, že má oči plné slz. Něžně se dotkla jeho tváře. „Já vím, že ano, Darie… A myslím, že bys neměl…“

Její slova ho neskutečně zabolela, ale stejně se odhodlal k otázce. „Ach, mia cara, jak bych tě mohl nemilovat?“ V jejích očích se zatřpytily slzy. „Jsi všechno, co jsem kdy chtěl nebo potřeboval k tomu, aby byl můj život kompletní,“ řekl a šeptem dodal: „Marianne, cítím, a vždycky jsem cítil, že jsi dokonalá bytost.“

Zabořila tvář do jeho hrudi a kývala se tam a zpět. „Darie, já ne…“

„Vím, že mě nemůžeš milovat. Vím to, Marianne. Jsem si velmi dobře vědom, co jsem udělal.“

Ve tváři se jí objevil zmatený výraz. „Já jen chtěla říct, že nejsem dokonalá! Myslíš si to o mně, ale není to pravda, Darie! Proč mi to stále opakuješ? A co myslíš tím, že si jsi dobře vědom, co jsi mi udělal?“ zeptala se.

„Nechoval jsem se k tobě hezky, Marianne. Tak dlouho jsem po tobě toužil. Chtěl jsem tě mít v loži. Chtěl jsem tě vlastnit. Mít tě. Tak dlouho jsem po tvém těle i po tvé duši toužil. Když sis mne vzala a odevzdala se do mých rukou, splnila jsi mi mé nejvroucnější přání. Dala ses mi tak svobodně. A v té chvíli jsem si uvědomil, že chci víc. Víc, než mi můžeš dát.“

„Co chceš, Darie?“

„Něco, co mi nemůžeš dát, protože jsi to dala někomu, koho jsi ztratila.“

„Lásku? Opravdu chceš mou lásku? Proč jsi mi tedy nepřikázal, abych ti řekla, že tě miluji? Čekala jsem, kdy to uděláš, ale ten příkaz nepřišel.“

Odmlčela se, pozorovala ho a čekala na jeho reakci. V jejích modrých očích hořel plamen.

To ho přimělo k ostražitosti. Neměl v plánu jí něco takového přikázat. Ne. To by neudělal. Už jí nebude rozkazovat, co má říkat. Její slova ho zabolela. Hrál s ní hru a prohrál.

„Copak mi nemůžeš přikázat, abych ti řekla, že tě miluji?“ zeptala se. „Splnila bych to. Chci to.“

„Tentokrát ne, drahá. Tentokrát ne.“ Po tváři jí začaly téct slzy. „Darie?“

„Ne!“ vykřikl. „Neudělám to!“

„Neuděláš co? Co jsi mi udělal? Nerozumím tomu!“ naříkala.

„Psst,“ hladil ji po tváři a přitáhl si její obličej blízko svému.

„Ach, cara, celé je to má chyba. Přinutil jsem tě – nedal jsem ti jinou možnost než si mě vzít. To já byl po několik měsíců

věřitelem tvého otce. Plánoval jsem jeho případný krach. Zařídil jsem to, když jsi mne poprvé odmítla. S vědomím, že bys mohla být moje, že bych tě mohl nakonec získat, jsem se neštítil žádného podvodu. Než jsem pochopil, na čem jsem, zasáhla jsi mne přímo do srdce, Marianne. Zjistil jsem, že miluji ženu, která čeká, že jí řeknu, co má dělat, co má říkat a co má cítit. Ve svém srdci jsem cítil, že s tím nejsem spokojený. Mohl bych ti přikázat, abys mi řekla, že mě miluješ, ale naučil jsem se, že srdci poručit nelze, Marianne. Tato dvě slova musí být řečena svobodně, aby se jim dal přikládat význam.“ Cítil, jak se mu zachvěl spodní ret.

„Omlouvám se za to, co jsem ti udělal, ale neomlouvám se za to, že tě miluji. Marianne, v mém srdci ty jsi paní a já tvůj služebník.“ Něžně ji políbil na čelo.

Dlouho mlčela, než se odhodlala k odpovědi. Ticho je halilo jako háv. „Musím se ti k něčemu přiznat, Darie. Důvod, proč nejsem hodna… důvod, proč…“

„Nejsi hodna? Jak si o sobě můžeš myslet, že nejsi něčeho hodna? Ne, Marianne, prosím, neříkej to…“

„…Darie, víš proč? Proč toužím po tom, abys řídil můj život?“

„Ne, cara, nevím. Jen to z tebe cítím. A velmi mě to přitahuje. Rozhodl jsem se, že tě získám. Musel jsem to být já, kdo ti dá, co potřebuješ. Tak zoufale jsem tě toužil vyhrát, že bych pro to udělal cokoli. Vím, že pád tvého otce mi to zjednodušil, velmi zjednodušil.“

Uvědomil si, že se musí zeptat. Bál se její odpovědi a srdce ho bolelo neskutečným způsobem. I tak to musí vědět. „Marianne, jsi taková, jaká jsi, kvůli… Jonathanovi?“

Marianne při zvuku toho jména zalapala po dechu.

„Ano… je to kvůli němu. On je ten důvod.“ Znovu se odmlčela.

Ticho okolo nich jen čekalo, až jej přeruší slova.

Nakonec začala vyprávět. „Jonathan… Zklamala jsem ho. Byla jsem za něj zodpovědná, takže jsem to já, kdo může za jeho smrt. Jeho smrt je na mých rukou a přiznávám, že mě to tíží. Proto chodím občas na útesy. Abych si ho připomněla a prosila ho

o odpuštění za svou chybu.“

„Za chybu?“

„Ach, ano, za tu nejhorší chybu. Můj bratr zemřel kvůli mně. Kvůli rozhodnutí, které jsem učinila. Já udělala chybu a on kvůli ní zemřel. Vlastně celá moje rodina.“

„Bratr? Jonathan byl tvůj bratr?“ Dariovi se zdálo, že mu snad srdce vyskočí z hrudi. Bratr… Byl to její bratr…

Přikývla na souhlas. „Můj bráška. Byl tak krásný.“ Marianne vypadala velmi unaveně a smutně.

„To jsem netušil,“ vydechl. „Drahoušku, jsi unavená a prošla sis děsivým utrpením.“ S úctou ji políbil na zraněné ruce. „Tvé ubohé ruce. Díky bohu, že byly schopné se zachránit. Drahocenné, drahocenné ruce.“ Přitáhl si ji do náruče, našel šál a zakryl ji. Vychutnával si teplo jejího těla. Užíval si vědomí, že je u něj v bezpečí, že ji dnes neztratil. Děkuji, Bože!

„Marianne, povíš mi o Jonathanovi? Rád bych to slyšel, pokud pro tebe není příliš těžké o tom mluvit.“

15. KAPITOLA

Zpověď

Darius držel Marianne v bezpečí své náruče. Už nikdy ji nechtěl pustit. Poslouchal její příběh…

„Když jsem byla malá, můj otec byl velmi milující a veselý. Dobíral si mě, tvrdil, že nemůžu být jeho malá holčička, když jsem tak vážná. Strašně moc jsem si přála bratra nebo sestru. Když mi bylo šest, mé přání se splnilo. Narodil se Jonathan. Tolik jsem to děťátko zbožňovala. Byl nádherný, byl světlem našich životů. Ale také byl velmi tvrdohlavý.“ Její hlas se zlomil. „Když… mu bylo deset, opustil nás a vše se změnilo.“

Dala se do pláče. Tiskla se k jeho hrudi a hledala útěchu. Darius byl vděčný, že se zdálo, že jej Marianne potřebuje, a s ochotou ji konejšil blízko svého tlukoucího srdce. Po chvilce se tiše zeptal:

„Povíš mi o tom, drahá? Neznám příběh tvého bratra a rád bych ho pochopil.“ Čekal, až se sama pustí do vypravování, a trpělivě ji přitom hladil na krku.

„Jonathan vyjel s dalšími chlapci na člunu na moře, i když mu to otec výslovně zakázal. Přistihla jsem ho za domem, když se plížil pryč. Přitiskl si prsty na rty, prosil mě, abych neprozradila jeho úmysly.“ Zavrtěla hlavou. „Nedokázala jsem mu nic odepřít, takže jsem ho otci neprozradila. Vyjeli na moře, když přišel znenadání silný větrný poryv. Vlny převrátily loď a Jonathan skončil ve vodě

– jeho tělo se nikdy nenašlo. Pohltilo jej moře.“

„Ach, drahoušku, to je mi moc líto.“ Dariovi připadalo, že se konečně rozestoupily mraky a vyšlo slunce – konečně začal svou ženu chápat.

„Vidíš, je to má chyba. Měla jsem otci říct, že Jonathan odjíždí na moře. Otec by ho zastavil a Jonathan by byl pořád naživu. Udělala jsem hroznou chybu. Ztráta Jonathana připravila o život i mou matku. Umřela o rok později a tehdy můj otec začal pít. Snažila jsem se o něj starat, jak nejlépe jsem dovedla, ale nakonec

jsem ho stejně nedokázala zachránit. Všichni, které jsem milovala, mě nakonec opustili.“

„Ach, cara, o tom jsem neměl ani ponětí. Vše se stalo až poté, co jsem opustil Somerset.“ Políbil ji na čelo, hladil na zátylku a prsty vískal ve vlasech.

„Marianne, ale vždyť ty jsi tou dobou byla také ještě dítě. Šlo o tragickou nehodu. Uvědom si, že to břímě viny neleží na tobě.“

„Byla jsem dost stará, abych byla rozumná. Bála jsem se rodičům přiznat, že jsem ho přistihla a nechala jsem ho jít. Nikdo se to nikdy nedozvěděl. Kdyby to zjistili, nenáviděli by mě za to. Strachovala jsem se jim to říct, abych nepřišla o jejich lásku… abych nezůstala sama…“ Odmlčela se a jen vzlykala, přitisknutá na Dariovu hruď. Posléze znovu promluvila. Darius ji něžně a trpělivě hladil. Věděl, že bude pokračovat, až toho bude schopna.

„Kvůli tomu se necítím hodna tvé lásky a všeho, co mi dáváš. Kvůli tomu toužím, abys mi říkal, co mám dělat, co si mám myslet a co mám cítit. Když mi to přikážeš, nejsem zodpovědná za svá rozhodnutí. Jsem v bezpečí. Mohu si jen užívat života a netrápit se starostmi, že se rozhodnu špatně. Když se něco zlého stane, nebude to má vina. Chápeš to, Darie? To je důvod, proč potřebuji, abys mi říkal, co mám dělat. Zbavuje mě to břemene viny…“

Přestala mluvit a on ji k sobě tiskl ještě silněji a doufal, že cítí, jak moc ji miluje. Najednou začal spoustu věcí chápat. Tajemná lhostejnost, její ochota podvolit se mu, její štědrá povaha, neschopnost přijmout důkazy jeho lásky a jeho dary. To vše mu začalo dávat smysl. Vším tím se jen snažila odčinit něco, co nemohlo být odčiněno.

Promluvil do absolutního ticha a doufal, že jí dokáže sdělit i jiný pohled. „Rozumím ti, Marianne, ale také vím, že potřebuješ nechat tu vinu odejít. To břímě tě pomalu zabíjí. Nepomůže to ani Jonathanovi, ani tobě. Jonathan je dlouho na věčném odpočinku a ty musíš začít žít svůj život.“ Objal ji ještě pevněji. „Já tě potřebuji, jsi v mých očích to nejcennější, co mám. Nic se nezměnilo. Pořád tě miluji a pořád trvám na tom, že chci, abys mi

nikdy neodešla. Musíš se mnou zůstat, dokud se neodeberu na věčnost.“

Snad minutu bylo naprosté ticho. Možná i déle. Kdo ví? Řekl jí všechno. Položil jí na stůl svou duši, zranitelnou a odhalenou. Marianne má své démony a pouze ona je může porazit. On ji může milovat a podporovat, ale nedokáže přivést jejího bratra zpět, ani ji přinutit, aby se přestala obviňovat. Ticho houstlo a s každou vteřinou Dariovo srdce klesalo hlouběji do propasti zoufalství.

Marianne se odtáhla od jeho hrudi a uchopila jeho obličej do obou svých hebkých dlaní. Když její nádherné rty začaly mluvit, ucítil záblesk naděje.

„A vtom jsi přišel ty, Darie, a miloval jsi mě. Kupodivu jsem začala doufat, že bych se díky tobě mohla osvobodit. Ta včerejší nehoda mi pomohla, protože jsem si uvědomila, jak moc chci žít. Nechci zemřít. Nemohu. Bojovala jsem vší silou, abych se vytáhla do bezpečí. Zmobilizovala jsem každý centimetr svalů. Musela jsem přežít, víš, protože mám dva velmi důležité důvody…“

Zatajil dech. „Ano?“

Přikývla. Její modré oči se rozzářily. Uchopila jeho ruku a přitiskla si ji na měkké, hebké bříško. „Musím žít, abych mohla být matkou tvého dítěte. Dítěte, po kterém velmi toužím. Dítěte, které budu z celého srdce milovat.“

„Panebože. Jsi si jistá?“

„Ano, Darie. Budeš otcem.“ Radostný pohled, který čišel z její tváře, pro něj znamenal víc než samotná zpráva o tom vzácném daru.

Sklonil se k jejímu bříšku a zašeptal: „Naše děťátko je tady, právě teď roste uvnitř tvého těla. Ach, bude z tebe báječná matka. Naše sladké dítě je požehnané, uvědomuješ si to?“

V tom okamžiku mu došlo, jak surově si ji dnes vzal. Ztuhl a zpanikařil. „Zatraceně! Miloval jsem se s tebou příliš brutálně. Moc se omlouvám, cara!“ Zvedl oči od jejího bříška, téměř polomrtvý strachy. „Neublížil jsem…“

„…Darie, cítím se dobře. Neublížil jsi mi. Mám ráda, když se se

mnou miluješ tak, jak jsi to právě udělal.“ Přitáhla si jeho obličej od bříška ke rtům a něžně jej políbila. „Ještě je brzy, nemusíme se bát, že bychom v dohledné době museli měnit naše zvyky.“

„Stejně o tebe budu pečovat a opatrovat tě,“ usmál se na ni, ale Marianne objevila v jeho výrazu náznak lítosti.

Tušila, proč tomu tak je. „Darie, nezeptáš se mě?“ Zamrkal. „Na co, cara?“

„Na můj druhý důvod. Řekla jsem, že mám dva důležité důvody k životu. Naše dítě je ten první.“

„Jaký je ten druhý, Marianne?“ zašeptal, aniž by jí pohlédl do očí. V jeho hlase zněl strach, bál se, co uslyší, ale věděl, že před tím není úniku.

Se sklopenou hlavou poslouchal její hlas. „Darie, děkuji, že jsi mě přiměl cítit se milovaná. Miluji, že po mně toužíš a říkáš, že jsem ti drahá. Miluji, že tak vášnivě laskáš mé tělo. Miluji tvou blízkost. Miluji to, že mě chceš za matku svých dětí. Tohle všechno jsi mi dal, ačkoli jsem se domnívala, že si nic z toho nezasloužím. A i když je pro mě těžké… si odpustit tu vinu, chci zkusit zahodit minulost. Toužím být s tebou a s tvou láskou, kvůli nám a našemu dítěti.“ Přitiskla si jeho i své ruce na bříško.

„Jsi nejlepší ze všech mužů, Darie Rourku. A ještě něco bys měl vědět…“

Její hlas se najednou změnil, zněl rozkazovačně. „Podívej se na mě, Darie. Chceš se na mě podívat.“

Zvedl své tmavé oči, jiskřivé od neprolitých slz, a soustředil se na její slova.

„Teď ti řeknu, co chci, abys řekl. Chceš říct tohle, Darie. Mluvím vážně,“ přikývla odhodlaně. „Řekni: ‚Marianne miluje Daria celým svým srdcem.‘ Chceš to říct, protože je to pravda. Řekni to, Darie. Zopakuj ta slova!“

Trochu se zatřásl. Jeho spodní ret se začal chvět v kontrastu k ostré linii jeho pevné čelisti. Tenhle nádherný muž je jejím manželem. Jejím nádherným milujícím manželem, co se před ní třese. Jen to vědomí ji zasáhlo hluboko do srdce a to se rozhořelo

ještě intenzivnější láskou.

„Řekni mi to,“ přikázala.

„Marianne miluje… Daria celým svým srdcem,“ vydechl a jeho oči se zaleskly.

„Tak to doopravdy je.“ Marianne se na svého manžela usmála a láska, kterou mu dávala, se okolo ní leskla jako zářivá aura.

„Protože je tak snadné tě milovat.“

„Bude mi to má žena říkat často?“ Marianne pomalu přikývla.

„Nemyslím, že mě někdy omrzí tahle slova slyšet. Vlastně vím, že přesně to potřebuji,“ odvětil Darius. „Potřebuji to od tebe slyšet tak často, jako to ty potřebuješ slyšet ode mne. Myslím, že bychom se měli zahrnovat prohlášeními lásky!“

„To zní dobře.“

Jeho oči se zaleskly. „Začneme hned!“

Naklonila se pro polibek a zašeptala mu do rtů. „Ti amo, Darie.

Miluji tě.“

Uchopil její tvář do dlaní a přitáhl si ji. „Víš, že jsi dokonalá? Má Marianne. Má láska nejmilovanější… il mia amore piu cara.“

O sedm měsíců později

Epilog

Požehnání

Darius se probudil a trhl sebou. Marianne vedle něj neležela. Bože, copak ta panika z její nepřítomnosti nikdy neodezní? Pochyboval o tom. Zvedl se na loktech a rozhlížel se po místnosti zahalené v ranním šeru. Našel ji. Přes ramena měla přehozený modrý šál. Nehybně seděla v křesle před krbem. Působila tak klidně, že by si myslel, že usnula, kdyby její záda nebyla rovná jako pravítko.

Vstal z postele, oblékl si svůj plášť a ani na vteřinu ji nespustil z očí. Všiml si, jak se její ramena zdvihají a klesají v předvídatelném rytmu jejího dechu. Pomalu došel až k ní a poklekl na koberec. Měla zavřené oči, ale Darius věděl, že je vzhůru. Ruce jí ležely na stehnech. Položil si hlavu do jejího klína a ucítil jemný tlak, jak se jej dotkla Mariannina ruka a začala ho něžně hladit ve vlasech.

Slova nebyla nutná. Mluvili k sobě skrze mysl a srdce, nebo to tak Dariovi alespoň přišlo. Vložil veškerou svou energii, aby si tenhle moment vychutnal, protože tušil, že se čas nachýlil. Vše bylo připraveno již několik týdnů. Společně trávili čas nad knihami a připravovali se, aby získali co největší množství znalostí, které dokázali pojmout. Jediné, co zbývalo, byla přímá zkušenost a cesta, kterou ženy procházejí po tisíciletí. Darius měl však na srdci jen jedinou ženu. Svou ženu. Nechtěl na ni nyní naléhat. Ona mu řekne, až bude připravena.

Hladila ho ve vlasech dalších pět minut, když náhle ztuhla. Cítil, jak se její nohy napjaly a záda na opěradle křesla ztuhla. Prsty mu sevřela vlasy a zaťala ruce v pěst. Zůstala v této pozici, dokud křeče neodezněly. Pak se znovu uvolnila.

Darius zvedl hlavu a podíval se na Marianne. Oči měla stále zavřené. Čekal, pozoroval, jak se jí díky nádechům a výdechům

pohybuje velké břicho. Jejich dítě bylo v bezpečí uvnitř Mariannina těla. Náhle prudce otevřela oči a oba se střetli pohledem. Daria zasáhl velmi intenzivní, indigově modrý pohled jejích očí – pohled ženy bojovnice.

„Darie?“

„Ano, mia cara?“

„Už je čas. Řekni paní Westové, že potřebujeme doktora a porodní bábu. Dnes se narodí naše dítě…“

Následujících čtrnáct hodin rozhodně pro Daria nebyla procházka růžovou zahradou. Ale nedovolil si dát své vlastní obavy najevo, neboť síla, kterou Marianne prokazovala, zatímco se snažila přivést na svět jejich dítě, ho doslova odzbrojila, dotkla se jeho nejniternějších míst a ta vystavila na odiv celému světu. Ve chvílích, kdy mohl přemýšlet, vzpomínal na to, jak se na něj dnes ráno podívala, když mu říkala, že přišel čas. Připomínala mu královnu bojovnici. Ta metafora byla na místě, protože Marianne právě sváděla bitvu těžší než leckterý voják.

Pozoroval, jak se zmítá v bolestech, cítil, jak mu po zádech stékají kapky potu, a pevně svíral ruce v pěst tak, že si málem zpřelámal kosti. Mariannina vůle byla ohromující! K čertu, všechny ženy jsou úžasné ve své schopnosti stvořit nový život. Je naprostá hloupost tvrdit, že ženy jsou „slabší pohlaví“. Možná by ti muži, kteří tomu věří, měli být u porodu, a třeba by poté změnili názor.

Když se Marianniny porodní bolesti zmírnily a ona mu padla znovu do náruče a do polštářů, které ji podpíraly, vydechl úlevou. Marianne ležela v jeho posteli a on jí stál po boku, držel ji za ruku při všech kontrakcích, a to i přes nevoli lékařů a porodních bab. Nechtěli mu dovolit, aby byl u porodu přítomen, ale on trval na svém. Marianne si to přála a on jí slíbil, že po celou dobu zůstane. Málokdy ho o něco žádala, takže když to nyní udělala, byl rozhodnut víc než kdy jindy jí její přání splnit. „Jsi tak statečná, mia cara.“

Otřel jí pot a slzy a zašeptal jí do ucha. „Už to bude.“ Přitiskl jí

rty na vlhké čelo. „Jsi tak silná. Dýchej zhluboka, než přijde další.“ Bezmocně pohlédl na doktora Winslowa, který nadzdvihl obočí, jako by chtěl naznačit: „Byl bych vážně rád, kdybyste odtud zmizel.“ Darius jen zavrtěl hlavou. Rozhodně ne.

„Mám žízeň…“ zalapala Marianne po dechu, prolomila napětí a střetla se s jeho očima. Přitáhla si ho tak k sobě zpátky.

„Samozřejmě, cara,“ přitiskl jí ke rtům sklenici vody. Snažil se to stihnout dřív, než přijde další vlna bolesti. Za dva stahy se přidala další kontrakce – zatím největší. Marianne zoufale vykřikla a Dariovo srdce se rozpadlo na kousky.

Doktor Winslow ožil, ale zůstal klidný. „Ach, tady je hlavička. Už ji vidím. Paní Rourková, teď je čas zatlačit. Teď, má drahá. Tak silně, jak jen to dokážete. Vaše dítko se s vámi už chce setkat,“ zavrkal. „Pane Rourku, posaďte ji, prosím…“

Co následovalo, bylo to nejhorší, čeho byl kdy svědkem. Ale nevzdal by se té podívané za nic na světě. Držel Marianne ve vzpřímené poloze, potlačil pláč i silný tlak a proud slz a nenáviděl, že musí tak trpět. Kdyby jen mohl, přál by si tu bolest nést za ni.

Jejich odměna přišla v pravý čas. Posledních pár okamžiků Marianniny intenzivní bolesti se změnilo v tu největší radost, když doktor Winslow prohlásil: „Gratuluji! Máte syna.“

Marianne nikdy nebyla krásnější. Dokonce mu přišlo, že celá září, když dávala najevo radost, že drží jejich syna v milující náruči. Darius ustoupil ke dveřím, jen se díval a bál se, aby neprolomil kouzlo okamžiku. Cítil se jako vetřelec.

Později zjistil, že bude lepší, když místnost na chvilku opustí. Porodní bába, paní Westová a Marta dokončily vše potřebné, co bylo nutné po narození dítěte udělat. Vykoupaly ho a prohlédly Marianne. Některé věci je lepší nechat na ženách. Když se vrátil, spočívala Marianne na čistě povlečeném lůžku v košilce a s šálem přes ramena. Její tmavé vlasy přes ten šál v barvě oceánu splývaly, volně stažené stuhou tak, jak to nejvíc miloval. Marianniny oči se

plně soustředily na miminko v její náruči. Hleděla na ně a vypadala tak zamilovaná, s úctou kolíbala malý uzlíček. Palcem hladila krémovou dečku, ve které bylo miminko zabaleno.

„Nepůjdeš dál? Čekáme na tebe.“ Její hlas byl tichý, ale vlídný. Jako by cítila jeho váhání. Přitom se ani koutkem oka nehnula od dítěte. „Tvůj syn si přeje setkat se s otcem.“

Bože, jak ji miloval! Věděla, že potřebuje nějakou jistotu, a tak velkoryse mu ji nabídla. Došel k okraji postele a spatřil svého syna. On má syna! Zpod deky vykukovala drobná růžová tvářička orámovaná tmavými kudrnatými kadeřemi a ven se draly maličké ručičky, pět prstů držících se okraje látky. Dětské rtíky se pohybovaly, jako by chtěly sát mléko. Jeho syn ležel v náručí své matky a Dariem projíždělo tolik emocí. Nikdy by neuvěřil, že je možné prožívat tak silný cit. Oni dva zplodili tuhle drobnou bytost a navždy už s ní zůstanou svázáni krví. Darius by za tyto dva položil život, a jen z toho vědomí mu poskočilo srdce v hrudi.

„Je krásný. Stejně jako jeho matka.“

„A jako jeho otec,“ zašvitořila na dítě. „Je ti podobný, Darie.“

„Myslíš?“ naklonil hlavu, usmál se na syna a ucítil pýchu.

„Vím to. Znám jeho rysy už nazpaměť. Jeho brada a to silné obočí připomíná tebe. Ještě si nejsem jistá nosíkem…“ Přestala mluvit a vzhlédla. „Co kdyby sis k nám vlezl do postele a podíval se zblízka?“

Uložil se vedle nich, vděčný za měkký polštář, protože jeho tělo náhle zareagovalo na náročný den.

„Musíš mu držet hlavičku a jen si ho přitisknout k hrudi,“ poradila mu a podala mu drahocenný uzlíček.

„Co… Chceš… abych ho držel?“ vyhrkl. „Je… je… je příliš malý a křehký…“ Uvědomil si, že jeho tělo reaguje jinak, než dával najevo slovy. Natáhl ruce a přitiskl si dítě blíž.

„Ano, Darie, vezmi si ho. Není tak křehký.“

„Ach.“ Okamžitě k té právě zrozené malé bytosti pocítil čistou, nevinnou a dokonalou lásku. Zamiloval se do něj. Pohladil prstem drobnou ručku, která mu odpověděla silným stiskem. „Můj bože,“

zalapal po dechu. „Máš pravdu. Není křehký. Cítím jeho sílu. Je tak silný! Náš syn je velmi silný. Jsi náš silný malý chlapec,“ opakoval. „Mám pravdu, můj synu?“

Marianne se rozesmála. Tichý, spokojený smích, ale jemu to bylo jedno. Má syna… a budou pracovat na dalším! Život je krásný.

„Víš, Darie, budeme si muset pospíšit, abychom tomuhle našemu malému princátku dali jméno.“

„Myslím, že existuje jen jedno jméno, které je pro něj vhodné,

cara.“

„Jaké?“

„Nevíš?“ zadíval se jí do očí. „Myslím, že znáš to jméno, Marianne.“ Usmál se na ženu, kterou miloval. „Samozřejmě, jen pokud si to budeš přát. Ale myslím, že to jméno bude dělat čest našemu synovi a zároveň náš syn bude dělat čest tomu jménu.“

Naklonila se k němu, opřela si hlavu o jeho hruď, natáhla se a něžně se dotkla hebkých vlásků jejich syna. „Pak tedy budeš Jonathan. Jonathan Darius Rourke. Náš Jonathan.“ Oba si vychutnávali to společné ticho, pozorovali spícího Jonathana a nechávali se unášet čistou vůní nově narozeného miminka, která připomínala božskou ambrosii.

„Miluji tě, Darie. A miluji našeho Jonathana. Děkuji ti. Za oba dva.“ K Dariovi doletěl její něžný hlas.

„Já vás také oba miluji, cara.“ Políbil ji na temeno hlavy. „Jak ti je? Je ti dobře? Byla jsi tak neskutečně statečná a silná a úžasně…“

„Dokonale.“

Nyní se zasmál on. „Nikdy jsi mi to neřekla.“

„Ale je to pravda. Zeptal ses mě, jak mi je. Dokonale. Je mi dokonale. Mám dokonalé dítě, dokonalého manžela a prožívám dokonalou lásku.“ Usmála se něžným úsměvem.

„Myslíš to vážně? Opravdu?“ zeptal se Darius.

„Ach ano, každičkým kouskem svého srdce,“ odvětila Marianne.

Toho dne začal Darius věřit v boží požehnání. Jak roky plynuly,

vedl život podle dobrých zásad. O své ženě smýšlel po celou dobu stejně, city v jeho srdci se nezměnily. Marianne zůstala taková, jakou ji poznal. Nádherná, tajemná, milující a velkorysá, pořád mu brala dech tím, jak se mu z vlastní vůle a ráda odevzdávala.

Byla pro něj vším a ještě víc. Marianne byla důvod jeho žití. Našel v ní svou dokonalou vášeň. Darius Rourke věděl, že je požehnán.