Raine Miller

Aféra Blackstone - Třešinka

ČÁST PRVNÍ

Elaina

Lidé, kteří jsou si souzeni, si cestu k sobě vždy najdou. Ta cesta může být složitá,

ale ti dva se na ní nikdy neztratí.

Neznámý autor

1

Vybavuji si naše první setkání. Okamžik, kdy se naše cesty poprvé zkřížily. Tu vzpomínku mám navždy vyrytou do paměti. Je jasná jako nejdokonalejší sklo, skrz které pronikají sluneční paprsky.

Bylo mi deset let, když ho můj bratr Ian přivedl domů na večeři. Usadil se ke stolu přímo naproti mně. Nejspíš jsem na něj musela působit jako naprostý idiot, protože jsem na něj jen zírala. Ale nevypadal, že by mu to vadilo. Což bylo dobře, protože bych od něj stejně nedokázala odtrhnout zrak. Neil se mi zalíbil na

první pohled mých dětských očí. Byl prostě nádherný.

Nezáleželo mi na tom, že byl o sedm set starší a že ho ta malá holka s rovnátky, která nebyla krásná ani trochu, vůbec nezajímala.

Při ukusování matčina chutného koláče si všiml mého zkoumavého pohledu a zamrkal na mě. Vzpomínám si, že mě to gesto naprosto vyvedlo z míry. Jako by mě někdo rozmělnil na kaši. Cítila jsem se zahanbeně a v rozpacích. Snažila jsem se vyrovnat s vědomím, že jsem právě narazila na kluka, kterého bych si jednoho dne strašně moc chtěla vzít za manžela.

Ano, přesně tak. Zamilovala jsem se do Neila McManuse už ve svých deseti letech. Jsem si tím naprosto jistá, stejně jistá jako skutečností, že u něj to tak rozhodně nebylo. V

následujících letech jsem po jeho boku viděla mnoho holek. Už si nevzpomínám, jestli mi při našem prvním setkání něco řekl, ale vím s jistotou, jak se díval na mou matku. S respektem v očích

jí poděkoval za báječnou večeři. Tehdy to na mě udělalo dojem. I jako desetiletá jsem dokázala rozpoznat tu obrovskou poklonu za to, s jakou lehkostí mu moje mamka nabídla pohostinnost.

Usoudila jsem, že Neil nejspíš není zvyklý na příjemné rodinné večeře. Oceňoval něco, co já považovala za každodenní samozřejmost. Ačkoli byl jenom mladší kamarád, kterého můj bratr přivedl kdovíodkud a vytáhl z bůhvíjakých problémů, stal se pro nás něčím víc. Nebo alespoň pro mě.

Od našeho prvního setkání se u nás Neil objevoval na večeři docela často. Někdy mi až připadalo, že je to můj nový bráška, který se k nám přistěhoval. A jindy se ukázal až po několika

týdnech, s prázdným pohledem v tmavých očích. Jeho rodina očividně nestála za nic. Neměl matku a otec o něj nestál. Ani můj táta s námi netrávil mnoho času, ale nebylo to kvůli

nezájmu, ale protože při své práci hodně cestoval. Samozřejmě mi chyběl, a proto mi přišlo přirozené, že jsem s oblibou vyhledávala přítomnost staršího muže, jenž se ke mně choval hezky, a ne jako kdybych přenášela mor.

Neil mi říkal Třešinko podle barvy mých vlasů. V tom jsem s ním musela souhlasit. Moje vlasy měly skutečně barvu zralých třešní

– byly skoro černé s podtónem rudé. Jednou Neil podotkl, že se mu mé vlasy líbí, a i tahle obyčejná poznámka stačila, abych ve svých deseti letech zčervenala. Přijala jsem jeho kompliment a žila s ním.

Také si vzpomínám, kdy se mých vlasů dotkl poprvé. Ten okamžik vidím naprosto jasně, stejně jako den, kdy se to stalo.

Nedokázala bych na něj zapomenout, ani kdybych chtěla. Toho dne mne totiž poprvé zachránil…

Kriketové hřiště se táhlo až k okraji hodně vzdáleného lesa. Seděla jsem na plotě a pozorovala místní tým. Bylo letní nedělní odpoledne a bylo mi jedenáct. Zahlédla jsem Neila s Ianem.

Pozorovala jsem, jak se procházejí a mluví s děvčaty a dalšími kamarády. Já seděla spokojeně na svém bidýlku a splývala s pozadím. Horký den vytáhl ven davy lidí a jakékoli volné místo znamenalo malý zázrak. Byla jsem tak malá, že když se přiblížila hlučná, nepřístojně se chovající skupinka, ocitla jsem se uprostřed šarvátky.

Tu rvačku vyvolalo sporné rozhodnutí rozhodčího. Najednou se přímo přede mnou objevili dva chlápci a bylo jim úplně jedno,

kdo se jim připlete pod ruku. Nestihla jsem uhnout včas a letící pěst mě zbavila předního místa na plotě. Skončila jsem na zemi, levým předloktím se mi podařilo trefit obrovský kámen na zemi.

Nemám já štěstí?

Uslyšela jsem zvuk lámající se kosti a ostře to zabolelo. Před očima se mi míhaly rány pěstí obou rváčů. Ucítila jsem pivo, které se rozprsklo při prvním úderu.

Chytila jsem si ruku a snažila se dýchat. Sténala jsem bolestí. Byla jsem si jistá, že si mě nikdo nevšiml, že mi nikdo nepomůže.

Ale to jsem se zmýlila.

Ten sladký zvuk, co se mi objevil u ucha, byl Neilův hlas. „Jsem u tebe, Třešinko, budeš v pořádku.“

„Bolí mě ruka,“ zavzlykala jsem.

„Já vím, zlatíčko.“

„Slyšela jsem zvuk… jako když něco praská. Znamená to, že je zlomená?“ fňukala jsem.

Neil mě zvedl a zavolal na mého bratra. Směrem k těm dvěma, co způsobili mé zranění, vyslal rozhněvaný pohled. Později jsem zjistila, že bych nechtěla být v kůži ani jednoho z těch idiotů.

Neil mě hladil po vlasech a seděl vedle mě, dokud mi doktor neprohlédl ruku. I pak, když mi ji rovnal. Rovnání kostí bolí, ale něžné uklidňování a jemný dotek Neilovy ruky na mých vlasech bolest téměř vymazalo. „Dívej se na mě, Třešinko, pořád se na mě dívej,“ opakoval s úsměvem a nepřestával mě hladit po hlavě.

Dalšího dne mi Neil přivedl domů návštěvu. Ti dva kreténi, zodpovědní za mou zlomenou ruku, přišli s pokornými omluvami a s květinami pro mě i mou vyděšenou mámu. Bylo na nich patrné, že si je Ian a Neil podali v druhém kole rvačky. Otec, když se vrátil domů ze služební cesty, ještě jedno kolo přidal. Ti ubozí grázlové neměli šanci a nakonec jsme je pořádně srovnali do

latě.

To, jak se Neil ke mně zachoval, upevnilo jeho pozici v naší rodině. V podstatě se z něj stal další syn. Musela jsem přijmout skutečnost, že Neila miluje i moje matka a můj otec… a musela jsem se o něj začít dělit.

Nedovolila jsem nikomu, aby se mi podepsal na sádru, dokud to neudělal Neil. Stal se mým rytířem v nablýskané zbroji.

Už tenkrát.

Když mi bylo čtrnáct a jemu dvacet jedna, narukoval do armády a odjel bojovat za Anglii. Mamka a táta mu uspořádali večírek na rozloučenou a já si vybavuju, že mi tehdy přišlo naprosto normální, že jej pořádáme my, a ne jeho vlastní rodina. Co vím, tak ti neprojevili ani trochu zájmu. Posmutněla jsem, když jsem si uvědomila, že si nedokážu vybavit jediný rozhovor, v němž by se Neil zmínil o něčem osobním. Za celou dobu, co byl u nás, ani slovem. Veškeré informace, které jsem o něm věděla, mi řekl můj bratr Ian.

Morrisonovi Neila McManuse přijali za vlastního, tak to prostě bylo.

Když přišel čas loučení, ostýchala jsem se. Bojovala jsem se slovy, které jsem mu toužila říct, ale věděla jsem, že

neexistuje šance je vypustit ze rtů. Nechtěla jsem Neila nechat odejít bez řádného rozloučení, ale také jsem se cítila v rozpacích – jako každá mladá dívka v přítomnosti dospělého muže, kterého zbožňuje a vidí v něm poloboha. Také jsem musela počkat, dokud jeho přítelkyně Cora neodejde na toaletu. Moc jsem se o ni nestarala a rozhodně jsem nechtěla, aby mé loučení s Neilem pokazila. Nebyla jsem hloupá, pouze v nevýhodě.

„Takže, Třešinko, zatímco budu pryč, nepadej z žádných plotů a nepleť se do rvaček, jasné?“ V jeho očích se zaleskly šibalské jiskřičky a já se nezmohla na nic jiného než na nepatrný úsměv.

„Jasné. Nebudu.“

„Měl bych dost práce se sem probojovat až z Afghánistánu.“

Sklopila jsem zrak k podlaze a spolkla knedlík, který se mi náhle objevil v krku.

„Nikdo mě nebude obtěžovat. Nikdy,“ řekla jsem.

Neil naklonil hlavu, aby mi mohl pohlédnout do očí. Čekal, až zvednu zrak. „Myslím, že se to změní, Třešinko. Rosteš do krásy. Chlapi se okolo tebe budou točit jak na běžícím pásu. Ale měli by se k tobě chovat hezky. Ian dostal přísné instrukce, aby udržel všechny kretény na uzdě a pravidelně mě o všem informoval.“

Zčervenala jsem až ke kořínkům vlasů a sbírala odvahu předat mu svůj dárek. „Něco jsem ti vyrobila.“ Podala jsem mu malý balíček a počkala, až ho otevře. Jeho velké ruce jej opatrně rozbalily.

„Je to náramek,“ vyhrkla jsem, „talisman pro štěstí, který tě bude chránit.“ Natáhla jsem k němu své zápěstí. „Udělala jsem jeden i pro sebe. Je na něm symbol nekonečna a dvou sov, které přinášejí štěstí… Každý den se za tebe budu modlit, a tohle mi tě vždycky připomene,“ hlas se mi vytratil, znovu jsem pocítila ostych. „Dávej na sebe pozor, Neile, chci, aby ses vrátil.“

Přejel prstem po černé kůži s amulety, co jsem tam přidala, a než se na mě podíval, usmál se. „Vrátím se,“ zašeptal. Tentokrát se jeho výraz změnil. Takový jsem na něm ještě neviděla, alespoň ne zaměřený na mě. Zdálo se, že mu trochu zvlhly oči. Určitě

mezi námi proběhlo něco důležitého.

Natáhl ke mně ruku a položil mi ji na tvář. „Děkuju ti.“ Nasadil si náramek na zápěstí a utáhl si ho. „Budeš mi moc chybět, Třešinko… A tohle budu nosit a budu tím nejšťastnějším vojákem v celé britské armádě.“ Natáhl ruku a ukázal náramek na zápěstí.

Pak mě objal svými obrovskými pažemi.

„Taky mi budeš chybět, Neile.“ A miluju tě. Nadechla jsem se jeho vůně a podržela ji v sobě. Doufala jsem, že se jednoho dne vrátí živý a zdravý a že nám ho válka nesebere navždy.

Ucítila jsem na spánku dotek jeho hebkých rtů a mé vnitřnosti se znovu sevřely. Nechtěla jsem se od něj odtáhnout, ale ty nové, podivné pocity mě znovu uvedly do stavu nejistoty.

„Nezměň se, Třešinko. Zůstaň právě taková, jaká jsi. Jsi totiž naprosto dokonalá.“ To byla Neilova poslední slova, než odešel, aby se stal vojákem.

2

Ale nic nezůstává stejné, a i já se změnila. Hodně. Život se nemůže zastavit na místě, to se nikdy nestane. Změna se nevyhne žádnému z nás.

V tom roce, kdy Neil narukoval do armády, se u nás doma změnilo všechno. K čertu, celý svět se změnil.

Nastalo 11. září.

Můj otec byl na palubě letadla, které ve Washingtonu D. C. narazilo do budovy Pentagonu. Když letadlo unesli teroristé, letěl služebně do Los Angeles. Byl jedním z šedesáti Britů, kteří toho osudného dne přišli o život. Můj otec nás opustil a

já pochopila, že už ho nikdy neuvidím. Pravděpodobně v té chvíli mi došlo, že pro mě dětství skončilo a je čas posunout se dál.

Nevinnost mého předchozího života jednou provždy zmizela. Nastal čas dospět.

Hrůzy, které jsem v tom roce zažila, mi zatemnily mysl. Některé naprosto zbytečné věci si pamatuju velmi jasně, a jiné, na které bych se měla snadno rozpomenout, jsou… prostě pryč.

Například otcův pohřeb. Vím, že jsme mu uspořádali obřad. Viděla jsem fotky v albu. Ale nevzpomínám si na žádné podrobnosti, ani že jsem tam byla, ani kdo přišel vyjádřit upřímnou soustrast,

ani jestli jsem s těmi lidmi mluvila. Z toho dne si nepamatuju vůbec nic. Zato některé hlouposti si vybavuju naprosto jasně, například jaké jsem měla boty, když jsme sledovali televizní

zprávy a dívali se na záběry z plamenů a trosek letadla, ve kterých zemřel můj hodný a milující otec.

Měla jsem červené boty značky Chuck s černými tkaničkami.

Je legrační, jak si naše podvědomí některé vzpomínky uchová, a jiné ne. Kupříkladu na dopis, který mi Neil poslal zhruba měsíc po té události, si vzpomínám velmi dobře. Pořád jej mám uložený v krabičce s ostatními vzpomínkami.

Drahá Elaino,

na celém světě nejsou slova, kterými bych mohl vyjádřit svůj hluboký smutek z tvé nesnesitelné ztráty. Víc než kdy jindy bych teď chtěl být v Anglii. Ale to je vyloučeno. Tvůj otec byl jeden z nejlepších mužů. Miloval svou ženu a děti a tvrdě pracoval, abyste mohli žít v bezpečí a v blahobytu. Byl to opravdový muž, v každém smyslu toho slova. Tenhle šílený svět, ve kterém

žijeme, by si takových mužů, jako byl George Morrison, zasloužil mnohem víc. Všem bude hodně chybět. Moc bych si přál, abych mohl být u tebe a Iana a samozřejmě u vaší úžasné mamky. Prosím, věz, že na tebe myslím a posílám ti veškerou svou lásku. Často na

tebe myslím, Třešinko. Nezapomeň na to. Navždy tvůj

Neil.

Ten dopis byl psaný ve spěchu na armádním hlavičkovém papíře a obyčejnou tužkou, což odpovídalo hektickému tempu, do kterého se armáda hned po útocích dostala. Neil byl zaneprázdněn bojem ve válce proti teroristům. Já byla zaneprázdněná snahou dospět a přijmout skutečnost, že už mi v mém životě zůstal jen jeden z rodičů. Ian byl zaneprázdněn studiem na univerzitě a svou pracovní kariérou. Naše mamka byla zaneprázdněná snahou utopit svůj žal ve skleničkách ginu.

Všichni jsme byli velmi, velmi zaneprázdněni snahou pokračovat ve svých životech a ve své práci. Izolovaní. Osamělí.

Ale otec pro nás udělal hodně. Dostávali jsme dávky z jeho životního pojištění, od letecké společnosti i od vlády Spojených států, takže peníze nám nechyběly. Ne, šlo víc o to, jak jsme se snažili přijmout fakt, že už se k nám otec nikdy nevrátí.

Nikdy.

V té chvíli jsem pochopila konečnost smrti a vzala jsem si svou nově nabytou znalost k srdci. Trochu jsem se uzavřela do sebe. Snažila jsem se zabránit tomu, abych někdy v životě musela znovu prožít podobnou bolest.

Bláhové, bláhové děvče.

Má mamka byla vždy skvělou kuchařkou, a to se nezměnilo. Kdykoli Neil přijel na dovolenou, pohostila ho – stejně jako tu první noc, kdy se k nám připojil na večeři – výborným domácím jídlem.

Bylo samozřejmostí, že se u nás Neil ukáže, ale kdykoli od otcovy smrti matka vařila, měla po ruce sklenici ginu.

Neobviňovala jsem ji. Pořád byla dobrou matkou a mně i mému bratrovi věnovala celé své srdce, jen na rozdíl od předchozích let byla duchem nepřítomná a nevěnovala takovou pozornost mým aktivitám, jak bývalo dřív zvykem.

Svoboda mi spadla do klína v době, kdy jsem potřebovala, aby mě někdo pokáral.

Jako citově labilní a truchlící teenager jsem se té příležitosti chopila. K čertu, hrábla jsem po ní s velkou chutí.

V létě, kdy mi bylo sedmnáct, jsem vyzkoušela snad všechno, co byste nechtěli, aby vaše dcera dělala. Jo, přesně taková jsem byla. Mejdany, alkohol, kouření… kluci. Ochutnala jsem téměř všechno a z každé zkušenosti jsem vyšla o něco starší, o něco moudřejší, ale čím dál tím míň sebejistá. Neměla jsem představu

o tom, co od života chci. I když jednou věcí jsem si jistá byla. Neil.

Pořád jsem ho chtěla.

A v jedné věci měl Neil pravdu.

Jak jsem dospívala, točilo se okolo mě čím dál víc kluků. Myslím, že si Neil přál, abych byla ve své vstřícnosti trochu vybíravější. Ne, vím, že si to přál. Všímala jsem si jeho tvrdých pohledů, kterými mě častoval, kdykoli přijel na dovolenou. Hodnotil mé partnery svýma vševědoucíma očima.

Skutečnost, že mi věnoval tuto pozornost, byla na jednu stranu úžasná, a na druhou stranu prokletí mého života. On sám byl totiž zadaný. Neil měl přítelkyni, která od něj odmítala odejít.

Kdykoli byl s ní, ani se na mě nepodíval. Alespoň jsem si to myslela.

Když Neil odešel poprvé do války, prošla jsem náručí několika mužů. Neil pořád chodil s Corou a byl jí věrný. Netušila jsem proč. Já ji nemohla vystát, věděla jsem, že je mu za zády nevěrná, kdykoli ho povolají do akce. Často jsem přemýšlela, jak je možné, že ji ještě neprokoukl. A pokud ji prokoukl, tak proč mu to nevadí. Myslela jsem si, že mu jeho kamarádi přece musí říct, jak se Cora chová, když tu Neil není. Ian to musel vědět.

Určitě mu to řekl. Že by Neil chodil s Corou jenom kvůli sexu? Fuj. Nesnášela jsem pomyšlení na to, že ti dva spolu něco mají,

a současně jsem se na něj pokoušela zapomenout. Nepřipouštět si, že by mi kdy mohl patřit. Že bychom někdy mohli být spolu.

Snažila jsem se nemyslet na to, že bych mohla mít muže, jehož jsem milovala, celého pro sebe.

Následující léto jsem oslavila osmnáctiny. Tehdy jsme spolu pokročili do nového a zvláštního vztahu. V hlavě mi zazněl jasný signál, příslovečné zvony se rozezněly. Jiskra zažehla plamen, který se proměnil v požár, aby se z něj nakonec stalo ohnivé peklo, jež za sebou zanechalo spáleniny a jizvy. Poznamenalo

naše životy.

To léto přijel Neil domů na dovolenou. Mně bylo pořád osmnáct a jemu dvacet pět. A tehdy se to stalo…

3

Spatřila jsem Neila, když jsem jednoho večera po škole zašla do hospody.

Navzdory mému sebedestruktivnímu chování se mi nějak podařilo přežívat bez velkých poranění a modřin. Nechápu, jak je možné, že mě nezavřeli do vězení, že jsem neotěhotněla, nebo ještě něco mnohem horšího. Nejspíš za to mohl můj anděl strážný, kterému jsem byla velmi, opravdu velmi vděčná. Hlavně jsem si uvědomila, že mé štěstí bylo skutečným zázrakem.

Nakonec se mi podařilo srovnat si v hlavě, co bych mohla v životě dělat. Ukázalo se, že mám opravdový talent na jazyky. A díky studiu francouzštiny a italštiny jsem si uvědomila, co by mě bavilo. Toužila jsem vyrazit do zahraničí jako au-pair a procestovat celou Evropu a pracovat u rodin, které potřebují zajistit hlídání pro své děti. Přitom bych se zlepšovala v místním jazyce. Jako první na seznamu jsem měla Itálii, pak Francii, a kdyby se ukázalo, že mi to jde, tak bych nejspíš zkusila i Španělsko a Německo. Zoufale jsem se chtěla dostat pryč z domova. Postavit se na vlastní nohy. Takový byl můj naprosto naivní plán.

Neil měl dovolenou už skoro tři týdny, když jsem na něj narazila onoho večera v té hospodě. V džínách, černém tričku a černých

martenskách vypadal jako nádherný zlatý bůh. Prostě, ale dokonale – jeho válkou zocelené svaly se rýsovaly pod oblečením tak elegantně, jako to bývá u mužských modelů. S důrazem na slovo „mužských“. Neil rozhodně vyzařoval mužnou sílu a moc.

Vyvolával v ostatních respekt jenom tím, že přišel do místnosti, služba vlasti na něm byla rozhodně vidět. Jeho velikost ještě umocňovala celkový dojem. Byl vysoký a svalnatý a všímali si ho všichni – muži i ženy – pro jeho fyzický vzhled i silný charakter.

Pozorovala jsem ho, jak si povídá se známými, kteří s ním chtěli probrat život a dávali mu najevo obdiv za službu v armádě.

Viděla jsem, jak moc si ho váží a respektují ho. Bylo to tak odlišné od toho, co prožil v mládí – tehdy jeho život postrádal jakoukoli chválu. Oproti tomu mu teď v hospodě všichni projevovali uznání. Měla jsem opravdovou radost. Bylo správné, že si každý Neila McManuse všiml, protože on si to zasloužil.

Nenápadná sebedůvěra v jeho chování, záměrné pohyby při rozhovorech s lidmi, zvuk jeho hlasu, to vše ve mně vyvolávalo pocity šílenství. Toužila jsem mu být nablízku, dotýkat se ho. Chtěla jsem mít právo se ho dotknout a cítit, že mé doteky vítá. Zaprodala bych duši ďáblu, kdybych věděla, že se na mě začne dívat jinak než jen jako velký bráška, který je tu proto, aby na tebe dával pozor, holčičko.

Pila jsem už více než hodinu, když se posadil vedle mě a objednal si pivo. Právě jsem prožívala problémy se svým aktuálním přítelem Dennym, takže jsem měla pěkně mizernou náladu. Odpoledne mi Denny volal a prosil mě, abych přišla do hospody a setkala se s ním, že prý mi všechno vynahradí. Ať už

to mělo znamenat cokoli, já už náš vztah uzavřela. Jo, když jsem našla Dannyho, jak souloží s nějakou blonďatou pipkou za hospodou, zatloukla jsem pomyslný poslední hřebíček do rakve našeho vztahu. Věděla jsem, že už mu nikdy nebudu moci věřit.

Ani nevím, v co jsem doufala, když jsem tam šla, abych se s ním znovu potkala.

Denny byl grázl a myslím, že to se mé rebelské duši líbilo. Mladík, jehož otec si mohl koupit úplně cokoliv. Měl dost peněz na to, aby ho mohl zahrnout luxusními motorkami a dalšími povrchními věcmi, na kterých ve skutečnosti vůbec nezáleželo.

Věcmi, které z Dannyho udělaly, co se charakteru týče, pravý opak Neila.

Jezdil s motorkářským gangem a prováděl nedovolené a protizákonné činnosti. Předstírala jsem, že to nevím, ale vsadila bych se, že Denny prodával drogy. Především se však choval jako rozmazlený hajzlík. Kdyby byl můj otec naživu,

předpokládám, že bych s Dennym nechodila. Nejspíš bych nechodila s nikým.

A asi bych byla stále ještě panna. Nevinná. Při pomyšlení na otce jsem posmutněla a začala jsem se cítit provinile. Pořád mi chyběl… tak moc mi chyběl. Věděla jsem, že by byl velmi zklamaný, kdyby viděl, kde právě teď jsem a co dělám.

Abych byla upřímná, Dennyho nevěra mě zase tolik nezasáhla, jak jsem dávala najevo. Doufala jsem, že na sklonku léta získám místo v Itálii, a když všechno vyjde, Denny Tompkins bude jen

další vzpomínkou na mou rebelskou minulost, která zmizí a ani mě nebude moc mrzet.

Toužila jsem pláchnout z Anglie a zapomenout na všechno, co nemůžu mít, a na všechno, co jsem udělala.

Právě teď vedle mě na barové stoličce seděl Neil, ale nebyl tak blízko, jak bych chtěla. To není fér. Zhluboka jsem se napila.

„Nemyslíš, že bys měla trochu zpomalit, Třešinko?“ zeptal se tiše. I přesto jeho hlas zněl jako švihnutí biče.

„Proč bych měla? Nikoho neobtěžuju…“ Probodla jsem ho pohledem a zároveň jsem vdechla do plic jeho mužnou vůni, která mě omámila víc než všechny skleničky vína, co jsem za dnešní večer vypila.

„To není pravda.“

„Proč? Co tím chceš říct, Neile?“ Hleděla jsem na něj a čekala na reakci. Probudil mou zvědavost.

„Mě obtěžuje, když tě vidím nešťastnou a opilou na baru. Hodně mi to vadí,“ přimhouřil ty svoje nádherné černé oči a probodl mě pohledem, jako by mi chtěl přečíst myšlenky.

„Proč si myslíš, že jsem nešťastná?“

Mávl přede mnou rukou. „Copak takhle vypadá štěstí?“ Zavrtěl hlavou a usrkl pivo. „To si nemyslím, Třešinko.“

„Čekala jsem, že se tu objeví Denny a omluví se,“ přiznala jsem, napodobila jsem jeho gesto rukou před tělem, „ale on nejspíš někde šuká tu stejnou krávu co minule. Co si namlouvám? Takové věci se stávají.“ Pokrčila jsem rameny a doufala, že Neila zatáhnu do rozhovoru o naprosto nevhodném chování jeho

přítelkyně Cory. Že mu to řeknu nahlas a jasně.

„Musíš toho kreténa nechat být. Nelíbí se mi. Proč si ho pouštíš tak k tělu? Ty máš přece na víc, Třešinko.“

„Už mi tak neříkej,“ probodla jsem ho pohledem. „Ty máš taky na víc, a přece se zahazuješ s takovou…“

„Mluvíš o Coře?“ Vypadal, že jsem ho tou otázkou překvapila. Na rtech se mu objevil nepatrný úsměv.

Žaludek se mi stáhl do uzlíku, ale dovolila jsem svému jazyku vyjít s pravdou ven. „Nemůžu mít toho jediného, koho chci, takže se smířím s ubohými náhražkami a pak skončím naštvaná v hospodě, když ani to nevyjde.“ Nechala jsem ta ošklivá slova dopadnout a potom jsem vyštěkla. „Jsi na řadě, Neile.“

Jen se na mě díval. Jeho oči se pohybovaly pomalu, rozhodně, jako pohlazení. Jako by se ze mě snažil silou vůle vytáhnout nejhlubší tajemství mého srdce. Skoro se mu to díky síle těch nádherných tmavých očí, jimiž mě pozoroval, povedlo. Ví, co k němu cítím? Věděl to odjakživa? Jak by to mohl nevědět?

Jeho oduševnělým očím se ten obávaný triptych téměř podařilo z mých úst vytáhnout – téměř, ale ne úplně.

Ta slova byla pouze uvnitř mé hlavy. Miluju tě. Byla jsem opilá a on seděl vedle mě a vypadalo to, že ho skutečně zajímám.

Miluju tě. A pak mě napadlo něco naprosto neuvěřitelného: že to Neil možná vůbec neví. Jak by mohl být tak slepý? Jak by mohl nevědět, co k němu cítím? Miluju tě, ty idiote!

Myslím, že to nakonec opravdu nevěděl, protože se mi nechytil na udičku.

„Třešinko, vím o tom, co Cora…“

„Řekla jsem ti, abys mi tak už neříkal! Nesnáším to!“ zakřičela jsem na něj vztekle a naznačila barmanovi, aby mi dolil.

Okamžitě jsem se začala cítit provinile, jak jsem na Neila vyjela, ale moc mě bolelo, že mě nevidí jako ženu, ale pouze jako mladší sestru, která potřebuje ochránce.

Neil se postavil a zavrtěl hlavou na barmana. Hodil na stůl pár drobných za útratu. „Už jsi skončila, holka. Vezmu tě domů.“

„Ach, opravdu?“ Zkřížila jsem paže přes prsa a hleděla na něj tím nejlepším přezíravým pohledem, jakého jsem byla schopna. Vtom mě polilo horko a zamotala se mi hlava.

Ušklíbl se a povýšeně se na mě usmál. „Vím, že tě odtud odvedu, zlatíčko.“ Vzal mě za ruku a začal táhnout pryč.

„Ne, Neile!“ Zaryla jsem nohy do podlahy a začala se mu bránit. Odolat jeho velikosti a síle nebylo vůbec snadné. Na tyhle myšlenky nebyl správný čas, přesto jsem zoufale toužila poznat,

jaké by to bylo, kdyby se mě zmocnil. Byl obrovský a já drobná. Zakryl by mě svým mohutným tělem úplně celou? Rozhodně bych to moc ráda zkusila.

Když se otočil, jeho oči doslova hořely. Pokud jsem se nezmýlila, tentokrát se na mě doopravdy díval. Ztěžka polkl, ohryzek mu poskočil v krku. Toužila jsem přitisknout právě tam své rty a už je nikdy neoddálit. Byla jsem na něj naštvaná, a současně mě svou pozorností přitahoval. K čertu, byl tak zatraceně nádherný.

„Jsi tak krásná, když se vztekáš, Třešinko,“ zdůraznil přezdívku, kterou mi kdysi dal, a pohlédl na mě se sebevědomým

úsměvem a hypnotizujícíma očima. „Nádherná a naprosto dokonalá.“ Jsi naprosto dokonalá. Už mi tato slova kdysi řekl. Přemýšlela jsem… jestli jim můžu věřit. Asi bych neměla, ne?

„Taky jsi nádherný, ale právě teď se chováš jako osina v zadku.“

„Vážně?“ Naklonil se ke mně a vstoupil tak do mého osobního prostoru.

Škytla jsem, přikývla a zase se mi zamotala hlava jako předtím, najednou jsem se cítila úplně maličká.

„Sedíš v noci v hospodě a jsi opilá pod obraz,“ zatnul čelist.

„Nenechám tě tady, Třešinko.“

Zatraceně, řekl to znovu a mě to vytočilo doběla. „Už jsem tě upozornila, ať mi tak neříkáš!“ Udělala jsem krok, zakopla o

nohu židle a spadla přímo na jeho pevnou hruď. Podržel mě u sebe a já odolala touze zabořit tvář do jeho trička. Bylo to

zatraceně těžké. Opravdu jsem potřebovala ukrýt svou tvář do jeho oblečení, abych si mohla vybavit jeho vůni.

„Dobře, dobře, uklidni se, holka. Už ti nebudu říkat Třešinko, když to tolik nenávidíš, ale pod podmínkou, že mi dovolíš, abych tě odvezl domů. Potřebuješ do své postele.“ Položil mi ruku zezadu na hlavu a začal mě hladit po vlasech. Jsem si jistá, že právě teď by mě mohl nazvat jakýmkoli ovocným pojmenováním: jablíčko, hrozno, kumkvat, banánku… a já bych si toho vůbec nevšimla, protože jsem se soustředila pouze na jeho doteky. Neil se mě dotýkal.

Ne, potřebuju do tvé postele. Zvedla jsem k němu oči, dlaněmi jsem se opírala o jeho hruď a cítila, jak mi pod prsty tluče jeho srdce. On upřeně hleděl na moje ústa a já si na okamžik pomyslela, že přemýšlí o tom, jestli mě má políbit. Srdce se mi rozbušilo tak silně, že se moje tělo muselo pod jeho tlukotem celé třást.

„Kdo je ten, po kterém toužíš a nemůžeš ho mít?“ zašeptal tiše; zkoumal mě svýma tmavýma očima, které mě prosily, abych mu odpověděla. Kdybych nebyla tak tvrdohlavá, možná bych mu všechno vyklopila, právě tehdy a tam. Řekla bych mu každičký detail

všech milých věcí, jež pro mě kdy udělal, když jsem vyrůstala. Svěřila bych se mu, že si nepamatuju na dobu, kdy bych ho nemilovala.

Zavrtěla jsem hlavou a ucítila jsem, jak mi oči zvlhly slzami.

„Řekni mi…“

Rychle jsem se nadechla a otočila hlavu stranou. Právě v tom okamžiku vkročil do hospody Denny a všiml si mě. „Ach bože,“ zasténala jsem.

„Kotě, přišla jsi,“ vyhrkl, přispěchal ke mně a snažil se mě obejmout. Úleva, jakou pocítil, když mě spatřil, jak na něj čekám u baru, byla v jeho arogantní tváři jasně patrná.

„Ne, Denny, nech mě.“ Jenom jsem natáhla ruce, abych si ho udržela od těla, když vtom se ozval Neil.

„Už s tebou nechce mluvit, Tompkinsi. Zmiz od ní.“ Neil se zamračil na mého bývalého přítele s tak nenávistným výrazem, že Denny nebyl jediný, koho překvapilo tak otevřené nepřátelství. Neil vypadal, jako by chtěl nechat Dennyho krvácet a ještě by si zatraceně užíval, že by po Dennym zbyla jen velká krvavá hromádka. Nedokázala jsem věřit tomu, na co se dívám. Neil se choval, jako by na Dennyho žárlil.

Musela jsem být neuvěřitelně opilá a mít narušené mentální vnímání. Proč se Neil chová takhle ke klukovi, kterému už jsem dala kopačky?

„Elaino? Prosím, kotě, jen poslouchej. Ta děvka pro mě nic neznamenala…“ Denny ignoroval Neilovu přítomnost a snažil se mne znovu dotknout.

I když jsem byla opilá, došlo mi, že můj bývalý přítel je vážně idiot.

„Očividně pro tebe neznamená nic ani tvůj život, ty tupý spratku,“ Neil zabránil Dennymu, aby se mě dotkl. Stál před ním jako vytesaný do kamene. „Asi moc dobře neslyšíš, Tompkinsi.

Řekl jsem ti, že už s tebou nechce mluvit. Tak. Se. Ztrať.“

Jak se Denny a Neil dohadovali, zvedl se mi žaludek a já věděla, že mi bude neuvěřitelně špatně. Přitiskla jsem si ruku na ústa a vběhla jsem na záchod, vděčná za to, že dveře byly tak blízko.

Oba muži mě nechali jít.

Díky bohu za ta malá požehnání, kterých se mi v životě dostává.

4

Naklonila jsem se nad záchodovou mísu a vyzvracela jsem veškeré víno a zeleninový salát, co jsem měla k večeři, zatímco jsem se utápěla ve smutku z mého patetického milostného života. Jak naprosto odporná, ubohá a žalostná jsem si připadala. Jeden chlap, co mě podvádí, a druhý, který ve mně vidí mladší sestru. Zkurvený život.

Když jsem přestala zvracet, došla jsem k umyvadlu a opřela jsem se o něj oběma rukama. Zhluboka jsem dýchala a snažila se sebrat poslední zbytky sil, abych si omyla tvář. Neil zabouchal na dveře a o vteřinu později vpadl dovnitř; vypadal docela nebezpečně. Zatímco já připomínala pytel sraček.

Mračil se, byl na mě naštvaný, ale navzdory tomu, co pravděpodobně cítil, mě nezačal poučovat ani mi spílat. Jen namočil ručník a přitiskl mi ho na tvář. „Podrž si to na hlavě. Hned jsem zpět.“

„Denny?“ zeptala jsem se tiše zpoza ručníku.

„Je pryč. Ten hajzl už tě nebude obtěžovat.“ Slyšela jsem jeho těžké kroky a pak se dveře na záchod zabouchly.

Zasténala jsem. Bylo mi zle a pokoušela jsem se dýchat. Přemýšlela jsem o koutku, kam bych si mohla zalézt a lízat si rány. Odtáhla jsem si mokrý ručník z obličeje a rozhlédla jsem se po malé místnosti, abych takové místo našla. Vážně jsem zvažovala, že bych mohla utéct, že bych mohla vyskočit z okna. Jak bych se po takovém debaklu mohla Neilovi znovu podívat do očí?

Rozpaky ani trochu nevyjadřovaly to, jak jsem se právě cítila.

„Rozhodně vyjdeš těmi předními dveřmi, zlato, žádným zatraceným oknem.“ Prudce jsem trhla hlavou. Vrátil se a nesl mi sklenici vody. Pořád se mračil.

„K ničemu takovému jsem se nechystala,“ řekla jsem zahanbeně, ponížená, že ve mně čte jako v otevřené knize.

„Ale přemýšlela jsi o tom,“ přitiskl mi sklenici ke rtům. „Tady. Pij po malých doušcích.“ Ta pozornost mě překvapila do té míry, že jsem musela zavřít oči. Nedokázala jsem se na něj podívat a zůstat příčetná. Místo toho jsem usrkla vodu a nechala ho, aby

se o mě postaral. Sobecké, já vím.

„Je ti líp?“ zeptal se s nadějí v hlase, tím tichým tónem, co jsem znala odjakživa. Milovala jsem zvuk Neilova hlasu a miluju ho pořád. Poslouchat ho bylo prostě nádherné. Silný, ale laskavý. Hebký, ale přesvědčivý.

Chabě jsem přikývla. Přála jsem si, abych se mohla propadnout hanbou do země. Proč tu byl? Neměl by si užívat volných chvil s Corou?

„Proč to děláš, Neile?“

Ignoroval mou otázku a místo toho se na mě zamračil. „Pojďme odtud. Už jsi vážně měla dneska dost, holka.“

Pevně mi přitiskl ruku na záda a vedl mě ven z hospody. Naprosto převzal vedení nad celou situací. Líbilo se mi, jak mě drží.

Navíc jsem byla tak slabá, že bych se stejně nedokázala bránit.

I když se dnes v noci choval jen jako velký bráška, stejně jsem přijímala, co mi dával. Jakýkoli kousek Neila byl lepší než nic.

Nejsem hloupá.

Když jsme nastoupili do jeho auta, opřela jsem se o okénko a přitiskla se spánkem k chladnému sklu. Doufala jsem, že by mě díky tomu mohla přestat bolest hlava. Moc to nefungovalo. Stále jsem cítila jeho vůni vedle sebe.

Neil vyjel a mlčel. Vlastně nikdy moc nemluvil. Hovořil jen, když bylo co říct. Zrovna teď jsem cítila, že by mi něco sdělit chtěl, ale vztah mezi námi byl natolik divný, že nejspíš nevěděl, kde začít. Já taky nic říkat nechtěla. Připadala jsem

si jako naprostá, totální nicka. Zapomeňte na mě. Jsem naprostá, totální nicka.

Zkusila jsem se usmířit.

„Moc… moc mě mrzí, že jsem zničila tvůj večer… s Corou…“

Ušklíbl se na mě. „Nebyl jsem dnes večer v hospodě kvůli Coře,“ řekl a zavrtěl hlavou.

Ne? Tohle pro mě byla novinka. Tolik jsem chtěla doufat. Přinutila jsem se uklidnit své tlukoucí srdce. „Nebyl jsi tam kvůli Coře.“ Zopakovala jsem ta slova pomalu a zřetelně, ale byl v nich slyšet sarkastický tón, jenž volal po odpovědi na otázku, na kterou jsem se nezeptala. Tak co jsi tam k čertu dělal, Neile?

„Ne, nebyl,“ podíval se na mě. Jeho výraz neprozrazoval vůbec nic.

Očividně se mi nechystal říct, proč tam byl, a když jsem si to uvědomila, naštvala jsem se. „Když tedy víš o tom, co dělá Cora, když tu nejsi, tak proč s ní zůstáváš? Podvádí tě, kdykoli odjedeš. Je to děvka. Pokaždé, Neile! Nemiluje tě jako… jako… jako by měla!“

Sakra.

Ticho, které se rozhostilo po mém proslovu, se mezi námi rozpínalo.

„Už s Corou nejsem.“

„Ale já tě s ní viděla, když jsi přijel domů. Několikrát jsem tě s ní viděla.“

Přimhouřil oči. „Už s ní nejsem, Elaino,“ zopakoval kousavě.

„Opravdu?“ Nedokázala jsem říct nic jiného, tak překvapená jsem byla jeho prohlášením. Neil a Cora už spolu nejsou? Kdyby mi nebylo tak špatně, možná bych vyskočila a vítězoslavně zajásala, ale hlava mi pulsovala bolestí a žaludek se zvedal při každém pohybu.

„Opravdu, už mezi námi nic není,“ potvrdil. „Věděl jsem dlouhou dobu, co dělá, když jsem pryč, a už mi na tom vůbec nezáleželo.“ Pomalu ke mně otočil hlavu, dokonce očima přestal sledovat silnici. „Jenom jsme si užívali jeden druhého při…“

„Aha.“ Jen jsme si užívali jeden druhého? Nádhera. Při představě, jak si ta koza užívá byť jen pět minut Neilovy pozornosti, jsem málem zešílela žárlivostí. Před očima mi vyskočil obraz Neila a Cory, jak se milují, dotýkají jeden druhého, jak se vášnivě líbají, a já si nedokázala pomoct a s

hlavou opřenou o chladné okénko auta jsem zaúpěla. „Aha… To jsem nevěděla.“

„No, teď už to víš.“

I přesto jsem šíleně žárlila. A znovu se mi udělalo špatně.

„Zastav!“ podařilo se mi vykřiknout.

Druhé kolo zvracení připomínalo spíše dávení. Kromě vody, co jsem vypila, v mém žaludku už nebylo vůbec nic. Neil mlčel,

dokud jsem nepřestala. Potom mě znovu naložil do auta a vezl nás pryč. Zavřela jsem oči a nechala jsem ho, aby se o mě postaral.

Usoudila jsem, že tohle je stejně nejspíš noční můra, ze které se ráno probudím.

Ráno se budu muset postavit tváří v tvář tomu, že jsem před Neilem ztropila scénu, ale teď to nechám být.

Teď prostě budu předstírat, že se mi to jen zdá, protože nic víc mé ubohé srdce nezvládne.

5

Znovu jsem ucítila jeho vůni. Byla tak nádherná, že jsem se odmítala ze snu, co voněl po Neilovi, probudit. Otevřela jsem oči a ocitla se v temnotě v cizím pokoji a uviděla… jeho.

Neil ležel vedle mě v posteli a díval se na mě. Abych byla přesná, ležel vedle mě ve své vlastní posteli.

„Vstávat, vstávat,“ zašeptal a pousmál se. Nebyl ode mě dál než půl metru.

Prudce jsem se zvedla a pohlédla na svítící hodiny. Tři čtvrtě na jednu v noci. „Já-já-já jsem u tebe v bytě? Mamka bude…“

„…v pohodě,“ přerušil mě klidným hlasem. „Zavolal jsem k vám

domů a řekl jsem tvé mamce, že jsi se mnou. Můžeš odpočívat. Jak se cítíš? Je ti líp?“

Přitiskla jsem si obě ruce k hlavě a masírovala si ji. Když jsem se v Neilem provoněné posteli posadila, došlo mi, že na sobě nemám oblečení. Pouze kalhotky a podprsenku. Pomalu jsem k němu otočila hlavu. „Svlékl jsi mě?“ zeptala jsem se do šera.

Nedokázala jsem si představit, co se tu asi tak odehrálo. Navíc

mě už podruhé za večer naštval, protože, zatraceně, pokud mě svlékal, chtěla jsem u toho být vzhůru!

Přikývl a něžně mě uložil do pozice, ve které jsem se probudila, když jsem poprvé otevřela oči. Uvelebila jsem se a soustředila se na něj.

Rozhodla jsem se, že počkám, až mi to vysvětlí. Nemusím přece hned začít blábolit nějaké nesmysly.

„Když ses podruhé vyzvracela, usnula jsi opravdu hlubokým spánkem. Donesl jsem tě sem, a když jsem tě položil, všiml jsem si, že máš šaty pokryté… ehm… zvratky, tak jsem ti je sundal.“

Musela jsem připsat Neilovi kladné body, protože se mi celou dobu vydržel dívat do očí. Ale to, co řekl, mě zahanbilo

natolik, že jsem se nedokázala pohnout, natož promluvit. Zvládla jsem jediné. Rozplakat se. Nejprve tiše, ale jakmile to začalo, vodopád slz už nešel zastavit.

„Neplač, zlato, jsem u tebe.“ Přejížděl mi palcem po tváři a stíral slzy.

Zírala jsem na něj a nepřestávala jsem brečet. Nedokázala jsem se podívat jinam, ani ustat v pláči.

„Děláš si ze mě legraci?“ zeptal se. „Dostal jsem se tak daleko, že tě můžu vidět v kalhotkách a pozorovat, jak spíš v mé

posteli. To já bych měl brečet… vděčností.“

„Nevtipkuj, prosím,“ zafňukala jsem a zvedla ruku. Nenáviděla jsem zvuk svého hlasu. Byla jsem z té situace naprosto v šoku. Realita: jsem téměř nahá v posteli s Neilem poté, co jsem se před ním dvakrát pozvracela a omdlela. Přitiskla jsem si dlaň k ústům. „Musím strašně smrdět a… a potřebuju trochu vody.“

Pomohl mi znovu se posadit a z nočního stolku mi podal sklenici a dvě tabletky na bolest hlavy.

Nejdřív mě ohromila jeho schopnost předvídat a hned poté jsem ocenila jeho naprostý klid vzhledem k tomu, o jak absurdní situaci se jednalo. Polykala jsem prášky a usrkávala jsem vodu a on mlčel a pozoroval mě s tím zvláštním pohledem v očích. Neměla jsem nejmenší ponětí, co soudí o tom, co jsme si dnes řekli a co se mezi námi v noci stalo. Přikrývka mi sklouzla k pasu a odhalila mé tělo ve světle modré podprsence. Vystaveno na odiv jeho očím.

A Neil si ten pohled skutečně užíval. Bloudil očima po mé kůži, aby se po chvilce vrátil zpět k mým očím, u kterých už zůstal. Nedokázala jsem odhadnout, na co asi teď, v tuhle naprosto

zvláštní chvíli myslí. Byla jsem oproti němu v naprosté nevýhodě. Odpuzuju ho? Nebo se na mě dívá jinak, protože ležím téměř nahá v jeho posteli a on je voják na dovolence?

Vidí ve mně ženu, nebo má jen pocit, že je za mě zodpovědný? Kdo to sakra ví? Já rozhodně ne. Proč mě vyzvedl a odvezl si mě k sobě domů?

„Můžu tě ujistit, že nesmrdíš a že jsi ta nejhezčí alkoholička, kterou jsem měl to potěšení cítit ve své posteli.“ Začichal mým směrem. „Parfém jménem Cabernet?“

„Zatraceně, to není fér,“ zaprotestovala jsem.

„Promiň, to bylo hloupé,“ přejel mi palcem po tváři. „Už budu hodný, slibuju.“ Znovu mi setřel prsty slzy. Pak postavil sklenici stranou a podíval se na mě.

Sebrala jsem veškerou kuráž a zeptala jsem se ho, jak to mezi sebou máme. Musela jsem to vědět, jinak bych zcela jistě zešílela.

„Co znamenala ta dnešní noc, Neile?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsi skutečně tady.“ Propletl své prsty s mými a sevřel je. „Nemůžu tomu uvěřit.“ Odmlčel se, jenom mě držel za ruku a poté znovu promluvil. Jeho oči mě přitom bedlivě sledovaly. „Neodpověděla jsi mi na otázku, kterou jsem ti v té hospodě položil.“

Zalapala jsem po dechu a zavrtěla hlavou. Uvolnila jsem prsty z jeho sevření. „Ne. To, co jsem řekla, bylo strašně hloupé.

Nemyslela jsem to tak.“

Má snaha o odpor byla naprosto zbytečná, protože Neil naléhat nepřestal. Sevřel mi ruku ještě pevněji. „Řekni mi to, Elaino. Kdo je ten, kterého chceš a nemůžeš ho mít?“ Jeho hlas mě hladil jako samet a současně zněl pevně, jako by byl z oceli. Když se

mě zeptal takhle zpříma, tváří v tvář, nedokázala jsem mu

zalhat. Napětí mezi námi bylo tak obrovské, že neexistovalo nic, co by zabránilo mému srdci vykrvácet přímo do Neilovy postele.

„Ty,“ zašeptala jsem. Byla jsem si jistá, že jakmile mu řeknu pravdu, celý svět se zhroutí.

Ale stala se ta nejpozoruhodnější věc. Neil na vteřinu zavřel oči, jako by se mu díky mé odpovědi ulevilo. Opřel si čelo o moje. Chvilku jsme tak zůstali. Pouze běžné zvuky nočního

Londýna a dotek našich hlav a rukou, jenom to mi připomínalo, že tohle je skutečnost, a nikoli sen. Srdce mi zběsile tlouklo v

hrudi, což byl další důkaz, že nejsem mrtvá, že jsem právě přežila něco zázračného.

Pak se stal druhý zázrak, když Neil sklonil hlavu k mým rtům. Políbil mě.

Líbali jsme se.

Dovolila jsem mu, aby mě objevoval. Vnímala jsem jeho hebká, nádherná ústa splývající s mými a učila jsem se, jaké je sdílet s ním tak intimní blízkost. Jeho jazyk byl něžný, prohledával vnitřek mých úst s naprostou lehkostí. Nedokázala jsem mu odolat. Uvědomovala jsem si, jak se k sobě přibližujeme, a

pokoušela jsem se ovládnout tu vlnu přitažlivosti, kterou jsem k němu cítila.

Neil si dal při našem prvním polibku načas. Mohl by mě vzít kamkoli, dělat mi cokoli, ptát se mě na cokoli, a já bych ho neodmítla.

Ochutnával mé rty tím nejněžnějším způsobem, proplétal svůj jazyk s mým, přiměl mě toužit po dalších dotecích a zároveň plakat vděčností za to, že si ke mně konečně našel cestu. Tohle všechno je skutečné.

Nevím, jak dlouhá chvíle uplynula, než mě přestal líbat a odtáhl se ode mě. „Nejdřív ti chci říct, že ses mýlila.“ Hleděl na mě a palcem mě hladil po tváři. V obličeji měl pevný a vážný výraz.

Teď byla řada na mně, abych zavřela oči úlevou. „Mýlila jsem se?“

„Strašně ses mýlila, Třešinko.“ Pomalu přikývl a zkoumal mě očima. „Můžeš mě mít.“

„Cože?“ Očividně mě opustila schopnost přijímat informace.

„Můžeš mě mít,“ zopakoval, nepouštěl mou ruku a propaloval mě tmavým pohledem oduševnělých očí.

„Ale proč – když to všechno víš – počkej – přišel jsi dnes v noci do té hospody – přišel jsi dnes v noci… proto…?“

„Protože jsem se doslechl, že ses rozešla s tím kreténem Tompkinsem. Byl jsem zrovna tady, na dovolené, takže jsem s tím mohl něco udělat. Máš vůbec ponětí, jak dlouho jsem na tohle čekal?“ zeptal se docela vyčítavě. „Na to, až přijde správný čas?“ Zněl otráveně.

„Čekal jsi?“ Nevěřícně jsem opakovala jeho slova a snažila se je pochopit. „Čekal jsi…“

„Ano.“ Naklonil se k mým rtům, ale nedotkl se jich. „Čekal jsem a čekal. Celou věčnost. Čekal jsem, až vyrosteš. Čekal jsem, až ve mně uvidíš víc než Ianova kamaráda. Čekal jsem na tu správnou chvíli, abych ti řekl, co k tobě cítím,“ šeptal mi ta nádherná slova tak blízko u mého obličeje, že jsem cítila záchvěv jeho dechu. „Čekal jsem velmi dlouho, Elaino.“

„Ach…“ ucítila jsem v očích další slzy.

„Už nechci čekat.“ Zahleděl se mi hluboko do očí. „Prosím, nenechávej mě čekat už ani minutu,“ žádal mě, „už to nedokážu, Třešinko. Už nemůžu.“

Tak nádherná slova. Vycházela z jeho úst a směřovala k mým uším. Patřila mně…

„Řekni mi to teď, prosím.“ Zhluboka jsem se nadechla a natáhla chvějící se ruku k jeho tváři. Potřebovala jsem se ho dotknout. Cítit teplo jeho kůže. Potřebovala jsem ho cítit, aby můj ubohý mozek dokázal přijmout, že tohle je skutečnost. Že se to doopravdy děje. Že to není žádný sen, ze kterého se probudím.

Ačkoli to jako sen vypadalo. Neil na mě čekal…

Oba jsme začali mluvit o svých pocitech, touhách a přáních. Neil mě držel ve své posteli ve svém bytě.

Vážně neuvěřitelné.

Znovu jsem sebrala kuráž a zeptala se: „Já chci – ne – Neile, já potřebuju vědět, co ke mně cítíš,“ zašeptala jsem. „Musím

slyšet, jak to říkáš, abych tomu uvěřila.“

Vzal mou roztřesenou ruku a přitáhl si ji ke rtům. Jeho oči se ani na okamžik neodtrhly od mých a řekl ta dvě slova, o kterých jsem celou dobu snila, ale nevěřila jsem, že by mohla zaznít.

„Miluju tě,“ řekl jasně a znovu mě políbil na hřbet ruky.

6

Jeho vyznání bylo tak něžné, ale zároveň upřímné a pravdivé, že jsem uvěřila, že to myslí vážně. Neil mi právě vyznal lásku a já mu uvěřila.

Cítila jsem, jak mi srdce přestalo tlouct, a byla jsem si jistá, že se muselo na okamžik skutečně zastavit, když ta dvě slůvka vyřkl. Srdce tohle dělají, když se ocitnou v emočně vypjaté situaci, nebo když se stane něco smutného či tragického. Myslím, že se tomu říká emoční selhání. Ale mně se dnes v noci nestalo nic smutného ani tragického. To, co se stalo, bylo nádherné a dokonalé.

Neil mě miluje.

„Neile… já-já tě miluju už odjakživa. Nevzpomínám si na chvíli, kdy bych tě nemilovala.“

Sklopila jsem zrak a snažila se sebrat veškerou kuráž, abych dokončila, co jsem začala. „Ale nikdy jsem si nemyslela, že bys to mohl cítit stejně.“

„Podívej se na mě, Třešinko.“ Vzal mou bradu do dlaní a přitáhl si mě k sobě. „Jsi hlupáček. Jsi nádherná, sexy, rozkošná, úžasná dívka, která se ve mně tak moc, tak strašně moc spletla. Spletla se v tom, co k ní celé ty roky cítím. Jak bych tě mohl nemilovat? Jsi dokonalá, pamatuješ? Naprosto dokonalá. Jen jsem musel počkat, až bude správný čas ti to říct.“

Poslouchala jsem každičké slovo, co vycházelo z jeho úst, zatímco on mě hladil po vlasech.

„Kdykoli jsem se dostal domů, chodila jsi s někým novým, a já cítil, že by ode mě nebylo fér, kdybych tě začal lákat do své náruče.“

Rozplakala jsem se, ale tentokrát to byly slzy štěstí. „Přála bych si, abys to udělal.“

„Ne,“ opět zavrtěl hlavou. „Musel jsem počkat.“

Vzal můj obličej do dlaní a palcem mi setřel slzy, které mi stékaly po tváři. „Jsi tak krásná, Třešinko, i když pláčeš.“

A pak mě políbil, jako by to považoval za samozřejmost. Tak jak jsem to od něj vždycky chtěla. Neil mi slíbával slzy a naplňoval to, po čem jsem celá ta léta toužila. Přitiskla jsem se k jeho pevnému tělu a vychutnávala jsem si ten dotek. Jeho rty. Jeho slova. Neil mi dával vše, co jsem od něj kdy chtěla.

„Už když jsi byla malá, byla jsi moje Třešinka.“

„Byla,“ přikývla jsem mu do dlaní.

„A jsi moje Třešinka i teď.“

„Ano,“ podařilo se mi znovu přikývnout a vyslovit to jediné slůvko.

„Miluju tě, Elaino Morrisonová. Budeš mou Třešinkou už napořád. Navždycky. U mě se nic nezmění.“ Naklonil se ke mně, sladce mě políbil a zašeptal: „Věř mi.“

Nedokázala jsem promluvit. Má schopnost vyslovit něco nahlas mě nadobro opustila. Cítila jsem se ochromená. Dokázala jsem na něj jen zírat. A dýchat.

Neil ke mně naklonil hlavu. „Vypadáš, že mi nevěříš.“

„Ano, věřím – ale – ale musím se umýt,“ zčervenala jsem. „A vyčistit si zuby a něco si obléknout. Vždyť jsem dneska zvracela. Dvakrát. A nemám nic na sobě.“

Zasmál se a přerušil tak vodopád mých slov. Ani se nepozastavil nad mým komentářem o zvracení. On mě asi musí doopravdy milovat.

„Prosím, stačí říct a já ti se vším pomůžu.“

„S čištěním zubů možná, ale se sprchou ne,“ vypálila jsem. Náhle jsem se styděla za směr, kterým se naše konverzace začala

ubírat, i za svou nahotu. Ve svém nitru jsem možná po Neilovi nepředstavitelně toužila, ale na to, abychom zalezli do postele a začali spolu spát, bylo přece jen příliš brzy. Nejdřív jsem se potřebovala probrat z toho šoku a až pak myslet na sex. A co

když to bude chtít už dneska? Jak asi přijme tu novinku, až mu řeknu, že potřebuju trochu času, než na to dojde?

Ukázalo se, že se nemusím vůbec bát, protože Neil se zachoval jako dokonalý gentleman. Jako vždycky.

„Já vím, má krásko,“ řekl a dal mi pusu na nos. „Ale zůstaneš tu přes noc, že jo?“ Přejel mě očima a zastavil se u mé tváře. Jeho pohled mi přišel zoufale prosebný. Viděla jsem, jak moc si přeje, abych zůstala. Stejně tak jsem si to přála i já.

„Ano,“ přikývla jsem pomalu. „Zůstanu tu přes noc.“ Položila jsem obě ruce na přikrývku, každou z jedné strany podél mého těla, abych mu naznačila, že to myslím vážně. „Chci tu být s tebou.“

„Dobře. Nic víc teď nechci. Jenom tě držet v náručí a vědět, že jsi tady. V bezpečí. Se mnou. A že tohle… tohle všechno je skutečné.“ Znovu mě pohladil po vlasech. „Bojím se, že se

vzbudím a ty budeš pryč. Musím si zvyknout, že tě mám celou pro sebe.“

Ano, prosím!

Vzrůstající pocit studu mě nakonec přiměl odvrátit zrak.

Spočinula jsem očima na tenké přikrývce, která mi sotva

zakrývala tělo a rozhodně mi nedodávala víc sebejistoty. Nejdřív jsem si potřebovala ujasnit, co je skutečnost.

„Fajn…“ Bože, mluvím jako idiot. „Tohle… mezi námi… je opravdové, že ano?“

Nejistota čišela z mého hlasu naprosto zřetelně. Ztěžka jsem vydechla. Srdce mi pádilo jako o život a čekala jsem na odpověď.

„Ano, Třešinko, je to opravdové.“ Ukazováčkem si přitáhl mou bradu blíž k sobě, aby se mi mohl lépe zadívat do očí. Z jeho pohledu, z toho, jak si mě tmavěhnědýma očima prohlížel, jsem pochopila, že to myslí upřímně.

„Rozhodně opravdové.“ Přitiskl si mou dlaň na srdce. „Ucítíš to, až tě políbím,“ pronesl. Pak mě druhou rukou chytil zezadu za

krk a přitáhl si mě ke svým něžným, kouzelným rtům. „Teď poznáš, jak opravdové to je.“

Tentokrát se Neil skutečně snažil dostát svému slovu. Jeho polibek byl naprosto podmanivý. Naše jazyky se propletly. Zkoumal moje ústa tak intenzivně, jak jsem mu to dovolila. A já při tom polibku cítila, jak pod mou dlaní tluče jeho srdce.

Snažila jsem se vrýt si ten okamžik hluboko do paměti, protože jsem nedokázala snést pomyšlení na to, že bych mohla někdy zapomenout, jak jsem se v té chvíli cítila.

Neil mě přestal líbat, ale ruku na mém zátylku neuvolnil. Přebíral kontrolu nad naším společným okamžikem. Líbilo se mi to. Přiměl mě cítit se milovaná. Toužila jsem si ten úchvatný pocit uchovat navěky.

„Třešinko, miluju tě. A chci, abys byla se mnou. To je všechno, po čem toužím. Nebudu žádat o víc, dokud to nebudeme chtít oba. Dokud nebudeme vědět, že přišel ten správný čas. Až na to budeme připraveni, bude to dokonalé. Ano?“ Následoval další pomalý

pohyb jeho jazyka v mých ústech. Cítila jsem se, jako by se mi v žaludku třepetaly tisíce motýlích křídel. Srdce mi začalo tlouct jako splašené.

Podařilo se mi přikývnout a zašeptat. „Ano.“ Zvedla jsem ruce a uchopila do nich jeho obličej. „Miluju tě už celou věčnost.“

Neil se na mě usmál. Jeho nádherná tvář se celá rozzářila, od očí až po bradu. Můj chlap vypadal skutečně šťastný. Můj chlap. Já mám chlapa. Neila. Neil McManus je nyní můj chlap. Vánoce i narozeniny letos přišly docela brzy, a navíc ve stejnou chvíli.

Pozorovala jsem ho, jak vstává z postele a míří do koupelny. Slyšela jsem, jak pouští sprchu a jak otevírá a zavírá šuplíky.

O chvilku později se vrátil s velkým ručníkem, který okolo mě omotal se slovy, že mi v koupelně nechal tričko a kraťasy, které si můžu obléknout, až se osprchuju. Tedy pokud budu chtít. A

také mi sdělil, že jde nastavit kávovar na zítřejší ráno a že se pak vrátí do ložnice a zavře dveře.

Ještě chvíli jsem zůstala v Neilově posteli a snažila se všechno pochopit. I když jsem vypadala navenek neupraveně, uvnitř, kde stále zběsile tlouklo moje srdce, jsem plula na růžovém obláčku.

Miluje mě. Neil mě skutečně miluje. Ale ať mě vezme čert, jestli mu dovolím políbit mě dřív, než se umyju a vyčistím si zuby.

Cítila jsem se strašně špinavá a nechutná a pořád jsem měla problém zpracovat vše, co se mezi námi během těch několika málo hodin odehrálo.

Opustila jsem jeho postel a zamířila do koupelny. Ze sprchy už tekla horká voda a v celém koutě se rozprostírala pára. Jak slíbil, nechal mi na stolku zubní kartáček a pastu a také hedvábné trenýrky a hebké černé tričko s bílým nápisem Jimi Hendrix Experience vpředu.

Věděla jsem, že Neil je Hendrixovým fanouškem, a dokonce už jsem na něm tohle tričko i viděla, takže mě fakt, že pro mě vybral zrovna tohle, potěšil. Natáhla jsem se pro něj, zabořila tvář do té jemné látky a zhluboka jsem se nadechla. Neilova vůně pro mě byla odjakživa jako nebeská mana. Celé roky mě přitahovala.

Nelze to příliš dobře popsat slovy, ale pro mé smysly to byla dokonale vyvážená harmonie. Jako čerstvý vzduch, vůně lesa a průzračné vody, to vše se zkombinovalo dohromady v jedinečné vůni muže.

A já si ji tak dlouho nemohla vychutnat. Ale to už je minulost.

Zavřela jsem dveře koupelny, svlékla jsem si podprsenku a kalhotky a začala jsem se ve sprše mého přítele umývat. Tak moc se mi líbila slova obsažená v té myšlence.

Jsem si jistá, že zatímco jsem se sprchovala, tvářila jsem se jako naprostý idiot. Dokonce i poté, co jsem vylezla z Neilovy sprchy a vyčistila si zuby Neilovým zubním kartáčkem, jsem se pořád připitoměle usmívala. Měla jsem radost, že jsou dveře zavřené, a že mě tudíž Neil nemůže vidět, jak se chovám jako

zamilovaný blázen. I když to vlastně bylo zbytečné. Stejně mě uvidí, až opustím koupelnu. A navíc už to asi stejně ví.

Vyrazila jsem z koupelny, oblečená do jeho trička a hedvábných trenýrek. No co, lepší než být zahalená v ručníku, nebo ve svém poblinkaném oblečení. Navíc mi přišlo sexy, že se má kůže dotýká něčeho, co měl předtím na sobě on.

Neilovo tričko mi sahalo do poloviny stehen a já se vzápětí rozhodla, že mu ho už nevrátím. Ano, jeho oblíbené tričko s Hendrixem už mi bude patřit navěky. Necítila jsem kvůli myšlenkám na tu krádež žádné výčitky svědomí. Nechci přijít o jeho vůni, až mu skončí dovolená. Až mi zmizí za službou vlasti do Afghánistánu. Znamená to, že se tohle tričko jen tak prát nebude. Jestli vůbec někdy.

Myšlenky mě rozptýlily natolik, že jsem vůbec neuvažovala nad tím, co se stane, až vylezu z koupelny. Otevřela jsem dveře. Na sobě jsem neměla nic jiného než Neilovy trenýrky a tričko. To, co jsem před sebou spatřila, se ani trochu neblížilo tomu, co bych očekávala. Ztuhla jsem uprostřed pohybu a málem mi vypadly

oči z důlků. Ručník, kterým jsem si vysoušela vlasy, mi vyklouzl z rukou a dopadl na podlahu.

Neil ležel v posteli. Čekal tam na mě. Jenom na mě. Rozhodně na mě.

Svaté nebe, byl tak krásný. Seděl opřený o čelo postele. Upřeně jsem si prohlížela jeho nahou hruď. Pletence svalů a zlatavé opálení v kontrastu s bílým povlečením mě málem přimělo nahlas zasténat. Tak moc jsem se ho toužila dotknout a věděla jsem, že je velká šance, že se mi mé přání brzy vyplní.

Všimla jsem si, že mu ztvrdly bradavky. Pozoroval mě hlubokým pohledem plným touhy, tajemna a smyslnosti a s trochou výčitky. Mohla jsem si pouze představovat, nad čím asi přemýšlí. Byla jsem si jistá, že jeho myšlenky směřují k vášnivé, prostopášné souloži, při které jsme oba nazí. Moje myšlenky se ubíraly stejným směrem.

I moje bradavky ztvrdly. Podél páteře jsem cítila jemné chvění, a to při pouhém pomyšlení, že by se Neil dotkl mých prsou.

Už jsem jeho tělo viděla. Věděla jsem, jak Neil vypadá bez trička, jak se jeho vyrýsované břišní svaly zužují u boků do písmene V. Stejně se mi rozklepala kolena, kdykoli jsem měla to štěstí a dokázala jsem se na něj podívat téměř počestným pohledem. Což bohužel nebylo až tak často, jak bych si přála.

Neil vypadal velmi dobře, trochu připomínal mytického boha, ale já nikdy nebyla v pozici, abych nad tím takhle mohla přemýšlet.

Vídávala jsem ho bez trička, jen když s Ianem pracoval, nebo když hrál s kluky fotbal, nebo když plaval.

Tahle situace byla naprosto odlišná. Neil se svlékl pro mě. Nabídl se mi. Vystavil své tělo na odiv pro mé oči, aby se na něj mohly dívat, pro mé ruce, aby se ho mohly dotknout, a pro mé rty, aby ho mohly políbit.

„Upadl ti ručník,“ zašeptal a poodtáhl přikrývku. Svaly na jeho rukách se napjaly.

„Já vím,“ rozechvěle jsem se nadechla a natáhla se pro něj.

„Nech ho tam.“

Neilův hlas se najednou změnil – byl jiný, tvrdší, rozkazovačný. Ztuhla jsem uprostřed pohybu a zaletěla k němu očima. Podívala jsem se mu do tváře a pochopila, co tím myslí.

Jeho dlouhé, svalnaté paže se natahovaly ke mně. „Pojď sem, krásko,“ promluvil něžně. „Nemysli na nic špatného. Jsem tu jen já… a ty.“

Přikývla jsem, ale z mých úst nevyšla žádná slova. Nemohla jsem dělat nic jiného než prožívat ten okamžik a poslouchat, co mi říká.

„Chci tě držet v náručí. Chci tě mít u sebe a vědět, že mezi námi nikdo nestojí a že už mi tě nikdo nikdy nevezme. Chci tě mít celou pro sebe.“ Naklonil hlavu na stranu. „Rozumíš mi?“

„A-ano,“ podařilo se mi vykoktat.

Neil natáhl ruce a v jeho očích se objevily jiskřičky, jaké jsem tam nikdy předtím neviděla. Chtěl mě, to jistě, ale já ztuhla z jiného důvodu. Pocity, které jsem prožívala, mě naplňovaly štěstím, ale zároveň mě děsily. Byla jsem téměř paralyzovaná, protože jsem až teď doopravdy pochopila, co jsem právě udělala. Odevzdala jsem se druhému člověku. Odevzdala jsem se Neilovi.

Odteď budu nesmírně zranitelná, nebo ne?

Vnímala jsem polibek strachu, který mě varoval, projel mi srdcem jako studený vánek, na nějž musíte nutně zareagovat tak, že si třete paže, abyste zastavili počínající zimnici.

Nevím, jak bych přežila, kdybych ho nyní ztratila. Neunesla bych, kdyby mě přestal milovat. Nebo kdyby zemřel ve válce, což bylo samozřejmě obrovské riziko, jež Neil přijal ve chvíli, kdy

nastoupil do aktivní vojenské služby. Nezvládla bych to. Po tom, co se stalo dnešní noci, by mě taková ztráta zničila.

„Nemysli na nic špatného, Elaino. Nech to být a pojď ke mně. Má nádherná Třešinko… Pojď ke mně. Dovol mi, abych tě miloval.“

Šla jsem.

V té chvíli jsem si také uvědomila, že když jsem si našla cestu do jeho mužné náruče, nebudu ho chtít nechat odejít. Až se vrátí do armády, bude mě to bolet. Ale jeho náruč poskytovala tak dokonalý komfort, že jsem se sebezapřením ukryla nutkání znovu

se rozplakat.

Neilovo pevné tělo a hebké rty přitisknuté k mým mi ukázaly, jaké to mezi námi bude. Díky nim jsem pochopila, co znamená, když je vyslyšeno nejhlubší přání srdce – být milována Neilem McManusem.

A v tom stejném okamžiku se mi v hlavě vyrojily i ty nejčernější myšlenky.

Můžu o něj přijít.

A pokud se to stane, zabije mě to.

7

Jakmile jsme se spolu ocitli v posteli, choval se Neil nesmírně opatrně. Nechtěl překročit hranici vášnivých polibků, i když bych mu to dovolila. Držel nás na uzdě. Jeho sebeovládání bylo pozoruhodné. Když se ke mně přitiskl, cítila jsem, jak tvrdý je pod trenýrkami. To, co cítím na svých bocích, je Neil a jeho erekce. Zatoužila jsem po něm ještě silněji.

Nebyl v posteli nahý, ačkoli přesně to jsem si představila, když jsem otevřela dveře koupelny a spatřila ho, jak na mě čeká. Ne, byl zakrytý, a navíc se mezi ním a mýma neklidnýma nohama objevila hráz vystavěná z peřin. Ty a Neilovo sebeovládání,

oboje jsem kvitovala s povděkem. Já žádné sebeovládání neměla.

Když jsme se příliš rozvášnili, Neil se odtáhl a prohlížel si mě, hladil mou tvář nebo rty konečky prstů a čekal, až oba trochu vychladneme.

Hleděla jsem na něj v tlumeném světle. Mé vnitřnosti byly pořád ještě stažené do malých uzlíků, omámené jeho vášnivými polibky. Přemýšlela jsem, kam tohle všechno spěje.

Neschopna zůstat v klidu, prohnula jsem se k němu a stiskla nohy, abych trochu ulevila bolesti. „Já-já potřebuju… Neile, já…“

„Vím přesně, co potřebuješ, moje milá. Chápu, po čem toužíš, stejně jako vím, co bych s tebou chtěl dělat.“

Nadzvedl nade mnou své boky a já ucítila, co se děje s jeho penisem. Na pohmat byl obrovský. Nepřekvapilo mě to. Neil byl velký chlap. Nedokázala jsem z něj sundat ruce. Přitiskla jsem mu je na záda a přitáhla jsem si ho k sobě. Cítila jsem, jak se mě zmocňuje horká vášeň. Udělala bych cokoli, oč by požádal.

Pochopila jsem, že jestli může někdo zpomalit to, co se mezi námi děje, musí to být on. Sáhla jsem mu rukou na přední část trenýrek a pomalu jsem položila dlaň na to, co je – tvrdé jako ocel – vyplňovalo.

Neil zasyčel a přikryl mou ruku tou svou. „Ale nic z toho dnes v noci dělat nebudeme,“ prohlásil něžně a jemně mi odtáhl ruku stranou.

„Nebudeme?“

„Ne. Ne tady a ne takhle.“ Přitiskl rty do jamky na mém krku a promluvil. „Jsi pro mne příliš cenná, abych si tě jen divoce vzal uprostřed noci.“ Přesunul se k mým rtům. „To ti neudělám.

Až se budeme milovat, bude to něco výjimečného. A věř mi, že se budeme milovat,“ zamumlal mi do rtů. „Ach, ano, zlato, budeme se milovat, a až na to přijde, bude to úžasné.“

Neilovy pevné paže mě objímaly a učily mě, jaké to je být v náručí muže, kterého miluju.

Nádherné, báječné, dokonalé, takové to je.

Také jsme zjistili, že si dokážeme naprosto přirozeně povídat. Což vzhledem k tomu, že jsme spolu prožili pěkných pár let, dává smysl.

„Vzpomínáš si, jak jsi poprvé přišel k nám domů na večeři?“ zeptala jsem se ho.

„Samozřejmě.“ Neilovy prsty mě hladily po pažích nahoru a dolů, jako by měly nutkavou potřebu se mě dotýkat.

Ani já se jeho doteků nedokázala nabažit. Potvrzovaly mi, že se tohle všechno skutečně děje. Neil se choval tak, že mi dnešní noc nepřipadala jako sen. Zoufale jsem tomu toužila věřit.

Všechny mé naděje a sny se upínaly k téhle jediné skutečnosti.

„Zamilovala jsem se do tebe, když jsi na mě tehdy zamrkal u stolu.“ Podívala jsem se mu do očí a spatřila v nich jiskřičky smíchu. Neil nepromluvil. Dokázal snadno komunikovat i beze slov a dělával to docela často. Jsem si jistá, že tuto schopnost ocenili i v armádě, zejména když měl velet jednotce v boji.

Žádný div, že už ho povýšili na kapitána.

„Vzpomínám si, jak jsem na tebe zamrkal, protože se mi líbilo, jak jsi štědrá. Nabídla jsi mi poslední z lahodných bochánků, co upekla tvá mamka.“

„Byl jsi na mě hodný,“ poznamenala jsem, „takže jsem si mohla dovolit být velkorysá. Jen málo sedmnáctiletých kluků by věnovalo desetileté holce tolik svého času, nemluvě o tom záhadném mrknutí.“

Neil přestal mluvit, objal mě a sehnul se, aby se jeho ústa mohla potkat s mými. Přitlačil mé tělo do matrace a líbal mě, dokud jsem nezačala lapat po dechu.

Položil mi dlaň na srdce a nechal ji tam. Nebylo v tom nic sexuálního, ani se nechtěl v té chvíli dotknout mých prsou, spíš jako by potřeboval cítit místo, kde mi pod kůží tluče srdce.

„Tvé srdce je tak krásné; teď, stejně jako když ti bylo deset. Máš nádherné srdce, Třešinko.“

Stejně jako ty, Neile.

„Mívala jsem,“ podotkla jsem.

„Co tím myslíš, že jsi mívala?“

Schoulila jsem se do jeho náruče a přejela mu prstem do jamky na krku. „Od toho okamžiku, co můj otec zemřel, vím… vím, že jsem

se změnila. Už nejsem… nejsem taková, jaká jsem bývala. Nejsem ta hodná holka jako před lety, Neile. Doufám, že to víš.“

„Ale jsi,“ namítl. „Vím, že to není pravda. Proč si to myslíš?“ Sevřel mě pevněji.

„Kvůli věcem, které bych nedělala, kdyby byl naživu.“

„Všichni děláme chyby, Třešinko.“ Pomalu mě políbil a pak znovu promluvil. „Přál bych si, abych se mohl tehdy vrátit. Po smrti tvého otce jsem si o tebe dělal velké starosti.“

„Pořád mi chybí. Tak moc.“

„Samozřejmě. To je normální.“

„Ale styděl by se za mě. Za to, co jsem během těch posledních let prováděla.“

„A co přesně jsi prováděla?“

Nevěděla jsem, jak mu odpovědět. Kdybych mu to všechno vyklopila, možná bych se mu zhnusila. A pokud bych mu neřekla úplnou pravdu, zachovala bych se jako lhářka, a to jsem zrovna

Neilovi dělat nechtěla. Tolik jsem si naší lásky vážila a věděla jsem, že on to vnímá podobně.

„No, nejsem nevinná. Provedla jsem věci, za které se stydím. Zapletla jsem se do špatné party a tahala se s… kluky. Táta mě vychoval, abych byla lepší. Abych měla na víc než na takovou společnost, ve které jsem se pohybovala.“

„Když si vybavím toho hajzla Tompkinse, tak s tebou musím z celého srdce souhlasit – on ani není hoden dýchat vzduch ze stejné místnosti jako ty.“

Tiše jsem se rozesmála. „Já vím. Táta by Dennymu nikdy nedovolil, aby se na mě podíval, natož aby mě pozval na rande.“

„Tvůj táta byl moudrý chlap,“ poznamenal Neil kysele.

„Když ses objevil včera v noci v té hospodě a bránil mě, překvapilo mě to. Pořád jsem nedokázala přijít na to, proč se o mě tak… zajímáš,“ můj hlas se vytratil do nočního ticha.

Neil mě místo odpovědi přetočil na záda a hluboce mě políbil, téměř hrubě a zoufale, jako by se mě snažil přesvědčit, že jsem mu za to stála. „A už jsi na to přišla?“

„Ne docela,“ odpověděla jsem po pravdě, „ale jsem vděčná, víš.“

„Něco ti ukážu.“ Otevřel zásuvku nočního stolku a vytáhl z ní malý předmět. „Nastav ruku, prosím.“

Udělala jsem to a ucítila, jak mi na zápěstí vklouzl náramek.

„Ty sis ho celou tu dobu nechal?“ zeptala jsem se a do očí mi vhrkly další slzy. Podržela jsem zápěstí nahoře, takže jsem si ho mohla i v potemnělé místnosti dobře prohlédnout. Náramek,

který jsem Neilovi vlastnoručně vyrobila jako amulet pro štěstí, který ho měl ochránit, zatímco bude ve válce, vypadal trochu

obnošeně. Přesto byl neporušený a pořád se na něm skvěly ty dvě sovy, co jsem tam přidělala.

„Ano, nechal jsem si ho celé ty roky. Vyrobila jsi ho pro mě. K čertu, nosil jsem ho tak často, jak jsem mohl. Byl se mnou všude.“

Kůže i textura byly ušpiněné, což jen potvrzovalo jeho slova. Přitiskla jsem si náramek k nosu a začichala. Cítila jsem z toho malého amuletu Neilovu vůni a věděla jsem, že se dotýkal jeho kůže.

„Já ten svůj mám taky,“ špitla jsem.

Přitáhl si mě do náruče a prsty mě hladil po zátylku. „Víš, že tvého bratra a tvou mamku vnímám víc jako svou rodinu než své opravdové rodiče?“

„Oni tě milují, Neile,“ řekla jsem, protože jsem v jeho hlase znovu uslyšela bolest. Neil skoro vůbec nemluvil o své podělané rodině ani o tom, jak už od raného dětství musel stát na vlastních nohou. Nikdy si nestěžoval, takže mi skutečnost, že se mnou vede tuhle konverzaci, přišla naprosto neuvěřitelná.

„Taky je miluju. Vás všechny. Dáváte mi lásku, Třešinko. Nic víc nepotřebuju.“

Zatímco jsem ležela v kolíbce Neilových paží, pozorovala jsem strop jeho ložnice a přemýšlela nad tím, jak jsem v této chvíli šťastná. Jsem schoulená v posteli s Neilem, užívám si jeho něžnou péči a jemné polibky. Neil a já jsme spolu.

„Ach můj bože, musíme jim o nás říct!“ Neil se rozesmál. „Až zítra.“

„Tak jo. Uděláme to zítra. Nemůžu se dočkat mamčiny reakce.“

„Já se spíš bojím Ianovy.“ Překřížil si ruce přes slabiny jako obrannou reakci. „Nerad bych, aby mě připravil o mou chloubu.“

Teď jsem se musela rozesmát já. „Myslím, že tvůj poklad bude v bezpečí.“

„Děkuju pěkně.“

„Neile, zapomněl jsi na jednu věc.“

„Ano?“ Povytáhl obočí.

„Na to, že tě Morrisonova rodina přijala už kdysi dávno a že tě nikdy neopustí.“

Líbilo se mu to. A líbal mě dlouho, aby mi ukázal, jak moc se mu to líbí.

Později jsme začali mluvit o svých bývalých partnerech. Nebylo to nic pěkného, ale potřebovali jsme si to říct a já byla ráda, že jsme to udělali. Nechtěla jsem Neila nechat žít s iluzí, že

jsem nedotčená panna. Už jsem s několika muži spala, naposledy s Dennym Tompkinsem, a cítila jsem, že by Neil měl vědět pravdu.

Všimla jsem si, jak během mých slov zaťal pevně zuby, ale byla jsem si jistá, že mu to musím říct. Potřeboval to vědět. Stejně jako já měla Dennyho, on měl Coru. Mou jedinou útěchou bylo, že Neil pohrdal všemi mými partnery, stejně jako jsem já nesnášela celá dlouhá léta pomyšlení na to, že chodí s Corou. Tu děvku jsem nenáviděla.

Celou noc – naši první společnou noc – jsme si leželi v náručí a šeptali do tmy. Sdíleli jsme naše sny a odkrývali své démony. S Neilovými pažemi okolo těla se mi nakonec podařilo klidně

usnout. Když jsem se nadechla jeho vůně, tentokrát byla skutečná.

Tolik nadějí do budoucnosti. Nedokázala jsem si představit nic, co by ho ode mne mohlo odtrhnout, když už se mi ho po tak těžkém boji podařilo získat.

Po tom všem, co si Elaina Morrisonová prožila, k ní přece nemůže být život tak krutý.

Nikdy jsem o Neilově lásce nepochybovala. S naprostým přesvědčením můžu říct, že mě Neil opravdu miloval.

Ta láska však trvala jen krátce. Velmi, velmi krátce.

Měla jsem Neilovu lásku, dokud mi ji osud nevyfoukl a nesebral mi ji… Znovu… A v té chvíli jsem byla ztracená… Osamělá. Znovu.

ČÁST DRUHÁ

Neil

Pluji na moři zapomenutých slz

na záchranném člunu za tvou láskou.

Jimi Hendrix, Plutí

8

Měsíc strávený s Elainou patřil mezi nejšťastnější chvíle mého života. Nepamatuju si moc jiných okamžiků, kdy bych byl skutečně šťastný. Žil jsem přítomností a dělal jsem to nejlepší, co jsem mohl. Tak jako vždycky. Ale čas po jejím boku překonal vše, co jsem do té doby zažil.

Vím, jaké to je po někom dlouho toužit. K čertu, po Elaině jsem toužil odjakživa, takže jsem nevnímal žádný rozdíl. Jenom jsem si na ni musel chvíli počkat a od té doby… Když přišel náš čas, stal se ze mě ten nejšťastnější chlap na světě. Dostal jsem šanci říct jí, co pro mě znamená.

Konečně ji mám u sebe. Ona mě miluje. Takhle už bychom spolu měli zůstat navěky.

Přestože jsme se už dlouho znali, museli jsme se o sobě naučit spoustu věcí. Pořád mezi námi existovala malá tajemství. Dokázal bych strávit zbytek života tím, že bych je odhaloval, a nikdy by mě to nezačalo nudit. Tím jsem si jistý.

Nejdříve jsme o nás řekli Elainině mamce. No, takže jste si vy dva konečně uvědomili to, co nám bylo zřejmé už od samého začátku, tahle věta jí vylétla z úst jako první, spolu s výkřiky radosti a objetími.

Je nádherné mít rodinu, která o vás stojí.

Elainin bratr Ian byl na seznamu lidí, kterým jsme chtěli novinku sdělit, hned jako druhý. I on z nás měl radost, jeho reakce se podobala té, jakou předvedla Elainina mamka. Kromě toho si neodpustil: Tak ty mi teď šoustáš ségru, kámo? Snažil jsem se ho ujistit o svých nejlepších úmyslech, ale… jo, je lepší, když o tomhle spolu nemluvíme.

Technicky vzato jsem s ní ještě nešoustal, ale očekával jsem, že se to brzy změní. Nedokázali jsme jeden z druhého ani sundat

ruce a k sexu by mělo dojít spíš dříve než později.

Problém byl, že jsem neměl čas. Věděl jsem, že mi za chvíli skončí dovolenka a já se budu muset vrátit do služby. Měl jsem tak málo času a potřeboval jsem toho tolik stihnout. A přál jsem si, aby naše první milování bylo dokonalé.

Vzal jsem Elainu na víkend do Kilve na somersetském pobřeží. Můj kolega z armády se mi už několikrát zmínil o tom, že má sestru, která tam vlastní hotel. Takže jsem zavolal Hannah Greymontové

do Hallborough Park a zamluvil jsem nám pokoj. Byl jsem si jistý svými plány a stejně tak tím, co se tam stane…

„Jak jsi tohle místo našel?“ zeptala se Elaina s úžasem v očích, když jsme přijížděli k domu po štěrkové cestě.

„Jeden z mých kolegů, důstojník ze speciálních jednotek, mi o něm řekl. Jmenuje se Blackstone. Jeho sestra s manželem tenhle dům vlastní. Opravdu úžasné, ne?“ A bylo to úžasné. Gotická kamenná stavba před námi představovala tak dokonalou vesnickou usedlost, že by směle mohla konkurovat všemu, co jste kdy mohli vidět v televizi.

„Je nádherný, Neile,“ špitla. „Dokonalé místo pro nás dva.“

Elaina vedle mě vypadala překrásně, elegantně a půvabně. Měla na sobě modré šaty, ze kterých jí vykukovaly dlouhé, sexy nohy. Ale vnímal jsem i něco jiného. Má dívka se trošku styděla a já se domníval, že znám důvod jejích rozpaků. Pracoval jsem na tom malém problému, kdykoli jsme se ocitli o samotě. Velmi pomalu, s laskavou péčí. Zpomal, hochu. Pořád jsem si musel připomínat, jaký je cíl téhle cesty a jaký je můj záměr. Nešlo mi jenom o

to, abych ji dostal do postele a posunul náš vztah na další úroveň, i když se to tak jistě jevilo. Zatraceně těžko jsem se soustředil, když Elaina vypadala tak úžasně.

„Jsi nádherná,“ řekl jsem jí, „a já tě miluju, protože jsi souhlasila, že se mnou na tenhle víkend odjedeš.“

„Miluješ mě proto, že jsem souhlasila, že s tebou pojedu?“ podívala se na mě.

Hloupý idiote, kreténe, skopová hlavo. „Ne, nejen kvůli tomu. Miluju tě pořád,“ natáhl jsem se k ní a přivinul jsem si ji k sobě. Pátral jsem v jejím obličeji. „Na co myslíš?“

Zavrtěla hlavou, upřela na mě jasné modré oči a zašeptala. „Na nic.“ Pak vztáhla ruku k mé tváři a podržela ji tam. „Šla bych s tebou kamkoli, kdybys mě požádal. Miluju tě, vzpomínáš si?“

„Nikdy za to nezapomenu.“ A nezapomněl jsem. Ta slova pro mě byla totiž nesmírně drahocenná.

„Dobře, nikdy na to nezapomeň.“

Přitiskl jsem ji k sobě a dlouze jsem ji líbal, dokud se mi neuvolnila v náručí. Přitom jsem přemýšlel, jak ji položím do postele, jak ji svléknu a co s ní všechno provedu.

„Takže, mám plán,“ zašeptal jsem jí do ouška.

„Hmmm… to jsem si myslela,“ zapředla. „Jaký máš plán?“

Odtáhl jsem se pouze natolik, aby mi viděla do tváře. „Nejprve se ubytujeme.“ Naklonil jsem hlavu, když jsem si všiml, jak povytáhla obočí. Jistě usilovně přemýšlela nad mými motivy. No, byly tam, ale to Elaina nemusí vědět. Dobře jsem je před ní ukryl. „A pak… přemýšlel jsem, že bych vzal svou úžasnou dívku na večeři, usadil bych se naproti ní a upíjel očima její neskutečnou krásu. Co bys na to řekla?“

Rozesmála se. „Souhlasila bych.“

„Smějete se mi, slečno Morrisonová?“

„Asi ano, kapitáne McManusi.“ Přikývla a dál se chichotala. Najednou mi vtiskla na rty sladký polibek. „Začíná se z vás stávat básník. Myslím, že byste to před muži ze své jednotky měl skrývat.“

„A já myslím, že se mi ta řeč povedla,“ protestoval jsem.

„Ale no tak, ke mně můžeš mluvit jako básník, kdykoli budeš chtít, zlato,“ vtiskla mi rozesmátou pusu.

Zavrtěl jsem hlavou. Vešli jsme do domu, abychom se zaregistrovali. Elaina stála po mém boku, šťastná a rozzářená, a já přemýšlel nad tím, že ji za několik krátkých týdnů budu muset opustit. Panebože, vůbec jsem netušil, jak to zvládnu.

Blackstoneova sestra ? řekla nám, že ji máme oslovovat Hannah ? nás ubytovala do nádherného rohového apartmá v modré barvě s výhledem na moře. Pohled na pobřeží a levandulová pole byl úchvatný, ale má vzrušená mysl ho nedokázala ocenit. Ano, to jediné, po čem mé oči toužily, bylo dívat se na Elainu. Nahou. Po tom jsem prahl. Jenom na tom mi záleželo.

Jak jsem se díval z okna, došlo mi, že jsem v tom až po uši.

Elaina rachotila v koupelně a urovnávala tam své věci. Já mezitím uvažoval o tom, co se má konečně po tak dlouhé době toužení uskutečnit.

I když jsem nebyl zcela jistě přesvědčený o tom, co se chystáme v tomhle nádherném impozantním domě na malebném somersetském

pobřeží vyvádět. Elaina byla dospělá, ale také o pěkných pár let mladší než já. Někdy jsem se cítil provinile, že po ní toužím, protože bych si měl nejspíš vybrat ženu, která je mi věkem bližší. Ale pak jsem si uvědomil, že už jsem několikrát

pochopil, že lásku si nevybíráte. Ona si vybírá vás.

Pro mne byla tou láskou nádherná dívka s třešňově zbarvenými vlasy a tmavě modrýma očima. Ta jediná držela klíč od mého srdce.

Těch pár myšlenek stačilo, aby se můj pták postavil do pozoru, takže bylo nutné provést nenápadnou úpravu v kalhotách. No, možná opravdu vypotřebujeme celou krabičku kondomů, kterou jsem sbalil do tašky.

„Ach, zlato, měl bys vidět, jaký je odtud výhled,“ zavolala na mě Elaina z koupelny a přerušila mé myšlenky na soulož a na to, jak ji provedeme. Díkybohu. Jak jsem šel za ní, nadával jsem si za vzrušení, které jsem se pokoušel skrýt, a snažil jsem se zapomenout na to, co se s ní chystám provádět v těch dnech, jež nám ještě zbývají.

Fakta jsou fakta. Elaina po mně toužila stejně jako já po ní. Ani jeden z nás už nebyl pod zákonem, ona nebyla panna a já nebyl panic. U ní mě to trošku štvalo, ale zároveň jsem cítil úlevu. Sice nebudu první muž, který do ní vstoupí, ale zase se nemusím bát toho, že bych jí ublížil. S pannou jsem ještě nikdy nebyl a ani jsem netoužil si to vyzkoušet. Ne, mám svou holku a to je vše, co od života chci.

Elaina je dospělá žena. Mám svolení její rodiny, vědí, že u mě občas zůstává přes noc. Musí si myslet, že už spolu spíme. Tak proč se cítím jako nadržený teenager, který musí vyvádět psí kusy, aby si ji mohl vzít?

„Už tu budeš, zlato?“ zavolala na mě znovu.

Ach, ano, miláčku. Už brzy budu a ty taky.

Vstoupil jsem do koupelny a spatřil ji přitisknutou k oknu, z nějž byl v podstatě stejný výhled, jakým jsem se před chvílí kochal já. Ale tohle okno bylo až nad velkou vanou, kterou jsem doufal, že si spolu užijeme.

Přistoupil jsem k ní zezadu a objal jsem ji. Bradu jsem si opřel o její temeno. „Nádhera,“ hlesl jsem a vdechl její vůni, na níž jsem se stal závislým.

„To ano,“ souhlasila a přitiskla mi ruce na moje. Miloval jsem, když se mě dotýkala. Prožíval jsem každičký její dotek, bez ohledu na to, jak byl malý nebo letmý. Ten jedinečný pocit z jejích rukou, které se natahují, aby se střetly s mými, musel něco znamenat. I skutečnost, že se mi odevzdávala tak přirozeně, něco znamenala. Věděl jsem, že budu tyhle vzpomínky opatrovat jako oko v hlavě. Až od sebe budeme odloučeni, pomohou mi překonat těžké chvíle. Alespoň jsem v to doufal. Při pomyšlení

na to, že ji budu muset nechat v Anglii, až mi skončí dovolená, mnou projel nával paniky. Nemysli na to.

Otočil jsem ji a uchopil její obličej do dlaní. Držel jsem ji u sebe, hltal pohledem její pátravé oči a pozoroval překrásné rysy, snažil jsem si uvědomit každičký detail toho, proč je pro mne Elaina ta nejpůvabnější žena na světě.

„Nemluvil jsem o výhledu,“ upřesnil jsem těsně před tím, než jsem se zmocnil jejích úst.

Dlouho jsem ji před tím oknem s pěkným výhledem líbal.

Opečovával jsem si svou dívku, dokud jsem nebyl spokojený. Dokud jsem ji neochutnal dost, abych ji mohl na chvíli propustit a dostát svému slibu, že ji vezmu na večeři a budu ji celou tu

dobu hltat očima. Přišli jsme pozdě.

Když nás přišel číšník usadit, Elaina zčervenala. Z pohledů ostatních hostů jsem vytušil, že pravděpodobně uhádli, proč jsme se opozdili na večeři. Probudilo to ve mně ochranitelské pudy.

Jediný pohled na Elainu, její zarudlou tvář a z líbání opuchlé rty, a všem hostům musel být důvod našeho opoždění ihned jasný.

Přitiskl jsem ruku Elaině na záda a vedl jsem ji ke stolu. Usadil jsem ji tak, jak mě to učil dědeček. Chtěl jsem, aby všichni ti lidé věděli, že ona patří mně. Nejspíš bych ji i požádal o ruku, ale nechtěl jsem vypadat jako naprostý magor. Tahle nádherná holka patří mně, lidi, a miluje mě.

Došlo mi, že jsem tak jako tak vyhrál, protože ji můžu při večeři hltat pohledem.

9

„Co se ti na práci kapitána ve speciálních jednotkách líbí nejvíc? Moc o tom nemluvíš.“

„Máme o tom zakázáno mluvit, miláčku.“

Zašklebila se na mě a roztomile našpulila rtíky, takže jsem okamžitě zatoužil dělat s nimi věci, jež by se daly provozovat jen za zamčenými dveřmi.

„A co mi tedy můžeš říct? Musím o tvé práci v Afghánistánu něco vědět.“

Pokrčil jsem rameny nad talířem plným dokonale připravené zvěřiny. Odpověděl jsem jí, jak nejupřímněji jsem dokázal. „Je

to práce, která je pro někoho jako já dobrou příležitostí. Těžká práce a většinou dost hrozná. Osamělá. Krutá. Hnusná. Podělaná.“ Zvedl jsem oči od večeře, pohlédl na Elainu a poprvé jsem si přál, abych nebyl voják.

„To zní báječně,“ odvětila sarkasticky. „Jak moc si musím dělat starosti, jestli se mi v pořádku vrátíš, Neile?“

Položil jsem svou dlaň na její. „Za deset měsíců se vrátím a

bude to už nadobro. Budu mít odslouženo šest let, a to je hodně, věř mi. Chci svůj život změnit a slibuju, že tahle cesta je moje poslední, Elaino.“

„Díkybohu,“ vydechla úlevou, ale přesto jsem v její tváři viděl znepokojení.

„Líbí se mi, když tvrdíš, že se o mě budeš bát.“

„Vždycky jsem se o tebe bála. Jen jsem si to předtím nepřipouštěla. Teď je to jiné. Teď budu příšerně vyděšená, že mi tě něco hrozného sebere – že o tebe přijdu – že už nebude žádná další… chvilka, kterou bychom mohli prožít spolu.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „to nepřipustím. Pojedu tam a odvedu svou práci. Až mi vyprší čas, vrátím se k tobě domů. Tenhle slib hodlám dodržet.“ Zvedl jsem její ruku a přitiskl si ji k ústům.

„Tolik tuhle ruku miluju.“

Při té poslední větě její oči zvlhly.

„A já moc miluju muže, který tu ruku drží. Tak strašně moc,“ zašeptala se slzami v očích. „A chci, aby se mi vrátil celý.“

Věděl jsem, že nastala ona chvíle. Ta chvíle, kdy máme být spolu a odsunout veškeré pochyby, které cítíme, někam do pozadí. Ta chvíle, kdy máme zjistit, co bychom mohli ztratit, kdybychom nebyli spolu. Ta chvíle, kdy si oba uvědomíme, že jeden bez druhého nevydržíme už ani vteřinu.

„Dívej se mi do očí, když ti říkám, že se vrátím. Vrátím se. A z přistávajícího letadla budu prohledávat davy, abych našel svou Třešinku, která mi přiběhne naproti. Vezmu ji do náruče a obejmu ji tak pevně, abych ji ujistil, že už se s ní nikdy nebudu loučit.“

Nepatrně přikývla, ale její nádherné modré oči se ve svitu svíčky stále ještě leskly slzami. „Slibuješ?“

„Slibuju na svou čest.“

Všiml jsem si, jak se jí ulevilo. Napětí polevilo a já si přál, abychom byli sami, a ne v místnosti s dalšími lidmi. Přišel čas vzít ji nahoru a pomilovat ji.

„Teď potřebuju být s tebou. Nechme všechny starosti a nepříjemné myšlenky, které nás děsí, prostě zmizet,“ zašeptal jsem jí tak tiše, aby to slyšela jenom ona. Rty jsem se přitom dotýkal její ruky. Hleděli jsme si do očí. „Můžeme to pro dnešní noc tak udělat?“

„Ano, prosím.“ Po tváři jí sklouzla osamělá slza, ale přikývla na souhlas.

Celou cestu do našeho pokoje jsme se drželi za ruce. Míjeli jsme spoustu výstavních obrazů, které by člověk čekal spíše v muzeu. Některé byly skoro dva metry vysoké. Visely na zdi u schodiště spolu s nejrůznějšími dalšími uměleckými skvosty. Ale já vůbec nedokázal vnímat okolí. Měl jsem oči pouze pro dívku, jež

kráčela vedle mě.

Jakmile byly schody za námi, vzal jsem ji do náruče a do pokoje ji nesl. Toužil jsem cítit její váhu v náručí. Chtěl jsem ji donést na místo, kde budeme moci být spolu.

„Když mě budeš takhle zvedat, budou tě bolet záda.“

„To ani omylem, krásko. Jsi lehoučká jako pírko. Moje paže si užívají, když tě můžou nosit, takže by sis na to měla radši zvyknout.“

Má Třešinka při těch slovech celá zčervenala. Vypadala stydlivě a neuvěřitelně lákavě.

„Chytni se mě okolo krku,“ přikázal jsem jí.

Splnila mé přání. Její ruce se okolo mě omotaly a pevně se mě chytly. Připadal jsem si jako v nebi. Líbal jsem ji celou dobu, co jsem se s ní v náručí pokoušel dostat do pokoje. Díkybohu za staré dobré kliky, které se nedají zamknout zvenčí. Nechtěl jsem se od jejích úst vzdálit ani na okamžik, takže jsem s dveřmi a zámkem chvíli bojoval, abych nás dostal dovnitř a zajistil nám trochu soukromí. Toužil jsem po vzájemném spojení. Cítil jsem vzrůstající touhu po milování, jako bych ji mohl ztratit,

kdybych si ji nepřivlastnil dnes, ale až zítra.

Neochotně jsem ji postavil na zem, podpíral jsem ji, dokud nenašla rovnováhu. Pohlédla na mě přimhouřenýma očima a pak si skopla boty.

Sundala i moje.

Zuby si stiskla spodní ret a já jen z toho nepatrného gesta zasténal vzrušením. Penis mi ztvrdl.

„Jsi tak sexy, když tohle děláš.“

Neodpověděla, místo toho mi začala rozepínat košili. Její dokonale bílé zoubky se stále zatínaly do spodního rtu.

Přemýšlel jsem, jestli z toho nedosáhnu orgasmu ještě dřív, než začneme.

„Miluju nebesky modrou. Víš, že je to moje oblíbená barva?“ Dokončila rozepínání knoflíků a přetáhla mi košili přes ramena.

„I na tobě vypadá dobře.“

„A mně se líbí, jak mi svlékáš košili, a ujišťuju tě, že si kvůli tobě tuhle barvu obléknu znovu.“

„Teď je řada na tobě,“ otočila se ke mně zády.

Vzal jsem za zip na jejích černých šatech a rozepnul jí ho. Stáhl jsem jí hebká ramínka z ramen. Když šaty nic nedrželo,

sklouzly k podlaze ve vteřině, kdy jsem je pustil. Otočila se ke mně, oblečená pouze v kalhotkách a podprsence. V nebesky modré krajkové soupravě.

Bože, pomoz mi.

Moje oči ji doslova hltaly. Ucítil jsem na pásku Elaininy ruce a za okamžik mi rozepnula kalhoty. Odhodil jsem je tak rychle, že odletěly napříč pokojem, spona pásku narazila s cvaknutím do

nohy od stolu. Už nás oddělovalo jenom pár kousků oblečení a možná trocha zdrženlivosti. Snažil jsem se být opatrný, abych naši první noc nepokazil. Když jsem však uslyšel, jak dopadl můj pásek na zem, vášeň ve mně narostla na neúnosnou mez. Rozsvítilo se zelené světlo – nyní bylo povoleno vše, co jsme se chystali udělat.

Já byl s tímhle stavem v pohodě. Byl jsem zoufalý. Mohl bych zpomalit a milovat se s ní celou noc Ach, jistě, dokázal bych to, ale… ale nyní jsem prostě chtěl být u ní tak blízko, jak jen to bylo možné. Potřeboval jsem Elainu nahou – dotek kůže na kůži, o to přesně mi šlo.

Měla na sobě dva světle modré kousky krajky, a i to mi přišlo zatraceně hodně. Vyrojila se mi představa, ve které Třešinka stála docela nahá před oknem.

Moje ústa si našla cestu k její kůži, k jakémukoli místu, k němuž jsem se dokázal dostat – k jejímu krku, k ramenu, k uchu, k jejím ústům. A po tu dobu, co jsem se jí dotýkal a líbal ji, bylo všechno v pořádku.

Rozepnout jí podprsenku už byla výzva, protože rozklepané prsty odmítaly spolupracovat a já nechtěl zničit tak pěkný kousek prádla. Ale pokud by mělo dojít k boji mezi mnou a krajkovou podprsenkou, pak to k čertu nehodlám prohrát. Znovu jsem zabral, a nedosáhl jsem vůbec žádného úspěchu, proto Elaina zastavila moje ruce a o krok ustoupila. „Nech mě, ať to udělám.“

Pozoroval jsem, jak si dala ruce za záda a předvedla naprosto úžasné kouzlo. Ta zatracená věc se rozepnula.

Elaina stála chvíli bez hnutí, než jí sklouzlo jedno ramínko po paži.

Polkl jsem.

Potom si stáhla dolů i druhé ramínko.

Moje srdce vynechalo jeden, nebo možná i dva údery.

Nebesky modrá krajka dopadla s tlumeným zvukem na dřevěnou podlahu.

Ach, k čertu, je ještě krásnější, než jsem si představoval.

Elaina měla bezpochyby nádhernou postavu, ale to pro mě nebyla novinka. Vždycky jsem věděl, že bude dokonalá. Myslím, že mě šokovala důvěra, s níž se mi nabídla, se kterou po mně toužila. Uvědomil jsem si, že jsem šťastný parchant, když jsem dostal příležitost a šanci vidět ji takhle.

„Nemůžu z pohledu na tebe dýchat, krásko.“ Udělal jsem krok vpřed a dlaní jsem přikryl jedno absolutně dokonalé ňadro. Prohnula se v zádech a tiše zasténala, když jsem se dotkl jedné bradavky a trochu za ni zatahal, abych ji přiměl ztvrdnout.

„Ani já,“ zašeptala.

Sklonil jsem hlavu k druhé bradavce a polaskal ji stejně, jen jsem místo prstů použil jazyk. Opíjel jsem se z toho, jak Elaina chutná, i z pocitu, že mám její nádherná ňadra ve svých rukách a ústech.

Nenasytně jsem střídal obě ňadra, dokud jsem si opět nepředstavil, jak stojí nahá před oknem.

Ne, nezapomněl jsem. To, co si tak zoufale přeju, se musí stát skutečností, nebo prostě a jednoduše zemřu, když se o to budu snažit. Odtáhl jsem rty od ňadra. Elaininy ruce jsem cítil pořád zanořené ve vlasech. Její tělo bylo prohnuté tak, abych se k ní co nejsnáze dostal. Když jsem se od ní odtáhl, z hrdla jí vyšlo nádherné sexy zasténání na protest. Všemi signály mi dávala najevo, že mě chce stejně jako já ji.

„Nepřestávej,“ prosila mě a zesílila sevření, aby si mě přitáhla blíž.

„Chci, abys byla nahá před tím oknem,“ vyhrkl jsem.

Nejprve ztuhla, ale pak povolila sevření a nechala ruce spadnout na moje ramena. Její nádherně modré oči se zahleděly do mých a

já věděl, že to udělá.

Pomalu sundala ty kouzelné ruce z mých ramen a přejela mi jimi po hrudi, neminula ani jednu bradavku. Pak se ode mne odtáhla.

Slibně rozjetý večírek mýho ptáka a koulí byl násilně přerušen, ale nemohl jsem s tím vůbec nic udělat.

Elaininy ruce spočinuly na jediném kousku prádla, které ještě zakrývalo její tělo. Světle modré titěrné kalhotky. Tak už mě zabij, než umřu naprosto nelidskou smrtí.

Zastrčila si prsty za krajku.

Bez ohledu na moje obavy nelidská smrt skutečně nastala a slova mučivá rozkoš mi najednou dávala dokonalý smysl.

To je jen několik prostých životních pravd o Neilovi Emmettovi McManusovi. Přijato a pochopeno.

Můj pták už byl k zešílení tvrdý. Čas se zpomalil do skoro nepostřehnutelného seskupení posouvajících se momentů. Na tohle jsem čekal strašně dlouho. Toužil jsem po ní tak zoufale, že jediné, co jsem dokázal, bylo držet se zpět – kontroloval jsem touhu stáhnout ji pod sebe a zanořit se do ní – dokud by se zuřící bolest z toho, ať už jsem konečně v ní, neproměnila alespoň v částečnou úlevu. Chtěl jsem to. Potřeboval jsem to.

Naprosto jasně jsem si uvědomoval, že jsme s Elainou minuli bod návratu. Už žádné čekání ani prodlužování agónie, které jsem prožíval, kdykoli jsem ji viděl s jinými muži. Budeme dělat

něco, co znamená, že patří jenom mě. Toužil jsem s ní být spojen jak tělem, tak duší, abych ukonejšil to zoufalé mučení.

Přinutil jsem se zhluboka dýchat a pozoroval jsem, jak si moje nádherná dívka stáhla krajkově modré kalhotky přes boky a dolů po překrásných nohách. Drobným pohybem jí sklouzly až ke kotníkům. Nejprve vytáhla jednu nohu, pak druhou a najednou ten kousek oblečení ležel zcela osamocený na zemi.

Prošukáme se spolu až do skonání světa. Myslím, že jsem při sledování toho striptýzu umřel. Můj patetický mozek jistě

neunesl tak extrémní smyslové přetížení. Nemohl jsem při pohledu na tu dokonalou krásu před sebou udělat nic jiného než zemřít.

Moje Třešinka. Oči mi pořád fungovaly, ačkoli moje mysl odešla do Elaininy země a klopýtala tam bezcílně plná radosti. Mám tě

tady, nahou, před oknem a velmi brzy se s tebou pomiluju. Elaina mi právě dávala ten nejkrásnější dar.

Její nádherné, jemné a dlouhé vlasy jí padaly do poloviny zad. Toužil jsem je chytit do rukou a pevně sevřít, až budeme šukat. Použít jejich délku jako páku. Měl jsem tolik nápadů, co s ní chci provést, ale právě teď jsem dokázal pouze dýchat a hledět na ni.

Celé ty roky jsem byl posedlý jejími vlasy. K čertu, vždyť proto jsem jí dal přezdívku Třešinka, když byla malá. Právě teď její tělo zakrývaly. Mahagonově červené vlny jí padaly dolů přes ramena, splývaly přes jedno prso, ale druhé nechávaly odhalené. Nyní se má představa zcela naplnila.

Nepopsatelné. Nedokázal bych ten obraz vyjádřit slovy. Bylo zbytečné se o to pokoušet. Elaina byla překrásná, nahá a toužila, abych ji poprvé pomiloval. Na ničem jiném nezáleželo.

Modlil jsem se, abych nezapomněl na pohled jejích očí, který mi v té chvíli věnovala. Slíbil jsem si, že na to nezapomenu.

Hořel jsem touhou zlíbat každičkou část jejího nádherného těla, ale udělat to pořádně by trvalo hodiny, a já nechtěl tak dlouho čekat. Zatraceně, nechtěl jsem čekat ani vteřiny. Ten vlak už dávno proletěl městem, nečekal, nezastavil, nic nezměnil.

Ale Elaina nevypadala, že by chtěla něco měnit. Ježíši, je tak dokonalá…

Nejsem si jistý, jak se mi to povedlo, ale vmanévroval jsem nás do postele. Položil jsem Elainu na podušky. Vypadala jako bohyně. Má představa, jak stojí nahá před oknem, se uložila do vzpomínek. Posadil jsem se na paty a snažil jsem se rozhodnout, kam se vydám nejdříve. Její tělo mi bralo dech. Plánoval jsem se dotknout každičkého jeho kousku, abych věděl, jaké to je cítit ji pod rukama. Považoval jsem to za tak nezbytné jako třeba dýchání.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Jsi tak zatraceně nádherná. Vůbec nevím, kde začít.“

„Polib mě.“ Prohnula své tělo do oblouku a nabídla se mi tím nejkrásnějším způsobem. V tom okamžiku jsem ztratil schopnost souvisle mluvit. Stejně na tom nezáleželo, protože moje ústa budou v následující chvíli zaměstnána něčím zcela jiným.

Vsunul jsem pod ni pomalu ruce, začal jsem u krku a pohyboval jsem jimi dolů. Učil jsem se její hebké křivky. Cítil jsem, jak na mě reaguje. Poslouchal jsem zvuky, jejichž příčinou jsem byl já.

Když si moje ústa znovu našla cestu mezi její prsa, zpomalil

jsem a věnoval jsem více času jejich poznávání. Vzal jsem do úst špičku jednoho a vsál jsem ho. Přejížděl jsem jí přes bradavku jazykem a pásl jsem se na něm svými zuby. Elaina tiše sténala a prohýbala se v zádech ještě intenzivněji. Její krásná prsa jsou očividně velmi citlivá. Přesně tohle jsem toužil o své dívce vědět.

Věnoval jsem svou pozornosti i druhému ňadru. Držel jsem jeho lehkou váhu v ruce a ústy jsem jej sál a okusoval jsem bradavku zuby. Moje úsilí vzrušilo Elainu natolik, že znovu několikrát nádherně zasténala. Udělal jsem si malou poznámku do budoucna. Z hrdla se jí draly sexy zvuky z podřízenosti a z přijetí mých doteků. Dovolila mi, ať si vezmu, co mi ochotně nabízí.

Sál jsem ji a lízal a dělil jsem pozornost mezi obě ňadra. Několikrát jsem ji láskyplně kousl, nedokázal jsem ani spočítat kolikrát. Nakonec jsem přestal a prohlížel jsem si výsledky své činnosti. Označkoval jsem si, co je moje.

Neměl jsem potřebu omlouvat se za to, že jsem označil její dokonalou kůži zuby. Ta znamení, která jsem svými ústy udělal, byla vyjádřením toho, co pro mě znamená. Hmatatelný důkaz vzájemného sdílení, připomenutí si toho, co jsme dělali, jakmile jsme se ocitli spolu o samotě.

Ale já chtěl víc.

Sklouzl jsem rukama dolů po jejím plochém bříšku. Slyšel jsem jemné vzdechy a ucítil, jak sebou trhla, když jsem ji políbil na ústa a ve stejnou chvíli jsem vsunul ruku mezi její nohy. Moje prsty se dotkly dokonalosti – cítil jsem, jak je hebká, vlhká a připravená.

„Ach, Neile,“ zasténala mi do rtů, „já chci… potřebuju… prosím…“

Zněla rozkošně otráveně. Líbilo se mi to, protože jsem věděl, že jsem to způsobil já. A také já měl moc s tím něco udělat. To pro mě byla zatraceně dobrá pozice.

„Já vím, krásko,“ přerušil jsem ji, „ale nejdřív se pro mě uděláš.“

Hladil jsem závojíčky prstem, kroužil jsem okolo jejího klitorisu, dokud se pode mnou nezačala svíjet a opakovat mé jméno, znovu a znovu. Začaly jí téct slzy ve vášnivém sebeodevzdání. Prohnula se do oblouku a zasténala v orgasmu. Pozoroval jsem její vyvrcholení, ztracený v její fyzické i emocionální reakci, a přemýšlel jsem, že bych se na její orgasmus mohl dívat věky věků a nikdy by mě to neomrzelo. Pořád bych jí toužil dát víc slasti. Elaina mě naprosto ovládla. Tak strašně se mi líbilo k ní patřit. Tak strašně moc. Patřil jsem jí stejně jako ona mně. Možná ještě víc.

„Já… už tě chci uvnitř,“ špitla zadýchaně.

Věděl jsem, co žádá, a byl jsem připraven jí to dát. Neztrácel jsem čas, natáhl jsem se pro balíček kondomů ležících na nočním stolku a vyklouzl jsem z trenýrek.

Tentokrát si pohled na mě užívala Elaina.

Jakmile spatřila mého ptáka, tvrdého jako skála, přemýšlel jsem, jestli se nebojí, jak to zvládneme. Musím být opatrný, opakoval jsem si. Zabilo by mě, kdybych jí při našem prvním milování ublížil. Jí nesmím ublížit. Nikdy mé Elaině. Ucítil jsem nával

paniky a došlo mi, že bych mohl ztratit kontrolu – naprosto zblbnout během našeho milování, ke kterému jsme se právě chystali.

Dej se dohromady.

Dívala se, jak si dávám balíček s kondomem mezi zuby, abych ho roztrhl.

„Tohle nepotřebuješ,“ zavrtěla hlavou.

„Ano, potřebuju,“ řekl jsem a naroloval jsem si kondom na celou délku penisu. Možná mi tvrdí, že je kondom zbytečnost, ale já vím, že není. Elaina pro mě znamenala tolik, že jsem nebyl ochoten přijmout riziko, že ji přivedu do jiného stavu, když tak brzy odlétám. Co kdyby čekala dítě a já na té misi umřel.

Zůstala by sama. Ne. Nikdy. Elaina je na těhotenství stejně ještě mladá. Později… mnohem později na to ale dojde. Svatba. Děti. Ano, ale později.

„Neile?“ zatahala mě rukama za boky. Prosila.

„Ano,“ konejšil jsem ji.

Vzepřel jsem se nad ni, roztáhl jsem jí ty dlouhé sexy nohy doširoka. Sklonil jsem rty k její kundičce a chtěl ji ochutnat. Pak jsem si uvědomil, že na to teď není čas. Oba jsme byli příliš netrpěliví.

Slíbil jsem si, že na všechno tohle bude čas později.

Elaina pode mnou vypadala nádherně. Ležela pod mým tělem a já věděl, že si ji takhle budu navždy pamatovat. To, jak se mi nabídla. Jak mě ochotně nechala převzít iniciativu. Nesmím to pokazit. Nikdy bych si to neodpustil.

Usmála se na mě, oči se jí tajemně leskly. Ucítil jsem pohyb na břiše a vzápětí dotek její ruky na ptáku.

Zasyčel jsem, když se mě dotkla. Pootevřela rty, její prsa se zvedala z namáhavého dýchání a napjatého očekávání… Vtom jsem ucítil, jak si směřuje špičku mého penisu přímo mezi stehna.

Kurva, jsem ztracený.

Při prvním doteku jsme sebou oba trhli. První vášnivý, intimní dotek mezi našimi těly. První, ale téměř nedůležitý, protože jsme se do sebe chystali zanořit ještě intimněji. To bude exploze.

„Miluju tě a strašně moc chci s tebou být,“ zašeptala.

Úžasné. Elaina přijala mou lásku. To samo o sobě stačilo, aby se mi radostí podlomila kolena, ale ještě lepší bylo vědomí, že tahle nádherná holka se mnou chce být.

„Miluju tě, Třešinko.“ Hluboce jsem přirazil do jejího vlhkého těla. Přijala mě po celé délce, prohnula se v bocích, aby mi vyšla vstříc. Dokonale jsme do sebe pasovali. Všechno bylo perfektní. Zasténala, jakmile jsem ji vyplnil. Jemně a tak zatraceně sexy hlasem, že jsem na okamžik ztratil veškeré sebeovládání a zabořil jsem se do ní až na doraz.

Její vnitřní svaly svíraly mého ptáka tak těsně, že jsem se bál, abych se neudělal příliš brzy. Dřív než splním všechno to, co jsem se jí chystal provést. Doufal jsem, že se budeme milovat celou noc, tolikrát, kolikrát to dokážu.

Sklonil jsem se k ní, položil vedle ní ruce a zahájil invazi do jejího těla. Nedokázal jsem si pomoct. Věděl jsem jediné: takhle to má být. Zmocnit se jí a udělat jí tak dobře, aby už nikdy nepomyslela na žádného jiného muže.

Ale bylo to nádherné. Tak dokonale nádherné.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal jsem se jí. Přikývla. „Miluj mě.“

„Ano. Budu tě milovat. Už napořád…“

Hleděli jsme si upřeně do očí, naše nosy se vzájemně dotýkaly. Začal jsem se pohybovat.

„Jsi tak úžasná, jak jsi okolo mě omotaná.“ Uvažoval jsem nad tím, jestli náhodou neumřu.

Zasténala a byl to ten nejsladší zvuk, ten nejlepší pokyn, kterým mi dala najevo, abych pokračoval.

Její těsná, vlhká kundička se na několik dalších minut stala středobodem mého vesmíru. Našli jsme společný rytmus. Doufal jsem, že to tak vnímá i ona, protože v té chvíli… se mi změnil celý život. Milování s Elainou připomínalo nádherný tanec. Nic, co bych předtím s jakoukoli jinou ženou zažil. Ale když jsem nebyl s ní… nebyl jsem s nikým, koho bych miloval. Proto to srovnání nebylo důležité. Nemělo žádný význam.

Čekání… Čekal jsem na to, a když se to stalo, projelo mnou víc emocí, než jsem byl schopen unést. Vůbec jsem nevěděl, co dělám, kromě toho, že se v ní naprosto ztrácím. Setkávala se se mnou

při každém přírazu a oddalovala se mi, když jsem se odtáhl. Připomínali jsme dokonale seřízené jednotky myslí a těl.

Kdykoli jsem ho do ní vrazil, něžně a tiše zasténala, s každým dalším přírazem mě ovinula těsněji. „Ach, zatraceně, s tebou je to tak krásné, Třešinko.“

„Nepře… nepřestávej,“ prosila mě a házela hlavou do polštářů.

„Nepřestanu.“ Pohyboval jsem se v ní rychleji a hlouběji a cítil jsem se dokonale šťastný, že můžu splnit její přání. Sevřel jsem jí boky, abych sladil naše tempa. S každou vteřinou její

vzrušení rostlo, když jsem ucítil, že se chystá vyvrcholit. Zachvěla se. Z hrdla jí vyšel hluboký výdech. Trhla sebou. Její nohy se okolo mých boků napjaly a držely mě uvnitř. Sevřela mi paže a zmítala se na vlnách slastného uvolnění.

Elainina reakce byla jako spínač, který mě vzápětí poslal za ní.

Můj orgasmus vytryskl násilně, z hloubky, proletěl mnou a vlil se do ní v mohutné explozi. Nepřestávali jsme se dívat jeden druhému do očí. Zůstali jsme propojeni, vzrušení pulsovalo mezi našimi těly, snažili jsme se zhluboka dýchat a prožít si tu chvíli.

Najednou mi připadala tak hebká a vypadala naprosto překrásně. Vytáhl jsem z ní penis a nedokázal jsem od ní odtrhnout oči, takže jsem si musel sundat kondom jen pohmatem.

„Zůstaň se mnou,“ požádala mě a zatahala za ruku. Jako kdybych chtěl někam chodit.

„Ještě nejsme ani zdaleka u konce. Tohle bylo zahřívací kolo,“ slíbil jsem jí, než jsem znovu našel její rty a prozkoumal její ústa jazykem. Líbal jsem ji dlouze a hluboce. Navzdory tomu, co se právě stalo, jsem po ní pořád strašně toužil.

Dotkla se mého obličeje a pohladila mě. „Miloval ses se mnou.“ Její slova zněla skoro smutně, jako by se pokoušela vstřebat to, že jsme konečně spolu. Možná ji to děsilo.

„Ano.“ Přitáhl jsem si její ruku ke rtům a políbil ji. „Nic mi nemohlo zabránit, abych to udělal,“ dodal jsem.

„Nic?“ zeptala se nevinně.

„Nic mezi nebem a zemí.“

„Jsi si tím jistý, že ano?“ Sáhla dolů a uchopila do ruky můj zpola tvrdý penis. Moje sladká holka má nejspíš ráda trochu škádlení.

„Myslím, že tady někdo potřebuje malou demonstraci lásky.“

„Ach, jsem si jistá, že jí nakonec budeš schopen,“ zasmála se tiše. Rukou stále svírala můj penis. Ten dotek byl božský.

„Za malou chvíli, Třešinko, dostaneš další dávku.“ Odmlčel jsem se, až jí dojde můj dvojsmysl. „Ale nejdřív… tě přinutím znovu křičet.“

„Ach… Neile!“ zalapala po dechu, když jsem rychlostí blesku sklouzl z postele a roztáhl jí nohy doširoka.

Její boky se zavlnily proti mým rukám, když jsem jí držel stehna od sebe. Můj pták po ní začal znovu toužit, bez ohledu na to, že teprve před chvílí tvrdě makal.

Tohle připomínalo misi. Cílem bylo dostat se do jejího středu, do místa, které mě očarovalo. „Pusou,“ doplnil jsem. Hned poté jsem se k ní sklonil a pozoroval tu nádheru. Nebyla úplně oholená, ale z velké části ano. Uprostřed si nechala úzký sexy proužek chloupků v barvě zralých třešní. Šílel jsem touhou přitisknout k němu ústa. Jsem požehnaný muž.

Olizoval jsem jí závojíčky, dokud se nerozestoupily. Pak jsem našel klitoris a laskal ho jazykem. Věnoval jsem tomu malému sladkému místečku extra velkou porci zamilované pozornosti.

Elaina mi byla vydaná na milost a nemilost. Držel jsem ji přišpendlenou k posteli a mazlil se s její kundičkou, dokud jsem nebyl spokojený s výsledkem. Křičela mé jméno – jak jsem jí slíbil.

Splnil jsem, co jsem slíbil.

Chvíli mi trvalo, než jsem se k tomu propracoval, protože – co se Elainy týkalo – byl jsem naprosto nenasytný parchant.

Chutnala tak úžasně a neuvěřitelně – moje holka představovala naprostou dokonalost. Znovu a znovu jsem si ji takhle bral a nechával tak svůj penis trochu odpočinout mezi všemi těmi vášnivými souložemi.

Nic v naší první opravdové společné noci nebylo uděláno jen napůl. Milovali jsme se celé hodiny.

To nejlepší bylo, když při orgasmu křičela, že mě miluje. Dělala to pokaždé a já ji za to zbožňoval ještě víc. Pokud to bylo

ještě vůbec možné.

Celou noc jsme si nepřestali hledět do očí a nesundali jsme jeden z druhého ruce. Ani poprvé, ani během dalších milování.

Volné dny s Třešinkou se blížily k závěru, proto jsem musel využít každé chvilky, která nám ještě zbývala.

Nepřál jsem si ani zavřít oči a byl jsem toho schopen jenom proto, že jsem ji cítil vedle sebe.

Slyšel jsem, jak ve tmě klidně oddechuje. A s každým nádechem jsem cítil její vůni.

10

Dotýkal jsem se jí, dokud se noc neproměnila v den – něžně jsem ji hladil po zádech, zatímco spala – urputně jsem se snažil nepřerušit fyzický kontakt v patetické snaze zachovat věci, jak jsou, i rozpoložení, ve kterém se nacházelo mé srdce. Tak moc jsem ji miloval.

Současně mi však došlo, že nyní vlastním něco neskutečně cenného, o co můžu přijít. Jen ta pouhá myšlenka mě vyděsila až k smrti.

Takže jsme si nakonec k sobě dokázali najít cestu, těla se propojila, klíč našel svůj zámek, milenec svou milenku. Vše bylo takové, jaké jsem si představoval, ale zároveň jiné. Nedokázal bych popsat slovy, co jsme spolu tu první noc na somersetském panství prožili.

Šlo o víc než o první sex dvou milenců. Šlo o mnohem, mnohem víc.

Tak dlouho jsem na Elainu čekal. Občas jsem se potácel na hranici šílenství a moje sebeovládání bylo na nejlepší cestě okamžitě vyletět oknem. Vydržela se mnou celou noc. Ani jednou nezarazila mou nesmírnou chuť na její tělo. Má Třešinka mě očividně skutečně milovala. Netušil jsem, proč a jak se to stalo, ale přijal jsem ten dar.

Když jsem otevřel oči, spatřil jsem, jak si mě tiše prohlíží. Ležela v mé náruči s propletenýma nohama a dlaní se mi opírala o hruď. Naše tváře od sebe byly vzdálené pouhých pár centimetrů.

„Vstávat, vstávat,“ špitla.

Skutečnost, že použila stejná slova, jakými jsem ji probouzel já, když poprvé spala v mé posteli, mi vyvolala úsměv na tváři.

Líbilo se mi, jak mě popichuje. „Ach, tohle je nejlepší

probuzení mého života. Mohli bychom to takhle dělat každé ráno?“

Usmála se a zčervenala, což ve mně okamžitě vyvolalo další příval vzrušení a potřebu znovu si ji vzít. Instinktivně a primitivně. Místo toho jsem ji políbil.

Už takhle musela být neuvěřitelně vyčerpaná. Kromě sexu, spánku, občasných chvilek ve sprše a pití jsme v noci nic jiného nedělali.

Odtáhl jsem se od jejích úst, pohladil jsem ji po tváři a přejel jí prsty přes rty. „Jak se dnes cítíš, krásko?“

„Milovaná,“ zašeptala.

Ta prostinká odpověď doprovázená červeným zbarvením jejích líček mě dostala do varu. Zatoužil jsem po ní znovu a sáhl po krabičce s kondomy.

„Nikdy po tobě nepřestanu toužit.“ Natáhl jsem si kondom a začal jsem ji líbat na prsou.

Elaina se prohnula v zádech a zasténala. Naznačila mi tím, že s mým počínáním souhlasí, že se jí to líbí. Přesunul jsem si ji nad sebe a vklouzl rukou mezi její nohy. Potřeboval jsem se okamžitě ujistit, jestli je ochotná a připravená mě přijmout.

Byla.

Má krásná dívka byla vlhká a velice připravená na další milování. Znovu. Možná teď ošuká spíš ona mě. Ať tak či onak, všechno bylo v pořádku a mohli jsme se do toho pustit.

Vsunul jsem jí ruku pod zadeček a nadzdvihl ji nad svůj penis. Pomohla mi nalézt cíl a pak se na mě prudce nabodla.

„Zatraceně, jo!“ vykřikl jsem a vzápětí jsem si uvědomil, že jsme nejspíš neustávajícími výkřiky vášně celou noc budili ostatní nebohé hosty. Rozhodně těch zvuků nebylo málo.

Byl jsem z Elainy tak mimo, že se moje společenské chování zcela vytratilo. Vůbec jsem se nestaral, jestli někoho rušíme.

Nezajímalo mě nic kromě nás dvou.

Osedlala si mě hodně zkušeně, nadzvedávala se a klesala krouživými pohyby, kterými mě velmi rychle přiváděla k vrcholu. Jakmile se ujistím, že dosáhla orgasmu, ihned ji budu

následovat. Má Třešinka se musí udělat první. Takové je pravidlo. Ona. Musí. První.

„Ach… už budu…“ zasténala, aniž by ustala v pohybech. Její oči se zastřely a tělo se zazmítalo v orgasmu.

Zatraceně, díkybohu.

Udělal jsem se o vteřinu později. Stále jsem ji držel za boky a s přicházejícím orgasmem jsem si ji na sebe prudce přitáhl.

„Nemůžu se rozhodnout, jestli jsi hezčí ty, nebo výhled z našeho apartmá,“ oznámila mi u snídaně.

Jako zázrakem se nám podařilo vylézt z postele a sejít do jídelny. Po našem ranním sexu jsme se spolu osprchovali, a dokonce jsme se oblékli do něčeho, co se dalo nosit na veřejnosti. Myslím, že nás přivedla dolů potřeba se najíst. Těla se nedokážou milovat hodiny bez přísunu potravin, jež jim umožní pokračovat. Ačkoli se jedná o nejlepší experiment. Nicméně jsem si nestěžoval, když jsem seděl u jídelního stolu a pozoroval ji

s hrnkem čaje a koláčkem. Rozptyloval mě pouze dlouhý pramen vlasů, který jí splýval přes levé prso a kazil mi výhled. Moje mysl si začala představovat, jak vypadají Elainina prsa nahá. Bezpochyby měla ta nejkrásnější ňadra na celém světě.

Jo, jsem prostě samec s nízkými pudy a nemůžu si pomoct.

„Na co myslíš, Neile?“ Přerušila můj vnitřní monolog.

Vzhlédl jsem, a když se uculila, věděl jsem, že mě odhalila.

„Na nic, co bychom mohli dělat v téhle přepychové místnosti plné snídajících hostů.“

„Já to věděla,“ rozesmála se.

„Všechno je to tvoje chyba, miláčku,“ namítl jsem. „Musím tě vzít někam, kde budeme sami. Pak ti budu moct ukázat naprosto přesně, na co myslím,“ zbytek jsem zašeptal tak, aby nás nikdo nemohl slyšet, „až z tebe strhám veškeré oblečení.“

„Ach, už chápu, o co vám jde. Snažíte se mě lstí vlákat zpátky

do postele. Ale měl byste vědět, že vám na to rozhodně neskočím, pane.“

„Opravdu ne?“ smutně jsem se na ni zadíval. Rozesmála se ještě víc, ale už nic dalšího neřekla.

„No, dneska je venku hezky, možná bys dala přednost sexu v přírodě,“ zamrkal jsem na ni. „Jdu do toho s tebou, kotě. Pojďme si užít trochu vesnického sluníčka.“

Zavrtěla hlavou a nádherně zčervenala. Stáhl se mi žaludek. Líbilo se mi, jak Elaina vždycky zrudla, když jsem začal mluvit o něčem nemravném. Tohle zbarvení jejích líček, jež se objeví při pomyšlení na sex, se rozhodně stalo mým kryptonitem.

Den byl naprosto dokonalý a stejně tak i všechno ostatní. Modré vážky, které se třpytily v odstínech duhy nad vodou, okolo nás bzučely, a dokonce občas spočinuly na hladině. Čerstvý vzduch spolu s vůní Elaininých vlasů uklidňoval mé smysly do té míry, že jsem byl ochoten upřímně přiznat, že se cítím jako v nebi.

Nikdy dřív jsem si takhle nepřipadal. Nikdy dřív jsem takový pocit nezažil.

Elaina se mi opřela zády o hruď. Pluli jsme na zelenobílé loďce po jezeře Leticia, což byla malebná vodní plocha s klikatícími

se břehy, která se rozkládala pod panstvím Hallborough. Znovu se mi vybavilo mnoho dokumentárních seriálů, které dávali na BBC. Když jsem byl ještě chlapec, moje babička na ně velmi ráda koukala. Milenci z dob dávno minulých nemají nic lepšího na

práci než plavit se v nádherném oblečení po zahradním jezírku, krást si polibky a lichotit si roztomilými slůvky.

Musel jsem přiznat, že mi to nepřišlo až tak špatné. Vlastně se mi to líbilo.

„Má mamka by si tohle místo zamilovala,“ pronesla Elaina a přejela rukou po vodní hladině na boku loďky. „Vždycky se jí líbily historické domy se zahradami.“

„Mojí babičce taky.“ Překvapilo mě, že jsem to vyslovil nahlas. Moje babička bylo téma, jež jsem si držel uzavřené hluboko v nitru. S Elainou to bylo jiné, s ní bych to mohl sdílet, ale vůbec se mi do toho nechtělo. Jak jsem o babičce přemýšlel, přál jsem si, abych ji mohl vzít na takovéhle místo na dovolenou.

Zamilovala by se do těch zahrad, do výhledu na oceán i do toho starobylého panství. Ale já už nikdy nedostanu příležitost ji někam vzít nebo pro ni udělat něco nečekaného…

„Než ses v sedmnácti přestěhoval do Anglie, žil jsi se svou babičkou?“ zeptala se a přetrhla tak vzpomínky na minulost, kterou už stejně nedokážu změnit.

„Jo, v Glasgow.“

„Myslela jsem si to. Ian ti občas říkával Skoťáku, když jste byli mladší.“

„Přestal mi tak říkat, jakmile jsem ho přerostl.“

Rozesmála se. „Na to si taky vzpomínám. Ian byl tak zklamaný, když jsi vyrostl víc než on.“

„Jenom o pár centimetrů. Tvůj bratr se občas chová jako idiot.“

„To máš pravdu,“ přitakala. „Co se vlastně stalo tvé mamce?“ zeptala se tiše, jako by chtěla být něžná pro případ, že její otázka vyvolá špatné vzpomínky.

Hladil jsem ji po paži, abych ji uklidnil. „Když jsem se narodil, byla velmi mladá. Bylo jí teprve šestnáct. Můj otec studoval na univerzitě v Glasgow, když mou matku přivedl do jiného stavu. Jakmile mu řekla, že je těhotná, opustil ji.

McManus je rodné příjmení mé matky, nikoli mého otce.“

„Takže jsi žil ve Skotsku se svou mamkou a babičkou?“ přestala si prohlížet vodu a podívala se mi přímo do očí.

„Ano. Matka mé mámy, moje babička, se starala o nás oba, a pak jenom o mě, když její dcera zemřela. Jo… bylo to docela hrozné.“ Elaina vytáhla ruku z vody a opět se o mě opřela. Čekala, jestli o své minulosti budu chtít dál mluvit, a já si uvědomil, že

tahle chvíle už se nikdy nebude opakovat. Když se budu snažit svou minulost ukrýt, ničemu to nepomůže. Teď bych mohl Elaině všechno vyklopit. Rád bych věděl, jestli to bude fungovat naopak.

„Když mi bylo deset let, moje matka a její přítel zahynuli při dopravní nehodě. Jeli domů z hospody. Opilí. Byla příšerná bouřka a oni sjeli mimo silnici do odvodňovacího kanálu.“

„Ach, to je hrozné.“

„Matka se nikdy nechovala jako typický rodič. Narodil jsem se, když byla příliš mladá, a ona odmítala dospět. Nebo možná nechtěla přijmout fakt, že ji můj otec nemiluje a nechce s námi mít nic společného. Když zemřela, bylo jí pouhých dvacet šest. A zřejmě měla příšerný vkus na chlapy.“ Vypověděl jsem jí celý

svůj smutný příběh a doufal jsem, že už o tom nebudu muset víc mluvit. Chtěl jsem si s Elainou užívat příjemné chvilky a nemarnit je bezvýznamnou lítostí nad něčím, s čím nemůžu vůbec nic udělat. Toulat se ve vzpomínkách stejně není k ničemu.

Naučil jsem se žít současností a budoucností. Nic jiného se nedá dělat.

Elaina se na mě podívala a přitiskla se k mé hrudi. „Nevěděla jsem o tvé rodině vůbec nic. Mrzí mě to.“

„Co tě mrzí?“

„Mrzí mě, jak moc tě jako malého chlapce muselo poznamenat, že jsi ztratil matku a potom i babičku. Věděla jsem, že to pro tebe bylo zlé, ale neznala jsem celý příběh. Mrzí mě, že jsi o všechny přišel.“

Najednou jsem si uvědomil, že mi nevadí sdílet s ní svou minulost. Byla tak něžná a laskavá. Mohl jsem jí říct všechno, co chtěla slyšet. Poprvé v životě jsem chtěl sdílet své vzpomínky, protože jsem věděl, že jí můžu věřit.

„Babička byla úžasná… Abych byl upřímný, byla to ona, kdo mě doopravdy vychoval. Moje matka se nedokázala postarat o dítě, a i když na ni mám příjemné vzpomínky, neměli jsme mezi sebou typický vztah, jaký matka a syn mívají. Nejvíc mě zasáhlo, když babička umřela na rakovinu. Tehdy mi bylo sedmnáct. Ublížilo mi to. Měl jsem tak málo času říct jí, co pro mě znamená.“

„Pak jsi odjel ze Skotska?“ Propletla si prsty s mými a hladila mě palcem po hřbetu ruky.

„Jo. Jakmile lékaři zjistili, že babiččina nemoc postoupila do konečného stadia, bylo jasné, že se musím odstěhovat k otci.

Nebyl nikdo jiný, kdo by se mě ujal.“

Elaina si přitáhla mou ruku ke rtům a podržela ji tam.

Pokračoval jsem ve vyprávění. „Ani jeden z nás z toho neměl radost. Já nechtěl opustit svůj domov ani umírající babičku. Také jsem odmítal žít s otcem, kterého jsem nikdy neviděl a který o mě nestál stejně jako já o něj.“

Sevřela mi ruku pevněji.

„Otec měl ženu, která mě skutečně neměla v lásce – představoval jsem pro ni černou skvrnu na jinak dokonalém rodinném životě v Anglii. Vyvolával jsem otázky a ničil jsem její pozlátko spořádanosti, které se pokoušela udržet. Navíc už s mým otcem měla tříletého syna. Sam byl jejich opravdový syn.“

„Takže když jsme tě poznali, žil jsi u svého otce?“ zeptala se tiše.

„Jo, ale nebylo to snadné pro nikoho z nás. Jakmile mě dopravili do otcova domu a oddechli si, že už to mají za sebou a že budu žít s novou rodinou, utekl jsem pryč. Vyplížil jsem se skoro okamžitě z domu a stopem jsem odjel zpátky do Skotska. Chvíli to

trvalo, ale nakonec mě našli v garáži u babičky. Otec mě poslal do internátní školy v Londýně, takže jsem s nimi nemusel žít.

Navíc jsme se jmenovali každý jinak, takže v nás nikdo neviděl otce a syna. Byl jsem jenom dítě, jež poslali do školy lidé, kteří by radši předstírali, že to dítě neexistuje.“

Elaina chvíli mlčela, jenom držela mou ruku u svých úst a snažila se vstřebat vše, co jsem jí řekl. Když nakonec promluvila, její hlas zněl trochu zvláštně, jako by se chtěla k

něčemu přiznat. „Vždycky jsem tvou rodinu nenáviděla. Nikdy jsem se s nikým z nich nesetkala, ale nesnášela jsem, jak necitlivě

se k tobě chovali.“

Bože, tak moc ji miluju. „Vždycky jsem to z tebe trochu cítil, Třešinko. A o to víc jsem tě miloval.“

Elaina však ještě neskončila. „Ale pravděpodobně bych je neměla nenávidět, protože kdyby nebyli tak strašní, možná bychom se s tebou nikdy nesetkali. Ian by se s tebou neskamarádil a nepřitáhl by tě k nám domů.“ Naklonila se k mým ústům pro polibek.

Přitiskl jsem se k ní, jako by představovala záchranné lano.

„Tvá rodina mě nejspíš zachránila,“ zašeptal jsem jí do tváře.

„Jak to?“ Všiml jsem si, že má v očích slzy, a došlo mi, že ji bolí, když jí vyprávím o všech těch hrozných událostech. Doufal jsem, že je to naposledy, co s ní o tom mluvím. Elaina představovala všechno dobré, co mě kdy v životě potkalo. Byla jediným světlem ve vší té temnotě. Ulevilo se mi, když jsem si uvědomil, že už mi na těch smutných částech mého života nezáleží.

„Tím, že jste mě chtěli. Vždycky jste mě chtěli, Třešinko. Nevím, jak je to možné, ale jsem si jistý, že tím jste mě zachránili. Ty a tvoje rodina.“

Přikývla a zavzlykala. „Vždycky jsme tě chtěli… a vždycky tě chtít budeme.“ Její ruka se začala pohybovat, hladila mě v místech, kde tlouklo mé srdce a kde pumpovala moje krev.

Ukazovala mi tak pravdu za jejími nádhernými slovy.

„Ale já už se tím nechci zabývat. Prosím, už na to nemysli. Je to za mnou a už na tom nezáleží. Díky tobě jsem přežil, a co je nejdůležitější, teď mám tebe. Jsi moje,“ usmál jsem se. „Na ničem jiném nezáleží.“ Dlouze jsem ji políbil.

Držel jsem svou Třešinku v náručí. Tiskl jsem si ji k srdci v té malé loďce plující na idylickém rybníčku uprostřed nádherného anglického panství, které vypadalo, jako by vystoupilo přímo z

románu od Dickense. A poprvé během své dospělosti jsem poznal, jak vypadá opravdové štěstí.

Žádná slova nedokážou vystihnout, co jsem s Elainou na tomhle velmi zvláštním místě sdílel. Hodně to pro mě znamenalo.

Rozhodně jsem nedokázal najít ta správná slova, abych vyjádřil, jak moc si cením toho, že mě vždycky milovala a chtěla… že to opravdu dělala. Že ji cesta jejího srdce dovedla až ke mně.

Zázrak. Nedokázal jsem ho pochopit, a tak jsem se rozhodl, že právě teď a právě tady začnu věřit na osud. Hotovo. Už se nebudu ptát jak a proč, ale prostě přijmu ten dar osudu, díky němuž mi do cesty vstoupila Elaina.

Uchoval jsem si v paměti vzpomínku na tyhle krásné chvíle s ní, uložil jsem si ji hluboko do svého nitra, odkud ji budu moci kdykoli znovu vyvolat, pokud to bude potřeba. Zejména během těch následujících deseti měsíců, kdy budeme jeden od druhého odloučeni.

A ten čas se velmi rychle blížil.

11

Z obrovské vany byl výhled, který by mohl směle soupeřit s nejlepšími výhledy jakéhokoli cestovatelského dokumentu. Mě však vůbec nezajímal. Ne, moje pozornost byla upřena jinam. Výhled, jímž jsem se kochal já, byl mnohem působivější.

Nahá Elaina mi brala dech. Abych byl přesný, nahá a mokrá Elaina, ležící se mnou v té vaně. Elaina, nahá, mokrá a slastně olizující mého ptáka. Pravděpodobně v nejbližších minutách oslepnu. Pokud v té době už nebudu mrtvý.

Kouřila mi ho naprosto dokonale, brala do úst celou jeho délku a jemným pohybem ruky si ho znovu vysouvala zpoza rtů. Držel jsem její dlouhé vlasy a nechal jsem ji, aby mě unášela do nebeských výšin.

„Ach, jo, jo, jo… to je ono – už budu!“

Snažil jsem se od ní odtáhnout, ale Elaina mi to nedovolila. Vlhké teplo jejích úst na obnažené kůži mého penisu bylo velmi příjemné. Nedokázal jsem zastavit výstřik spermatu. Vytrysklo ze mě a já se bál, aby se Elaina nezačala dusit, ale byl jsem

příliš mimo, abych s tím dokázal cokoli udělat. Má sebekontrola zmizela. Udělal jsem se jí naplno do úst.

Když sebou mé tělo škublo a já vystříkl, Elaina vše beze zbytku přijala. Měl jsem pocit, že bych to neměl dělat, ale bylo to tak příjemné, že jsem s tím nechtěl přestat. Stal jsem se otrokem její lásky a byl jsem vděčný svému osudu.

„Bože, holka, vždyť mě zabiješ,“ vydechl jsem, poté co odezněly nejsilnější vlny mého orgasmu. Propustila mě ze sevření svých rtů, ďábelsky se ušklíbla a otřela si koutek úst prstem.

Zasténal jsem v naprosté agónii z té pornografické vášně, kterou ve mně probouzela. Samozřejmě jen v tom dobrém, ale přesto… „Jo, zcela jistě umřu.“

„Ani náhodou. Žádná sebevražda, kapitáne. Nedovolím ani žádné umírání.“ Pořád svírala můj penis v ruce a jemně mě hladila. Snažila se jej udržet pevného, což v její přítomnosti skutečně nebyl problém. Toužil jsem po ní každou vteřinu a ona ke mně

byla moc velkorysá. Bral jsem si ji, znovu a znovu. Kdykoli bude chtít, budu připraven jí dát vše, po čem touží. O důvod víc,

proč být opatrný a chránit se. Se vším tím spermatem, kterým jsme během našich sexuálních hrátek rozhodně nešetřili, by bylo její těhotenství jenom otázkou času. Nechtěl jsem, aby se to stalo.

„Miluju tě tak moc, že mě to děsí,“ zašeptal jsem. „Pojď sem, krásko.“ Přitáhl jsem si ji k sobě a opřel si její tělo o svou hruď. Přitiskla se ke mně ňadry a schoulila se mi bradou k rameni. Pohladil jsem ji po vlasech a nechal ruku tam. Jak mám k čertu přežít deset měsíců bez její přítomnosti? Nad tím teď opravdu nemůžu přemýšlet.

Tohle byla skutečnost, kterou jsem chápal. Odsouvání problémů jsem zvládal vždycky docela dobře.

„Já tě miluju už tak dlouho, že se bojím, jestli tohle všechno není pouhý sen,“ poznamenala. „Mám obrovský strach, že o tohle všechno přijdu, Neile.“

„Ne, nepřijdeš o mě. Jsem tady, a až odjedu, stejně zůstanu tady,“ řekl jsem a položil jsem jí ruku na srdce, „dokud se znovu nesetkáme a já tě neobejmu.“

Přitulila se ke mně těsněji.

„Věříš mi?“ zeptal jsem se opatrně.

Cítil jsem na rameni, jak přikývla, ale nahlas neřekla nic.

„Co se děje? Bojíš se?“

„Jo.“

Očividně ji něco trápilo.

„Řekni mi, co ti dělá starosti, Třešinko. Musím to vědět.“

Přejela mi konečky prstů po bradavce a já se zachvěl. Můj pták na ten dotek taky okamžitě zareagoval.

„Nic… prostě jsem, co se týče tebe, velmi sobecká. Chci tě celého pro sebe a odmítám tě s kýmkoli sdílet.“ Podívala se na mě. „Chci všechno. Musíš vědět, že se o tebe nebudu s nikým dělit, Neile. Nemůžu a nechci.“ Její hlas byl tvrdší než obvykle a to mi trochu dělalo starosti.

„Co tím myslíš? Dělit se o mě s… jinými dívkami?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nestojím o žádnou jinou, Elaino. Co tohle znamená?“

Znovu zakroutila hlavou.

Sevřel jsem ji pevněji. „Řekni mi, miláčku, čeho se u mě bojíš?“

Polkla a sklopila zrak. „No, jsi – vždycky jsi tak opatrný, když se milujeme. Bereš si kondom, a to nemusíš. Řekla jsem ti, že beru prášky, a vadí mi, že… že se mnou nechceš být se vším

všudy, jako by ses bál ten závazek přijmout… nebo jako kdyby se mnou bylo něco špatně.“

Ticho.

V tom okamžiku jsem se naučil cennou lekci. Nikdy, nikdy, vůbec nikdy nepředpokládejte, že víte, co se honí ženským hlavou.

Tahle cesta vede k naprostému omylu a katastrofě. Elaina mě pochopila naprosto špatně.

„Ach, Třešinko, chceš vědět, proč jsem tak opatrný a pokaždé si beru kondom?“

„Ano,“ přikývla se smutným pohledem v těch nádherných očích.

„Není to proto, že bych přemýšlel, s kým dalším se vyspím. Nikdo takový není. Myslím jenom na tebe.“ Políbil jsem ji na temeno hlavy. „Na to, jak moc tě miluju.“ Další polibek. „Na to, jak jsi vzácná a jak jsem rozhodnutý zajistit nám dokonalou

společnou budoucnost.“ Zvedl jsem její tvář ke své. „Nikdo další v tom není, Třešinko. Miluju jen tebe. Ale nechci, abys otěhotněla, když mám odjet do války. To by ti ublížilo. Nechci žádná neplánovaná miminka. To bych ti neudělal a neudělal bych

to ani tomu nevinnému dítěti. Já jsem byl nechtěné dítě a rozhodně odmítám, aby se něco takového přihodilo nám. Co kdyby se mi ve válce něco stalo a já jsem se nemohl vrátit domů? Byla

bys na výchovu našeho dítěte sama, beze mne. Jsi moc mladá a ode mě by bylo nezodpovědné, kdybych takhle riskoval. Nikdy bych tě tomu riziku nevystavil, Elaino. Tak moc tě miluju.“

Svíral jsem její obličej v dlaních a ona přikývla. „Ale já bych chtěla všechno, co by vzniklo spojením nás dvou. Co by vzniklo z naší lásky. Žádné z našich dětí by nebylo nechtěné, Neile. Jsem si tím naprosto jistá.“

Bože, je úžasná. „Já to vím,“ usmál jsem se na ni. „A jednoho dne si spolu děti pořídíme. Budou krásné po mamince.“

„I po tatínkovi,“ řekla s nádherným úsměvem.

„Cítíš se líp, když víš, že s tebou plánuju společnou budoucnost?“ zeptal jsem se.

„Ano.“ Zachvěla se ve vodě a přitiskla rty k mé hrudi a políbila mě v místech, kde mi tlouklo srdce.

To gesto ve mně něco vyvolalo. Elaina zosobňovala můj přepínač. Nebo ještě lépe, ona byla osobou, která ten přepínač ve mně ovládala. Líbilo se mi to. Jak její rty putovaly po mé hrudi, dokonce i spodní část mého těla opět zatoužila po jejím doteku. Byl jsem ztracený. Ztracený a zoufalý. Znovu jsem prahl po tom najít si cestu do jejího těla. Chtěl jsem se jí zmocnit víckrát, než jsem potřeboval, ale ona byla tak dokonalá, že jsem si

nemohl pomoct.

Takže jsem pokračoval v tom, co jsem prováděl celé ráno… Soustředil jsem se na svou dívku a přiměl jsem ji vyvrcholit tolikrát, že prostě musela zapomenout na obavy a starosti, které se jí honily hlavou. Na nošení břemen měla mě. Musím se ujistit, že se má Třešinka už nikdy ničeho bát nebude. Že tu vždycky budu s ní, budu ji milovat a pečovat o ni.

Přesně tohle jsem měl v plánu. Moje motivy byly jasné, ale má naivita naprosto nepočítala s křivolakými cestičkami budoucnosti a s tím, jak osud dokáže vše rozervat a v okamžiku nás o to nejcennější připravit. Jeden nikdy neví, co mu osud přichystá.

Převezme otěže vašeho života a odmítá je po opravdu hodně dlouhou dobu pustit.

Byl jsem tak naivní.

„Vydrž, tohle bude nádherná fotka.“ Fotografování Elainy se stalo mým novým oblíbeným způsobem trávení volného času.

Rozhodně byla překrásný objekt. Jednotlivé snímky zpod rozkvetlého stromu obaleného světle růžovými květy vypadaly

dokonale. Podle květů jsme poznali, že se jedná o nějaký druh ozdobného třešňového stromu. Má Třešinka pod třešní. Klišé, ano, ale zároveň i úžasné. Plánoval jsem udělat fotky, které bych si pak mohl zarámovat.

„Ty květy jsou všude, vypadá to jako sníh,“ rozpřáhla paže a zajásala.

Cvakal jsem jeden snímek za druhým po celou dobu, co mi to Elaina dovolila, vděčný, že budu mít tuhle krásnou vzpomínku na náš poslední den před návratem domů.

„Jak bys chtěla strávit náš poslední společný den, krásko?“

Ušklíbla se na mě a obtočila se okolo kmene stromu. „Ach, ještě jsem ti neřekla tu novinku?“

Sklopil jsem foťák. „Jakou novinku?“

Vykoukla na mě zpoza stromu. „Že už se do Londýna nevrátím. Zůstanu pod tímhle třešňovým stromem a budu se každý den plavit po jezeře Leticia a budu pozorovat vážky nad vodou.“

Přešel jsem k ní. „To myslíš vážně?“

Přehoupla se na druhou stranu kmene stromu. „Ano, vážně. Myslím, že bys to měl vědět, protože tu zůstaneš se mnou.“ Ve tváři měla kamenný výraz. Začal jsem se po ní natahovat, ale ona se znovu objevila na druhé straně kmene. Má láska ráda vtipkovala a hrála si se mnou. „Chceš, abych tu s tebou zůstal pod touhle třešní, Třešinko?“ zeptal jsem se pomalu a očima jsem hledal možnost,

jak se k ní dostat.

Přikývla a znovu se zhoupla na druhou stranu, odtáhla se tak ode mne a pozorovala mě očima, stejně jako já ji. „Musíš tu se mnou zůstat, Neile.“

„Ano? Protože mě tak moc miluješ?“ Přiblížil jsem se k ní.

Výraz její tváře ji zradil. Nedokázala zabránit ďábelskému úšklebku, který se jí objevil v očích, když zavrtěla hlavou.

„Ne, potřebuju někoho, kdo bude veslovat na loďce!“

Vrhl jsem se za ní a ona zapištěla. Oba jsme se smáli. Chytil jsem ji do náruče a povalil jsem nás oba do měkké trávy.

Uvěznil jsem ji pod sebou a nejprve ji polechtal. Hravě jsem ji osahával, líbal a dováděl s ní. Jí se také povedlo několikrát mě dloubnout a bůh mi pomáhej, jestli přijde na to, jak jsem lechtivý pod žebry.

„Teď buď hodná holka a dovol mi, abych tě políbil,“ přikázal jsem jí, sevřel jsem její ruce v trávě, takže už mě nemohla lechtat.

V očích se jí objevil plamen. Naklonila hlavu na stranu a vlasy se jí rozprostřely v trávě mezi květy, které okolo nás popadaly.

Její výraz zněžněl. Zbožňoval jsem ji. Miloval jsem způsob,

jakým se její tělo tisklo k mému. Zvlhla díky mně a já ji líbal, dokud jsme oba nezačali lapat po dechu. V té chvíli jsem si přál zastavit čas.

Z travnatého břehu, který stále zasypávaly třešňové květy, jsme pozorovali mraky. Byli jsme těmi květy celí pokrytí, ale bylo zbytečné je sundávat, protože na nás stále padaly další. Ani jednomu z nás to však nevadilo. Květy měly jemnou vůni, takže nebyly ani trochu nepříjemné.

„Na dvou hodinách skáče žába,“ ukázal jsem. „Vidíš její zadní nohy s blánami…?“

„Ach, podívej, Neile. Nehýbej se!“

Ztuhl jsem. Oba jsme hleděli na můj natažený prst, na kterém přistála jedna z těch zářivě modrých vážek. Velmi pomalu jsem si přitáhl prst blíž a ona jako zázrakem neodletěla.

„Je tak nádherná. Podívej se na ty odstíny modré,“ špitla tiše, zatímco jsme oba pozorovali ten krásný hmyz. Vážka, očividně znepokojená naší přítomností, roztáhla křídla, zvedla nohy a udělala pár kroků.

„Příroda dokáže vytvořit úžasné barvy, že ano?“

„Ano. Vypadá to jako modř na obloze spojená s metalickou modrou. Moc se mi líbí.“

„Říkala jsi, že nebesky modrá je tvoje oblíbená barva.“ Ucítil jsem vibrace a pak se vážka vznesla z mého prstu a odletěla.

„Ach, je pryč,“ povzdychla si Elaina. „Ano, mám tu barvu ráda.“ Zdálo se mi, že v jejím hlase slyším smutek.

„Proč se ti tak líbí?“

„Protože tak vypadá nebe, když je nádherný slunečný den.“ Přikývl jsem a vzhlédl k obloze. Pozoroval jsem další obláčky.

„Jedenáctého září bylo taky krásně slunečno,“ pronesla tiše.

Naprosto jsem svou dívku chápal. Pro mnoho věcí, které dělala, měla své důvody, a tohle byl zářný příklad.

„Barva oblohy ti připomíná otce.“

Přitulila se ke mně. „Jo. Je tak hezká a vypadá něžně. Ráda sním o tom, že je tam někde v nebi. Nebe je poslední místo, kde vím, že byl naživu. Ten den bylo tak krásně…“ její hlas se vytratil.

Hrál jsem si s jejími rozpuštěnými vlasy. Leželi jsme na zádech a já byl spokojený, že se můžu dotýkat její hebké kůže, dokud jsem neuslyšel tichý zvuk a neucítil jemné zachvění. Otočila se a plakala mi do ohbí krku. Přiznání v ní vyvolalo velmi bolestivé emoce. Rozuměl jsem tomu. Když držím své nejhlubší pocity hluboko uvnitř svého nitra, jsem v pohodě. Pokud je s někým sdílím, přichází bolest.

„Je tam a čeká na tebe, Třešinko. Je na tebe pyšný a šťastný, protože vidí, že i ty jsi spokojená. Tam, kde je tvůj otec, nemá bolest a smutek žádné místo.“

„Jak to víš?“ zeptala se.

„Vím to. Musím v něco věřit, tak věřím v tohle. Tvůj otec a moje babička – stejně jako všichni dobří lidé – jsou teď jistě na lepším místě, než je tenhle svět. A i když nám chybí, věřím, že chtějí, abychom byli šťastní.“

„Tak moc tě miluju,“ řekla mi s očima plnýma slz.

„A já tebe. A hned, jak mi skončí služba v armádě, vrátím se k tobě a začneme spolu žít. Budeme mít pro sebe spoustu času.“

„Tak dobře. Budu čekat přímo tady, pod touhle třešní,“ pokusila se o úsměv a chtěla mě poškádlit, ale já věděl, že je to pro ni pořád těžké. Příští měsíce budou obtížné pro nás oba.

„Já vím. Až se vrátím, oslavíme naše shledání tady.“ Přitáhl jsem si její bradu k sobě a pohlédl jí do půvabné, ale smutné tváře. „Co tomu nápadu říkáš, miláčku? Vrátíme se sem na Hallborough – ty, já, třešňové květy, veslice a modré vážky.“

„Bude lepší, když sem pojedeme na celý týden, kapitáne. Víkend mi určitě nebude stačit.“

„Díkybohu za to, protože já si s tebou hodlám užít spoustu a spoustu dlouhých koupelí ve vaně, než se alespoň trochu zotavím z toho, že jsem to bez tebe musel vydržet celých dlouhých deset měsíců, Třešinko.“

Držel jsem ji blízko sebe a bál jsem se. Nedokázal jsem se

zbavit návalu melancholie, který visel ve vzduchu, a obával jsem se, že možná přijdu o rozum. Snažil jsem se uvažovat nad tím, jaké to bude, až budu tentokrát opouštět Anglii s pomyšlením, že je tu dívka, kterou miluju a která čeká, až se vrátím domů.

Elaina na mě počká. Potřebuje ujištění, že se k ní vrátím, ale nakonec to zvládneme. Přísahal jsem jí, že tu není nikdo jiný, kdo by jí mohl ukrást moje srdce, a myslel jsem to naprosto vážně.

Zavřel jsem oči a modlil jsem se. Modlil jsem se, aby všechno vyšlo a osud byl ke mně laskavý. Aby tu má dívka byla, až se vrátím domů.

12

O čtyři týdny později

Probudil jsem se s dusivým pocitem strachu. Zítra ráno se vracím do aktivní služby, takže tento den byl naším posledním a čeká

nás víc než deset měsíců odloučení. Armáda mě během dne posadí do letadla mířícího do Afghánistánu, ale moje srdce zůstane v Londýně s Elainou.

Posledních dvacet čtyři hodin představovalo maraton emocionálních výšin a pádů a… sexu. Toužil jsem po ní znovu a znovu a nedokázal jsem to potlačit ani odmítnout.

„Jak se s tebou asi tak mám ráno na nádraží rozloučit?“ zeptala se tichým hlasem. Rukou mi přejížděla po hrudi tam a zpět.

„Nemám ponětí, jak od tebe dokážu odejít. Jenom vím, že když mi nepomůžeš, abych byl silný, tak v armádě budou muset řešit případ dezerce.“

„To zní dost zle.“ Pohnula rukou k mým ústům a pohladila moje rty.

„Dezerce je rozhodně zlá.“

„Včera jsem konečně dostala dopis z Mezinárodní agentury pro zajišťování pracovních míst. Už jsem na to nějakou dobu čekala. Našli pro mě práci v Itálii. Začala jsem si shánět práci vychovatelky, než ses vrátil domů na dovolenou. Víš, že jsem

studovala italštinu a francouzštinu, že ano? No, chodila jsem na ty jazyky, abych se mohla domluvit s hostitelskou rodinou, až mi najdou místo…“

„Ne. Nechci, abys tam jela.“ Přetočil jsem se nad ni a uchopil její obličej do rukou. „Prosím, slib mi, že do žádné Itálie nepojedeš.“

„Proč, Neile? Je to jenom práce.“ Její oči pátraly v mých.

„Zaměstná mě to po dobu, co budeš pryč, a díky tomu ten čas lépe přečkám. Bez tebe to tu bude hrozné.“

Představil jsem si, jak mi ji odláká nějaký italský hrabě nebo bohatý playboy, který se do ní zamiluje na první pohled. „Deset měsíců, má sladká krásko. O nic víc nežádám. Až se vrátím domů, můžeme jet, kam budeš chtít. Ale prosím, počkej na mě. Já – já se nedokážu vypořádat s pomyšlením, že tu na mě nečekáš. Vím, že žádám hodně, ale chci vědět, že jsi tady, v bezpečí, u své rodiny, kdyby se něco… stalo.“

„Nic se nestane,“ namítla přesvědčeně. „Všechno bude naprosto dokonalé, Neile.“ Pak její modré oči zněžněly a ona se na mě usmála. „Dobře. Když je to pro tebe tak důležité, nepojedu do Itálie. Najdu si práci ve městě. Musí tu být nějaká firma, které se bude hodit má znalost francouzštiny a italštiny.“

„Děkuju ti,“ vydechl jsem úlevou a ihned jsem si začal prolíbávat cestičku po jejím těle. Chytil jsem přikrývku do zubů a odtáhl ji. Sklouzla a odhalila Elainu v celé kráse.

„Chci tvou fotku právě v téhle pozici,“ vyhrkl jsem.

Vykulila oči, ale potom se uvolnila. Jako by nad tím přemýšlela a usoudila, že nejsem patetický úchyl, ale jenom zoufalý zamilovaný chlap, který se ji pokouší udržet při sobě všemi možnými prostředky.

„Tak jo,“ odvětila stydlivě. „Můžeš mě nafotit.“

Tak jsem nacvakal několik fotografií mé nahé krásky a rozhodl jsem se, že si je vezmu s sebou do války. Ty obrázky mi připomenou, jak je sexy, krásná a velkorysá, jak se usmívá a jak mluví, jak voní jako květiny a vypadá jako řecká bohyně. Přesně tohle si vybavím, až budu sám, v noci, jen se svými vzpomínkami… a se svou rukou.

Elaina vyběhla do obchodu, aby nám koupila večeři. Já si mezitím balil věci. Elaina slíbila, že se mi postará o byt a občas bude také používat mé auto, když budu pryč. Zamiloval jsem si

představu, že je v mém bytě, i když tu nebudu s ní. Pomůže mi to v přesvědčení, že jsme spolu, i když fyzicky nejsme.

U dveří se rozdrnčel zvonek a já přemýšlel, kdo to může být. Se všemi, na kom mi záleželo, už jsem se rozloučil. I můj otec věděl, že odjíždím. Poslal mi své pozdravy e-mailem. Typické.

Bavili jsme se spolu pouze psanými texty, nikdy jsme si nevolali a zřídkakdy jsme se setkali osobně. Když mě chtěl vidět, obvykle mi přikázal, abych se za ním zastavil doma. Já se tam ale nikdy necítil vítán.

Ian a jeho mamka mi už připravili obrovskou večeři na rozloučenou. S Ianem jsem si promluvil o Elaině a o tom, aby mi na ni dohlédl během mé nepřítomnosti, a zejména aby od ní udržel toho hajzla Tompkinse pěkně daleko. Moji kamarádi mi popřáli hodně štěstí a slíbili, že až se vrátím, tak to pořádně zapijeme.

Otevřel jsem dveře a spatřil jsem za nimi Coru. Byl jsem opravdu rád, že Elaina odešla, protože kdyby viděla v mém bytě mou bývalou, určitě by jí to neudělalo radost. Ani trochu. Elaina Corou pohrdala a vnímala ji jako nežádoucí osobu. Já to chápal. Na Tompkinse jsem měl hodně podobný názor.

„Co pro tebe můžu udělat, Coro?“

Ušklíbla se. „Kde máš svou kočičku, Neile?“

„Do toho ti nic není. A jistě víš, že se jmenuje Elaina.“ Nemohl jsem nechat její poznámku bez komentáře. „Podívej, mám hodně práce s přípravou na cestu, takže mi řekni, co chceš.“

„Jen to, co mi podle práva dlužíš.“

Oči mi málem vyskočily z lebky. „O čem to k čertu mluvíš, ženská? Nedlužím ti nic, ani podle práva ani jinak.“

V tom okamžiku jsem spatřil na schodech Elainu obtěžkanou nákupními taškami. Vpadla přímo do našeho rozhovoru. Cora se otočila a prohlásila: „Ach, tady je. Měla bys to vědět také, panenko.“ Cora vytáhla z kabelky malý kousek papíru a ukázala mi ho.

Podíval jsem se na něj. Jako by mi v té chvíli někdo vyrval srdce z hrudi a hodil ho na zem, aby si s ním mohl kopat jako s fotbalovým míčem. „Co to k čertu je?“

„To,“ pronesla dramaticky, „je naše dítě, Neile. Jsem v osmém týdnu. Není to báječné?“

Pohlédl jsem na Elainu, která stála v chodbě s nákupními taškami v obou rukách. Jako by ji někdo proměnil v ledovou sochu.

Slyšela každé jedovaté slovo. Tvář měla bledou jako sníh.

„Ne! Ne, Coro, to ani omylem není moje! Elaino?“ Podíval jsem se na ni a prosil. „Třešinko, prosím, neodcházej…“

Cora nás oba ignorovala a pokračovala v povídání. „Ach, ale je to tvoje, zlatíčko. Před osmi týdny. Vzpomínáš si? Přijel jsi domů z dlouhé, osamělé cesty a byl jsi úplně mimo. Tak dlouho

bez ženy… potřeboval jsi trošku nabít baterky,“ zahihňala se. „A docela hodněkrát. Problémy s kondomy… se občas stávají.“

„Ne…“ Můj žaludek se stáhl strachem. Ta drtivá slova rozbila celý můj svět na kousky. Šukal jsem s Corou. Víc než jednou. Toho dne, kdy jsem se vrátil domů a šel jsem rovnou do hospody. Tam jsem začal pít. Mezitím se objevila Cora. Já byl opilý a nadržený, že bych se vyspal i s trollem. Skončili jsme u ní v

šíleném sexuálním maratonu; šlo jen o uvolnění, vůbec ne o city. Už před tím sexem jsem jí řekl, že chodit s ní nechci. Jeden z kondomů ale praskl… a Cora řekla, že si nemám dělat starosti… Ach. Kurva. Ne.

Zíral jsem na černobílou fotografii, kterou mi podala.

To přece nemůže být moje. Nebo ano? Co to udělá s Elainou? KURVA!

Cora se otočila k Elaině a pokrčila rameny. Já upřeně hleděl na to, co jsem držel v rukách. „No, to je vše, co jsem ti chtěla říct, drahý. Vím, že ráno odlétáš, a myslela jsem, že bys měl vědět, že budeš táta. Tak se tam o sebe starej. Dávej pozor, ať se ti nic nestane, a občas mi pošli peníze. Musím platit účty, víš, abych se mohla starat o tvé dítě, Neile.“

A pak Cora odešla. Já zůstal stát a zíral jsem na obrázek od doktora a cítil jsem, jak mi je zle. Nic jsem neřekl. Nemohl jsem. Nevím, jak dlouhý čas uplynul. Mohlo to být několik vteřin, mohla to být hodina, ale když jsem vzhlédl, Elaina byla pryč. Jediným důkazem toho, že tu skutečně stála a slyšela

Cořina slova, byly dvě nákupní tašky s naší večeří, které ležely na horních schodech.

Hodiny, které míjely, mi připadaly jako z hororového filmu. Nemohl jsem ji najít a netušil jsem, kam mohla odejít. Nezvedala mi telefon, neodpovídala na zprávy. Elainina mamka mi řekla, že jí její dcera volala a sdělila jí, že zítra brzy ráno odjíždím a ona že se chystá za kamarádkou ze školy. Už ale neřekla za kterou. Ian o ní vůbec neslyšel. Mamka i Elainin bratr byli zaražení z toho, co se děje, ale nedokázali mi pomoct.

A já neměl čas a žádné řešení nebylo správné.

Zoufalý a vyděšený jsem se pokoušel objevit možnost, jak bych mohl odložit svůj nástup do armády, ale vše bylo rozhodně zamítnuto. Mé rozkazy se nezměnily. Musím se nahlásit velícímu důstojníkovi ve sjednaném čase, nebo se nechat zajmout a odvést před vojenský soud.

Ta noc byla jedna z nejdelších a nejhorších, co si pamatuju. Neusnul jsem strachem, že bych mohl zaspat to, že se objeví nebo mi zavolá. Ale neudělala to.

Ráno jsem se dovlekl na vlakové nádraží a věděl jsem, že mi došel čas. Prohledával jsem nástupiště a hledal jakoukoli známku, že je tady. Srdce jsem měl rozervané na kousky a děsilo mě, co bych jí měl říct, ale zoufale jsem si přál, abych dostal šanci vyjádřit, jak moc mě to mrzí a jak spolu vymyslíme co s tím. Miloval jsem ji a nechtěl jsem ji ztratit. Nějak bychom to zařídili.

Ale má Třešinka tam nebyla.

13

O rok později

Má poslední služba v armádě byla nejhorší za celou dobu mé kariéry. Dostal jsem se do spousty nebezpečných akcí. Pokoušel jsem se o ty nejriskantnější manévry. Několikrát jsem se ocitl na pokraji smrti. Jednotka, které jsem velel, přišla o nejvíc mužů. Prostě naprosto zkurvená souhra špatných událostí a situací. Doba temna.

Když jsem si tím vším prošel, stal se ze mě někdo jiný. Stěžejním aspektem byla skutečnost, že když jsem se vrátil do

Londýna, zjistil jsem, že skutečně odjela. Elaina přijala pozici vychovatelky a odstěhovala se za prací do Itálie pár měsíců

poté, co jsem opustil Anglii.

Ztratil jsem svou holku. Má Třešinka ode mne odešla a já musel čelit vyhlídce na život bez ní. Za celou dobu, co jsem byl pryč,

mě ani jednou nekontaktovala. Její mamka a Ian ano, ale ti považovali náš vztah za tabu a smířili se s tím, že ať už se mezi námi stalo cokoliv, nechceme o tom mluvit. Respektovali naše soukromí. Cítil jsem se, jako by umřela. Až tak se mi ztratila. A myslím, že kdyby skutečně zemřela, bolelo by mě to méně.

Když jsem se vrátil do svého bytu, našel jsem tam dopis, který byl datován v den mého odjezdu do Afghánistánu.

Drahý Neile,

je pro mě hrozně těžké ti to říct, ale musím. Zbavuju tě všech slibů, které jsi mi dal. Chápu tvou situaci a vím, co musíš udělat. Ale abych to dokázala přežít, musím tě nechat jít. Je to jediná cesta, kterou si dokážu představit, abych mohla

pokračovat ve svém životě. Žádám tě, abys to udělal také. Nech mě jít. Nejezdi za mnou ani se nesnaž změnit můj názor. Tak to musí být.

Sbohem, Neile. Chci, abys věděl, že ti přeju úspěch ve všem, co děláš. A modlím se za tvůj bezpečný návrat domů, ať už to bude kdykoli a odkudkoli.

Měj se hezky, Elaina

Četl jsem ten dopis snad stokrát. Všiml jsem si na něm zaschlých kapek vody a došlo mi, že to jsou její slzy. Nedokázal jsem se přimět, abych ten dopis vyhodil, ale mnohokrát jsem to téměř udělal. V dobách temna jsem na ni byl tak strašně naštvaný, že

mi nedala šanci vysvětlit jí, co se skutečně stalo.

Ne, tu šanci jsem nedostal. Nemohl jsem jí říct, čím jsem si prošel ve válce. Nemohl jsem si s ní promluvit o své nové práci, kterou jsem získal od kamaráda důstojníka – jemuž se jen zázrakem podařilo dostat se z armády živý – a která byla předurčena k úspěchu.

Nemohl jsem jí říct ani o té bizarní souhře událostí, díky níž jsem se stal jediným dědicem panství ve Skotsku, které kdysi patřilo strýci, jehož jsem nikdy nepoznal. Šlo o velký dům a okolní pozemky a docela slušný balík peněz. Poprvé v životě jsem si připadal dobře zajištěn. Jakmile jsem to místo spatřil na vlastní oči, přišlo mi líto, že jí o tom nemůžu říct, protože jsem věděl, jak moc by se jí tu líbilo. Malé jezírko a kvetoucí staré třešňové stromy mi připomínaly náš výlet do Hallborough.

Všechno se pokazilo a mé srdce se roztříštilo na tisíc kousků.

A nemohl jsem Elaině sdělit ani tu nejdůležitější zprávu. Že nejsem otec Cořina dítěte. Kdyby bylo miminko moje, byl bych ochoten postavit se té situaci čelem, to je samozřejmé. Ale ono moje nebylo. Cora mi to přiznala, jakmile se její syn narodil. Možná proto, že se chtěla konečně zachovat jako lidská bytost, nebo možná proto, že bylo až příliš očividné, že nemůžu být otcem. Pravý důvod neznám. Stejně na něm nezáleželo, protože má ztráta byla tak obrovská, že by ani upřímná odpověď mému trápení neulehčila.

Cora se vdala za skutečného otce svého dítěte, než jsem se vrátil domů. Velký černoch jménem Nigel. Potvrdil jsem si to, když jsem je jednoho dne spatřil v supermarketu. Krátce po mém návratu. Malé dítě s čokoládovou pletí patřilo někomu jinému. Pěkné. Podařilo se mi ze sebe vydolovat ne moc nadšenou gratulaci a vykráčel jsem z obchodu s hořkou pachutí nespravedlnosti a hněvu, který mě poháněl vpřed.

Pořád jsem po Elaině zoufale toužil, ale uvnitř jsem hořel vztekem, že mě beze slova opustila. Bylo to těžké. Tak obtížné, že jsem se uzavřel před emocemi a přijal jsem svůj osud. Už několikrát jsem zažil hořké zklamání a lítost a vždycky jsem to přežil. Zvykl jsem si přijímat rány osudu a nechat si roztrhat srdce. Tohle byla jen další z nich. Vrhl jsem se do práce v Blackstoneově bezpečnostní agentuře. Získal jsem pozici viceprezidenta a vedoucího operací. Šéfovo číslo jedna. Nabízeli jsme služby v oblasti bezpečnosti vysoce postavené klientele, politikům, hodnostářům, celebritám a příležitostně členům královské rodiny. Hodně jsem cestoval, učil jsem se

spolupracovat s Blackstonem a dělal jsem práci, kde mě dobře platili. Sice mi zbývalo velmi málo času na společenský život, ale to jsem vítal. Nechtěl jsem mít žádný společenský život.

Vše, po čem jsem kdy v lásce toužil, bylo v rukách jediné osoby, a ta už mě nechtěla.

Sešel jsem se s Elaininou matkou a mluvil jsem s ní o její dceři. Sdělila mi, že Elaina je v nové práci v Itálii šťastná a

že mě žádá, abych se ji nepokoušel kontaktovat. Chce mít možnost žít si po svém a necítí ke mně žádnou zášť kvůli našemu

rozchodu. Tomu jsem nevěřil. Ovšem že cítí zášť. Ublížilo jí, že jsem byl s Corou. A že jsem ji musel opustit na skoro celý rok po pěkně podělaném rozchodu. Celá ta situace byla víc než jen podělaná.

Zůstal jsem nablízku Elainině matce a Ianovi a doufal jsem, že ji možná někdy uvidím, až se zastaví na návštěvu doma. Doufal jsem, že dostaneme šanci promluvit si o tom, co se mezi námi stalo. Že možná, až se shledáme, znovu zažehneme jiskru a najdeme si k sobě cestu. Že se znovu podíváme na to místo, kde jsme byli tak nádherně zamilovaní.

A pak jsem získal pracovní zakázku v Itálii a ucítil jsem zoufalou potřebu Elainu spatřit.

Italské pobřeží v letních měsících je naprosto okouzlující. Místo, kde nyní Elaina žila, bylo prodchnuto čistotou a svěžestí. Elaina si všechnu tu krásu zaslouží. Všechno do sebe zapadalo.

Spatřil jsem ji v dálce v nebesky modrých bikinách a velkém černém klobouku. I na takovou dálku jsem ji poznal. Jak bych na ni mohl kdy zapomenout. Vypadala tak krásně. Jakmile jsem ji uviděl, píchlo mě u srdce. Dlouhé vlasy v barvě zralých třešní jí povlávaly ve větru a míhaly se jí na zádech. Nádherné nožky si vykračovaly v hustém písku a snažily se přizpůsobit dětem, jež měla s sebou.

Elaina hlídala dvě malé holčičky, které vypadaly, že jsou přibližně stejně staré. Každou vedla za jednu ruku a přes rameno nesla velkou tašku s věcmi, jež by mohly během dne potřebovat.

Musel jsem se hrozně přemáhat, abych se k ní nerozběhl a nepomohl jí s tou taškou.

Neskutečně mě bolelo, když jsem musel zůstat schovaný ve stínu, zatímco ona připravovala místo na pláži. Zůstal jsem ukrytý. V naprosté agónii.

Pozoroval jsem, jak si staví s děvčaty hrady z písku, když náhle přišla vlna a veškeré jejich výtvory spláchla do moře.

Spláchla… nechala zmizet… odstranila… Jako by nikdy nebyly.

Uvědomil jsem si, že už bych ji neměl vídat. Zároveň mi došlo, že nebyl dobrý nápad jet sem a sledovat ji. Styděl jsem se za

své utajené slídění a bylo mi hůř, než kdybych ji vůbec neviděl.

Spatřit Elainu na vlastní oči všechno ještě zhoršilo. Věděl jsem, co musím udělat.

Nastal čas, abych ji nechal jít.

V okamžiku, kdy jsem na ni naposledy pohlédl, se otočila mým směrem. Elaina se obrátila a rozhlédla. Věděl jsem, že mě nemůže vidět, protože jsem byl velmi dobře schovaný. Ale cítila mě. Byl jsem si jistý, že vnímá mou přítomnost.

Nikdy tě nepřestanu milovat, Třešinko. Nikdy. Nemůžu… a nechci.

V té chvíli moje srdce prostě explodovalo a to, co z něj zbylo, už nestálo za nic.

Mé srdce ztvrdlo na kámen na velmi dlouhou dobu. Muselo, protože jinak bych se nedokázal znovu nadechnout a fungovat. Naučil jsem se žít sám a přenést se přes to. Vlastně jsem neměl moc na vybranou a nakonec se smířil s tím, že karty, které v ruce

držím, stojí za hovno. Přestal jsem blafovat.

Usilovně jsem pracoval a těžce žil, dělal jsem jen věci, které jsou potřeba k tomu, aby člověk přežil, bez ohledu na to, jaké prázdno ve mně stále zůstávalo.

Udělal jsem tu nejobtížnější věc v životě. Nechal jsem ji odejít.

Nechal jsem odejít svou Třešinku.

ČÁST TŘETÍ

My

A tak zůstává víra, naděje,

láska – ale největší z té trojice je láska.

Korintským 13:13

14

O pět let později

Blackstoneova mezinárodní bezpečnostní agentura sídlila v pěkné vysoké budově na Liverpoolské ulici v centru Londýna. Má nová práce. Firma byla již zavedená a dobře rozjetá a potřebovala recepční s plynulou znalostí evropských jazyků. Uměla jsem dost dobře italsky a francouzsky a učila jsem se německy a španělsky.

Vypadalo to, že takhle práce je pro mě v mnoha směrech perfektní. Po šesti letech v zahraničí se mi začalo stýskat po Anglii, takže bylo hezké být zase doma, poblíž své rodiny.

Strávila jsem tři roky v Itálii a dva ve Francii a hodně cestovala a naučila jsem se velmi dobře místní jazyk. A protože

v Blackstoneově agentuře byla také možnost cestovat, stala se ta práce dokonalou kombinací všeho, co jsem měla ráda.

Když mi mamka navrhla, abych se ozvala na ten inzerát, myslela jsem si, že je to proto, že jí její přítelkyně z karetního klubu řekla, že bych se na tu práci hodila. Frances Conneryová byla asistentkou majitele firmy a dlouholetou kamarádkou mé matky. I bratr Ian za mě očividně utrousil dobré slovo. Stal se z něj vysoce postavený londýnský advokát a Blackstoneova bezpečnostní agentura patřila mezi jeho nejlepší zákazníky. Pracoval ve stejné budově, jen o dvě patra níž, takže se od té doby, co jsem tu práci vzala, vídáme docela často. Myslím, že až moc často, protože jsem díky tomu přišla na to, kolik žen mého bratra miluje. A i další informace s tím spojené. Opravdu nerada poslouchám, jak dobrý je můj bratr v posteli. Fuj. Vždyť mluví o někom, kdo by se potřeboval usadit.

Moje nová práce se mi zdála až příliš dokonalá, než aby byla skutečná. Pracovala jsem tam sotva dva týdny, když jsem si svou domněnku potvrdila.

„Dneska se vrací tým z Madridu. Konečně poznáte pana Blackstonea. Kvůli tomu cestování nejspíš přijede později.

Představím vás jak jemu, tak i ostatním, jakmile všichni přijdou do práce. Dáte si kávu, drahoušku?“ Frances, má přímá nadřízená, mávla rukou ke kuchyňce.

„Ano, prosím. Musím se ještě setkat s tolika lidmi, než budu znát všechny, kdo tu pracují.“ Několik zaměstnanců vždy odjelo na dlouhotrvající služební cesty, takže se nikdy nestalo, že by v Londýně byli přítomni všichni.

„Žádný problém, drahá.“

Frances mi podala hrnek s kávou a já si do něj vhodila další kostku cukru.

„Doufám, že jim budu připadat na tu práci vhodná, Frances.“

„Ach, jistě, drahá. Děláte svou práci velmi dobře, takže jsem si jistá, že Ethan bude potěšen, až zjistí, že máme ve firmě někoho s vašimi schopnostmi. Obzvlášť teď, když je tolik mezinárodních zakázek.“

„Díky. Moc se mi tu líbí. Už mám skoro hotovou smlouvu pro italský konzulát a na těch dalších začnu pracovat vzápětí.“

„Jste poklad, drahoušku,“ opáčila Frances a odešla z místnosti i se svou kávou.

Vrátila jsem se zpět ke své práci a byla jsem zabraná do překládání a telefonních hovorů, když přes recepci prošel ten nejpohlednější muž, jakého jsem kdy viděla. Pohledný vlastně není to správné slovo, byl spíš okouzlující. Měl tmavé vlasy, modré oči, byl vysoký, dobře stavěný a působil seriózně. Choval se, jako by mu to tu patřilo. Vtom se mi rozsvítilo. Tohle byl Ethan Blackstone. Jemu tohle místo skutečně patřilo.

„Ránko,“ pokynul mi na pozdrav a přejel mě pohledem.

„Dobré ráno, pane,“ odpověděla jsem. On mezitím vyťukal kód ke dveřím a vešel do hlavního podlaží.

Vydechla jsem a doufala, že jsem prošla šéfovým zkoumavým pohledem. Tahle práce mě skutečně uspokojovala a já chtěla udělat dobrý dojem.

Když je hezké počasí, ráda si beru oběd ven a jím ho na dvoře. Pokud mi zbude čas, vytáhnu čtečku a chvíli si čtu. Miluju beletrii všech žánrů a zjistila jsem, že když si koupím

populární knihy v cizích jazycích, pomáhá mi to zlepšovat slovní zásobu. Právě teď jsem si užívala Nespoutaného milence od J. R. Wardové ve španělštině a byla jsem uchvácena bojem upírů o přežití v moderním světě, když najednou někdo obsadil místo na lavičce vedle mě.

„Ahoj, krásko, co jsi mi dneska přinesla?“ Zaťukal prstem na mou květinkovou krabičku s obědem a podíval se do ní.

„Bože, Denny, copak nikdy nepřestaneš?“

Sebral mi hroznové víno a dal si ho do úst. „Proč bych měl přestávat? Konečně jsi zpátky v Anglii a očividně pracuješ někde poblíž, protože vycházíš z téhle budovy, když jdeš na oběd.“ Kývl hlavou směrem k místu, kde sídlila Blackstoneova agentura.

„Protože nemám zájem?“ ušklíbla jsem se na něj.

„No tak, kotě, nebuď tak nemilosrdná. Jenom tě chci vytáhnout ven a strávit s tebou pár příjemných chvilek. Jako vzpomínku na staré časy. Co tomu říkáš?“

Odložila jsem elektronickou čtečku a trpělivě jsem se na něj zadívala. „Už asi podesáté ti, drahý Denny, opakuju, že ani omylem. Díky za pozvání.“ Ani kvůli starým časům, ani kvůli novým časům, ani kvůli budoucnosti. My dva už spolu nikam nepůjdeme.

Bože, dokázala jsem si představit, co asi zamýšlel, když říkal, že se mnou chce strávit pár příjemných chvilek. Ne. Prostě ne. Neměla jsem v úmyslu vrátit se k bývalému příteli, který mě podváděl s nějakou děvkou v aleji za hospodou.

I když jsem návrat nikdy nezvažovala, musím přiznat, že mě Denny Tompkins překvapil tím, kde skončil. Vsadila bych se, že ho zavřou do vězení. Ale podle toho, co říkal, ve vězení nikdy nebyl. Pracoval ve firmě svého otce, která se zabývala dovozem. Sice jsem si představovala, jaké nezákonné zboží dovážejí, ale pořád to bylo lepší než pouliční prodej drog, o kterém jsem byla silně přesvědčena, že dřív dělal. Možná pořád dělá. Kdo ví? Od

té doby, co mě spatřil obědvat na dvoře – což bylo druhý den, co jsem byla v práci – mě neustále pronásledoval.

„Prozradíš mi konečně, kde pracuješ, kotě?“

„Přestaň mi říkat kotě, a ne, neřeknu. To, co děláš, se nazývá omezování osobní svobody, Denny. Musíš s tím přestat.“

Ušklíbl se a naklonil hlavu na stranu. Tmavé vlnité vlasy mu spadly přes obočí. Slušelo mu to. Možná byl jenom grázlem v obleku, ale i tak se mi docela líbil.

„Jsi tak krutá, Elainičko. Co se stalo s tou sladkou malou holčičkou, kterou jsi byla, když jsme spolu chodili?“ Položil mi ruku na koleno. „Bylo nám spolu dobře.“

„Ta holčička už vyrostla. A dávej si pozor, jak se mnou mluvíš, a přestaň na mě sahat,“ vyprskla jsem rozhodně a odstrčila jsem mu ruku z mé nohy.

Vzpomněla jsem si, jak byl poté, co Neil odjel do Afghánistánu, neodbytný. Než jsem odcestovala do Itálie, nemohla jsem se ho zbavit. Nakonec musel zakročit Ian a přimět ho, aby mě přestal obtěžovat a pochopil, že se k němu nechci vrátit. Chtěl mě zpátky do postele, na ničem jiném mu nezáleželo. Denny byl vytrvalý, ale příliš hloupý, aby pochopil, že Neilovo místo nedokáže zaujmout žádný jiný muž.

Ne, tohle místo zůstane už navždy prázdné.

„Tak jo. Uvidíme se zítra, kotě.“ Naklonil se a vtiskl mi letmý polibek na tvář. Sáhl do mé krabičky s obědem a ukradl mi další kuličku hroznového vína. Pak se vytratil. Protočila jsem oči v sloup a pokusila jsem se znovu začíst do knihy. Hlavou se mi honily myšlenky, proč k čertu pracuju na stejném místě jako můj bývalý přítel Denny Tompkins. Očividně nemám štěstí.

S tou myšlenkou jsem vzdala snahu začíst se do dekadentní knihy o upírech a sbalila jsem si všechny věci. Místo čtení jsem vyrazila k novinovému stánku pro zahraniční tiskoviny. Čtení zpráv v italštině nebo francouzštině mě udržovalo v obraze ohledně zahraničního dění, což bylo mnohem lepší než jen obyčejná beletrie.

„Dvě libry padesát,“ ozvala se Muriel, prodavačka v novinovém stánku na rohu. Muriel byla docela svérázná osoba. Vypadala jako kombinace bezdomovkyně a cikánské věštkyně, která umí

předpovídat budoucnost. Měla úchvatné zelenooříškové oči, naprosto odlišné od jakýchkoli jiných očí, jaké jsem kdy viděla. Prostě úžasné.

„Tady máte, Muriel, drobné si nechte,“ podala jsem jí pětilibrovku.

„Ste anděl, žehnám vám,“ blýskla na mě hrozivým zubatým úsměvem.

„Dejte mi svou dlaň, děvče. Povim vám, co vás čeká.“

Uchopila mou ruku a pozorně se na ni dívala. Křivým prstem mi přejela po linkách na dlani a cosi mumlala. „Život. Zdraví… Láska.“ Její překrásné oči se střetly s mými, když vyřkla to poslední. „Vstoupí vám do cesty láska, děvče. Vstoupí vám do cesty opravdová láska.“ Znovu se usmála.

Murielino prohlášení mě vyděsilo. Odtáhla jsem od ní ruku, zamumlala jsem rychlé „děkuju“, popadla jsem své noviny a kvapně odcházela pryč. Byla jsem si jistá, že se mě jen pokouší přesvědčit o svých věšteckých schopnostech.

Vážně? Přijde za mnou opravdová láska, jo? Chtěla jsem se rozesmát, ale nešlo to. Slova, která Muriel vyřkla, byla

naprosto směšná, protože jsem věděla, že její předpověď je jeden velký omyl. Už jsem poznala opravdovou lásku. A tomu muži jsem před dlouhou dobou řekla… aby se ke mně nepřibližoval.

Když jsem se vrátila z oběda, Frances mě pomocí komunikátoru požádala, jestli bych mohla přijít do kanceláří vedení firmy a přinést hotové překlady.

Je to tady. Firemní porada. Snažila jsem se potlačit vzrůstající nervozitu a připravila si, co si s sebou vezmu.

Ve spěchu jsem popadla své papíry a složky a zamířila ke dveřím. Vyťukala jsem bezpečnostní kód Z-A-R-A na přístupovém panelu a dveře se otevřely. Jedna složka se mi však zachytila v rámu a vysmekla se mi z rukou. Ostatní papíry ji následovaly a skončily na zemi u mých nohou.

„No, zatraceně.“

Sklonila jsem se, abych všechno posbírala. Styděla jsem se a zároveň jsem se modlila, aby můj trapas nevidělo moc lidí. Vtom se mi v zorném úhlu objevily dvě mužské nohy.

„Dovolte, pomůžu vám,“ řekl, podřepl si a začal sbírat rozházené papíry, které mi ležely pod nohama.

„Děkuju,“ podařilo se mi vykoktat. Příliš jsem se styděla, než abych mu dokázala pohlédnout do očí, když mi podával hromádku.

Oba jsme vstali. Byla jsem zabraná do uspořádávání složek, takže jsem svému pomocníkovi nevěnovala moc pozornosti, když jsem se představila. „Omlouvám se, jsem Elaina, nová recepč…“

Zvedla jsem zrak k mohutné hrudi a střetla jsem se s očima, které jsem důvěrně znala. Tmavýma, nádhernýma očima, jež mne kdysi propalovaly láskou v našich nejintimnějších chvilkách. S očima, které jsem milovala…

Větu už jsem nedořekla.

Rozbušilo se mi srdce. Ztratila jsem řeč, nedokázala jsem ani přemýšlet. Přestala jsem dýchat a byla jsem tak ochromená, že mi složky znovu vypadly z rukou. Slyšela jsem šustění, se kterým se papíry snášely k našim nohám.

„N-Neile.“

„Elaino,“ vyhrkl překvapeně.

Podle zamračeného výrazu v jeho obličeji jsem usoudila, že ho naše setkání překvapilo stejně jako mě.

15

Do hajzlu! Elaina je naše nová recepční?

Srdce mi uvnitř hrudi poskočilo a trochu klopýtlo. Snažil jsem

se zpracovat tuhle novou informaci. Frances se mi sotva před půl hodinou zmínila, že jsme přijali novou holku. Ani v nejdivočejších snech by mě nenapadlo…

No, vlastně to všechno dávalo smysl. Okamžitě mi došlo, kdo za tím stojí. Jakmile dostanu do rukou její proradný krk, tak tu zrádkyni zabiju. Mamka Morrisonová si to škrcení rozhodně zaslouží. Byl jsem neskutečně rozzlobený.

Ale nejdřív se na ni musím podívat… Naposledy jsem ji viděl před pěti lety. A teď stála tak blízko, že jsem mohl natáhnout ruku a dotknout se jí. Místo toho jsem se chytil za vlasy, sevřel je v pěst a zatáhl tak silně, že to zabolelo.

Teď to bude doslova k zbláznění. Sotva jsem se dokázal držet na uzdě. Má mysl a mé tělo fungovaly ve zcela odlišném režimu, naprosto nezávislé jedno na druhém. Má Elaina – žena, kterou jsem nepřestal milovat, dívka, která mi před lety vzala srdce a kterou jsem s bolestí musel nechat odejít – tu nyní stojí přede mnou a tvrdí mi, že je novou zaměstnankyní v BBA.

Zatraceně! Do hajzlu a ještě dál.

Mé myšlenky byly naprosto ztracené. Pořád jsem tomu nevěřil.

Nevím, kolik času uplynulo, možná celé věky, ano, rozhodně se mi pomátly všechny smysly. Potřeboval jsem skleničku, nebo možná celou láhev, nebo zajít do hospody a opít se do bezvědomí. Cítil jsem, jak mi začíná hlava třeštit bolestí.

„Já… já nevěděla…“ začala. „Nikdo mi neřekl, že… že…“

Nevnímal jsem, co mi říká, protože jsem nemohl. Jenom jsem na ni hleděl.

Takže tu stojí znovu přede mnou. Krásná jako vždycky. Krásnější, než jsem si ji pamatoval. Už ne osmnáctiletá holka, která se snaží najít si své místo ve světě, ale dospělá pětadvacetiletá sebevědomá žena.

Ačkoli z ní právě teď sebedůvěra příliš nečišela. Její půlnočně modré oči mi připomínaly jelena chyceného v záři reflektorů.

Stálo mě nesmírné úsilí, abych se jí nedotkl. Instinkt mi velel, abych se natáhl a objal ji. Chtěl jsem, ale podařilo se mi tu touhu ovládnout. Čekal jsem, jak zareaguje ona. To ona mě tehdy opustila, aniž by mi dovolila, abych jí vše vysvětlil. Rána v

mém srdci byla stále čerstvá, otevřená a odkapávala z ní metaforická krev. Čekal jsem tak dlouho, ještě chvíli to vydržím.

„Co… co tady děláš?“ Její hrdlo se pohnulo, když těžce polkla. Zatoužil jsem přitisknout svá ústa na to místo a ochutnat ji. Prahnul jsem po chuti její kůže, ale víc než to jsem chtěl, aby se konečně vyslovila. Aby se na mě podívala, začala se mnou mluvit a přijala, že chce být v mé blízkosti. Ale pokud jsem o Elaině něco věděl, byla to skutečnost, že se ode mne pokusí znovu utéct.

„Pracuju v BBA jako vedoucí operací,“ odpověděl jsem a pozoroval, jak mi před očima nádherně zbledla.

„Pracuješ tady.“ Nebyla to otázka, ale prohlášení, jako by se o téhle novince pokoušela přesvědčit samu sebe.

A vím, jak se cítíš, miláčku.

Prohrábla si rukou vlasy a schoulila se, jako by se chtěla ochránit. Bylo zajímavé pozorovat její vyděšenou reakci na tu náhlou bombu, která na ni dopadla. Kupodivu mě to naplňovalo štěstím. Pokud instinktivně hledá ochranu před mou blízkostí, pak to znamená, že jí nejsem lhostejný. To je dobře. Jestli je takhle zasažená mou přítomností ona, není to nic ve srovnání s mými pocity. Tak dlouho jsem si přál ocitnout se znovu v její

blízkosti. Tak dlouho. Téměř bytostně jsem cítil, že se mé přání po tolika letech toužení splnilo. Čekal jsem roky. Představoval jsem si, jaké to bude, jestli se potkáme – vzhledem k tomu, že jsem byl pořád nablízku její rodině – ale předpokládám, že jsem se na to shledání nikdy nemohl dostatečně připravit. A už vůbec ne na takovéhle setkání. Budeme spolu pracovat ve stejné firmě? Bože, Ježíši i všichni svatí!

Cítil jsem se ochromený.

Rozhodně jsem ochromený byl, když jsem jí odpověděl. Nebyl jsem si ani trochu jistý, jak jí to říct. Stála přímo tady, přede mnou.

„Pracuju tu od založení téhle firmy. Už pět let.“ Pomalu jsem přikývl a snažil se udržet si chladnou hlavu. „Sloužil jsem s Ethanem ve speciálních jednotkách.“ Rozhodil jsem rukama. „Jo, a tohle všechno na mě čekalo, když jsem se vrátil domů z války.“

Ale ty jsi na mě nečekala, že, Elaino? Umím být parchant, když chci, a musím říct, že jsem si tak právě připadal. Do hajzlu, ale měl jsem na to nárok, když jsem musel čelit tomuhle chladnému, formálnímu setkání. Znal jsem ji už tak dlouho, a přesto naše setkání po tak dlouhé době proběhlo v nepříjemném tichu a odtažité vzdálenosti. Ale to je ten problém, že ano? Ta část života, kterou jsme strávili spolu. A všechny ty následující roky, které jsme žili v odloučení.

Celá ta situace byla pěkně podělaná. Ale já byl na takové stavy ve svém životě zvyklý. Už se mi toho za všechna ta léta stalo hodně, co bych pojmenoval stejně. Ani si nevzpomínám, kdy by se mi takové věci neděly. Kromě času stráveného s Elainou. Ten byl dobrý. Alespoň kromě toho posledního dne. Náš rozchod mě málem zabil.

Doufal jsem, že nějak zareaguje. Že něco udělá.

„Ach, tak jo…“ Mrkla na mě, ale vzápětí uhnula pohledem. Rozhodně ji naše setkání překvapilo. Dobře. Zase dobře.

Všiml jsem si, jak se trhaně nadechla, a vzpomněl si, jaké to bylo, když se pode mnou zmítala na vlnách orgasmu. Chvíle při milování, kdy se pode mnou chvěla. Těsné sevření její kundičky, když jsem do ní vrazil svůj penis…

Nemohl jsem si pomoct a řekl jsem: „Vypadá to, že budeme kolegové, Elaino.“

„Ach… jo.“ A pak udělala něco, co jsem nečekal. Kousla se do spodního rtu a nepatrně ho vtáhla do úst. Tváří jí přeletěl záblesk nelibosti, jako by zažívala bolest. Alespoň tak mi to přišlo. Vyvolalo to ve mně pocit malého vítězství. Komentář o tom, že budeme kolegové, byl z mé strany hloupý, ale zpátky už ho nevezmu. Navíc to byla pravda, i když mi to nečinilo žádné

potěšení. Protáhla se kolem mě. „Frances na mě čeká v kanceláři… Budeme procházet smlouvy, co jsem právě přeložila…“

„Tyhle smlouvy?“ ukázal jsem na podlahu.

„Zatraceně.“ Znovu se sehnula a začala papíry sbírat. Krátká černá sukně se jí při tom pohybu vyhrnula nahoru po nohách. Rozhodně byla v rozpacích a zrudla.

Na ten ruměnec můj pták zareagoval skoro okamžitě. Jako za starých časů. Sklonil jsem se, abych jí zase pomohl, a zachytil jsem závan jejího parfému. Ta vůně mě okamžitě přenesla zpět do doby před šesti lety. Jako by to bylo včera. „Myslíš, že budeš schopná Frances ty složky donést sama, nebo tě mám doprovodit?“

Prudce se nadechla, když uslyšela můj komentář. Vytrhla mi z ruky poslední papíry a založila je do šanonů. „Tentokrát už to zvládnu, děkuju,“ ušklíbla se sarkasticky.

„Tak hodně štěstí,“ popřál jsem jí, vstal a podal jsem jí ruku, abych jí pomohl na nohy. „Soustřeďte se, slečno Morrisonová.“ Přinutil jsem se k chabému úsměvu.

Překvapivě mou ruku přijala a dovolila mi, abych ji vytáhl nahoru. Alespoň nějaký kontakt. Ruce. Moje ruka na její. Nechtěl jsem ji pustit. Toužil jsem ji přinutit, aby mi vyprávěla, jak

se měla, a aby si poslechla, co jsem prožil já. Zasloužili bychom si to. Oba bychom si zasloužili trochu upřímnosti a pár slov na uzavření, když už nic jiného.

Elaina uvolnila stisk mé ruky a pokusila se stáhnout si sukni dolů, aniž by přitom potřetí upustila papíry. Očividně to byl slušný výkon. Pochyboval jsem, jestli ty složky dokáže donést k Frances do kanceláře.

Přesto jsem si užíval její zoufalé pokusy, stejně jako pohled na její úžasný zadeček, zahalený tou krátkou sukní, když kráčela pryč.

Má sladká Třešinka se mi znovu objevila v životě, ať už se mi to líbí, nebo ne. Věděl jsem, kde bydlí, a že můžu každý den v

práci očekávat její přítomnost. Budu ji vídat a ona se mnou bude muset mluvit, protože jsem její nadřízený. Možná mě bude nenávidět, možná mi nedá další šanci, ale uvidíme, co se stane, ne?

Teď na mě však čekal neodkladný úkol, který zahrnoval vraždu mého nejlepšího kamaráda. Zamířil jsem k výtahům, opustil čtyřiačtyřicáté patro a ve dvaačtyřicátém jsem vystoupil.

Proběhl jsem okolo Ianovy sekretářky, odmávl jsem její překvapený protest a vletěl jsem přímo do Ianovy kanceláře.

Zrovna s někým mluvil, ale já ten hovor okamžitě ukončil. Několikrát jsem stiskl červené tlačítko a odpojil ho.

„Co to, kurva, děláš, Neile?“ Z Ianových očí sršely blesky. „Měl jsem pracovní telefonát, chápeš to?“

„Jo, chápu to velmi dobře, ty hajzle, co se pleteš do cizích věcí. Co tě to k čertu napadlo, přivést Elainu do BBA?“

Ian se uvelebil v kožené židli a složil ruce do klína. Ve tváři měl samolibý a domýšlivý výraz. „Moje sestra potřebovala práci a tohle pro ni byla dokonalá příležitost… ve všech směrech.

Frances, mamka, všichni jsme se shodli.“ Zvedl ke mně tmavě

modré oči, které se tolik podobaly Elaininým, a přišpendlil mě pohledem. „Ty s tím nesouhlasíš, kámo?“

Namířil jsem na něj roztřesený prst. „Souhlasím s tím, že strkáš prsty, kam nemáš. Seš zatracenej kretén, víš to?“

Ian pokrčil rameny, zvedl telefon a znovu vytočil volané číslo.

„Ty mě neurazíš, brácho“

„Co kdyby ses přestal starat o můj život… brácho.“ Byl jsem tak naštvaný za to, jakou hru se mnou sehráli, že jsem věděl, že musím odejít, jinak bych se na člověku, kterého jsem až dosud považoval za bratra, dopustil nějakého ohavného činu. „Jdi do prdele, Iane,“ vyštěkl jsem a otočil jsem se k odchodu.

„Taky tě mám rád, Neile,“ zavolal Ian vesele. „Promluvíme si později v hospodě.“

16

Zabouchla jsem dveře domu, ve kterém jsem vyrůstala, a začala křičet.

„Mami, jak jsi mohla?“ domáhala jsem se odpovědi. Odhodila jsem kabelku na stůl a skopla boty na podpatku. „Věděla jsi, že v Blackstoneově agentuře pracuje Neil, že jo? Nastrčila jsi mě tam. A ten parchant Ian taky.“

„No tak, zlato, nebuď naštvaná, prosím tě. Přemýšlej o tom, jak moc se ti v té práci i za tak krátkou dobu líbí. Je to pro tebe obrovská příležitost. A bez ohledu na to, co se stalo mezi tebou a Neilem, vím, že ho miluješ,“ napomenula mě.

Jo, to ale není žádná novinka, mami. Zírala jsem na svou matku, neschopna uvěřit, že by dokázala udělat něco tak manipulativního. Podrazila mě.

„A Neil se ke mně chová moc hezky…“ ztišila hlas, usrkla si ze sklenice s ginem a tonikem, pravidelného pití okolo šesté hodiny odpolední, a snažila se u toho vypadat nevinně. V tom byla opravdu dobrá.

„Požádal tě Neil, abys mě přiměla zažádat o tu práci? Požádal Iana, aby mě doporučil?“ Pomalu mi začínalo docházet, co mamka řekla, a ucítila jsem nutkavou potřebu někoho seřvat. „Počkej, co to znamená, že Neil se k tobě chová moc hezky, mami?“

Vztekala jsem se, protože jsem měla pocit, že mě hned po návratu z Anglie zradila má vlastní rodina. A Neil. Ale něco mi do té teorie nesedělo. Neil nevypadal, že by mě ve firmě čekal.

Vlastně mi přišel naprosto šokovaný tím, že mě tam vidí. Vsadila bych veškeré své jmění, že mu nikdo neřekl, že najali právě mě.

Najednou mi to začalo dávat smysl. Moje rodina se spikla. Rozhodli se, že nás dají zase dohromady.

To. Se. Nikdy. Nestane.

„Neil byl vždycky milý chlapec, Elaino. Ty sama to o něm víš. Hodně nám pomohl, zejména poté, co tvůj otec zemřel.“ Znovu se napila ginu s tonikem a popotáhla. „On… on se tady pravidelně stavuje, aby viděl, jak se mám, drahoušku. Ale nikdy jsem ti to neřekla, protože mě žádal, abych tě s tím neobtěžovala.“

„Vážně, mami? Co plánuješ dál? Předhodíš mě žralokům? Šokovalo mě, co udělali.

„Ach, nebuď tak melodramatická, Elaino.“

„MAMI.“ Moje matka by mi o melodramatičnosti mohla dávat lekce, ale místo toho mě ignorovala a začala pět ódy na Neila.

„Opravil mi auto. Pomáhal mi, když nám ta hrozná bouřka shodila jilm, co stál před domem. Nevím, co bychom bez Neila dělali.

Vždycky jsem ho považovala za svého syna a vždycky budu, to víš.“ Usrkla ze skleničky a opět mě pokárala pohledem. Za elegantními brýlemi jsem spatřila nadzdvihnuté obočí.

Neuvěřitelné. Zkřížila jsem si paže přes prsa a zírala na matku, jako by jí narostla druhá hlava. Vůbec jsem netušila, jak zareagovat. Otřásla jsem se nevolí a zamířila jsem do koupelny, abych si dopřála pohodlí vany s teplou vodou.

Než jsem zabouchla dveře do koupelny, ujistila jsem se, že křičím tak nahlas, aby mě slyšela: „Minula ses povoláním, mami! Měla jsi být herečka!“

Zatímco se mi napouštěla vana, zavolala jsem bratrovi na mobil.

„Jak se má moje malá sestřička?“ Na druhém konci se ozval veselý hlas. Ze zvuků v pozadí jsem pochopila, že sedí v hospodě.

„Jdi do prdele, Iane.“

„Jo, přesně stejné prohlášení už jsem dneska slyšel…“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ zakřičela jsem na něj a zavěsila.

Během koupele jsem měla čas přemýšlet, aniž by mě cokoli rozptylovalo. Šok z Neilovy přítomnosti byl obrovský. Pořád mě to bolelo.

Rozhodně mě to pořád bolelo.

Vídat se s ním každý den bude neuvěřitelně obtížné. Ach bože,

jak to dokážu? Zvládnu to vůbec? Nechci z Blackstoneovy agentury odcházet, ale možná budu muset.

Došlo mi, že od našeho rozchodu o Neilově životě nevím vůbec nic kromě toho, že respektoval mé přání a nepokusil se mě vyhledat. Přečetl si můj dopis a udělal, oč jsem ho požádala. Jak by mohl opustit Coru, když mu porodila dítě? Věděla jsem, že by toho nebyl schopen, a měla jsem pravdu. Těsně před odletem do Itálie jsem ji spatřila, jak vychází z nemocnice, a to už měla opravdu velké těhotenské břicho. Rostlo v ní Neilovo dítě. Dítě, které nikdy neopustí.

Nevěděla jsem, že po odchodu z armády získal tuhle úžasnou práci tady v Londýně. Vždycky jsem si představovala, že už v armádě zůstane, protože, co vím, dosáhl už na hodnost kapitána.

Po rozchodu jsem řekla matce a bratrovi, že jim nikdy neodpustím, jestli se začnou vměšovat do našeho vztahu nebo mi budou předávat zprávy od Neila nebo o Neilovi. Oznámila jsem jim, že se chystám stát vychovatelkou a že se jim nechci svěřovat s detaily našeho rozchodu. Že nestojím o to, aby se mě na to ptali. Očividně mé přání akceptovali. Teď už vím, že bych nepřežila, kdyby mi chodily informace o tom, jak se změnil Neilův život po našem rozchodu. Nechat ho odejít bylo to nejlepší, co jsem dokázala. Začít nový život bez něj bylo příšerné a hrozné, ale pořád lepší, než nás oba pomalu zabíjet.

Věděla jsem, co k Neilovi cítím. K čertu, vzpomínku na něj jsem si dokonce nechala vytetovat na záda.

V okamžiku, kdy na nás Cora vychrlila tu obrovskou novinu, jsem věděla, že se o Neila nebudu schopna dělit. Ani s Corou, ani s jeho dítětem. Nezvládla bych to. Nejsem dokonalá, ale upřímná, alespoň ve věcech, ve kterých jsem si jistá. Kdybych tu zůstala, zabilo by mě to, nebo bych zahořkla a pomstychtivostí pomalu zničila Neilovu lásku ke mně.

Jeho reakce mi potvrdila, že s ní spal a že dítě je jeho. Nikdy to nepopřel, takže jsem pochopila, že to je pravda. Odpustila

jsem mu. Když s Corou spal, nechodili jsme spolu. Tehdy se vrátil po dlouhé misi domů. To jsem chápala. Ale současně jsem věděla, že Neil by v žádném případě své dítě neopustil. Znala jsem jeho povahu a byla jsem si jistá, že on by svému dítěti nikdy neprovedl to, co jemu jeho otec. Neodešel by od něj.

Postavila jsem se, abych vylezla z vany, a natáhla se pro ručník. V tom okamžiku jsem spatřila v odrazu zrcadla třešňové květy vytetované na mých zádech, na pravém rameni, kde už zůstanou napořád. Proč jsem si je nechala udělat?

Jsem sobecká.

Představovaly malý kousek nás dvou, který jsem si chtěla nechat napořád. Třešňové květy v nebesky modré barvě. Moje vzpomínka. Jenom moje, tu mi nikdo nesebere.

Doufala jsem, že je Neil nyní šťastný. Opravdu jsem mu to přála, ale nic to nemění na tom, co jsem musela udělat pro sebe, abych přežila jeho ztrátu.

Věděla jsem, co jsem věděla. Rozhodně jsem ho nebyla schopna sdílet s Corou, ať už je jejich vztah jakýkoli. Ta holka bude mít u sebe vždycky malý kousek Neila, po kterém bych pořád pošilhávala a tesknila po tom malém kousku, který mi byl ukraden. Rodinný život, který váže Neila s Corou, by jistě

zničil naši lásku natolik, až by nezbylo nic hezkého. Jen bolest v srdci. A krutá žárlivost. A utrpení. Tohle Neilovi nemůžu udělat. Po tom, čím si prošel v dětství, si to nezaslouží.

Nebylo to ode mne hezké, ale s tím dokážu žít. Když přijde na lásku, jsem sobecká. Když přijde na Neila, jsem sobecká. A nedokázala bych unést bolest, kterou bych nám oběma způsobila.

Jeho dítěti bude teď už pět let. Přemýšlela jsem nad ním. Je to kluk, nebo holka? Má tmavě čokoládové oči a plavé vlasy, nebo vypadá víc jako Cora s blonďatými kudrlinkami a světlýma očima? Už ho mamka s Ianem viděli?

Vysušila jsem si vlasy a pověsila ručník. Když jsem si oblékala župan, odhalila jsem pravé rameno a znovu jsem si prohlížela tetování v zrcadle. Byl to skutečně umělecký kousek. Nelitovala jsem toho, a nikdy nebudu. Bude to malý kousek Neilovy lásky bezpečně uchovaný na mé kůži.

Jediný kousek, který mi zbyl.

Přestože jsem toužil Iana zabít, seděl jsem s ním na baru a byl jsem pěkně naštvaný.

Ian odložil telefon a sklonil hlavu. „Všichni mě dneska posílají do háje. Mimochodem, tohle byla Elaina.“

Takže Elaina je taky naštvaná. Dobře, alespoň to vidíme oba stejně. Oběma se nám rozervala země pod nohama. Poplácal jsem Iana po rameni.

„Proč? Proč jsi ji ku… kurva přivedl do BBA…? Proč jsi to udě… lal?“ Čtyři piva a já byl skoro namol. Jediné štěstí, že jsem přišel pěšky, protože bych asi nebyl schopen řídit. „Chceš mě zabít, brácho?“ Zajíkl jsem se další otázkou.

Ian mávl rukou, jako by odháněl bzučící hmyz od hlavy.

„Jste směšní s těmi svými touhami, s tetováními i se ztracenou láskou. Nechceš se přes to už přenést a něco s tím udělat?“ Ian přimhouřil oči a zahleděl se na mě. Alespoň byl méně opilý než já. „Mamka a já už sme se na vás nedokázali dívat, tak sme vám trošku pomohli. Jenom trošičku pomohli, to je celý.“

„Tak to byla pěkná hloupost. Elaina se mnou už nechce mít nic společnýho, a teď spolu má-me pracovat.“

„Tak to se ple-teš. Ona tě pořád mi-miluje. A ty ji taky. Viděl jsem to tetování a jak se chováte, když přijde na toho druhýho.“ Zaťukal si na hlavu a málem si u toho vypíchl oko. „Vidím to.

Vím to.“

Popadl jsem ho za límec trička. „Opovaž se jí o tom tetování říct. Jestli to uděláš, vážně tě pra-praštím, Iane.“

Ianovu tvář zkřivil úšklebek. „Právě teď se chováš jako zkurvenej idiot. Ty o tom nic nevíš, co?“

„O čem to k čertu m-m-mluvíš?“

„Nechám tě, a-ať si na to přijdeš sám, bra-brácho, ale řeknu ti…“ poklepal mi prstem na čelo. „Nejsi jedinej, kdo m-má vytetovanej t-třešňovej kvítek.“

Poslouchal jsem Hendrixe a slova jeho písně mě zasáhla jako cihla do hlavy.

Hudba byla odjakživa mou součástí. Nedokázal jsem si bez ní představit život. Ale nyní slova té písničky dokonale vyjádřila můj a Elainin vztah. Nijak mi to nepomohlo. Bolest ještě zesílila.

Koště pochmurně zametá

roztříštěné střepy včerejšího života, kdesi v dáli pláč královnu zmáhá, kdesi v dáli král bez své ženy vstává a vítr pláče, Mařenko

Ne Mařenko. A vítr pláče… Třešinko.

V posledních dnech jsem si od Elainy udržoval odstup. Ona se chovala stejně. Kupodivu mi to nepřišlo tak bolestivé, jak jsem si myslel, že to bude. Její přítomnost po tak dlouhé době byla dost uklidňující. Už jsem nemusel přemýšlet, kde je, jak se má, co dělá a s kým chodí. Konečně jsem na ty otázky znal odpovědi.

Na druhou stranu to vyvolalo další otázky.

Ianovo opilecké vyznání ve mně vyvolalo hodně zvědavosti. Podle toho, co říkal její bratr, má Elaina někde na těle vytetované třešně. Zajímavé. Proč to udělala?

Dokázal jsem přijít na jediný důvod.

Stejný, kvůli kterému jsem si nechal tetování udělat já.

Zalovil jsem v šuplíku a hledal, dokud jsem nenašel flash disk s fotografiemi, které jsem pořídil téměř před šesti lety. Ujistil jsem se, že jsou dveře zamčené, a požádal jsem Susie, aby mi nepřepojovala telefonní hovory. Fotografie se mezitím nahrávaly do formátu prezentace.

Téměř dvě stovky obrázků: třešňové květy, Elaina pod padajícími kvítky, společné fotografie na loďce, detaily modré vážky sedící na třešňové větvičce. Zejména na ty poslední jsem vzpomínal.

Dokonce jsem si jednu vytiskl a předal ji tatérce jako vzor pro mé tetování.

Přímo na mé hrudi, v místech, kde mi tluče srdce, od té doby už napořád bude sedět modrá vážka mezi třešňovými květy.

Prohlížel jsem si řadu obrázků, jeden po druhém, vzpomínal jsem si na všechno, co se událo při fotografování. Opět jsem ucítil zvláštní pocit. Domníval jsem se, že už jsem na tyhle okamžiky zapomněl, nebo že jsem je alespoň ukryl tak hluboko, že si je nebudu moci vybavit. Ale nebylo to tak. Obrazy, zvuky, emoce, to všechno vyplulo na povrch tak rychle, jako by náš víkend v Hallborough proběhl teprve nedávno.

Pokračoval jsem v procvakávání stále rychleji, dokud jsem se nedostal k fotografiím, které jsme pořídili po návratu domů.

Má ruka se zastavila uprostřed pohybu. Nebyl jsem schopen odtrhnout oči.

Elaina. Nahá v mé posteli. Oči upřené do mých. Hlava nakloněná na stranu. Její nádherné, rozpuštěné vlasy. Dokonalé tělo, tak hebké a vyčerpané z doteků, polibků a z milování, jež se odehrálo chvíli předtím.

Zeptal jsem se jí, jestli si ji můžu vyfotit, abych si mohl vzít ty obrázky s sebou, a ona velkoryse souhlasila. Přišlo mi zvláštní, že sotva pár hodin poté náš společný čas skončil tak srdcervoucím způsobem. Moment v čase, zachycený na fotografii, mi připomněl, jak se mi celý život rozpadl pod rukama.

Kliknul jsem na další obrázek. Velmi dobře jsem si uvědomoval, že jsem nahou Elainu vyfotil víckrát než jednou.

Bože, byla tak nádherná. A stejně nádherná je i teď, když sedí ve stejné budově, kde pracuju já.

Kdybych chtěl, mohl bych opustit kancelář, dojít na recepci a spatřit ji na vlastní oči. Mohl bych ji pozvat na večeři nebo na oběd. Mohl bych se k ní přiblížit natolik, abych ucítil nebesky omamnou vůni jejího parfému, šamponu z jejích vlasů nebo

čehokoli jiného, díky čemu tak překrásně voní. Mohl bych slyšet její hlas, když by mi odpověděla na otázku. Dokonce bych mohl natáhnout ruku a společensky přijatelným gestem se jí dotknout.

To všechno bych mohl. Kdybych chtěl.

Místo toho jsem zůstal sedět na židli a dál jsem si prohlížel její nahé fotografie.

A přemýšlel jsem nad tím, že bych si u toho udělal dobře.

17

Na recepci je zvykem obměňovat dvakrát týdně květinovou výzdobu. Před očima se mi rozkládal úžasný pohled na květiny, které připomínaly třešňové květy. Dlouhé větvičky obsypané světle růžovými kvítky ve světle modré váze mě neskutečně rozptylovaly. Je možné, že je zařídil Neil? Jsou tak přesně rozestavěné… Můj šestý smysl mi říkal, že v tom má Neil prsty, ale ruku do ohně bych za to nedala.

Během posledních dnů se mi úplně vyhýbal. Chápala jsem, proč to dělá, ale ani tak pro mě nebylo snadné sedět za stolem a vídat ho a neříct mu nic víc než pozdrav. Cítila jsem smutek, ale netušila jsem co s tím. Neměla jsem ponětí, jak nám oběma tuhle situaci usnadnit. Jenom jsem dumala, co se mu honí hlavou.

Nevšimla jsem si, že by nosil snubní prsten, ale to nic neznamenalo. Mnoho mužů je nenosí. Několikrát jsem byla v jeho kanceláři a neviděla jsem tam žádné rodinné fotografie. Žádná Cora, žádné dítě…

„Tak jak se vám tu líbí? Elaina, že ano?“

Smutné myšlenky přerušil můj šéf, který se nakláněl nad recepcí s kávou v ruce. Blýskl po mně okouzlujícím pohledem.

„Ano, pane Blackstone. Tahle práce mě opravdu baví.“

„Ach, říkejte mi Ethane. Chováme se tu velmi neformálně. Vlastně mi nebude vadit, když mi budete říkat E. A můžeme si tykat.“

Člověk by si myslel, že se mnou flirtuje. Ježíši, můj šéf je vážně fešák. Ženy mu musí padat k nohám.

Nervózně jsem se usmála. „Můj bratr mi taky říká E, ale jenom on.“

„Já vím,“ poklepal si na čelo prstem, „Morrison je tvůj bratr. Je to dobrý chlap, se kterým se dá jít na pivo. Nebo na tři,“ zavtipkoval.

„Jo, to je přesně můj bratr. Vždycky ochotný zajít s kýmkoli do hospody.“

„Nikdy není dobré pít sám,“ konstatoval můj šéf tiše.

Přikývla jsem a usmála se. Netušila jsem, jak jinak bych měla zareagovat.

„Jenom jsem tě tu chtěl osobně přivítat a říct ti, že jsem o

tobě a o tvé práci zatím neslyšel nic než samou chválu. Pokračuj v tom, Elaino. A prosím, kdybys cokoli potřebovala, neváhej se

na mě obrátit, ano?“

Vřele se usmál, ale díval se na mě o něco déle, než aby šlo o pouhé vlídné uvítání.

Jo, rozhodně šlo o pozvání. Jediné, co musím udělat, je dát najevo, že jsem nezadaná, a pan Blackstone mi pravděpodobně jen oznámí čas a místo.

„Dobře… ano, pane.“

„Ethane, vzpomínáš si?“ opravil mě s pozvednutým obočím.

„Ethane.“ Usmála jsem se a čekala, až odejde.

Díkybohu se v té chvíli rozsvítila moje telefonická centrála.

„Blackstoneova bezpečnostní agentura, kam vás mohu přepojit?“ Linka byla hluchá, ozval se pouze obsazovací tón. Na panelu se rozsvítil další hovor. Přijala jsem ho.

Ethan zvedl šálek kávy jako gesto na rozloučení a já pokračovala v přepojování hovorů. Naše přivítání skončilo.

Můj šéf vyťukal vstupní kód a vyrazil do prostoru kanceláří. Když se dveře otevřely, všimla jsem si, že Neil stojí přímo za nimi a u ucha drží telefon. Ethan okolo něj prošel a zamířil

přímo do své kanceláře. Neil tam jen postával s kamenným výrazem ve tváři. Zíral na mě škvírou v pootevřených dveřích, dokud se mezi námi nezavřely a nepřerušily náš vizuální kontakt.

„Blackstoneova bezpečnostní agentura, kam můžu přepojit váš hovor?“ Znovu se ozval obsazovací tón a já se zamračila. S telefonními linkami je očividně něco špatně.

Přemýšlela jsem o svém krátkém rozhovoru s Ethanem.

Šéf byl rozhodně zajímavý muž. Kromě toho, že byl pohledný a velmi zdvořilý, uměl se i chovat. Ale něco mi na Ethanu Blackstoneovi nesedělo. Něco, co nepůsobilo ani zdvořile, ani společensky. Sice jsem se cítila v jeho přítomnosti v bezpečí, ale uvědomila jsem si, že tohle je typ muže, který dokáže ženě hodně ublížit, pokud bude dost hloupá a dovolí mu to. Jen neudělat chybu. Neměla jsem v úmyslu stát se tou ženou, a tak jsem se ani trochu nebála. Ale nějaká dívka by se bát měla… někdy.

Vpadl jsem přímo do jeho kanceláře a stanul před ním.

„Ani na to nemysli.“

Ethan se odtáhl a trochu nadzvedl obočí. „Na co?“

„Nejsem slepý, víš,“ ušklíbl jsem se, „viděl jsem tě na záběrech z kamery, jak s ní flirtuješ. Jak jí houpeš ptákem přímo před očima.“

Ethan na mě pohlédl přimhouřenýma očima. „Co to do tebe kurva vjelo, kámo?“

Naklonil jsem se k němu a opřel jsem se rukama o stůl. „Mezi vámi se nic nestane,“ zašeptal jsem mu přímo do tváře. Krk jsem měl napjatý, že jsem se bál, aby nepraskl.

„Myslíš tu novou recepční? Elainu?“ Vykulil na mě oči.

„Přesně tak. Ona je mimo hru. Můžeš to vyřídit i svému ptákovi a koulím.“

„Uklidni se, kámo. Jenom jsem byl zdvořilý.“ Zapálil si jednu cigaretu Djarum Black, co měl tak v oblibě, a do vzduchu mezi námi se vznesla vůně hřebíčku. „Snažil jsem se, aby se tu jako nový zaměstnanec cítila dobře. Nic víc. Do téhle chvíle jsem neměl šanci to udělat.“

Vyfoukl mi kouř přímo do obličeje. Nejspíš proto, že jsem se stále tyčil pár centimetrů od něj. Stejně mi tím nezabránil, abych pokračoval. „Zapomeň na ni, E. Varuju tě.“ Naklonil jsem hlavu na stranu a zkřížil paže přes hruď. Bál jsem se, abych neudělal něco, čeho bych později litoval. „Nech Elainu na pokoji. Nestane se tvou další známostí na jednu noc. Jestli máš chutě, zalov v jiných vodách.“

Ethan se na mě podíval chladnýma modrýma očima. Popotáhl z cigarety.

„Znáš ji. Myslím, že ji musíš znát, protože Morrison je její bratr. Mám pravdu?“

Podařilo se mi přikývnout.

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptal se opatrně.

„Ne, nechci,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Dobře. Tak si tedy alespoň přestaň dělat starosti. Prostě jsem ji přivítal a snažil se chovat mile. Víš, že nezvu na rande své zaměstnance. S podřízenými bych se nikdy nezapletl.“

„Alespoň ne v pracovní době,“ zamručel jsem. Věděl jsem, že Ethan opíchal jednu nebo dvě holky z kanceláře, ale abych byl

spravedlivý, šel jen po těch, které nepracovaly na tomhle patře.

Ethan se zazubil a opřel se v křesle. Cigareta mu visela u rtů.

„Jsi v pořádku, Neile?“

„Ne,“ odtušil jsem a složil jsem se do křesla naproti němu.

Chvilku jsme tiše seděli. Ethan kouřil a já ten kouř vdechoval. Ta vůně mi připomínala Afghánistán a vracela mě do doby dávno minulé i do jiných míst. Do míst, která jsem s Ethanem kdysi navštívil, když všechno bylo jiné. Ethan byl velmi bystrý a bylo mi jasné, že mu to celé dojde během několika vteřin.

„Elaina je ta dívka, že jo? Ta z tvé minulosti, kterou jsi… ztratil těsně před tvou poslední misí.“ Zapálil si další Djarumku.

„Ano. Je to ona.“

Oblékla jsem si kabát a vyhlédla z okna ve čtyřiačtyřicátém patře.

Zatraceně.

Odcházela jsem dnes z práce pozdě a venku už byla naprostá tma. Podzim udeřil v plné síle. Klesly teploty a začalo pršet. Dojít z práce na metro mi nevadilo, ale děsila mě cesta ze zastávky domů. Možná bych mohla zavolat mamce, aby mě vyzvedla autem.

Ale nechtěla jsem to udělat. Šlo o risk, který jsem nemohla přijmout. Moc dobře jsem věděla proč. Moje mamka už v sobě bude mít pár skleniček ginu s tonikem.

Přemýšlela jsem, že bych zatelefonovala bratrovi, ale existovala pouze nepatrná šance, že si ještě neužívá volný páteční večer.

Najednou se však na recepci objevil Neil.

Měl vážný výraz a byl oblečený v kabátu. V ruce držel kufřík. Vypadalo to, že odchází z práce stejně pozdě jako já.

„Vezmu tě domů,“ oznámil a vyrazil k výtahům.

Překvapeně jsem na něj pohlédla. Dnes na mě poprvé od našeho setkání skutečně promluvil a já zbystřila.

Nastoupil do výtahu. Já zůstala osamocená v chodbě.

Po chvilce naklonil hlavu a rukou zadržel zavírající se dveře.

„Tak jdeš?“

„Cože? Ne. Pojedu metrem jako vždycky.“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Nenechám tě jít pěšky v tom zatraceném dešti a ve tmě, Elaino.“

„Zavolám mamce, aby mě vyzvedla na zastávce.“

„Ne, nezavoláš. Oba víme proč. Pojď.“

Nepromluvila jsem, nebyla jsem si jistá, jak bych měla zareagovat. Jeho rozkazovačný hlas mě přitahoval, ale bála jsem se jeho blízkosti. Vnitřek výtahu byl velmi malý. A Neil je tak mohutný chlap. Byl by tam se mnou. Šlo by o zatraceně intimní situaci.

„Nastupuješ, Elaino?“ Netrpělivě trhl hlavou. U výtahu se rozdrnčel zvonek a já spatřila, jak se na panelu červeným neonem rozsvítilo písmeno G, které mi prozradilo, že míří dolů do garáží.

„Ne, díky,“ zavrtěla jsem hlavou. „Opravdu pojedu domů metrem.“ Nechala jsem dveře, aby se zavřely, a nechala jsem Neila osamoceného uvnitř výtahu s tím zamračeným výrazem v nádherné tváři, se kterou se už narodil.

Okamžitě jsem ucítila úlevu a na chvilku jsem zavřela oči.

Když se mi přestala třást ruka, přivolala jsem další výtah. Když přijel, ujistila jsem se, že si volím východ na ulici, protože jsem měla dojem, že Neil dnes na mém odvozu domů možná bude trvat.

Věděl toho o mně příliš. Znal zastávku, na které vystupuju, a jak daleko to odtamtud mám domů. Byl si vědom, že má matka pije

a že pro mě nebude moci přijet. A zcela správně předpokládal, že Ian bude v pátek večer vysedávat v hospodě. Neil věděl všechno.

Elaina představovala živoucí důkaz toho, že je možné chtít někoho chránit a zároveň uškrtit. Samozřejmě pouze metaforicky. Společně s dalšími věcmi, nad kterými bych mohl přemýšlet, že bych jí provedl.

Pane na nebi, zešílím, jestli ji během několika minut neposadím do svého auta.

Od té doby, co mě opustila u výtahů, mi začal závod přes celé město. Potřeboval jsem dojet na její výstupní stanici dřív než metro. Vzhledem k zácpě, která tradičně v pátek večer blokovala dopravu, to nebylo vůbec snadné. Ještě k tomu ten déšť a

skutečně hnusné počasí. Pomyšlení na to, že bych ji mohl uškrtit, mi najednou přišlo jako docela dobrý nápad. Buď ji uškrtím, anebo ji budu líbat tak dlouho, dokud nepřestane dýchat.

Ale já měl v ruce trumf. Zavolal jsem její matce a chvilku jsem s ní tlachal – hned poté, co jsem ji ujistil, že Elainu vyzvednu a v pořádku dovezu domů. Mamka Morrisonová mě pořád milovala, i když její dcera už ne.

Jasně, věděl jsem, že kvůli tomu bude Elaina prskat, ale bylo mi to jedno. Může se přidat do klubu všech lidí, co jsou na mě naštvaní. Celý minulý víkend jsem strávil tím, že jsem z téhle podělané situace šílel. Bude se s tím muset vyrovnat. I se mnou.

Náhle jsem ji spatřil. Vyrazila záplavou kapek se skloněnou hlavou domů. Tyhle nohy bych poznal kdekoli. Ani za sto let by můj mozek nezapomněl, jak vypadá.

Blikl jsem na ni světlomety a zajel k chodníku. Překvapeně zvedla hlavu a vytřeštila oči.

Otevřel jsem dveře na straně spolujezdce.

„Nastup si.“ Stála bez hnutí, déšť jí přilepil smáčené vlasy k obličeji, a propalovala mě rozzuřeným pohledem.

„Volal jsi mé matce, Neile?“

„Jo, a teď si nastup do auta,“ štěkl jsem na ni, připravený vylézt z auta a vtáhnout ji dovnitř násilím.

„To bylo pěkně hloupé,“ zaječela a máchla rukou.

„Ne tak hloupé jako vyrazit domů pěšky v prudkém lijáku uprostřed zatracené noci!“

Otočila se a šla dál.

Začal jsem mít před očima rudo a udělal jsem to jediné, co mě napadlo. Vyjel jsem roverem na chodník a zablokoval jí cestu. Dívala se na mě, jako by mi chtěla utrhnout koule a nakrmit s nimi svého krokodýlího mazlíčka. „Co to s tebou je, Neile?“ zavřískla.

„Chováš se jako tvrdohlavá husa,“ vyštěkl jsem na ni a ukázal na prázdné sedadlo. „Koukej posadit tu svou vzdorovitou prdelku do TOHO ZKURVENÉHO AUTA!“

Poslechla.

Uvnitř roveru bylo ticho, slyšel jsem, jak dešťové kapky dopadají na čelní sklo. Ve vzduchu byla cítit zemitá vůně vody spolu s vůní jejích vlasů a vlhkého kabátu. Myslím, že jsme oba byli v šoku.

Jsem si docela jistý, že jsem nikdy na nikoho tak hlasitě nekřičel. Začínaly mě ovládat extrémní emoce. Já vždy býval ten, kdo si v kterékoli situaci udržel chladnou hlavu. Vůbec jsem se nepoznával.

Pohlédl jsem na Elainu. Seděla vedle mě s pažemi zkříženými na hrudi, z vlasů jí kapala voda a oči upírala přímo dopředu. I když byla mokrá jako myš, uvědomoval jsem si, jak je překrásná.

Její blízkost mě fyzicky bolela, protože ačkoli seděla vedle mě, byla tak vzdálená, a já netušil, jak ji přimět, aby znovu vstoupila do mého života.

V kapse kabátu jí zazvonil telefon. Když si všimla, kdo volá, protočila panenky.

„Jo, mami, jsem s Neilem. Veze mě domů,“ odmlčela se a poslouchala. „Řeknu mu to. Jo. Ahoj.“

Nedokázal jsem si představit, co se jí honí hlavou. Nemluvila, ani se se mnou nehádala, jenom seděla na předním sedadle mého auta. Velmi tiše.

Natáhl jsem se pro pás, abych ji připoutal, a všiml si, že se chvěje.

„Jsi promrzlá.“ Zapnul jsem topení a sjel jsem z chodníku. Natočil jsem kola rovně a zaparkoval vedle obrubníku. Stěrače se na čelním skle metodicky pohybovaly tam a zpět.

„M-mamka chce, a-abys zůstal na večeři,“ vykoktala nevýrazně, pořád upřeně hleděla do temné, deštivé noci.

Ale co ty, Elaino?

„Omlouvám se, že jsem na tebe křičel,“ poznamenal jsem tiše.

Přál jsem si, aby se na mě podívala, ale neudělala to… asi toho po naší hádce nebyla schopna.

A tak jsem prostě seděl a díval se na ni. Topení v autě se rozjelo a vzduch se každou minutu oteploval.

„To je v pohodě,“ řekla nakonec a otřela si prsty jednu stranu tváře. Plakala?

„Elaino, podívej se na mě, prosím.“ Čekal jsem. Čas mezi námi se nadobro zpomalil.

Otočila ke mně hlavu. Chvěla se jí brada, jako by se usilovně snažila, aby se nezhroutila.

„Nevěděla jsem, že tam pracuješ. Kdybych to věděla, nešla bych tam. Ušili to na mě a já nechci, aby sis myslel, že jsem to udělala záměrně…“

Umlčel jsem její vodopád emocí dvěma prsty, které jsem jí přitiskl na rty. „Já vím. Já vím, že za to můžou oni, a ne ty. Nedělej si kvůli tomu starosti.“

Když jsem se jí dotkl, ztuhla. Působila tak křehce, jako by se mohla každou vteřinou rozpadnout.

Ač nerad, odtáhl jsem ruku. Toužil jsem ji chytit za zátylek a přitáhnout k sobě. Pořád jsem ji chtěl. I přes to, co se mezi námi stalo, přes všechny ty zrady a opuštění. Mému srdci na tom nezáleželo. Byla tady. Moje Třešinka seděla přímo vedle mě.

18

Neil mě vezl domů. Byla jsem ztuhlá a nemohl za to déšť. Správné slovo, které vystihovalo můj stav po naší hádce na chodníku,

bylo zaražená. Nikdy jsem Neila neviděla tak temperamentního jako dnes. Tak naštvaného. Proboha, vjel autem na chodník.

Odbočil, aby zajel k mému domu, a já sebrala všechnu kuráž a zeptala jsem se:

„Půjdeš dovnitř? Mamka chce, abys šel.“

Otočil se a podíval se mi do očí, pevně sevřel rukama volant. „A co ty, Elaino? Chceš, abych zůstal?“

„No… jestli… jestli je to pro tebe v pohodě, abys zůstal?“ Vypadal, že ho má otázka zmátla.

„Cože?“

Očividně se mi to nechystal usnadnit. Polkla jsem a vyhrkla:

„Jsi ženatý?“

Vytřeštil oči. „Můžeš to zopakovat?“

„Prosím, nenuť mě, abych se ptala znovu.“

Na okamžik se odmlčel, jako by potřeboval najít ta správná slova. „Připadá mi, že jsi trochu mimo. Jsi promočená na kost a máme za sebou hádku, která nás oba rozhodila – ale opravdu ses mě právě zeptala, jestli jsem ženatý?“

„Ano,“ zašeptala jsem.

Ušklíbl se, zavrtěl hlavou a pohlédl ven z okénka. „Ne, nejsem ženatý.“

„Takže s Corou nežiješ?“

Znovu se na mě podíval. „Ech, ne,“ řekl pomalu a zavrtěl hlavou. Jeho rty se částečně pootevřely.

„Proč ne, Neile?“

„Protože nechci, Elaino.“

Žaludek se mi sevřel strachy a znovu jsem ucítila chlad.

„Ale to d-dítě… viděla jsem Coru poté, co jsi odjel. Byla těhotná. Viděla jsem to na vlastní oči.“ Neil na mě upřeně zíral a mě napadla jediná myšlenka. Ach ne. „Potratila?“

„Ne, nepotratila. Má syna.“ Neil se otočil, jako by se na mě už nemohl dívat.

„Aha. Jak se jmenuje?“

„Nevím. Viděl jsem ho jednou a jeho jméno mi neřekla.“

„Ty se… ty se nevídáš se svým synem?“ Tohle nebyl muž, kterého jsem znala. Vůbec ničemu jsem nerozuměla. Proč se nevídá se svým synem a ani nezná jeho jméno?

Znovu se ke mně otočil a odpověděl mi. I v potemnělém autě jsem viděla, že má oči plné smutku. „Nevídám se s ním, protože není můj.“

Roztřásla jsem se po celém těle. V ten moment jsem nedokázala vůbec promluvit. Bála jsem se na něj podívat. Byla jsem vyděšená z toho, co jsem spatřila v jeho očích.

Nevídám se s ním, protože není můj.

„Ale… ale ona řekla… viděla jsem ten snímek od doktora… Nikdy jsi nepopřel…“

Nevídám se s ním, protože není můj.

„Napsala jsem ti dopis. Napsala jsem, že chápu, proč musíš zůstat s Corou…“

Neil zpočátku nereagoval, pouze na mě hleděl se stále temnějším výrazem v očích. Došlo mi, proč je tak naštvaný.

Nevídám se s ním, protože není můj.

„Ach bože,“ připlácla jsem si ruku na ústa a pokoušela jsem se uklidnit vzrůstající paniku, která se mě zmocňovala.

Jako by to mohlo fungovat. Mimovolné reakce, nic víc.

Neil pořád mlčel. Nechal mě, abych všechno řekla za něj. Dal mi spoustu provazu, na kterém jsem se mohla oběsit.

„Jestli to není tvé dítě, proč… proč jsi mi nic neřekl? Nechal jsi mě odejít a neřekl jsi mi… Neile, prosím, řekni, že tohle všechno nebylo jen tak pro nic za nic.“

Cítila jsem, že začínám být hysterická. Pravda na mě dopadla s brutální silou a sotva mi dovolila dýchat.

Nevídám se s ním, protože není můj.

Naklonil se a popadl mě za ramena, přinutil mě čelit mému obrovskému omylu. Sevřel mě pevně a třásl se mnou při každém tvrdém slově, jež mu přešlo přes rty.

„Proč jsi mě opustila, aniž bys mi dala šanci ti cokoli vysvětlit? Odešla jsi ode mě v předvečer mého odletu. Nechala jsi mě jít. Nemilovala jsi mě ani tak, abys mě vyslechla, Elaino? Nestál jsem ti ani za to?“

Zavřela jsem oči. Srdce se mi roztříštilo na tisíc kousků. Uvědomila jsem si, že jsem udělala strašlivou, tragickou chybu a že před ní nemám kam utéct. Co jsem to udělala? Způsobila jsem nám oběma tak obrovskou a zároveň zbytečnou bolest, protože jsem se bála poslouchat a sdílet jakoukoli jeho část s kýmkoli jiným.

Pokoušela jsem se najít slova a po tváři mi tekly tiché slzy.

„Ne, ne, neeee,“ vzlykala jsem, „viděla jsem ji těhotnou – všichni jsme věřili, že je to tvé dítě… I ty jsi tomu věřil…“ Ztratila jsem schopnost formulovat slova do vět. Co bych mu asi tak mohla říct? Jaká slova bych mu mohla nabídnout?

Jen velmi málo. Vlastně asi žádná.

Tehdy jsem u něj nezůstala, abych zjistila pravdu, tak proč by měl nyní věřit čemukoli, co bych mu tvrdila. Vůbec mi nedocházelo, proč je Neil nyní vedle mě, stará se o mé potřeby a vezl mě domů, abych byla v bezpečí. Nic z toho si nezasloužím.

Nejspíš to dělá kvůli mé rodině. Oni ho nikdy neopustili. Já ano.

Promluvila jsem. Nedokázala jsem mu dát víc než jen slova. Pouhá slova. Ucítila jsem v ústech hořkou pachuť – neposkytující útěchu, jen další bolest – když jsem si uvědomila, co tohle všechno vypovídalo o mně, o něm a o dlouhých letech našeho odloučení.

„Stál jsi mi za to, Neile. Stál jsi mi za to. Nedošlo mi to. Já… já… já se tak moc omlouvám…“

Zavřel oči, které na mě až dosud upíral, jako by nedokázal unést tíhu mé lítosti.

Odněkud z hlubin mého těla vyšlehl příval adrenalinu. Vytrhla jsem se mu a utekla z jeho auta. Přímo jsem z něj vystřelila.

Utíkání, v tom jsem byla vždycky dobrá.

Podařilo se mi vpadnout do domu. Ignorovala jsem matčiny komentáře o tom, že bych neměla v noci za bouřky chodit sama domů, i její otázku, jestli si s námi Neil dá večeři. Nevěděla jsem, co jí na to říct.

Doběhla jsem do ložnice. Do své svatyně. Tady se můžu o samotě a v klidu vyplakat. Vymyslet, co budu dělat zítra.

Toužila jsem zavřít oči, usnout a litovat toho, co jsem provedla Neilovi. Co jsem udělala nám oběma.

Jen to přijmout bolelo tak strašně moc, že jsem se bála zavřít oči ze strachu, jaké sny se mi budou zdát, až konečně usnu.

Musím ji vidět, už kvůli sobě. Jsou věci, které ženy jen tak nedokážou přijmout, a tohle byla jedna z nich. Musím ji vidět a

zeptat se jí, proč to udělala. Možná mi to neřekne a pak mě to bude bolet ještě víc, ale musím se zeptat.

Stála jsem na ulici a pozorovala jsem dům v Barnetu. Adresu jsem získala od svého bratra. V tomhle domě žije Cora s manželem.

Nehýbala jsem se, jenom jsem na ten dům hleděla a za chvíli se otevřely dveře a ven vyšla matka s dvěma malými dětmi. Chlapec se jí držel za ruku a holčička seděla v červeném kočárku. Byla to ona. Cora vypadala skoro stejně, možná ne v takové kondici, jako než porodila dvě děti, ale byla to ona.

Následovala jsem je do parku.

Netrvalo mi dlouho pochopit, co bylo naprosto očividné. Že Neil není otcem jejího syna. Obě děti měly tmavě hnědou pleť, která nemohla pocházet z Neilových anglických genů. V jednom okamžiku chlapec přiběhl k lavičce, na které jsem seděla, a začal si tam hrát na písku s hračkami. Byl to pohledný malý klučík, ale rozhodně ne Neilův syn. Otcem tohoto chlapce musel být černoch.

„Myslela jsem si, že jsi to ty.“ Cora si mě všimla a vyrazila ke mně. „Slyšela jsem, že ses vrátila do Anglie.“

Zírala jsem na ni a pronesla jediné slovo. „Proč?“ Posadila se vedle mě na lavičku.

„Proč jsem tvrdila Neilovi, že je malý Nigel jeho? Jsem si jistá, že ten příběh nechceš slyšet.“

„Stejně mi ho řekni,“ opáčila jsem ochromeně. Teď to přijde. Pravda o tom všem, co jsem obětovala na oltář lží a strachu o své srdce.

„Nejsem na to, co jsem udělala, moc pyšná. Mateřství ti změní pohled na celý život. Od té doby jsem se hodně naučila. Ale předtím mi šlo o přežití.“

„O jaké přežití, Coro? O čí přežití?“

„Potřebovala jsem peníze a tehdy za mnou přišel Denny Tompkins. Nenáviděl Neila, protože mu tě odvedl. Řekla jsem Dennymu, že jsem zbouchnutá a bez jakékoli dobré vyhlídky. A že ty a Neil si právě plujete na růžovém obláčku. Nabídl mi obrovskou sumu

peněz, když ukážu Neilovi svůj snímek od doktora a řeknu mu, že dítě je jeho. Udělala jsem to a Denny mi zaplatil.“

„Takže jsem opustila Neila kvůli lži.“ Nebyla to otázka, neptala jsem se. Pouze jsem konečně pochopila, co jsem provedla.

Cora vedle mne mlčela. Nedodala žádná nemilosrdná slova, nevyjádřila radost, sdělila mi prostou a jednoduchou pravdu.

„Dennymu to stejně k ničemu nebylo. Nevrátila ses k němu a o pár měsíců později jsi odletěla do Španělska.“

„Do Itálie… odletěla jsem do Itálie.“ Skoro jsem nepoznávala vlastní hlas.

Cora pokračovala. „To je jedno. Ať už jsi odjela kamkoli, byla jsi pryč, takže tě Denny už nemohl získat zpět. Dlužila jsem Neilovi vysvětlení a udělala jsem to, jakmile jsem mohla.

Dokonce nás viděl jednou v supermarketu a pozdravil nás. Všechno se vyřešilo. Nigel si mě vzal a dva roky po Nigelovi juniorovi

se nám narodila malá Allison. Takže jo, nakonec všechno dobře dopadlo.“

„U mě ne,“ namítla jsem a pozorovala jsem všechny ty hrající si děti v parku a jejich rodiče.

„A proč ses ho na to nikdy nezeptala? Neil by ti řekl to co já jemu, že dítě není jeho.“ Nechápavě na mě hleděla.

Tak prostá otázka. Proč jsem se ho nezeptala? Proč jsem nezůstala a nepokusila se to s ním vyřešit? Proč jsem Neilovi nedala žádnou šanci, aby mi řekl, co se skutečně stalo?

„Já nevím,“ zašeptala jsem.

Viděl jsem všechno. Následoval jsem ji s dostatečným odstupem, zvědavý, jak dopadne její setkání s Corou. Přemýšlel jsem, kam až bude ochotna zajít. Nejspíš jsem se choval jako chorobný parchant, ale sledoval jsem Elainu a neměl jsem v úmyslu s tím přestat.

Díkybohu mi Ian zavolal a řekl mi, kam si myslí, že jeho sestra jde. Chtěla po něm Cořinu adresu a to znamenalo jediné. Elaina si s ní chce promluvit.

Jejich rozhovor v parku mě překvapil. Díky extra vyvinuté čočce, kterou jsem používal při své práci, jsem dokázal odezírat slova z jejich rtů. Překvapilo mě, jak nekonfrontační jejich rozhovor byl. Žádný křik, žádné holčičí hádky kvůli našemu rozchodu.

Žádné tahání za vlasy ani házení rukavic. Nic. Obě se chovaly velmi klidně. Nakonec se Cora zeptala na mě. Vím to, protože jsem z odezírání z jejích rtů zřetelně zachytil slova proč a Neila.

Elaina jí odpověděla krátce, jedno nebo dvě slova. Pak vstala z lavičky a odešla z parku. Všiml jsem si, jak si několikrát otřela oči. Sklopila hlavu v podzimním větru. Dlouhý modrý šál vlál za ní.

Připadalo mi, že pláče, a bylo poznat, že je rozrušená, ale nechal jsem ji o samotě. Nelíbilo by se jí, že jsem ji sledoval. Vadilo by to i mně, kdyby byly karty rozdány obráceně. Oba máme rádi své soukromí.

Sledoval jsem, jak vešla do nejbližší stanice metra a pokračovala dolů na nástupiště.

Nemohl jsem dělat nic jiného než nastoupit do roveru a

odhadnout, kam se rozhodla jet. Napsal jsem Ianovi a požádal ho, aby jí zavolal a zjistil, kde je.

Musím tu být pro ni. Rozhodně tu musím být pro ni. Není žádné jiné místo, kde bych měl být.

19

Slíbila jsem si, že do Závodního koně už nikdy nevkročím. Nikdy. Staly se tam špatné věci. Udělala jsem tady ta nejhorší rozhodnutí v životě. V té malé zastrčené hampsteadské hospodě, mezi lidmi, se kterými jsem tam vyrůstala, jsem toho tolik ztratila a tak málo získala.

Zamávala jsem na Berta za barem, aby mi dolil, a upíjela jsem, zatímco jsem čekala, až se ukáže.

Chvilku to trvalo, ale nakonec dorazil. Podle rachotu jeho motorky jsem poznala, že už přijel.

Vykračoval si ke mně se samolibým úsměvem ve tváři a myslel si, že naprosto přesně ví, proč jsem ho sem dnes pozvala. Ubohý Denny, jak moc se mýlíš.

„Čau, krásko. Musím říct, že mi tvoje zpráva rozhodně zlepšila den,“ zavrkal mi u tváře a posadil se vedle mě.

Lokla jsem si vína a pohlédla jsem na něj. „Vážně? A proč?“

Naklonil se ke mně, dlouhé vlasy mu rozverně sklouzly do čela, a upřel na mě pohled, jenž mu pomáhal stylizovat se do role drsňáka. Během roků, které uplynuly od našeho rozchodu, ho velmi dobře vypiloval. To ale nic neměnilo na faktu, že mě osobně ten pohled nechával naprosto klidnou.

Pousmála jsem se a musela jsem se držet, abych se mu nevrhla po krku a neškrtila ho tak dlouho, dokud by nevypustil duši.

Promluvil ke mně zblízka a velmi tiše. „Vezmu tě k sobě a ukážu ti to, jestli chceš.“

„Ach, pozvání domů… kterákoli jiná dívka by zářila štěstím.“

„Ty můžeš taky, kotě. Jako za starých časů.“

„Za starých časů, Denny?“

„Jo, předtím než jsi odjela, kotě.“ Pohrozil mi prstem. „Neměla jsi odjíždět. Nechala jsi mě tu samotného a odjela sis do Evropy…“

Zatímco Denny blábolil a z jeho pěkných rtů se drala jedna hloupá poznámka za druhou, soustředila jsem se. Veškerá má energie a soustředění se slily do obrovské zuřivosti, která se nějak potřebovala dostat ven. Zabilo by mě, kdybych ji v sobě musela držet. Zpočátku jsem se dokázala ovládnout, počkat na svou chvíli, ale jakmile ta slova řekl nahlas: Neměla jsi odjíždět, ztratila jsem pevnou půdu pod nohama.

Denny měl pravdu. Neměla jsem odjíždět. Utekla jsem od Neila, když jsem měla zůstat.

Když vaše tělo opustí duše, je to zvláštní pocit. Připadáte si rozdvojeně a zvuky v místnosti zní tlumeně. Vaše mysl pluje nad zemí a vy najednou vidíte vše velice jasně. Přesně tohle se mi stalo na baru. Věděla jsem, že se to stane, a vítala jsem změnu své reality s otevřenou náručí.

S naprostým klidem jsem pozorovala, jak se moje tělo mění v něco, co se podobalo animálnímu démonovi, a vrhlo se na Dennyho Tompkinse. Všude, kde jsem se ho dotkla, jsem mu ublížila a cítila se díky tomu spokojeně. Mlátila jsem ho, fackovala,

škrábala, pokoušela jsem se mu vyrvat vlasy z hlavy. Hodila jsem po něm červené víno, kabelku i vše ostatní, co mi přišlo pod ruku.

Slyšela jsem, jak nějaká žena příšerně ječí. Vůbec nezněla lidsky, ale z jejího hlasu byla naprosto jasně patrná bolest a zoufalství.

Nakonec jsem si uvědomila, že to ječím já.

Denny se začal bránit, jakmile se vzpamatoval z překvapení. Odstrčil mě od sebe a já odletěla dozadu a dopadla mezi židle a stoly.

„Táhni ode mě, ty bláznivá děvko!“ zaječel. Tělo měl poseté modřinami a škrábanci od mých nehtů. Z koutku úst mu tekla krev.

„Co to s tebou, kurva, je, ty zatracená děvko?“

„Víš, za co to je! Zasloužil sis to. Zaplatil jsi Coře, aby rozeštvala mě a Neila! Zaplatils jí, aby nám lhala o tom dítěti. Doufám, že shniješ v pekle, ty hnusný, odporný bastarde!“

Zvedl ruku, aby mě udeřil, ale nedostal šanci. Neil se rozmáchl a poslal Dennyho Tompkinse k zemi. Jedinou ránou. Denny zůstal na podlaze Závodního koně ležet naprosto bez hnutí.

Neil mě zvedl a vynesl ven. Posadil mě do svého roveru a vezl nás pryč. Na sedadle spolujezdce jsem se zoufale rozplakala.

S každou slzou, jež mi sklouzla po tváři, mé trápení narůstalo.

Neil se mě na nic nezeptal. Neřekl vůbec nic, pouze mě rychle zkontroloval, jestli nejsem zraněná. „Bolí tě něco?“ zajímal se.

Jenom srdce. „Ne. Jsem v pořádku. Klid po bouři.“

Pak už jsem také mlčela, ani jsem mu nepoděkovala, že si podal Dennyho dřív, než mi stihl ublížit.

Neil mě nechal být a vezl mě domů k matce.

Když jsme dojeli na místo, otevřel mi dveře a pomohl mi ven.

Byla jsem mu vděčná, protože jsem se náhle cítila tak vyčerpaná, že jsem si nebyla jistá, jestli bych se udržela na nohou.

A bylo mi to jedno. Donesl mě dovnitř.

Musela jsem zavřít oči. Tak moc mě bolelo vědomí, že jsem mu takhle blízko, že vnímám jeho kůži, že cítím jeho vůni, a přitom vím, že jsem tohle všechno zahodila. Zahodila jsem to kvůli lži.

Neil mi svlékl bundu a šátek a uložil mě do postele. Sundal mi boty a přikryl mě. Dovolila jsem mu, aby se o mě postaral,

protože jsem byla v tu chvíli fyzicky naprosto neschopna jakéhokoli samostatného pohybu.

Otočila jsem se na bok a zachumlala se do teplé peřiny. Usnula jsem.

Z říše spánku mě probudil zvuk smíchu. Slyšela jsem, jak Neil mluví s mamkou. Jeho hluboký hlas bych poznala mezi tisíci. Byl uložen v mých vzpomínkách, těch nejhlubších, pocházejících z doby, kdy u nás pobýval a kdy jsme byli spolu. Chodil sem velmi často a tolikrát pomáhal vařit večeři, že zvuk jeho hlasu s sebou přinesl závan nostalgie – příjemných, známých a vítaných vzpomínek.

Takže u nás zůstal po té rvačce s Dennym? Nedokázala jsem si představit, proč by to dělal. Možná ho mamka přinutila zůstat na večeři, když včera večer nepřišel.

Nepřemýšlej o včerejšku.

Podívala jsem se na budík vedle postele.

Spala jsem čtyři hodiny. Přemýšlela jsem, co u nás k čertu dělal tak dlouho. Vlastně je to jedno. Nechtěla jsem to vědět.

Rozuměli si a vždycky budou. Má mamka a Neil spolu rádi trávili volné chvíle.

Vylezla jsem z postele a dovlekla jsem se do koupelny. Zatraceně, vypadám jako strašidlo. Jako kříženec křováka a Lily Munster. Mám vytřeštěné oči a bledou pleť.

Chvilku mi zabere, než budu zase vypadat k světu.

Začala jsem s čištěním zubů, omýváním tváře a rozčesáváním vrabčího hnízda na hlavě. Oblékla jsem si tepláky a dlouhý růžový svetr se světle modrým lemováním kolem krku, spodního okraje a rukávů. Byl opravdu hebký a já se v něm mohla celá schovat. Přesně tak jsem toužila vypadat. Stáhla jsem si vlasy do uzlu a obula si své světle modré teplé papuče.

Ve skutečnosti jsem se chtěla na celý příští týden schovat v pokoji, ale znala jsem svou mamku. Ta by mi to nikdy nedovolila. Ne, když jsme měli doma hosta. Vlastně mě překvapilo, že už mě dávno netahá z postele.

„Elaino?“ Zaťukala mi na dveře. My o vlku a vlk za dveřmi.

„Hned jsem venku, mami,“ odpověděla jsem.

Navoněla jsem se parfémem Light Blue od D&G a zhluboka jsem se nadechla.

Je čas skočit mezi žraloky. Nebo spíš zhlédnout mamčinu a Neilovu kulinářskou show.

Následovala jsem zvuk jejich hlasu a došla až do kuchyně. Jaké překvapení. Uvědomila jsem si, že můj vnitřní sarkasmus musí poněkud ustoupit do pozadí. Tohle nebylo ani dobré místo, ani dobrý čas, abych si ho mohla dovolit.

Chvíli jsem je ode dveří pozorovala a poslouchala je. Musím přiznat, že byli docela roztomilí. Neil už dlouhá léta říkal mé mamce mami a ona ho brala jako syna, jako Ianova bratra. Jak jsem vypozorovala, nic se nezměnilo. Oba měli na sobě stejné kuchařské zástěry, mamka držela skleničku ginu s tonikem a Neil Guinness.

Zamířila jsem pro hrnek na kafe a vytáhla ho ze skříňky.

„Jak ses vyspala?“ promluvil mi za zády, když jsem si sypala do kávy cukr.

„Dobře,“ odpověděla jsem a schovala tvář za obrovský hrnek. Usrkávala jsem horkou sladkou kávu.

Mamka přišla ke mně a položila mi ruku na čelo. „Zlato, doufám, že jsi nechytla nějakou strašlivou chřipku. A taky ti nejspíš nepomohlo, jak ses minulou noc procházela v tom studeném dešti.“

Ignorovala jsem její připomínku včerejší traumatické události. Víc už bych toho neunesla. Informace z minulé noci mě dostaly na příslovečný okraj útesu a já byla připravena skočit. Po

rozhovoru s Corou v parku jsem už visela za konečky prstů.

„Neboj se, mami,“ zalhala jsem a políbila ji na tvář.

Vykouzlila jsem ten nejlepší úsměv, jakého jsem byla schopna, a vrhla ho Neilovým směrem. Na všechny strany jsem se pokoušela ukázat, jak jsem šťastná.

„Co to vy dva kuchtíte k večeři? Vypadá to, že tu chystáte nějaký mejdan,“ ušklíbla jsem se. „Vlastně jste mě tím probudili.“

Neil se opřel o kuchyňskou linku a prohlížel si mě. Byl naprosto uvolněný. Měl na sobě džíny a černé tričko s dlouhými rukávy, které měl vyhrnuté až k loktům. Nádherný chlap. Svalnatější a pohlednější, než když byl mladší. Roky dospělosti mu přidaly na

kráse. Vlasy měl světlejší, než jsem si pamatovala. Jako by si odbarvoval konečky. Také jsem se všimla nového tetování na předloktí. Jakmile jsem ho spatřila, okamžitě jsem poznala, co

to je. Podpis Jimiho Hendrixe. Vůbec mě nepřekvapilo, že si Neil nechal něco takového zvěčnit inkoustem na kůži.

Nebylo pro mě snadné ho takhle vidět. Nedokázala jsem se ubránit myšlenkám na to, jak vypadá bez oblečení. A jak vypadal, když se se mnou miloval.

Dobře, tohle už bolí. Důrazně a tvrdě jsem se metafyzicky plácla přes prsty. Už žádné zatoulané myšlenky na minulost ani na to,

od čeho jsem odešla. Nemůžu si je dovolit. Nikdy bych to nezvládla. A mamka s Ianem by mě chodili navštěvovat do blázince, kde bych směla nosit jen těsný bílý plášť omotaný dlouhým páskem.

„Kdyby ses nevzbudila, nespala bys pak v noci,“ poznamenal Neil a usrkl piva.

„Jasně,“ procedila jsem skrz zuby. „Takže, co máme?“ Kroužila jsem okolo trouby. „Ať už je to cokoli, voní to božsky,“ nadechla jsem se.

„Mamčino dokonalé pečené hovězí a brambory,“ odpověděl Neil.

„Zatímco jsi spala, Neil přinesl ten nejlepší kousek hovězího, Elaino. Myslel na všechno, dokonce i na úžasný dezert, který nám připraví,“ řekla mamka vesele.

„Jé, to je milé. Co máš v plánu?“ zeptala jsem se.

„Blázínky.“

„To zní… ehm… zajímavě. Asi.“

Rozesmál se. „Blázínci nejsou nic víc než smažené ovoce zamíchané s čerstvě ušlehanou šlehačkou. Nic složitého, víš? Když to zvládnu já, tak kdokoli jiný taky.“

„A řekni Elaině, jaké ovoce jsi tam dal, drahoušku,“ zašveholila mamka se špatně skrývanou radostí.

„Ach, ano, dlouho jsem nad tím přemýšlel a nakonec jsem se rozhodl pro… třešně.“ Ušklíbl se na mě a stiskl rty k sobě, aby zabránil výbuchu smíchu.

Protočila jsem oči. „Fakt vtipné. Vy dva jste dnes vážně k popukání. Dejte mi na blázínky extra porci ovoce navíc, prosím.“

To obtížné představení jsem nebyla schopna hrát už moc dlouho. Je to legrace, dokud nikdo nepřijde k úrazu, jak se říká. Mohla jsem postupovat po malých krocích, jen dokud nevypadnu z role. Čím víc pozornosti – jemného škádlení, laskavých poznámek, úsměvů a mrknutí oka – mi věnoval, tím hůř jsem se cítila.

Neustále mi tím připomínal, o co všechno jsem přišla. Co už nikdy nebudu mít. Bylo milé, že jsme se k sobě zase dokázali chovat hezky. To podivné napětí už očividně zmizelo, ale co teď s Neilem mezi námi je? Jsme bývalí milenci a současní přátelé? A

jak dlouho tohle vydržím? Práce v BBA bude utrpení. Nejspíš bych se měla poohlédnout po jiném zaměstnání.

Zasáhla mě dokonalá prázdnota a nedostatek motivace najít na takovém vztahu s Neilem cokoli dobrého, ale zase to odplulo.

Později, jakmile jsme snědli večeři a pustili se do třešňových blázínků, které se ukázaly být dost dobré, se legrace proměnila v cosi přímo neskutečného.

„Neile, drahoušku, povyprávěj Elaině o tom úchvatném dědictví.“

„Nejsem si jistý, jestli o tom chce vědět, mami,“ odpověděl a soustředěně se věnoval dezertu, aby se tématu vyhnul.

Okamžitě jsem nastražila uši. Znovu mi došlo, že jsem na celém světě ta poslední, kdo se dozvídá o změnách v Neilově životě. Ale kdo za to může? Vydechla jsem, přikázala chvějícímu se srdci, aby se uklidnilo, a začala jsem si na to zvykat.

„Ano, chci,“ plácla jsem.

„Ano, chce,“ řekla mamka ve stejnou chvíli jako já.

Neilovy oči zněžněly, když se na mě zadíval, a já věděla proč.

Snažíš se zmírnit tu ránu, protože víš, jak špatně s tím vším bojuju.

Znal mě až příliš dobře.

„Ty jsi něco zdědil? Ale po kom?“

„Po prastrýci, kterého jsem nikdy nepoznal. Byl to bratr mé babičky. Neměl žádné žijící potomky a já byl jeho nejbližší pokrevní příbuzný,“ pokrčil rameny. „Nikdo nebyl překvapený víc než já.“

„Kdy se to stalo?“ Hloupá otázka. Víš, že tě odpověď bude bolet.

„Když jsem byl na misi.“ Zavrtěl se na židli. „Právníci museli počkat, než se vrátím domů. Dostal jsem se tam až za několik měsíců.“

Kdybych tu zůstala, mohla jsem mu pomoct, zatímco byl pryč.

„Ano, a tak je Neil hrdým vlastníkem panství ve Skotsku, Elaino. Je to pěkný kousek země, dá se tam lovit a je tam jezero, na kterém můžeš rybařit z loďky. Ian už tam byl před několika týdny s Neilem na lovu. Ta část země je na fotkách tak kouzelná… jo, řekni jí o těch třešňích, drahý.“ Zatímco mamka žvanila o nádherném skotském panství, o němž už všichni na světě věděli,

že jej vlastní – tedy kromě mě ? Neil vypadal docela nesvůj

Odložila jsem lžíci a soustředila se na něj. Věnovala jsem mu plnou pozornost a usmívala jsem se. Nějak jsem vytušila, že mě jeho další slova budou bolet. Občas mívám předtuchy a tahle bude určitě bolestná.

„Na tom panství rostou třešně,“ začal. „Jde o neobvyklé odrůdy kvetoucí dvakrát do roka. Samozřejmě brzy na jaře, ale také na podzim, poté co listí změní barvu a opadá. Začnou kvést podruhé. Říkají jim podzimní třešně.“

To není fér.

Když domluvil, musela jsem zamrkat, abych se nerozplakala. Napadlo mě, že je to velký úspěch vzhledem k tomu, jaká slova právě vyšla z jeho úst a jaký nesla skrytý význam. Kvetou i podruhé.

„To zní moc hezky. Doufám, že někdy uvidím fotky. A gratuluju. Mám radost, že se ti tak daří.“

Přikývl.

Odstrčila jsem židli a vstala od stolu. Myslím, že jsem se usmívala. Zoufale jsem se snažila nedat na sobě znát rozladění.

„Víte… už jsem dneska hrozně unavená,“ přitiskla jsem si ruku na spánek. „Bolí mě hlava a jsem si jistá, že bude lepší, když to vzdám a vrátím se do postele.“

Neil na mě pohlédl oduševnělýma očima. Poslouchal mé blábolení, ale nesoudil mě, nehněval se na mě. V jeho očích jsem spatřila laskavost a pochopení. Už jsem se na něj nedokázala dívat. Moc mě bolelo, že už na mě tyhle oči nikdy nebudou hledět s láskou.

„Mami, Neile, díky za úžasné jídlo. Bylo to vážně ohromné. Dobrou noc.“

Když jsem vstávala, Neil se postavil také. Očividně léta tréninku od babičky jen tak z hlavy nevymaže.

„Bylo mi potěšením.“

Otočila jsem se a opustila jídelnu. Držela jsem se, dokud jsem se neocitla ve dveřích. Vtom jsem uslyšela jeho hlas: „Ať je ti líp, Třešinko.“ Nohy mi okamžitě vypověděly službu. Zapotácela jsem se, jako by mě zasáhl šípem do Achillovy paty. Nebo do srdce. Kdyby mi neřekl Třešinko, zvládla bych to.

Táhni do pekel, Neile McManusi.

20

Celý následující týden se mi Elaina vyhýbala, jako bych přenášel mor. Opatrně jsem ji pozoroval, abych se přesvědčil, jestli dokážu prolomit tu zeď, kterou si okolo sebe vystavěla, ale příliš jsem neuspěl. Mluvila se mnou a to bylo všechno.

Nechával jsem jí věci na stole, když byla pryč. Nabízel jsem, že ji odvezu domů po práci, a doufal jsem, že bych s ní mohl být hodinku nebo dvě o samotě a udělat nějaký opravdový posun vpřed, ale Elaina mi vždy proklouzla ve chvíli, kdy jsem nemohl odejít. Nebo ji odvezl Ian.

Nevzdával jsem to. Doufal jsem v lepší časy.

Viděl jsem, jak zareagovala, když jsem jí řekl o Coře pravdu, která se tolik lišila od toho, v co celá léta věřila. Zasáhlo ji to.

Elaina, co se našeho rozchodu týče, zuřila, zmítala se zlostí a litovala toho, co se stalo. Byl jsem u toho, když se setkala s Tompkinsem, a spatřil jsem, jaká surová zuřivost ji posedla, když na něj křičela, že ví o tom, že zaplatil Coře, aby způsobila náš rozchod. O tom jsem nevěděl, což bylo

pravděpodobně dobře, protože jinak bych teď zcela jistě seděl ve vězení za vraždu.

Ta rvačka v hospodě byla událostí, která všem otevřela oči a zároveň osvětlila, co a proč se před šesti lety doopravdy stalo. Co udělala ona. Co jsem udělal já. Elaina nebyla jediná, kdo se

provinil. Já za ní také nepřijel a nepřinutil jsem ji, aby si vyslechla pravdu, když jsem se ji dozvěděl. Nechal jsem ji věřit lži, protože má pýcha byla tak velká, že jsem nedokázal přijmout, že mě někdo, kdo mě tak moc miloval, nechal prostě odejít.

Jo, jizvy z minulosti jsou pěkně na hovno.

Ale naučil jsem se něco o ní i o sobě. Naučil jsem se, že lítost není nic jiného než hromada sraček. A tak jsem učinil

rozhodnutí, že se v té hromadě hnoje už nebudu utápět ani jediný další den.

Nemohl jsem uvěřit tomu, že ke mně Elaina nic necítí, poté co jsem viděl, jak málem zabila muže, který náš rozchod zapříčinil. Viděl jsem to na vlastní oči.

Optimismus a víra, že mě pořád miluje, mi už nepřipadaly tak směšné.

Jediné, co potřebuju, je přesvědčit ji o tom.

Zkusil jsem několik jemných náznaků, například výzdobu v recepci, ale ani třešňové květy v modré váze očividně nezabraly a nevrátily mi Elainu do náruče. Ani do postele. Ne, na to byla až příliš uzavřená. Ale já věřil, že se dokážeme přenést přes bolest a chyby, které jsme oba udělali. Věřil jsem, že se zase můžeme milovat. Jestli ji mám znovu vtáhnout do svého života, potřebuju rozehrát hru.

A má Třešinka potřebuje trochu postrčit.

Z kraje týdne mi přišlo oznámení z personálního oddělení, abych se přihlásila na plánovaný výcvik v sebeobraně. Podstatou bylo, že všichni zaměstnanci takový kurz absolvují. Jelikož naše firma poskytuje ochranu těm nejvlivnějším osobám, nikdy nevíte, co může napadnout nějakého šílence. Personál tudíž musí projít speciálním školením v sebeobraně, aby byl na případnou krizovou situaci připraven.

Jak příjemné pomyšlení vzhledem k tomu, že můj stůl je první na ráně pro kteréhokoli magora, co vyjede do čtyřiačtyřicátého.

Opravdu by mě měli naučit pár skutečně účinných pohybů.

Při obědě mi Frances vysvětlila, jak taková hodina probíhá a co můžu očekávat. Podívala jsem se na hodinky. Ještě tři hodiny.

Neil se mi celý týden snažil nabízet odvoz domů, ale já mu vždy ukázala záda. Buď jsem ho odmítla, nebo jsem se vymluvila na

Iana. Koupila jsem si dobré boty na chůzi, a když bylo hezky, vystupovala jsem na jiné stanici a domů chodila pěšky. Právě teď se mnou počasí vůbec nespolupracovalo. Pršelo a byla zima stejně jako v tu noc, co jsme se s Neilem pohádali. Vzpomínka na ten večer ve mně vyvolala špatnou náladu, protože mi hned bylo

jasné, že bude zase trvat na tom, že mě odveze domů.

A skutečně. Když jsem se vrátila z oběda, spatřila jsem v příchozí poště zprávu.

PRO: emorrisonova@bba.co.uk

Dnes se mě nezbavíš. Odvezu tě domů. N.

Ušklíbla jsem se, když jsem mu odpovídala na vzkaz, protože jsem měla opravdu legitimní výmluvu. Nehodlám mu dovolit, aby mě takhle šikanoval. Přišlo by mi to docela divné, i kdybych nevěděla, co poslední dobou dělá. Nechával mi kafe a dárečky na stole, když jsem byla pryč. E-maily. Zprávy. Určitě mě sleduje na bezpečnostní kameře, aby věděl, kdy opouštím své místo. A co trochu soukromí, Neile? A co tvůj promarněný pracovní den? Byla jsem z něj docela otrávená.

PRO: nmcmanus@bba.co.uk

Nemůžu s tebou jet. Jdu po práci na povinný trénink v sebeobraně. E.

Sežer si to, pane Suveréne, pomyslela jsem si a stiskla tlačítko odeslat.

Mé vítězství trvalo velmi krátce.

Očividně musel sedět u stolu, když mu e-mail přišel, protože odpověděl téměř okamžitě.

PRO: emorrisonova@bba.co.uk

Tak na tebe počkám, dokud ti ten trénink neskončí.

Jeho odpověď mě vytočila a řekla jsem si, že to tak nenechám už ani vteřinu. Opakovala jsem si to, když jsem opouštěla své místo a procházela dveřmi. Mířila jsem přímo do jeho kanceláře.

Jeho sekretářka Susie se na mě mile usmála, když jsem procházela okolo jejího stolu. Vrátila jsem jí úsměv a pozdravila ji, jako by bylo naprosto normální vtrhnout do Neilovy kanceláře s myšlenkami na vraždu. Za pravdu se není třeba omlouvat.

Vpadla jsem dovnitř.

Zvedl hlavu od monitoru. Pravděpodobně dával dohromady nějaký další rozkaz, který by mi poslal e-mailem.

„Ne, nepočkáš,“ řekla jsem pevně a překřížila jsem ruce přes prsa.

Koutek úst se mu nepatrně nadzvedl, jako bych ho pobavila. Dostala jsem chuť mu vrazit pár facek.

„Ale počkám, rozhodně počkám, Elaino,“ namítl velmi klidně.

Cukalo mu v koutku úst a jeho oči si mě vlídně prohlížely. Od černých podpatků na nohách, přes stehna a celé tělo. V oblasti mých prsou setrvaly o něco déle a pak pokračovaly nahoru, dokud nespočinuly na mém obličeji. Ve výrazu jeho tváře jsem vyčetla čistou, nevázanou touhu po vášnivém sexu. Okamžitě jsem ve vzduchu mezi námi ucítila jiskření a pouhý ten efekt způsobil, že jsem zvlhla mezi stehny a zalapala po dechu. Jestli na mě něco zkusí, jsem odsouzena ke zkáze. Polkla jsem a pokusila se zadržet chvění, abych se mu v kanceláři nezhroutila na podlahu.

On tohle všechno viděl. To není dobré.

„Proč… proč mi tohle děláš, Neile?“

„Co ti dělám? Vadí ti, že tě chci odvézt domů, abys nemusela jít v dešti pěšky?“

„Ano! Ne, chci říct – proč mi děláš tohle?“

„Tohle?“

„Nechovej se jako kretén a nenuť mě to vyslovit.“

„Promiň, kotě, ale právě teď se nemůžu chovat jinak. Co tě tolik štve?“

„Neile… prosím, přestaň. Já… já tohle nevydržím prožívat každý den.“

„Ale to se pleteš, krásko. Vydržíš to.“ Zamrkal. „A pořád jsi mi neřekla, co je tohle, Elaino.“ Naklonil ke mně hlavu a nyní to byl on, kdo si založil ruce.

Nemůžu mu dovolit, aby mi říkal krásko a mrkal na mě. To vím naprosto jasně! Neměla bych tu být.

„No, já čekám.“

Ten parchant se mě chystá přinutit to skutečně vyslovit. Co se to s ním děje?

„Neustále mě sleduješ v práci, jako by ti na mně záleželo,“ zakřičela jsem nakonec. „Jestli… jestli už o mě nestojíš, tak proč se mnou ztrácíš tolik času?“

Ach bože. Opravdu jsem se ho na to zeptala?

Vstal od stolu a vykročil ke mně. Mlčel a jen kráčel kupředu. Nevěděla jsem, co má v úmyslu udělat, až ke mně dojde, ale instinktivně jsem zatoužila utéct. Neil byl bezesporu nebezpečný predátor a já v téhle chvíli připomínala bezmocnou kořist.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se a couvala, dokud jsem zády nenarazila na stěnu. Neil se přibližoval, dokud jsem neskončila úplně nalepená na zdi. Jeho mohutné paže mi blokovaly únik na obou stranách.

„Snažím se ti ukázat, že utíkání už nebude fungovat, Elaino.“ Přitiskl tvář k mému krku a nadechl se. „Mmmmm… cítím, že vlastně vůbec utéct nechceš.“

Panebože.

Zavrtěla jsem hlavou a snažila jsem se vzepřít omámení, které se mě zmocňovalo, jakmile jsem ucítila jeho mužnou, dominantní

vůni. Ta způsobila, že jsem se stala ještě bezvládnější, než kdybych se opila.

„Co ode mě chceš?“ zašeptala jsem mu do zarostlé tváře. Rty jsem měla tak blízko, že bych je nepatrným pohybem mohla přitisknout

k jeho kůži. Nedokázala jsem zadržet zasténání, které se mi vydralo z úst.

Neil sundal jednu ruku ze stěny a klouby dvou prstů se mě dotkl mezi prsy. Pak je pomalu posouval nahoru, dokud se nedostal k mému krku. Pokračoval až k čelisti a nakonec k mým rtům.

Byla jsem tak vzrušená, že bych se pravděpodobně okamžitě udělala, kdyby mi to přikázal. S ním mi nikdy netrvalo dlouho, než jsem dosáhla toho opojného okamžiku vyvrcholení. I přes dlouhou dobu odloučení si na to moje tělo pamatovalo. Pamatovalo si všechno. Velmi dobře.

Zatlačil mi dva prsty do úst. Dovolila jsem mu to.

„Chci tohle, Třešinko.“

Jeho rty se přiblížily k mým. Prsty měl pořád na mém jazyku, zkoumající, vlhké od mých slin.

„Chci, aby tvoje ústa křičela mé jméno, když budu uvnitř tebe a ty se budeš zmítat v orgasmu. Chci tě ve své posteli. Chci s tebou šukat celou dlouhou noc – znovu a znovu – dokud se tomu naprosto nepoddáš – tak jako dřív.“

Vytřeštila jsem oči a najednou jsem byla opravdu ráda, že se tisknu ke stěně, protože bych se určitě zhroutila na podlahu jako bezobratlovec, kdybych se nemohla opřít.

Přesně takovou jsem ji toužil mít. Vzrušenou, nadrženou a poddajnou. Lepší, než jsem si pamatoval. I já byl naprosto ztracen v touze, jen matně jsem si uvědomoval, co jsem jí řekl. Nebo udělal.

Znovu jsem měl svou Třešinku.

Květinová vůně její kůže mě zasáhla natolik, že jsem nemyslel na nic jiného než jak do ní vrazit ptáka. Rozhodl jsem se, že to udělám právě teď a právě tady. S ní, ve své kanceláři. Na pracovním stole, který během několika málo minut proměním na ideální místo na šukání.

Přemýšlel jsem, jakým manévrem ji dostat od stěny tam, kde ji budu moct položit, rozpustit její třešňově zbarvené vlasy a zasunout. Musel jsem ji přimět, aby si uvědomila, co mně už bylo naprosto jasné. Že po mně také touží. Až v morku kostí jsem to cítil.

Ach ano. V mysli se mi spojily všechny přenádherné představy. Jak ji zvedám a táhnu ke stolu. Jak najdu prsty tlačítko a zamknu ty zatracené dveře, aby nás nikdo nemohl vyrušit. Jak si má ústa prolíbají cestu od hrdla až k těm nádherným ňadrům, jež chutnají sladčeji než med. Jak mé ruce vykasají těsnou černou sukni, která obepíná její překrásný zadek. Jak vklouznu mezi její nohy. Jak jí roztáhnu…

Ethan vpadl do mé kanceláře a všechno zničil. Zatracený kretén, kterému na světě není rovno!

„Podívej, co právě přišlo, kámo. Musel jsem ti to přijít říct osobně. Je to vážně úžasné…“ Ethan se zarazil uprostřed věty a vycouval ze dveří. Mumlal přitom něco o tom, že se vrátí později.

Jo, E, přesně to udělej. Možná ho za to zabiju.

Zatímco jsem ve své mysli vykuchal Ethana za jeho nevhodnou návštěvu, Elaině se povedl jeden z jejích nejlepších útěků. Vykvikla, odstrčila mou paži a zmizela. Pokoušel jsem se ji chytit, ale byla příliš rychlá a já ucítil, jak se mi mezi prsty prosmýkla jen látka její sukně. Nic víc.

Má ruka hrábla do prázdna.

Ale pořád jsem ji cítil. Její jemná, květinová vůně, kterou jsem miloval nade všechno ostatní, se pořád rozprostírala v celé místnosti, i když tu už Elaina nebyla.

Došel jsem ke stolu a pomalu se posadil. Snažil jsem se přimět svého ptáka, aby se taky uvolnil, protože právě teď byl tak tvrdý, že bych číslo na personální oddělení mohl vyťukávat ním.

„BBA – personální oddělení, u telefonu Helen. Co pro vás mohu udělat?“

„Helen, tady Neil. Potřebuju vědět, kdo dnes od pěti hodin vede trénink sebeobrany Elainy Morrisonové.“

„To bude Terrence, pane McManusi.“

„Díky, Helen. Potřebuju narychlo povolat pár lidí do akce. Moc jste mi pomohla.“

Vytočil jsem jiné číslo.

„Terrence Shaw na příjmu.“

„Terrenci, tady Neil. Musím ti zrušit lekci sebeobrany, kterou máš mít dnes od pěti s Elainou Morrisonovou. Potřebujeme tě na jinou práci.“

„Tak dobře, šéfe. Jen mi řekněte, kde a v kolik mám být,“ odpověděl Terrence bezstarostně.

Tenhle Terrence je vážně dobrý chlap. Možná bych mu mohl za jeho ochotu zařídit hezkou odměnu k Vánocům.

„Jasně. Přišla zakázka, která má pro dnešní den rozhodně prioritu. Slečna Morrisonová se bude muset přeobjednat na příští týden. Máš pero?“

Ukončil jsem telefonát s Terrencem a opřel jsem se zády do křesla. Byl jsem sám se sebou spokojený. V duchu jsem ocenil svou schopnost plánovat. Naučil jsem se, jak tuhle hru hrát, a musel jsem přiznat, že mít plán je skutečně velmi dobré. Poprvé

od chvíle, kdy se znovu objevila v mém životě, jsem věděl, co mám udělat.

Zkontroloval jsem čas. Dvě hodiny.

Ještě dvě hodiny a pak s ní budu o samotě. Tentokrát nás nikdo nevyruší.

21

Když jsem se vrátila k telefonní ústředně, byla jsem naprosto zmatená, ustaraná a hormony mi lezly i ušima. Odskočila jsem si na záchod, abych se dala dohromady, ale moc mi to nepomohlo.

Věděla jsem dost, abych pochopila, že jsem v pěkném průšvihu a že vůbec nevím, jak z něj ven.

Neil mě chtěl ošukat. V jeho kanceláři. A já bych mu to dovolila.

Co se to s ním k čertu stalo? Připomínal mi jeskynního muže a zároveň řeckého boha a tahle kombinace představovala obrovský problém. Kdyby nás Ethan nevyrušil, nejspíš bychom na to skočili přímo na jeho stole. Ježíši…

Chvíli jsem jen seděla a snažila se srovnat si v hlavě, co se to v Neilově kanceláři právě stalo.

Co tohle všechno znamená? Chce mě mučit?

Očekává, že se s ním vyspím, kdykoli dostane chuť? Je to pomsta za to, že jsem ho před těmi lety opustila? Chová se jako manipulativní parchant a snaží se mě dostat do postele, protože si myslí, že mu to projde?

No, jestli jo, tak je to rozhodně bastard žijící v přeludech a manipulátor. Seděla jsem na židli a zuřila jsem, s každou minutou jsem byla víc a víc naštvaná.

Otevřela jsem svou e-mailovou poštu a začala jsem psát.

PRO: nmcmanus@bba.co.uk

Jestli si myslíš, že ti dnes dovolím, abys mě odvezl domů, tak se šeredně pleteš.

NECH MĚ BÝT.

Trochu jsem doufala, že mu můj vzkaz dojde. Doslova i obrazně. Tohle se už nemůže opakovat. Možná si to uvědomil taky, v té své tupé hlavě, když ho přistihl jeho šéf, jak se snaží svést kolegyni z práce na místě výkonu práce. Nebyla to moje chyba. Za tohle může Neil. Takže on by to měl vysvětlit.

Jakmile udeřila pátá hodina, uklidnila jsem se dost na to, abych se začala soustředit na svou lekci sebeobrany. Možná se naučím nějaké techniky, které budu moci použít proti Neilovi, když se mě znovu pokusí svést v kanceláři.

Pokusí se o to znovu? Už žádné znovu nebude, ty hlupačko.

Přesvědčila jsem samu sebe, že nemůžu přemýšlet nad tím, co by se ještě mohlo stát, protože se musím soustředit na výcvik, který mě čeká. Vyšla jsem ze šatny, která sousedila s tělocvičnou, převlečená a připravená. V pokynech bylo napsáno, že si mám vzít pohodlné oblečení a boty do tělocvičny, takže jsem si přinesla tašku s převlečením.

Vstoupila jsem do hlavní místnosti, kde jsem si myslela, že se mám setkat s instruktorem, s někým, kdo se jmenuje Terrence.

Lekce sebeobrany byly individuální – jeden na jednoho – abychom co nejlépe využili přidělený čas. Když přijde na sebeobranu, tak BBA očividně nešetří.

Bylo rozsvíceno a vzadu byla připravená powerpointová prezentace, ale nikde jsem neviděla živou duši.

„Haló?“ zavolala jsem, ale odpovědí mi bylo jen ticho.

Zamířila jsem k žíněnce uprostřed místnosti a rozhlédla se. Typická tělocvična s posilovacími stroji, šlapacími koly, volnými závažími i nářadím na bojová umění. Pravděpodobně tu trénují i Krav Magu, do které je spousta mých přátel doslova zažraná.

Nijak jsem tenhle koníček nekomentovala, ale věděla jsem, že to není pro mě. Já preferovala chůzi venku, pilates nebo jógu v parku. Bavila mě spíš klidnější forma cvičení než sport, který se provozuje v tělocvičně mezi čtyřmi zdmi.

Uslyšela jsem zvuk otevírajících se dveří. Otočila jsem se.

Nebyl to instruktor Terrence. Neil?

Neil. Oblečený celý v černém, v nylonových kalhotách a funkčním tričku s dlouhým rukávem, které přiléhalo k jeho hrudníku jako druhá kůže.

Pomalým krokem kráčel směrem ke mně a v očích měl znovu ten pohled predátora, který se mě chystá pohltit.

„Změna instruktora. Obávám se, že ti přiřadili mě.“

„Co… co to k čertu má znamenat?“ zakoktala s krásným výrazem zuřivého rozhořčení a naprostého opovržení.

To je dobře. Může to využít jako svou výhodu.

„To snad nemyslíš vážně.“ Překvapeně otevřela ústa.

„Ale ano, trénink sebeobrany pro všechny zaměstnance BBA beru velmi vážně.“

„To jsem neměla na mysli, Neile, a ty to moc dobře víš.“ Dupla si nohou a našpulila rty tím sexy způsobem, který mého ptáka vyburcoval k okamžité pohotovosti. Toužil jsem ta naštvaná ústa líbat tak dlouho, dokud nezačnou nepříčetně křičet rozkoší.

Já, ona – spolu. Jakmile prolomím tu tvrdou zeď, za níž se uzavřela, tak se k ní budu moci dostat a všechno ostatní už nějak vymyslíme.

Pokrčil jsem rameny a zeptal jsem se. „Můžeme začít?“ Natáhl jsem ruku dlaní nahoru a ukazoval jsem jí na místo na žíněnce, kde by měla stát.

„Ne!“ zakřičela. „Vůbec s ničím nezačneme.“

„Jsi tu na povinné lekci, že ano?“ Začal jsem okolo ní obcházet. Otáčela se, aby mě nespustila z očí. „Musíš se naučit sebeobranu.“ Namířil jsem na ni prsty. „Jsem tu, abych tě něco naučil.“ Ukázal jsem si palcem na hruď, pořád jsem okolo ní kroužil a ona se cítila s každou vteřinou nepříjemněji.

Vždycky je dobré mít plán.

„Ale nemůžeš sem jen tak přijít a trénovat mě po tom… po tom, co se před třemi hodinami stalo u tebe v kanceláři!“

„Nevidím tu žádného jiného trenéra, ty ano?“ Rozhlédl jsem se po okolních stěnách, abych dodal svým slovům důraz. „Jsem tu jenom já.“ Zkracoval jsem vzdálenost mezi námi, pořád jsem okolo ní obcházel a sledoval jsem, jak její oči tmavnou. Mé posměšné poznámky ji během vteřiny rozzuří k nepříčetnosti.

„Tohle není správné, Neile, tohle… tohle mi nemůžeš dělat,“ vyprskla.

„Už jsme zase u toho slova, Třešinko. Tohle je pro mě velmi nejasné pojmenování. Myslím, že opravdu potřebuju pochopit, co tím slovem myslíš.“

„Proč se chováš tak krutě? Copak už jsem netrpěla dost, ty sadistický kreténe?!“

„Naštvalo tě to, Třešinko? Chtěla bys mě zmlátit za to, co jsem se ti pokusil udělat v kanceláři?“

Zírala na mě vytřeštěnýma očima a rychle a krátce oddechovala. Pod upnutým tričkem se jí zvedala a klesala nádherná prsa.

Zoufale jsem z ní zatoužil ten kousek oblečení servat a odhalit její ňadra.

Už brzy.

Pořád jsem na ni dorážel. „Rád bych věděl, co by se stalo, kdyby E v té chvíli nepřišel.“ Rozhodil jsem ruce ve znamení kapitulace. „Položil bych tě na stůl a ty bys do dvou minut křičela moje jméno…“

Tvrdě mě udeřila přímo do tváře. Ostrá bolest mě však pouze přiměla pokračovat, abych dokončil svůj plán.

„Zmlkni! Zavři tu špinavou hubu, ty parchante. Proč mi říkáš takové věci? Proč se mi tak krutě posmíváš?“ Rozpřáhl jsem ruce, nastavil jí své tělo, nastavil jsem jí sebe.

„Tak je to správně, Třešinko, pusť to ze sebe. Udeř mě. Zvládnu to. Řekni, co tě na mně tak moc štve. Je to ve mně, že jo? Jsem to já, na koho jsi naštvaná.“

Zaváhala. Ňadra se jí pořád zvedala a slova, která jsem dodal, byla tou poslední kapkou.

„Teď je čas na pravdu, krásko. No tak,“ ukázal jsem si na hruď,

„už žádné lži, žádné utíkání a vzdávání se. Jenom pravda. Řekni to nahlas, abych tě slyšel. ŘEKNI MI TU ZKURVENOU PRAVDU. TEĎ.“

Zasáhla mě do hrudi, do paží i do tváře se vším hněvem rozrušené ženy. Zuřivě se ke mně probojovávala, s každou fackou a kopnutím mi byla blíž.

„Nepřijel jsi za mnou. Měl jsi za mnou přijet do Itálie a říct mi tu zatracenou pravdu. Nechal jsi mě věřit v něco, co nás odloučilo. Milovala jsem tě a ty jsi mě nechal být, místo abys za mnou přijel. TY ZA TO MŮŽEŠ, NEILE.“

Zhroutila se na mě a utrápeně vzlykala. Když konečně vyšla s pravdou ven, chuť bojovat z ní odplula.

Držel jsem ji blízko u sebe a přitiskl jsem si její hlavu na svou hruď. Na své srdce, kde vždycky byla, dokonce i když jsme byli odloučeni. Kde bude už navždy.

„Já vím,“ řekl jsem jí do ucha, aby mě jasně slyšela.

Vzal jsem její obličej do dlaní a zvedl jej k sobě. Tvář mé Třešinky pokrývaly slzy a rozmazaný make-up. Držel jsem ji u sebe a ona se uklidnila a byla tak krásná. Myslím, že tohle byla ta chvíle, kdy jsme se oba ocitli ve stejný čas na stejné

stránce stejné knížky.

„Já vím, já vím, já vím, Třešinko. Udělal jsem chybu. Měl jsem si pro tebe přijet.“

Palcem jsem jí hladil líčka a snažil jsem se ji přimět, aby pochopila, co jí říkám. „Omlouvám se.“

Držel jsem její tvář velmi blízko své, svíral jsem ji pevně v rukách a sklonil jsem své rty k jejím.

Ucukla.

„Dovol mi to, Třešinko. Pusť mě dovnitř,“ zašeptal jsem něžně a má slova byla zároveň prosbou i rozkazem.

Znovu jsem se ji pokusil políbit a tentokrát neodmítla. Její hebké rty se chvěly pod mými v tom nádherném gestu podvolení. Prohloubil jsem polibek. Ukazoval jsem jí vše, oč jsme za ta léta přišli. Ukazoval jsem jí, jak je příjemné cítit v ústech milencův jazyk. Dával jsem jí najevo svou lásku.

V té chvíli se všechno zvrtlo do té míry, že jsem se pochválil za moudré rozhodnutí vypnout v tělocvičně bezpečnostní kamery.

Dovedl jsem nás k čalouněné stěně a opřel jsem ji o ni. Tentokrát mě nic nezastaví. Nic.

Ani ona.

Neilovy ruce byly všude. Jeho jazyk pronikal do mých úst. Tělem se tiskl ke mně. Nemohla jsem dělat nic jiného než mu dovolit, aby si mě vzal.

Hořela jsem plamenem vášně. Jak jsme jeden druhého hltali, opřeni o polstrovanou zeď tréninkové místnosti, má mysl se ztrácela v jeho chuti a vůni.

Vyhrnul mi tričko, a když odhalil má prsa, zavrčel. Hladově. Byl to zvuk plný emocí. Mé bradavky už ztvrdly a znovu zatoužily po doteku jeho úst.

Jakmile jsem ucítila první nádherný dotek jazyka ochutnávajícího mou kůži, hodila jsem v extázi hlavou nazad. Neil sál mé bradavky, lízal je, kousal mě do nich a přiměl mě šílet vášní.

Přitiskl hlavu k mým ňadrům.

„Chci tě,“ vydechl.

„Ano…“ Omámená touhou jsem se vůbec nestarala, že jsme na veřejnosti. Bylo mi to jedno. Nemyslela jsem na nic kromě Neila. Kromě toho, že jsme si znovu tak blízko, jak jen můžeme být.

Trochu se odtáhl a klekl si. Rukama zajel za lem mých cvičebních kalhot a stáhl je dolů. Kalhotky spolu s nimi. Položil rty na pahorek mezi nohama a něžně mě tam líbal, jako by mou lasturku vítal po tak dlouhé době odloučení.

Alespoň mi to tak přišlo. Moje tělo ho znalo tak důvěrně, jak jen to bylo možné, ale nyní jsme se vznášeli ve zcela nové realitě.

„Zvedni nohu,“ řekl a vzápětí mi přetáhl pravou nohavici kalhot i kalhotek přes kotník. Druhou nechal tak, jak byla. Abychom dosáhli cíle, stačilo to.

Neil zase vstal a líbal mě, až jsem sotva popadala dech. Náhle rukou vklouzl mezi moje stehna a stiskl mě.

„Chci tě, Třešinko.“ Vsunul mi dva prsty mezi nohy. „Právě teď a právě tady.“

Prsty mne prozkoumávaly, nořily se do toho vlhka, které vytvořil, aby našly klitoris.

Když se ho dotkl, zasténala jsem slastí. Věděla jsem, že mě v další minutě přivede k orgasmu. Neil pronikal jazykem do mých

úst a prsty hladil můj bod rozkoše, přejížděl po něm tam a zpět,

dokud jsem nezačala křičet a nevyvrcholila. Ústy tlumil moje výkřiky, ale já se vezla na vlně slasti, kterou mi způsobovaly šikovné prsty.

Cítila jsem, jak se druhou rukou pokouší rozepnout si kalhoty a vytáhnout tvrdého ptáka.

„Tady je, krásko,“ řekl a díval se mi do očí, když mi zvedal nohu z podlahy a otevíral si mě. Ucítila jsem hlavičku jeho penisu vteřinu předtím, než ho do mě prudce vrazil.

„Krucinááál,“ zasténal, „jsi tak krásně těsná.“

„Ach bože…“ Když Neil pronikl dovnitř, do míst, kde celá dlouhá léta nebyl, oba jsme ztuhli. Vědomí toho, co se právě stalo, bylo ohromující. Nechala jsem myšlenky odplynout a chytila jsem se jeho paží. Má záda se třela o polstrovanou zeď, jak ho do mě něžně vrážel. Dovnitř a ven. Šukali jsme stále rychleji a tvrději, jeho ústa přilepená k mým, těla propracovávající se k vrcholu, dokud se mé poševní svaly okolo jeho penisu prudce nesevřely.

Když jsem se znovu udělala, zasténala jsem a nebyla jsem schopna jakéhokoli pohybu. Pouze jsem přijímala, co mi opakovaně dával.

Neil na mě upřel své oči a já v tu chvíli ucítila, že i on brzy vyvrcholí. Jeho penis zmohutněl a ztvrdl a pak sebou trhl a nechal se unést vlastním orgasmem.

Čas se zpomalil a vyrovnal. Opřeli jsme se čelem o čelo. Neil ve mně zůstal ještě zabořený, ale tentokrát byl jeho dotek jemný.

Něžně, láskyplně mě líbal. Přišlo mi to krásné a správné, ale jak jsem se pomalu vracela z oblak sexu do reality, uvědomila jsem si, co jsme právě udělali.

„Postavím tě na zem, ano?“

Přikývla jsem a slast nahradily obavy.

Neil ho ze mě pomalu vytáhl a postavil mě na podlahu. Držel mě, dokud jsem nenalezla ztracenou rovnováhu. Tentokrát jsem cítila příliš mnoho vlhka. Došlo mi, že je to víc než kdy jindy, a když jsem se podívala dolů, spatřila jsem, jak mi po stehně stéká

jeho semeno.

„Ach, ne… neměl jsi kondom.“ Sklonila jsem se k podlaze v

zoufalé snaze znovu si obléknout kalhotky a legíny. Cítila jsem, jak ve mně vzrůstá panika. Bála jsem se, co si Neil pomyslí,

nebo co řekne.

Oblékla jsem se a přemýšlela nad tím, že bych utekla ze dveří. Opravdu jsem nad tím uvažovala.

Neil musel naprosto správně odhadnout můj emoční stav, protože po mně hrábl rukou a pevně si mě přitiskl k sobě. „Všechno je v pořádku, krásko. Všechno je v pořádku.“

„Ale… ale nepoužili jsme… a ty ses udělal…“

Neil mě políbil na rty, nejspíš aby mě umlčel. Přesto mi to trochu pomohlo.

„Na tom nezáleží,“ zavrtěl pomalu hlavou, „protože já už se s tebou o kondomy nikdy starat nebudu.“

Začala jsem plakat. Všechny emoce byly příliš silné a já zatoužila po trošce soukromí.

„Já… já se potřebuju osprchovat, ob-obléknout se a vyrazit domů.“

„Tiše, nebuď tak vyplašená. Všechno je v pořádku, Třešinko. Pomůžu ti.“ Hladil mě rukou ve vlasech a snažil se mě uklidnit i slovy.

„Neile?“

„Mám tu jedno místo. Pojď se mnou.“ Chytil mě za ruku a už mě nepustil. Ani tehdy, když přivolal výtah, který nás odvezl zpět do čtyřiačtyřicátého patra, ani později, když jsme přišli do jeho kanceláře a on mě postrčil k zamčeným dveřím, za nimiž se

nacházelo soukromé apartmá. „Tohle je moje a nikdo jiný sem nemá přístup. Jenom já.“

„Můžu se osprchovat?“ zeptala jsem se, nejistá si vším a všemi. Včetně sebe.

„Samozřejmě.“ Pořád držel mou ruku ve své. Přitáhl si ji ke rtům a něžně ji políbil na hřbet.

„Co bude teď, Ne…“

Tvrdě a podmanivě mě políbil na ústa. Jazykem se snažil najít můj, a když uspěl, obklopil ho krouživými pohyby. Sám polibek ukončil. Očividně se mi snažil dát najevo, že přebírá velení nad celou situací.

„Nechám si tě tady.“

„Cože?“ zeptala jsem se ho. Pažemi jsem ho objímala okolo krku a snažila jsem se pevně držet, protože jsem nevěřila vlastním nohám.

Usmál se na mě a zase vyhledal moje rty. Vymínil si další polibek, tentokrát sladký, něžný a pomalý. Moje nohy se ale necítily o mnoho silnější.

„Zůstaneš se mnou. Dnes v noci… v tomto apartmá.“

22

Zaklepal jsem. „Elaino? Je všechno v pořádku?“ Kromě zvuku tekoucí vody se neozvalo nic.

To ticho mě trochu děsilo. Výbušnost našeho opětovného setkání pouze potvrzovala, jak velký problém činilo Elaině srovnat se s tím sexem v tělocvičně a všemi emocemi s ním spojenými. K čertu, i já v sobě měl víc emocí, než jsem byl schopen unést. Ale

hlavně jsem nechtěl, aby o tom moc přemýšlela.

Přílišné přemýšlení je vždycky cesta do záhuby. V tom jsme si mohli podat ruce.

Ne, chtěl jsem být se svou Třešinkou sám a v soukromí, tak jako teď, a jestli by mi to dovolila, ukázal bych jí, jak spolu můžeme zase být.

Pořád jsem se držel svého plánu.

Věděl jsem, co potřebuje, a hodlal jsem se ujistit, že to dostane v plné dávce.

Zhruba po minutě jsem zkusil vzít za kliku a překvapilo mě, že se dveře otevřely. Vešel jsem do koupelny, do oblak páry. Byla tady, seděla ve sprše, zády opřená o stěnu a pažemi si objímala kolena. Vypadala ztraceně a kousala se do spodního rtu. Toužil jsem vsát ten ret do svých úst a líbat ji, dokud by neztratila dech a neměla ani pomyšlení na to, co ji děsí.

Má nádherná dívka mě právě teď potřebovala. Byla tak krásně mokrá a nahá.

Nic jsem neřekl a svlékl se.

Nahota mi v téhle hře pomůže. Když jsme nazí, nejsou mezi námi žádné hranice. A pokud zůstane nahá, rozhodně ode mne neuteče. Nemůže utéct pryč, když nemá nic na sebe. Vidíte, jsem alespoň trochu inteligentní.

Její oči se na mě zahleděly, když jsem se svlékal. A pak se rozšířily, když jsem si stáhl tričko. V ten okamžik jsem pochopil, že si toho všimla.

Vstoupil jsem do sprchy a posadil jsem se na podlahu naproti ní. Seděl jsem k ní tváří v tvář, tělo naproti tělu a horká voda na nás dopadala v kapkách a pokrývala naši kůži a vlasy. Smáčela nás.

Elaina natáhla ruku a dotkla se chvějícími se prsty mého tetování. „Udělal sis to, abys na nás nezapomněl?“ zašeptala užasle.

„Ano.“

„Je nádherné,“ špitla znovu, když přejížděla po tetování konečky prstů a opatrně si prohlížela inkoust. „Vážka mezi květy

třešní…“

„Nádherné jako ty, Třešinko.“

„Proč jsi to udělal? Nechal… nechal sis to vytetovat až poté, co jsem… odešla?“ Dokonce i přes proud vody ze sprchy jsem si

všiml, že se během těch otázek rozplakala.

„Protože jsem tě nikdy nepřestal milovat a věděl jsem, že nikdy nepřestanu. Chtěl jsem tě mít na své kůži už napořád.“

Z hrdla jí vyšel vzlyk. Zavřela skelné tmavé oči a celé tělo jí zvláčnělo úlevou.

„To já taky,“ odpověděla něžně se stále zavřenýma očima a chvějícími se rty.

Pak se ke mně pomalu otočila zády, naklonila hlavu na stranu a natáhla půvabný krk. Rukou si odsunula vlasy na levou stranu a odhalila tak pravé rameno. Hltal jsem očima její dokonalou kůži, a když jsem spatřil to nejúžasnější tetování třešňových květů na pozadí modré oblohy, málem jsem přestal dýchat. Asijský design, exotický inkoust. A větší, než bych na jejím štíhlém těle čekal. Co jsem věděl, tak Elaina si nikdy žádné jiné tetování nenechala udělat, takže jsem si z velikosti toho impozantního obrázku, navěky umístěného na jejích zádech, odvodil, jak důležitý pro ni náš vztah byl.

Život může být krásný, a přesně tahle chvíle to potvrzovala. Nikdy na takové momenty nezapomínej… nikdy nezapomínej na to, co ti dávají.

Srdce mi o několik úderů poskočilo. Jen jsem na ni zíral. Už jsem zapomněl, co mi Ian pověděl – na jeho tajnůstkářský šifrovaný opilecký komentář o tom, že nejsem jediný, kdo má vytetované třešňové kvítky. Byl jsem příliš soustředěný na to, co se mezi námi děje, že mi to vyklouzlo z hlavy. Ale Elaina nikdy nenosila nic, co by tetování odhalilo.

„Taky jsem tě chtěla mít na kůži už napořád, Neile.“

Pohladil jsem vzduch kousek nad Elaininým tetováním, jen pár milimetrů nad její kůží, abych ji nevzbudil. Taky jsem tě chtěla mít na kůži už napořád, Neile.

Moje Třešinka se mnou ležela v posteli a spala. Nechtěl jsem ji vzbudit, ale to mi nebránilo, abych si ten pohled neužíval.

Spala na boku, tělo natažené jako řecká bohyně na piedestalu – peřina ji zakrývala jen zčásti, odhalovala dost kůže, abych po ní znovu zatoužil.

Nikdy jsem neměl problém s toužením. Kdykoli jsem si vybavil, jak vypadá nahá, hned jsem byl připraven. Také jsem si to pěkných pár let dělal sám. Pěkných pár zkurvených let.

Slíbil jsem si, že už se s Elainou do podobné situace nikdy nedostaneme. Už nikdy po ní nechci planě toužit, jako když zmizela z mého života. Už nikdy se nebudu bát věřit té jediné osobě, která se uvelebila přímo v mém srdci. Tolik promrhaného potenciálu. Tolik ztraceného času.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptala se ospalým hlasem.

„Jsi vzhůru, Třešinko?“

Otočila se ke mně a oběma rukama si podepřela bradu. „Jsem.“

Její oči mi přejížděly po tváři a se spokojeným výrazem ukojené ženy si mě prohlížely. Znovu vypadala šťastně. Znovu vypadala klidně.

Měla pohled ženy, která se mnou zůstane.

Pro tenhle pohled bych zabíjel. Zabíjel bych, abych ho za posledních šest let alespoň jedenkrát spatřil.

„Přemýšlím nad tím, jak moc se mi líbíš, když ležíš nahá v mé posteli. Když tě mám tak blízko, že můžu natáhnout ruku a dotknout se tvého teplého těla tak jako teď.“

Sáhl jsem jí na ňadro a polaskal ho. Nejdříve jsem se věnoval dvorci, pak jsem prsty skončil u bradavky, kterou jsem jemnými pohyby okamžitě přiměl ztvrdnout. Elaina sexy hlasem zasténala a jemně se pousmála.

„Můžu cítit tvou i mou vůni po promilované noci.“

Zabořil jsem nos do její hrudi a nadechl se. Ucítil jsem nezaměnitelnou vůni sexu. A Elaininu vůni.

Prohnula tělo a její dech ztěžkl. Má slova a gesta ji rozvášnily.

„Můžu ochutnat tvou sladkost.“

Přitiskl jsem ústa na její a vrazil jí jazyk hluboko dovnitř. Mé prsty si mezitím hledaly cestu do její kundičky, která mě vítala svou vlhkostí. Potom jsem ruku stáhl a vsunul jsem si tři prsty do úst a předvedl Elaině dekadentní představení.

Znovu zasténala a její oči se rozhořely. Jo, rozhodně chtěla víc.

„Můžu ti ukázat, jak moc tě miluju, a že už nikdy nepřipustím, abych byl bez tebe. Už nikdy.“

Pohlédla dolů na naše propletená těla pod dekou a spatřila, jak je můj pták pevný a připravený a jak moc po ní toužím.

„Přemýšlím nad tím, že jsem ten nejšťastnější parchant na celé planetě, protože jsi tady se mnou.“

Otočil jsem ji na záda a doširoka jí roztáhl nohy rukama, které jsem zapřel o zadní stranu kolen, a ona přitiskla lýtka k mým pažím. Spustil jsem se do jejího ráje, abych tam našel cíl. Můj penis se dokonale uložil na její rozkrok. Miloval jsem žár

jejích očí a zadýchané zvuky, jež se jí draly z hrdla. Intimitu, jež z ní vycházela, když jsme se takhle dotýkali.

Chtěla ode mě a od mého ptáka víc, a to bylo vše, co jsem potřeboval vědět. Můj penis byl připravený jí dát všechno. Čas pustit ho znovu do akce.

Souložili jsme nepřetržitě od té doby, co mi ukázala ve sprše své tetování. Nedokázal jsem si představit, jak je možné, že ještě není unavená a nemá mě plné zuby. Žádný kondom. Bylo tak úžasné cítit její nahou kůži. Doufal jsem, že jí nevadí, že

spolu budeme mít hodně dětí, protože já už si nikdy žádný kondom brát nechci.

Nevím, jaký zázrak se stal, ale Elaina vůbec nevypadala, že by chtěla přestat. Její oči nedokážou lhát. Měla v nich ten pohled, co jsem si pamatoval z minulosti.

Má kráska byla dokonalá v každém směru a ukázala mi, jak nádherné přivítání mi pokaždé poskytne. Pokaždé. Bylo to úžasné. Tak dobré, že mi chyběla slova, kterými bych své pocity dokázal popsat.

Jsem požehnaný muž.

„A můžu udělat tohle,“ zamumlal jsem hrubým hlasem. Chytl jsem

ji za ruce a přišpendlil jsem jí je za hlavou. Připravil jsem si její tělo, aby mě přijalo.

Zalapala po dechu. Její oči se rozhořely poddajnou vášní. Tiše sténala pootevřenými rty.

Přirazil jsem hluboko – tak hluboko, jak jsem jen dokázal – prudce. Sladké teplo jejích vnitřních svalů obklopujících mého ptáka mi vydralo z hrdla výkřik. Tak neskutečná rozkoš.

„Achhh, ano!“ zasténala a přijala celou délku mého tvrdého penisu. Její prsty se propletly s mými.

Byl jsem ztracen. Mohli bychom se milovat znovu a znovu a pokaždé by to bylo lepší, intimnější a naše pohyby by byly sladěnější, dokonalejší ve způsobu, jakým mě přijímala.

Zpomalili jsme tempo, ale nebylo to méně intenzivní než jindy.

Milování s Elainou by nemělo být uspěchané. Tak bych to nikdy nechtěl.

Jednou rukou jsem jí držel paže a naplnil ji vším, čím jsem mohl. Ptákem, jazykem i prsty druhé ruky. Cokoli jsem mohl olíznout, deflorovat, sát nebo se toho dotýkat, toho jsem využíval. Pořád jsem držel tempo.

Chtěl jsem, aby se znovu s takovou vášní udělala. Toužil jsem spatřit její tvář při orgasmu. Cítit křečovité stahy kundičky okolo svého ptáka a slyšet slova, která se jí při vyvrcholení derou z úst.

Slova.

Chtěl jsem ta slova od Třešinky znovu slyšet.

Slova, která pro nás znamenají všechno.

Zrychlili jsme rytmus. Dlouhé, kluzké pohyby k sobě a od sebe a znovu, znovu a znovu.

Pomohl jsem jí tím, že jsem začal kroužit dvěma prsty po jejím klitorisu.

„Už-už-už budu,“ zasténala tiše, „Neile…“

Tak krásný zvuk, tak zatraceně sexy, že jsem se začal také blížit k orgasmu. V okamžiku, kdy vyslovila mé jméno, mi koule ztvrdly na kámen. Stal jsem se otrokem její sladké kundičky, která se tak těsně obepínala okolo mého mohutného penisu.

Řekni mi to, Třešinko. Řekni mi ta slova.

Pokračoval jsem, pronikal jsem do ní tvrději… rychleji… hlouběji.

Začala se chvět a třást. Pootevřela rty a hlava jí spadla dozadu. Prohnula se v nádherném oblouku.

Řekni to.

Cítil jsem stahy její vagíny a v tom okamžiku ze mě vytrysklo sperma.

Zatraceně, řekni to, krásko. Umřu, když od ní ta slova neuslyším.

„Miluju tě!“ zakřičela.

„Znovu,“ pořád jsem do ní bušil.

„Tolik tě miluju, Neile.“

Rozpadl jsem se na milion kousků.

Neexistují slova, kterými bych dokázal vyjádřit, jak jsem se v té chvíli cítil. Orgasmus mě zcela pohltil. Elainino vyjádření mě pohltilo. Má láska k Elaině a její přijetí té lásky, i to mě pohltilo. Má Elaina, která mě milovala, mě pohltila.

Dosáhli jsme společně na vulkanický vrchol intimity a rozkoše, který je třeba prostě zažít. Nedokázal jsem to popsat.

Minuty plynuly a my pořád ještě oddechovali. Těla stále propojená, srdce tlukoucí jako o život, oddělená pouze kůží a kostmi, které je obalovaly.

„Vidím ve tvé tváři nějaké trápení.“ Pohladil jsem ji po obočí a pak jsem sjel po čelisti k jejím rtům, které byly napuchlé a červené od toho, jak dlouho jsem je líbal. „Co je?“

„Musíš mě co nejdřív odvézt domů,“ zívla ospale.

Ehm… Ležíš nahá v mé posteli. Myslíš, že jsem takový hlupák, krásko? Nedokázal jsem zabránit úšklebku, který se mi objevil na tváři. „Myslím, že jsi zapomněla na něco, co jsi mi říkala před chvílí.“

„Jsem si jistá, že před chvílí jsem ti říkala spoustu věcí.“

„Říkala. Slova jako ‘aaaano’, ‘nepřestávej’a ‘chci ještě víc z tvého ptáka, zlato’.“

Dloubla mě do žeber a snažila se mě polechtat, ale já ji chytil za ruku. Věděl jsem, že jsem jí odhalil svou slabinu a po zbytek života se nezbavím kradmých útoků.

„Ty nafoukanče, to jsem neříkala,“ rozesmála se.

„Ale tohle mám napsané, Třešinko. Přesně ve 2:58 jsi mi poslala e-mail, ve kterém bylo, a to můžu citovat: ‘Jestli si myslíš, že ti dnes dovolím, abys mě odvezl domů, tak se pleteš.’.“

Usmála se na mě, když jí to došlo, ale zavrtěla hlavou. „Pořád jsi ještě nepřišel na to, jak je to správně, že ne? Ve skutečnosti jsem napsala, že se šeredně pleteš.“

Nedokázal jsem odolat polibku a chytil jsem ji za dokonalé půlky jejího zadečku. Stáhl jsem si ji k bokům, aby ucítila, co její tělo dělá s mým.

„Ach, máš pravdu. Takže podle tvého předchozího přání tě teď musím odmítnout vzít domů.“

„Hmmm… no, jsi docela komplikovaná osoba, víš to?“ zvedla obočí a ušklíbla se.

„Ne, vůbec ne. Proč to říkáš?“

„Vzpomínám si, že jsem ti také napsala, abys mě nechal být, a ty jsi tu žádost naprosto ignoroval.“ Sklopila oči k mému pasu a spatřila mého zpola tvrdého ptáka. „Očividně.“

Nahlas se rozesmála a ten zvuk mě udělal šťastným. Slyšet tu lehkost, vědět, že se můžeme bavit hloupými, idiotskými komentáři a škádlit se, bylo naprosto neskutečné.

„Miluju tě,“ řekl jsem.

„Miluju tě,“ odpověděla.

„Ale stejně tě neodvezu domů.“

Zamračila se na mě a našpulila rty. „Nemám na zítra co na sebe.“

„A kde je tvé dnešní oblečení?“

„Myslím, že pořád v tašce v šatně u tělocvičny, kde jsi mě svedl.“

Zakuckal jsem se smíchy a uvědomil jsem si, že její ostrý jazyk mi poskytne ještě spoustu příležitostí k zábavě. Odteď až do konce života. „Chceš, abych tam došel a přinesl ti ty věci?“

Vtipná atmosféra zhasla jako mávnutím kouzelného proutku, když se na mě podívala tak, jako bych měl inteligenci žížaly. „Nemůžu si vzít na sebe stejné oblečení, co jsem měla včera. Lidé by to poznali.“ Očividně se toho budu muset o dámském oblékání ještě hodně naučit. Zavrtěla hlavou a znovu zívla. Zakryla si ústa hřbetem ruky.

Přitáhl jsem si ji k sobě, vtiskl rty do jejích hedvábných vlasů a hladil ji po celé jejich délce. Nesmírně rád jsem se těch třešňově zbarvených loken dotýkal a díkybohu už to o mně věděla

a nevypadala, že jí to vadí. „Postarám se o to. Jdi spát, Třešinko.“

Držel jsem ji v náručí, hebkou a vláčnou, dával jsem jí veškerý komfort ke spánku. Slyšel jsem, jak mi ospalým hlasem říká:

„Miluju tě.“

Ta nejsladší slova.

Probudil mě alarm na mobilu. Chvíli mi trvalo, než jsem přišla na to, kde vlastně jsem, ale jakmile jsem se pokusila protáhnout, mé rozbolavělé tělo mi připomnělo minulou noc.

Rozhlédla jsem se po apartmá, které ústilo přímo do Neilovy kanceláře. Že by jeden z kabinetů určených pro příležitostný sex? Moc mi to k Neilovi nesedělo, alespoň co jsem si ho pamatovala. Navíc když jsem si prohlížela tohle místo, nepřišlo mi jako moc často používané. Nové povlečení, obrazy na stěnách. Nic osobního.

Ale kde je Neil?

Ať je, kde je, potřebovala jsem se rychle osprchovat, obléknout se do svého cvičebního úboru a chytit metro domů. Nemohla bych se ukázat v práci ve stejném oblečení, ve kterém jsem byla

předchozí den. A rozhodně si neobléknu k sukni sportovní tričko.

Musím se dostat domů, a ani skutečnost, že kvůli tomu přijdu pozdě do práce, mi v tom nezabrání. Podívala jsem se znovu na hodinky a zamířila do sprchy.

Vůbec jsem se v Neilově koupelně nechtěla sprchovat. Svým způsobem jsem ho ze sebe smývala. Tolik sexu minulou noc. Dostál svému slovu, dostál tomu, co mi slíbil včera v kanceláři… Chci tě ve své posteli. Chci s tebou šukat celou dlouhou noc… znovu a znovu, dokud se tomu naprosto nepoddáš – tak jako dřív.

Splnil svůj slib. Znovu mě to ovládlo. Nás oba.

Sprchovala jsem se rychle a čas mě začal stále více nervovat.

Když jsem vešla zpátky do ložnice, všimla jsem si, že tu byl nějaký tajemný poslíček. Na ustlané posteli ležely moje vlněné šaty s hnědým vrškem a černou sukní, boty a modrá cestovní

taška. V té jsem objevila kartáček, fén, make-up, spodní prádlo, parfém, punčocháče, prostě všechno, co potřebuju, abych se připravila do práce. Úžasné.

Je vážně dobrý.

Pod taškou jsem spatřila vzkaz.

Třešinko,

jsem moc rád, že jsi zůstala. Děkuju za ten úžasný dar, který jsi mi dala. Nemůžu vzít zpět, co jsem řekl minulou noc. Nikdy se to nezmění. Důkaz toho je vepsán inkoustem do mé kůže. Už napořád. A do tvé taky. Miluju tě, krásko.

Tvůj Neil

P.S.: Dovezl jsem ti nějaké věci, které mi nachystala tvá mamka, takže se můžeš připravit do práce. Použil jsem malou lest a navíc mě tvá mamka miluje a vždycky mi odpovídá na zprávy (nežárli).

P.P.S.: Jestli přemýšlíš nad tím, kde jsem, tak dole v tělocvičně, kde jsem tě svedl, a cvičím. Potřebuju být silný, abych se o tebe mohl postarat jako správný chlap.

Přitiskla jsem si dopis k hrudi a držela ho tam. A plakala jsem štěstím.

23

„Prosím, řekni mi, že k tobě můžu bez obav vejít.“ Ethan nejprve zaklepal a potom strčil hlavu do dveří. „Už se chováš slušně? A co je důležitější, mám sehnat právníka, který se specializuje na sexuální harašení v práci?“

Vrhl jsem po něm smrtící pohled, ale nechal jsem ho pokračovat ve hře. Očividně ho to bavilo.

„I když si asi musíš dobře uvědomovat, že ta žena, kterou ses pokoušel svést na pracovišti, má právníka v rodině.“ Zašklebil se. „To zní dost špatně, kámo, jako že prohraješ.“ Stál ve dveřích a žvanil, dokud už jsem to nemohl vystát ani minutu.

„Tak jo, už jsi skončil?“

Ethan vešel a posadil se na jednu z mých židlí. „Můžu?“ zeptal se a ukázal na kapsu, ve které se rýsovala krabička cigaret.

„Posluž si,“ odpověděl jsem a pozoroval, jak si zapaluje a hlubokým nádechem dostává nikotin do plic.

Zakřenil se na mě. „No, čekám.“

„Tak to se načekáš, protože ti neřeknu ani slovo.“

Ethan zvedl obočí. „Taky koukám, že jsi pokřtil své apartmá. Působivé, kámo. Když už se do toho vrhneš, tak rozhodně po hlavě.“

„Zmlkni,“ varoval jsem ho. „Jak to k čertu víš? Apartmány přece nemají kamerový bezpečnostní systém.“ Už léta si ze mě utahoval, proč prý tu místnost nepoužívám jako on. Vždycky jsem mu odpověděl, že pro mě to je zbytečná investice, protože si tam nikdy žádnou ženu nepřivedu. A teď ze mě udělal lháře.

Rozesmál se. „Viděl jsem Elainu, jak odtamtud vychází, a vypadala… hmmm… jak bych popsal její celkové rozpoložení…“ zaťukal si dvěma prsty na spánek, „už vím! Vypadala velmi uspokoje…“

„Dost! Zkoušíš si na mně své herecké umění, E? Možná bys neměl své filmové kariéře věnovat moc úsilí, protože ti to vůbec nejde. Měl by ses držet svého kopyta.“

Ignoroval mě a pokračoval ve škádlení. „Pojďme se nad tím zamyslet. Ty vypadáš taky trochu uvolněnější. Jako by se všechno trochu usadilo. Je ta postel pohodlná?“

„Můžeš už přestat? Prosím, přestaň, než ti tu tvou klapačku zavřu sám. Nevypadalo by dobře, kdybych šel do vězení za to, že jsem zabil svého šéfa. Což jsem mimochodem málem udělal i včera.“

Rozesmál se ještě víc, zavrtěl hlavou, ale pak se na mě přátelsky usmál, což příliš často nedělal. „Jsem rád, kámo. Opravdu. Elaina je roztomilá. Zasloužíte si to.“

„Díky,“ zhluboka jsem si oddechl. „Čekal jsem na ni šest let a to je zatraceně dlouhá doba. Ale už jsme si to vyříkali. Už nikdy jí nedovolím odejít.“

Ethan zamyšleně přikývl. Ironie z jeho hlasu zmizela a tvář mu zvážněla. Seděl v mé kanceláři a kouřil svou cigaretu s vůní hřebíčku. „Šest let… jo, to je dlouhá doba.“ Jen jsem si představil, kam se jeho mysl asi ubírá. Ten ubožák si prošel tím nejhorším peklem a přežil ho nepoznamenaný, ačkoli většina mužů skončila v bolestech a vybrala si snazší cestu, jak z toho ven.

Mnoho veteránů se vrátí zpět s démony. Ethanova zkušenost z války byla tou nejhorší, ale i přesto měl kapitán Blackstone koule z oceli, což dokazoval jeho Viktoriánský kříž.

„Miluješ ji.“ Nebyla to otázka, ale konstatování.

„Naprosto.“

„Ach.“ Po delší chvilce úvah se zeptal. „Jak jsi věděl, že Elainu miluješ?“

„Láska je něco, nad čím nemusíš vůbec přemýšlet, E. To rozhodnutí už někdo udělal za tebe. Když ti do cesty vejde ta pravá, poznáš to.“

Zavrtěl nevěřícně hlavou, jako by si nedokázal představit, že by se mu něco takového mohlo stát. Mnoho žen se snažilo Ethana sbalit, seč jim síly stačily. Léta jsem toho byl svědkem, ale nikdy jsem ho neviděl, že by se na některou z nich po jedné nebo dvou souložích ještě někdy podíval. Všichni vědí, že Blackstone žádnou kundičku nepolaská víckrát.

Vzpomněl jsem si, že se ho chci zeptat, proč mě vlastně vyhledal. „Hej, co jsi měl včera na srdci, když jsi sem vtrhl? Neřekl jsi mi, co bylo tak důležitého.“

Jeho výraz se okamžitě změnil. Tentokrát se dmul pýchou. „Hádej, která firma získala zakázku na ochraňování královské rodiny

během olympijských her?“

„Její Veličenstvo?“ Nedokázal jsem zadržet vzrušené zachvění, které se mi rozlilo celým tělem, když jsem si uvědomil, co to pro BBA znamená. Tohle byla pěkně velká ryba.

„Jo, požádali nás, abychom si to vzali na starosti.“ Ethan se šklebil od ucha k uchu.

PRO: emorrisonova@bba.co.uk

Jak se ti líbila snídaně? Líbám, N.

Protože Elaina pracovala u telefonní ústředny, nestíhala si číst zprávy na mobilu. Stejně tak to bylo s voláním, takže jsme si raději psali e-maily, pokud jsme byli oba v kanceláři. A pořád jsem se na ni mohl dívat skrz bezpečnostní kamery, které monitorují celou BBA, a zejména tu část, jež je pro mě velmi důležitá – recepci ve čtyřiačtyřicátém patře. Měl jsem Elainu zobrazenou na tom největším monitoru, jenž jsem v kanceláři měl.

Nevadilo jí, že ji špehuju, takže jsem jí o tom neříkal. Ale moc se mi líbilo vzhlédnout od práce a vidět ji. Byl jsem šťastný, když jsem se mohl podívat, co dělá, kdo přišel do kanceláří, jak se pohybuje a jak mluví s lidmi. Toužil jsem po ní tak dlouho,

že bylo občas bolestivé od toho monitoru odhlédnout. PRO: nmcmanus@bba.co.uk

Miluju třešňové koláčky, ale ze všeho nejvíc jsem byla nadšená z mého oblečení. Taky díky za vzkaz. Rozplakal mě. P. S.: Štěstím. E.

Její drzá odpověď mi vykouzlila úsměv na tváři a penis mi

ztvrdl. Nejradši bych vyrazil na recepci, vyzvedl ji tam, odnesl zpět do postele a znovu ji pomiloval, kdyby to takhle šlo.

PRO: emorrisonova@bba.co.uk

Rád bych se tě na něco důležitého zeptal. N.

Věděl jsem, že mi okamžitě odpoví něčím vtipným. To se mi líbilo. Čekání na to, co napíše, a skutečnost, že mě to vždycky překvapí.

PRO: nmcmanus@bba.co.uk

Pane, měl byste vědět, že vždycky nejdřív řeknu „ne“. To je základní pravidlo. E.

P.S.: Měl bys také vědět, že mi není moc příjemné, když si představím, že si můj muž celou noc posílal textové zprávy s mou matkou. Fuj.

Tohle je má Třešinka, jak ji znám a miluju. Ježíši, kdyby jen věděla, kolikrát jsem se zastavil u nich doma, abych pomohl její matce, když byla na cestách po Evropě. Když byl Ian kdesi na služební cestě a její mamka mi volala s prosbou o pomoc. A já byl vždy rád, že se můžu zastavit a pomoci ženě, která mě vítala jako syna od první chvíle, co jsme se poznali. Nikdo se však nikdy nedozví, že jsem jednou vešel do Elaininy ložnice.

Rozhlížel jsem se tam. Dotýkal jsem se věcí, někdy jsem k nim i čichal. Chtěl jsem vědět, jestli nenajdu nějakou stopu, kterou by po sobě zanechala. Nerad jsem na tu dobu vzpomínal, ale vnímal jsem ji jako důležitou životní zkušenost. Když si budu pamatovat, kolik jsme toho ztratili, pak mi to pomůže pracovat na tom, aby se to už nikdy znovu nestalo.

Pořád jsem měl v záloze několik plánů. A nepřestanu, dokud je všechny nezrealizuju.

PRO: emorrisonova@bba.co.uk

Tentokrát budeš chtít říct „ano“. Věř mi. A co se týče zpráv mezi mnou a tvou mamkou? Je to jednoduché. Nemysli na ně. N.

Zrovna věnovala čas nějakému klientovi, a tak jsem si musel na odpověď chvíli počkat. Miloval jsem zvuk jejího hlasu v italském nebo francouzském jazyce, které používala při mezinárodních hovorech. Kromě toho, že byl zatraceně sexy, jsem byl také pyšný, jak na sobě zapracovala bez pomoci kohokoli dalšího. Šlo

o její vlastní iniciativu. PRO: nmcmanus@bba.co.uk

Myslím, že jste mi zapomněl položit tu otázku, kapitáne. Soustřeďte se, prosím.

Nemohl jsem se dočkat, až ji vezmu na noc k sobě domů. Poprvé. Do své postele. Naprosté soukromí a luxus toho, že vím, kde je a co celou noc dělá. Představil jsem si, jak se ráno chystá do práce (se mnou) a jak z práce přichází domů (ke mně). Obrovské

okno s výhledem na noční Londýn. Jen při tom pomyšlení mi ztvrdl pták. Rozhodně nás před tím oknem čeká rande. Mě a mou Třešinku.

PRO: emorrisonova@bba.co.uk

Můžu tě dnes v noci svézt domů, Třešinko? Její odpověď přišla téměř okamžitě.

PRO: nmcmanus@bba.co.uk

Ano, můžeš. (Miluju, když mě vozíš) červenám se

Podíval jsem se na hodinky a odfrkl jsem si. Ještě pět hodin. Pět dlouhých hodin, než budu moci dostát svému slibu a dostanu svou červenající se Třešinku přesně tam, kde ji chci mít.

„Už můžu otevřít oči?“ zeptala jsem se netrpělivě. „Chci vidět všechno.“

„Za okamžik. Už jsme skoro tam.“ Neil mě držel za ruku a vedl mě po svém bytě.

Nechala jsem oči zavřené jen proto, že mi to přikázal. Jeden z nevyřčených, ale naprosto jasných aspektů – prvek, díky kterému nám to tak dobře fungovalo – byl, že Neil se nikdy nechoval nerozhodně. Vždycky věděl, co chce, uměl si o to říct, požádat, uměl to získat, a když bylo potřeba, tak to přijmout. Kombinace jeho mohutného těla a prýštící sebejistoty udělala z Neila zničující elixír.

Rád mě překvapoval maličkostmi a hýčkal si mě. Pomohl mi sbalit si oblečení na další pracovní dny, abych už se neprobouzela s panickým strachem z noční můry, ve které všichni mají oblečení, ale já ne. To nesnáším.

Poté co políbil mamku na tvář a poděkoval jí, že mě s ním

pustila ven, jsme vyšli z domu. Vzal mě na večeři do Gladstone a choval se velmi romanticky a pozorně. Takový bude už napořád. Z vína a dech beroucího pohledu na muže, který seděl naproti mně u stolu, jsem cítila lehkou opilost. V té chvíli jsem si uvědomila, že se nikde nebudu cítit bezpečněji než v jeho

rukách. Právě teď mi ale pevně uvázal šátek přes oči a poslepu mě vedl někam dovnitř do svého bytu. Chtěl mi něco ukázat.

„Už?“ zeptala jsem se zase.

Zastavili jsme se. Neil se pohnul přede mne a pomocí rukou na mých pažích mě posunul tam, kde mě chtěl mít. Ucítila jsem, jak

mi dlouhými prsty něžně rozvazuje hedvábný šátek. Milovala jsem jeho prsty. Uměl s nimi dělat kouzelné věci. Kdykoli se mě jimi dotkl, ztratila jsem se ve vášni a toužila jsem, aby mi dělal i jiné věci i jinými částmi těla.

Nechala jsem oči zavřené.

„Už se můžeš podívat, Třešinko.“

Chvilku mi trvalo, než jsem dokázala promluvit.

„Já… já tomu nemůžu uvěřit, to je taková krása.“ Temnota byla prozářena miliardou světel nočního Londýna.

Neil mlčel.

„Tohle jsi mi chtěl ukázat?“ Natáhla jsem ruku a dotkla se skla.

„Výhled z okna.“ Neskutečné. Ohromné. Za skleněnou tabulí se rozprostíralo nové i staré město, rozzářené a svítící oproti půlnočně modré obloze.

„Ano.“ Ucítila jsem, jak ustoupil a přerušil kontakt.

Otočila jsem hlavu a všimla si, že se přesunul k čalouněné pohovce a usadil se.

„Vzpomínáš si, o co jsem tě požádal, abys pro mě udělala, když jsme se na Hallborough poprvé milovali?“ zeptal se tiše.

„Chtěl jsi, abych stála nahá u výhledu z okna.“

„Ano, správně, Třešinko. Vzpomínáš si…“

„Ano, Neile.“ Zkřížila jsem paže za krkem a pročísla si vlasy.

„A nyní?“

Spatřila jsem, jak mohutně polkl a vytřeštil oči. Líbilo se mi, když mi říkal, co mám dělat, a tak jsem čekala, jestli se tak stane. Milovala jsem Neilův výraz – právě teď vypadal jako divoká zlatá bytost, která čeká na dokonalý moment, aby se mohla vrhnout na svou kořist. Tou kořistí jsem byla já. Jsem tak šťastná. Tak šťastná.

„Svlékni se pro mě před tím oknem, Třešinko. Celá se svlékni… aby můj výhled na Londýn byl konečně takový, o jakém jsem tak dlouho snil. Tohle okno – tenhle výhled – a ty před ním. Udělej to pro mě.“

Uklidnila jsem své zběsile tlukoucí srdce a pomalu jsem se začala svlékat pro svého muže.

Pozoroval mě v naprostém tichu, bez hnutí.

Dokázala jsem si představit, že tohle pro něj znamená něco víc než jen předehru, která na závěr vyústí ve vášnivou soulož plnou nespočetného množství orgasmů. Tohle byl náš druhý začátek.

Jeho oči sledovaly mé pohyby. Pozorovaly mé paže, když jsem si svlékala šaty a shazovala je na podlahu. Setrvaly na mých nohách, když jsem si rozepínala boty, a pak se přesunuly k mým stehnům. Zaleskly se, když mi sklouzla podprsenka, a zablýsklo se v nich, když jsem upustila na zem i kalhotky, které tiše

přistály na hromádce oblečení vršící se na chlupatém koberci pod mýma nohama.

Opřel se do podušek a sledoval mě s ještě větším zaujetím. Opíral se o loket, nohy natažené a kotníky překřížené. Zdálo se, že nepospíchá, ale spokojeně si vychutnává to, po čem léta toužil.

Poskytla jsem mu tolik času, kolik chtěl. Čekala jsem na jeho další požadavek.

„Otoč se a podívej se z okna,“ řekl zadýchaně.

Udělala jsem to. Byla jsem si naprosto jistá, že mě neuvidí

nikdo jiný než Neil. Měl zkušenosti s fotografováním a věděl, že za námi nesmí svítit žádná světla. Znala jsem svého muže velmi dobře.

Uslyšela jsem zvuk zipu a pásku a šustění oblečení. Zadunění odkopnutých bot a dopad odhozených kalhot, cinknutí kovové přezky o podlahu.

„Roztáhni nohy a opři se dlaněmi o rám okna.“

Podél páteře mi projelo zachvění. Poslechla jsem. Čekala jsem, co se stane. Během chvilky jsem pocítila obrovskou touhu. Náhle jsem měla pocit, že stojí velmi blízko, ačkoli jsem neslyšela, že by se ke mně pohnul.

Do nosu mi pronikla svěží kořeněná vůně a já ucítila vzadu na krku jeho dlouhý kontrolovaný dech.

Pak… mi jazykem dlouze olízl rozkrok.

V té chvíli jsem nedokázala zabránit výkřiku extrémní rozkoše. Ochutnával ústy mé pohlaví. Prohnula jsem se k němu zády, abych mu poskytla lepší přístup, a sevřela jsem okenní rám. Jinak bych se asi neudržela ve stoje.

Neil byl při orálním sexu vytrvalý. A jeho prsty – sevřely pevně mé boky, laskaly mé tělo a držely mě roztaženou tak, aby mohl pokračovat v pronikání jazykem dovnitř. Neustal, dokud neucítil, že se blížím k orgasmu. Ach, pozná, kdy se to stane. Jeho rty mě cítily a jazyk mě ochutnával. V další vteřině se to stane…

Když se ode mne odtáhl, téměř jsem upadla na podlahu a rozplakala se.

Musela jsem protestovat velmi nahlas, protože mi zavrčel do ucha. „Já vím, krásko… Já vím.“

Vtom Neilův jazyk vystřídal penis.

Oba jsme unisono zakřičeli, když celou délkou pronikl do mého rozkroku. Narážel do stěn mé pochvy svým ostrým žihadlem.

„Tak moc tě miluju…“ zasténal u mého ramene, když se odtahoval. A pak mohutně přirazil vpřed. Ďábelskou rychlostí. Přirážel divoce a já jsem cítila nesmírně intenzivní slast, když jsme sladili rytmus. Plula jsem do míst, kde se nedalo přemýšlet.

Nebylo to důležité. Oba jsme věděli, kde jsme a co děláme. Nakonec jsem cítila, že je vše naprosto správné.

Že je správné, když mě Neil šuká u panoramatického výhledu z jeho bytu na noční Londýn. Že je správné, když si mě Neil podruhé v životě podmanil.

Přejížděl mi po bocích nahoru a dolů, jako by nechtěl, abych zapomněla, že je se mnou.

Jak bych na to mohla zapomenout, když se mě dotýkal.

Leželi jsme před oknem vedle sebe jako lžičky, zapasováni jeden do druhého, schouleni na hustém koberci, který byl tak hříšně měkký. I přestože jsem oceňovala rozdíl oproti tvrdé podlaze, hřál až příliš. Tuhle roli už zastával můj muž. Tělo mi hořelo touhou z toho, co jsme právě udělali. Horko se mi rozlévalo všemi končetinami ještě hodně dlouho. Jako by mi už nikdy neměla být zima.

„Děkuju,“ zašeptal mi u ramene a přitiskl mi rty na kůži. Pak jimi pohnul na další místo. Maličké polibky směřující ke krku.

„Bylo mi potěšením,“ zavrněla jsem.

„Mně taky,“ vydechl.

„Víš, že jsi mi ještě neukázal svůj byt?“

„Viděla jsi tu jedinou část, na které mi skutečně záleží.“

„To okno pro tebe znamená něco zvláštního, Neile?“

„Ano.“

Na chvilku se odmlčel a pak dodal: „Vlastně tu nepotřebuješ prohlídku pro návštěvy.“

„Jak to?“

„Protože je to odteď tvůj domov. Bydlíš tady.“

Ztuhla jsem v šoku. „Nepamatuju si, že by ses mě na něco takového ptal.“

Přetočil mě na záda a naklonil se nade mnou. Oběma rukama sevřel můj obličej. „Třešinko, budeš tu žít se mnou? Uděláš z tohoto místa svůj domov? Se mnou?“

Jeho čokoládové oči se nade mnou leskly. Hladil mě palcem po líčku. Láska, která mu zářila z očí, mi zodpověděla každou otázku, na niž jsem potřebovala znát odpověď. Byla jsem si jistá, že mě miluje stejně jako já jeho. Nepotřebovala jsem, aby se mě ptal, protože jsem věděla, že jsem doma. Domov je tam, kde je Neil. Už jsem nebyla ta malá holka, kterou kdysi miloval.

Dlouhá léta nás oba změnila, ale má odpověď byla velmi jednoduchá, velmi prostá.

„Miluju tě… takže ano,“ odpověděla jsem mu a políbila ho na ty nádherné rty, které mi uměly poskytnout tolik rozkoše.

Neil vstal jako první a sklonil se, aby zvedl z koberce i mě. Jakmile se napřímil, sladce mě políbil. Usmál se na mě a odnášel mě do jiné části mého nového domova.

Nestarala jsem se o to, kam jde, a jen jsem si představovala, že mi nejspíš chce ukázat ložnici, kde budu odteď už každou noc usínat.

24

„To je mému bratrovi podobné. Když to někde smrdí prací, zmizí na míle daleko.“ Elaina si při cestě za mamkou přečetla zprávu v mobilu. „Tohle mi poslal: ‚Promiň, ségra, jsem v Paříži. Velký klient s naducanou peněženkou na mě křičí: Ať žije Francie!

Skoťák to určitě zvládne bez mé pomoci. Je větší a silnější než já. Ian.‘“ S úšklebkem odhodila telefon. „To je flákač.“

„Ale uvědom si, že kdyby nám pomáhal se stěhováním do nového bytu, už bychom se ho nikdy nezbavili. Zůstal by tam hodiny a hodiny a vypil by mi všechno pivo. Navíc by očekával, že mu dáme najíst.“

„To je velmi dobrá poznámka, kapitáne.“ Otočila se na sedadle tváří ke mně, zatímco já řídil. Zamračila se a nakrčila obočí.

„Nad čím přemýšlíš, Třešinko? Vidím, jak ti šrotují kolečka v hlavě.“

„Měl bys dávat pozor na cestu a nesoustředit se na kolečka v mé hlavě,“ odsekla drze, což mě přimělo začít uvažovat nad nestydatými činnostmi, které by zahrnovaly její našpulené rty a mého ptáka.

„Můžeš se mi svěřit, ať jde o cokoli,“ natáhl jsem ruku k té její. „Být tvůj muž na plný úvazek je teď nová náplň mé práce.“

Přitáhla si mou ruku ke sladkým rtům a políbila mou dlaň.

„Přemýšlím nad mamkou. Posledních několik dní víc pije a já si dělám starosti, protože nevím, co se stalo.“

„Jo, všiml jsem si. Myslíš, že jí vadí, že se stěhuješ z jejího domu?“

Zavrtěla hlavou. „To ne. Byla jsem pryč celé roky a mamka žila sama. Jsem zpátky teprve krátce, takže se na mé přítomnosti nemohla stát závislou. Kromě toho všechny její plány spojené s mým návratem do Londýna vedly k tomu, abychom spolu zase začali chodit. To si přála. Proč by jí teď vadilo, že se její přání splnilo?“

„Nevím. Máš pravdu, že to nedává smysl.“ Síla a obětavost Caroline Morrisonové mě po mnoho let držely nad vodou. Její

láska a podpora nikdy nezakolísaly. V mém mozku převzala roli mé matky, kterou předtím naplňovala babička. Když mne potřebovala, neodmítl jsem jí žádnou prosbu. „Zkusíme ji pozvat dnes večer k nám domů. Na vlastní oči uvidí, kde žijeme a že je tu kdykoli vítána. Až si zařídíš své věci, vezmu vás obě na večeři a možná

z nějakých náznaků pochopíme, co se děje.“

Elaina si povzdechla a pousmála se. „Uvědomuješ si, že když jsme se tě rozhodli adoptovat, vytěžili jsme z toho víc výhod než ty, že jo?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, zlato. Jsem ten nejšťastnější muž na světě. Věřím tomu a nikdy nezapomenu na to, že jsem kamarádstvím s Ianem získal nejen bratra, ale celou rodinu.“

Sotva jsme vešli do domu, pochopila jsem, že je něco špatně.

Bylo tam až moc velké ticho. Neil si toho všiml taky. Spatřila jsem, jak se jeho tělo napjalo. Pohyboval se rychle, ale účelně, procházel dům a hledal vodítka.

„Mami?“ zavolala jsem nahlas. Ticho.

„Očekávala, že přijedeme. Věděla, že se tady dnes v poledne zastavíme, abych si mohla sbalit věci,“ řekla jsem a v té chvíli jsem se začala opravdu strachovat.

„Má tu auto. Možná si odskočila k sousedce, nebo tak něco.“ Odmlčel se, naklonil hlavu a vzhlédl ke stropu, jako by odtamtud něco slyšel. „Vaše půda má vytahovací schodiště, že jo?“

„Ano, ale proč by chodila na půdu…“

Přímo nad námi se ozvalo hlasité bouchnutí.

Neil už byl ve druhém patře a otevíral západku, která uvolnila schodiště. Ještě než se schody rozprostřely po celé délce, začal šplhat vzhůru.

„Je tam?“ zeptala jsem se netrpělivě.

„Ach, mami, to není dobré.“ Uslyšela jsem jeho slova.

„Jsem v pořádku, zlato.“ Ten hlas zněl jako moje matka, ale když jsem vystoupala po schodech a spatřila ji na vlastní oči, vůbec tak nevypadala. Byla velmi neupravená, pořád měla na sobě župan

a nebyla učesaná. Rozhodně byla opilá a to bylo sotva poledne.

„Mami… co se stalo?“ Posadila jsem se vedle ní na starý gauč a položila jsem jí paži okolo ramen. „To jsi spala celou noc tady? Vždyť mrzne.“ Třela jsem jí rukama nahoru a dolů, abych rozproudila její krevní oběh a trochu ji zahřála.

Natáhla ruku směrem do místnosti a pak ji nechala znovu

spadnout. „Ach, Elaino…“ Otočila hlavu na druhou stranu, jako by

se styděla, a tiše vzlykala. Spatřila jsem, že jsou všude kolem otevřené krabice s otcovým oblečením a památkami na něj. A taky jsem si všimla prázdné láhve od Bombajského safíru a toniku. Ale zdálo se, že ten nejdůležitější předmět je něco, co vypadalo

jako dopis. Tiskla si ho na prsa.

Pokusila jsem se navázat oční kontakt, ale nepodívala se na mě. Jen dál plakala s odvrácenou hlavou. List si držela u srdce.

Neil se sklonil, aby jí mohl pohlédnout do očí. „Co je to, mami?“ Uchopil růžek papíru. „Můžu si to přečíst? Rozrušilo tě něco v tom dopisu?“

Dovolila mu, aby jí sebral papír z ruky.

„Co se tam píše?“ chtěla jsem vědět, přestože jsem mu nedala čas, aby dočetl do konce.

Někdy prostě poznáte, že se stalo něco špatného. Ucítila jsem náhlý záchvěv strachu, který mi mou domněnku potvrdil. Ať už se v dopise píše cokoli, není to nic dobrého.

Neilova tvář zbledla a mé srdce poskočilo. Dál jsem třela matčiny paže.

„Je to z Ministerstva obrany z Washingtonu D. C.“ Podíval se na mě se soucitem v nádherných tmavých očích, které mne tak milovaly a snažily se zmírnit dopad té informace.

Ruka mi okamžitě vyletěla k ústům, jako by chtěla utlumit výkřik: „Táta?“

„Ano. Píše se tam, že díky pokročilé analýze DNA identifikovali ostatky George Morrisona. Ptají se, zda si rodina přeje… ehm, změnit místo finálního spočinutí jeho tělesných ostatků.“ Neil se musel přemáhat, aby ta slova řekl nahlas. Myslím, že i jeho to bolelo.

„Ach… mami…“ Nic dalšího jsem skrz rty nedostala. Byla jsem tak ochromená. Snažila jsem se srovnat si v hlavě, co od nás ten dopis žádá, a bála jsem se o matčin stav, protože jsem věděla, že jí nedokážu nijak pomoct. Co bych měla říct. Otec je mrtvý. Je mrtvý od 11. září 2001. V tom okamžiku se vydralo na povrch tolik pocitů, které jsem kdysi uschovala hluboko, hodně hluboko do svého nitra. Jako střelba přímo do linie emocí, která vše

rozervala na kousky. Nedokázala jsem si představit, jak se s tím vyrovnává má mamka… a překvapilo mě, že si to nechala pro sebe a neřekla nic dětem. No, vidím, jak se s tím vyrovnává. Pomocí láhve ginu.

A to mě děsilo ze všeho nejvíc.

„Mami… kdy jsi ten dopis dostala?“ zeptal se Neil něžně. Znovu vzlykla a odpověděla: „Minulý pátek.“

Bála jsem se položit další otázku, ale musela jsem. Pohlédla jsem na Neila a sebrala jsem veškerou kuráž, protože jsem téměř jistě věděla, co řekne. „Co chceš, abychom udělali, mami?“

Trhla hlavou, aby se na mě podívala. Vzala mi bradu do ruky a držela ji. Po stále půvabné tváři jí tekly slzy. Odpověděla mi.

„Má drahá, prosím… prosím, dojeďte tam a přivezte mi ho zpět… přivezte tátu zase domů… k rodině, která ho miluje. Nemůžu se smířit s pomyšlením, že je tam… tam sám… a tak daleko od nás.“

„Dobře, mami. Dojedu tam.“

Vyslovila jsem to rychle, protože jsem si byla jistá, že mě o to požádá. Také jsem věděla, že jí nemůžu odpovědět jinak. Poletím do Washingtonu D. C., vyzvednu ostatky svého otce a přivezu je domů. Bez ohledu na to, jak mě to bude bolet. Udělám, co musím.

„A já poletím s ní,“ dodal Neil a obě nás objal silnými pažemi, které – díkybohu – dokázaly unést váhu dvou zlomených srdcí.

Márnice na letecké základně v Doveru obsahovala pozůstatky po obětech pentagonského neštěstí z 11. září. Přemýšlel jsem, jak se vypořádávají se stovkami rodin, které sem za minulé desetiletí přišly, aby truchlili pro své ztracené milované. Bál jsem se, jak se budou chovat k Elaině. Kráčeli jsme chodbou.

Chytl jsem ji za ruku, pevně ji sevřel a přitáhl si ji ke rtům.

„V pořádku?“ zeptal jsem se.

Její půlnočně modré oči na mne vážně zamrkaly. Pak přikývla.

„Jsem vážně ráda, že jsi tu se mnou.“

„Není nic, co by mě přimělo tu s tebou nebýt. Ať budeš kdekoli, já budu stát po tvém boku.“

Elaina rty naznačila ‚miluju tě‘. Následovali jsme ženu v uniformě, která nás vedla.

Zastavila nás v místnosti, která vypadala podobně jako smuteční obřadní síň. Ztemnělé osvětlení, bohatá výzdoba v barevných oknech a dokonce i jakýsi stupínek. Tohle místo působilo

naprosto strašidelně. Jen pomyšlení na to, že tento ústav vracel tolik ostatků tolika rodinám – že yankeeové byli přinuceni

zřídit pro tento účel zvláštní místnost – mě děsilo. Bál jsem se o Elainu. Člověk nemusel být génius, aby mu došlo, že tu neleží tělo George Morrisona. Kdyby tu bylo, identifikovali by ho téměř okamžitě, a ne až o deset let později. Rodina tu získá jen velmi malý kousek a já trpěl spolu se svou dívkou, matkou a bratrem.

„Je to přímo tady,“ mávla rukou seržantka Knowlesová.

„Dokumentace je na oltáři vedle ostatků vašeho otce. Dostanete obojí.“ Dávala instrukce Elaině a mluvila přímo k ní. „Tahle místnost je vaše tak dlouho, jak budete potřebovat. Až budete chtít odejít, prosím, použijte východ na konci haly po pravé straně. Jakmile vyjdete z budovy, spatříte auto, které vás odveze zpět do hotelu.“ Flegmaticky se usmála, jako by už takovou řeč pronesla alespoň posté a dokázala by ji odrecitovat i ve spánku. „Samozřejmě až budete připraveni. Znovu vám opakuji, že tu můžete zůstat, jak dlouho budete potřebovat.“

Ano, Doverská letecká základna tohle dělala už mnohokrát. Yankeeové měli protokol, který dovedli k dokonalosti. Nenáviděl jsem to. Štvalo mě, že George Morrisona zabili při teroristickém útoku. Nesnášel jsem pomyšlení, že ten dobrý muž zemřel naprosto zbytečně, stejně jako mnoho jiných lidí. Zemřel v bezvýznamné válce za ideály, které nikdy nenašly své místo v lidských srdcích. Hloupé.

Moje vojenská služba ve stejné válce ze mě tak trochu udělala cynika. Můj mozek by jinak neunesl pohled na umírající muže z mé jednotky. Ztrácíte přátele, bratry, lidi, se kterými jste si povídali, se kterými jste se dělili o jídlo. Lidi, kteří vám svěřili vlastní život. Byli ztraceni. Zemřeli. Byli mrtví. Je těžké zbavit se pocitu viny, když vy žijete, a oni už ne. Proč oni, a ne já?

Také se mi příčilo, že dcera získá deset let po otcově smrti pouze maličkou část jeho těla, aby mohla rodina pohřbít alespoň něco. Štvalo mě, co okolnosti smrti Elainina otce způsobily její matce, Ianovi a také jí samotné. Takhle to vypadá, když se náhle dozvíte, že někdo, koho jste milovali, je navždy pryč. Jako babička. Jako moje vlastní matka.

Seržantka Knowlesová nám zasalutovala a opustila nás. Zvuk jejích pravidelných kroků postupně slábl, až nakonec utichl.

Elaina vyrazila k oltáři a pořád se pevně držela mé ruky. Nezhroutila se, ani nebyla z tohoto místa viditelně rozrušená, ale já věděl, jak to pro ni musí být těžké. Nikdy by mě ani nenapadlo, že bych ji nechal letět samotnou. Potřebovala mě a to mi stačilo. Rodina je na prvním místě, ať se děje, co se děje.

Morrisonovi byli moje rodina.

Zastavili jsme se u oltáře a podívali se na dvě věci, které na něm byly umístěny. Obálka a malá čtvercová krabička z kartonu se samouzavíracím víčkem a štítkem se jménem a adresou.

Elaina se pustila mé ruky a dotkla se toho. „Je to tak maličké…“

Nevěděl jsem, co na to říct. Položil jsem jí paži okolo ramen a pohlédl jsem dolů na malou krabičku, obsahující kousíček jejího otce.

Celá lidská bytost zredukovaná do něčeho, co se vejde do malé krabičky.

„Pojďme,“ řekla.

Elaina vzala krabičku i obálku do rukou a zadívala se na mě. V nádherné tváři se jí nezračil žádný zvláštní výraz, pouze její mírně nepřítomný pohled poukazoval na to, že je trochu v šoku. Musí být překvapená z toho, jak málo jí z otce dali.

„Chci odtud pryč.“

Vyšel jsem z budovy do slunečních paprsků. Po jasně modré obloze nad našimi hlavami plulo několik bílých nadýchaných obláčků. Oba jsme vzhlédli a já si uvědomil, že nejspíš oba myslíme na to samé, i když nic neříkáme nahlas. Tenhle den byl velmi podobný tomu, kdy zemřel George Morrison.

Usedla jsem ke stolu v hotelovém pokoji a zírala na krabičku, v níž spočívaly malé kousky mého otce. V hlavě mi vířilo tolik emocí. Všechno, co jsem dlouhá léta nechávala skryté hluboko uvnitř, protože kdybych nad tím každý den přemýšlela, zbláznila bych se bolestí. Když zemřel, byla jsem dítě, a od té doby jsem mnohokrát plakala, což způsobilo, že mi čas po otcově boku přišel nesmírně krátký. Svým způsobem je snazší zemřít než žít bez milované osoby. Když vám milovaný člověk odejde, nemáte jinou volbu než ten fakt přijmout. Smrt je definitivní. Když jsou naživu, ale ztraceni, lítost zůstává.

Ale má mamka po boku táty prožila spoustu krásných let. Přemýšlela jsem o Neilovi a o tom, jaké by to bylo, kdyby se nám stalo něco podobného. Kdyby mi prostě… zmizel. A neexistovala žádná šance, že se znovu shledáme. Zachvěla jsem se. Jo, každodenní dávka ginu s tonikem mi najednou nepřišla jako až tak špatné řešení. Má matka ztratila manžela, otce svých dětí, lásku svého života. Kdo jsem, abych jí říkala, jak se má s tou ztrátou vyrovnat? Neměla jsem ani tušení, jak jí ukážu tenhle – jak bych tomu měla říkat? – kousek mého otce, až se vrátím domů.

„Neile, nemůžu přivézt mamce tuhle… krabičku. Musíme vymyslet něco lepšího.“

Místo odpovědi mi položil ruku na zátylek a masíroval mě palcem. Neil byl vždy naprosto dokonalý, ukazoval mi – svou tichou silou a podporou – jak moc miluje mě i mou rodinu. Když jsem ho před šesti lety opustila, udělala jsem neskutečnou chybu. Došlo mi,

že ho můj útěk bolel natolik, že se mě nyní naprosto bezdůvodně bál pustit kamkoli samotnou. Předpokládám, že se pořád ve skrytu duše bál, že se mu nevrátím.

Tohle jsem si uvědomovala pokaždé, když jsem spatřila známky jeho posedlosti o mé bezpečí. Cítila jsem se kvůli tomu provinile a vadilo mi to. Věděla jsem, že mě každý den v práci

ze své kanceláře sleduje a poslouchá, jak se bavím s lidmi. Měla jsem s ním trpělivost, ale na druhou stranu jsem věděla, že to není pro náš vztah úplně zdravé.

„Viděl jsem na ulici nějaké krámky se starožitnostmi. Možná bychom v některém mohli najít něco vhodného. Chceš tam vyrazit hned?“ zeptal se.

„Víš, že se mnou nemusíš chodit,“ povzdechla jsem si, aniž bych chtěla. „Zvládnu to sama. Je to jen pár obchodů ve stejné ulici, jako je náš hotel.“

Neil zavrtěl hlavou a zamračil se. „Půjdu s…“

„Už se o mě nemusíš bát, zlato. Vím, že jsem ti hrozně ublížila, a uvědomuju si, co jsem svým útěkem způsobila,“ položila jsem mu ruku na tvář. „Vždycky se k tobě vrátím. Miluju tě a nemohla

bych bez tebe žít. Není nic, co by mě odvedlo z tvé náruče. Vždycky se k tobě vrátím. Slibuju.“

Skelný pohled jeho očí mi téměř roztrhl srdce na dva kusy. Položil mi hlavu do klína a nic neřekl. Natáhl se po mé ruce a znovu si ji přitiskl ke rtům. Pročísla jsem mu prsty druhé ruky vlasy a chvíli jsme takhle zůstali. Žádná slova nebyla nutná.

Rozuměli jsme si i bez nich naprosto dokonale.

Rozhodnutí, která jsme kdysi učinili, byla nevratná, a bez ohledu na to, jak moc jsme jich litovali, nemohli jsme je

změnit. Některá špatná jsem udělala já. Jiná Neil. Myslím, že to nejlepší, co můžeme udělat, je milovat se a užívat si každičký den, který můžeme být spolu. A doufat, že takových dnů bude co nejvíc.

Pořád měl hlavu v mém klíně, když se zeptal: „Chtěl bych tě před návratem do Londýna vzít na jedno místo. Můžu?“

„Samozřejmě, drahý,“ odpověděla jsem okamžitě. „Kamkoli půjdeš, budu tě následovat.“

25

Z Washingtonu D. C. mě Neil vzal do Skotska.

Řekl mi, že si přeje, abychom si udělali odpočinkový, ničím nerušený víkend, během něhož se nebudeme nechávat rozptylovat prací ani milionem dalších problémů, které mu brání v tom, co doopravdy chce dělat. Mít mě celou pro sebe.

Také mi připomněl, že nastal čas, abych spatřila dědictví po strýci, jehož Neil nikdy nepoznal.

Celá ta věc mě pořád nepřestávala udivovat. Neil se stal majitelem panství a vypadalo to, že pořádně rozsáhlého.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zamumlala jsem. Dívala jsem se z okna, zatímco naše taxi šplhalo vzhůru po dlouhé cestě lemované stromy.

„Čemu nemůžeš uvěřit, Třešinko?“ Tohle Neil dělal vždycky, když mě chtěl překvapit. Nedal mi prakticky žádnou informaci. Jenom mě mučil. A vypadal, že si to skutečně užívá.

„Tohle je zatraceně velké panství s rozlehlými pozemky, a ty jsi o něm mluvil, jako by to byl pouze starý dům s několika stromy. Ne jako z Pýchy a předsudku.“

„Myslíš jako dům pana Darcyho?“

„Ano. A pokud to chceš vědět, tak to panství se jmenovalo Pemberley.“ Pořád jsem Neilův dům neviděla a netrpělivě jsem se ošívala. Neustále jsem vykukovala z okénka.

„To si zapamatuju.“ Naklonil se ke mně a políbil mě na spánek.

„Vím, že tyhle romantické knížky miluješ. Vždycky si je čteš v posteli.“

„A ty vždycky proneseš něco, čím mě při čtení rozptýlíš.“

„Ty jsi ale upřímná ženská. Nemyslíš si o mně, že jsem blbec, že ne?“ Přitulil se k mému krku.

„Tiše.“ Ukázala jsem ve směru, kterým pokračoval náš vůz.

„Vždyť tě jen líbám na krk,“ zašeptal Neil, „to nedělá žádný zvuk.“

Pořád jsem se dívala z okénka a o minutu později, když vůz odbočil na soukromou cestu, jsem vykřikla.

„Kdo tady teď potřebuje utišit, co?“

Nevěnovala jsem mu pozornost. Mé oči zcela fascinovaly stromy, které z obou stran lemovaly cestu. Byly pokryté drobnými bílými a růžovými kvítky. V listopadu rozhodně překvapivé. Podzimní třešně. Na podzim kvetou podruhé. Rozprostíraly se podél celé cesty až k domu.

„Tohle jsou ty podzimní třešně, o kterých jsi mi říkal…“

„Ano, miláčku. Nejsou krásné?“

Neodpověděla jsem mu. Nemohla jsem. Veškerá slova mi zamrzla v ústech. Pouze jsem přikývla a ruku jsem pevně tiskla na okénko taxíku.

Po tvářích mi začaly proudit potoky slz.

Další minuty jsem bez ustání plakala. Zdálo se, že Neil ví, jak zareagovat. Díkybohu byl zvyklý organizovat životy mnoha lidí a očividně mu to šlo i v mém případě. Oplýval fantastickou schopností poznat, kdy to potřebuju.

Zaplatil taxikáři a poslal ho pryč. Pak mě dovedl na kamenné schodiště svého domu. Klepaly se mi nohy.

Venkovské sídlo, přesně tak bych pojmenovala stavení, na které jsem zírala.

Fasádu, která rámovala nádherné tmavě modré dveře, podpíraly čtyři masivní sloupy z bílého kamene. Zdi byly postaveny ze žlutých a šedých kamenných kvádrů, lemovaných bílými cihlami. Za domem se nacházel svěží zelený les obrovských borovic a dubů, který se táhl na míle daleko.

Neil pozdravil staršího muže s prošedivělými vlasy, jenž se objevil nahoře na schodech a čekal tam, až vystoupáme vzhůru. Neil ho představil jako pana Batesmana a chvilku si s ním

povídal. Pořád se mi klepala kolena, jako by se mi měla každou chvílí podlomit. Učinila jsem odvážný pokus o pozdrav a přitom jsem se snažila nevyděsit toho ubohého muže k smrti. Pochybuju, že se mi to povedlo. No, očividně budeme muset počkat. A ráno uvidíme, jestli pan Batesman zemřel v noci ve spánku, ne? Počkat

– mnohem důležitější je však otázka – Neil má sluhu? Na svém skotském panství? Na jeho obrovské vesnické usedlosti?

Náhle mě příšerně rozbolela hlava.

Potřebuju velkou skleničku červeného vína a hned poté panáka něčeho ostřejšího. Tohle je přece Skotsko, možná tu někde dole ve sklepě mají láhve staleté skotské whisky, zbytky po

pirátských dnech Jacka Sparrowa a jeho kumpánů. Vsadila bych se, že mám pravdu.

Následovala jsem Neila, jenž mě vedl za ruku, a cítila jsem se stále víc a víc mimo. Pocit bezpečí, který jsem v jeho přítomnosti vnímala, mi najednou připadal narušený. Tohle bylo pro mě něco nového. Část jeho života, o níž jsem neměla ani tušení. Část jeho života, kdy jsem s ním nebyla. Tohle místo získal a naučil se o něj pečovat… beze mne.

Nechala jsem ho, aby mě vedl téměř poslepu, neviděla jsem nic z vnitřku domu, protože moje vidění bylo rozmazané slzami.

Neil věděl, co se mnou je. Vždycky to pozná.

Beze slova zastavil u paty obrovského schodiště a vzal mě do náruče. Nesl mě po mramorových schodech nahoru do pokoje s postelí se čtyřmi sloupky, na níž ležela bílá hebká peřina.

Položil mě na ni a zůstal nade mnou. Prohlížel si mou tvář, snažil se v ní číst a pochopit, jak je pro mě obtížné nelitovat těch ztracených chvil. I jemu to muselo být líto. Věděla jsem, že to tak je a že z toho důvodu mi odpustil.

„Vím, co potřebuješ, Třešinko,“ zašeptal, když si vedle mě lehl.

„Dovol mi, abych se o tebe postaral.“

Políbil mě hebkými rty, jazykem slízl každičkou slzu z mé tváře, dokud z mého svědomí nezmizely všechny smutné myšlenky. Pomalu

mě svlékal, kousek po kousku, dokud jsem nebyla zcela nahá. Hladil mě rukama a ochutnával ústy.

Tak dlouho, dokud na mém těle nezůstala jediná část, které by se nedotkl. Dokud mi nezpůsobil tolik orgasmů, že už jsem je nedokázala spočítat. Dokud mě nepřesvědčil o tom, že tady, po jeho boku, ve Skotsku, je moje místo. Ano, můj muž mě znal velmi dobře.

Vylezl z postele a svlékl se. Pomaleji, než když svlékal mě. Byl připravený ještě dřív, než jeho kalhoty přistály kdesi na podlaze.

Když se ke mně vrátil, posadila jsem se a zapřela ruce o jeho hruď. Přiměla jsem ho tak, aby si lehl do hebkých podušek. „Teď je řada na mně.“

Když si uvědomil, co mám na mysli, objevil se mu ve tváři úsměv. Rty měl stále vlhké od toho, jak mi před několika minutami způsoboval rozkoš.

Udělala jsem si pohodlí a vzala mohutný penis do ruky, přejížděla jsem po té sametově hebké pokožce, která obklopovala úd tvrdý jako kámen, nahoru a dolů. Vzala jsem do úst špičku a vsála ho až dozadu do krku, až už to dál nešlo.

„Ach, zatraceně, jo…“ zavrčel. Pokračovala jsem v laskání jeho nádherného ptáka.

Bylo to úžasné. Neil se zmítal vášní, doslova mi bral dech. Kdyby souhlasil, neodolala bych jedné nebo dvěma fotografiím.

Zlatavá mužská krása se svaly vybroušenými k dokonalosti, tvrdý

a pevný pode mnou díky tomu, co jsem s ním prováděla. Z toho, co díky mně cítil. Z té lásky, kterou jsem mu celým srdcem dávala.

Laskala jsem ho ústy až do okamžiku, kdy jsem tušila, že mi vyvrcholí do úst, ale on ho zničehonic vytáhl.

„Ne, chci…“ zašeptal hrubým hlasem. Pak se přesunul a zvedl mě za paže. Posadil si mě do klína, přímo na svého ptáka a prudce ho do mě vrazil. Ovládl svůj orgasmus a ústy si podmanil moje stejně tak intenzivně, jako si penisem podmanil mé pohlaví.

„Třešinko, Třešinko… Třešinko… miluju TĚ,“ zaúpěl do mých rtů.

Rukama mi téměř bolestivě sevřel boky a držel naše těla přitisknutá k sobě. Nevytáhl ho ze mě ani poté, co se zhroutil zpět do peřin a stáhl mě s sebou.

Když jsme se uklidnili po náročném milování, přetáhl přes nás deku, aby nás uchránil před podzimním chladem. Pohnula jsem se, abych si lehla trochu pohodlněji, ale on mi pevně svíral zadeček a držel nás spojené. „Zůstaň se mnou takhle.“

Dotkla jsem se jeho obličeje a sevřela ho v rukách. „Proč?“

„Protože chci být v tobě.“

„Proč?“ Domnívala jsem se, že vím, proč to dělá.

Odvrátil zrak, podíval se doleva, aby zakryl nepravdu. „Miluju, když můžu být po sexu uvnitř tvého těla. Miluju tě.“

„Taky tě miluju. A myslím, že vím, čeho se snažíš dosáhnout.“ Opatrně jsem mu položila bradu na klíční kost, abych mu neublížila. „Pravděpodobně to nebude fungovat. Víš, že beru antikoncepci. Viděl jsi mě, jak si ji beru.“

Povzdechl si a v očích se mu objevil poražený výraz, jako by nebyl rád, že jsem odhalila pravý důvod toho, proč se mi nechtěl udělat do úst.

„No, doufám, že jednoho dne selže, protože vím, že jsi jediná žena, která kdy může být matkou mých dětí.

Když jsem přiznal svůj primitivní plán – zbouchnout ji, abych ji už nikdy znovu neztratil, usmála se. Moje Třešinka mě znala až příliš dobře.

„Nemusím otěhotnět, aby sis mě udržel. Zůstanu s tebou tak či tak,“ poznamenala sladce a položila si hlavu na mou hruď.

Hladil jsem ji po zádech nahoru a dolů a představoval jsem si

ji, sebe a naše budoucí děti. Bude jich hodně, pomyslel jsem si. Kluci a holky, kteří budou vypadat jako ona a nikdy nepoznají, jaké to je žít bez milujících rodičů. Já i Elaina je budeme doprovázet na každém kroku, pomůžeme jim vyrůst a vychováme z nich dobré lidi.

„Pořád na tom budu pracovat. Děkuju pěkně,“ řekl jsem. „Mám svůj plán, Třešinko… a jak ses přesvědčila na svém…“ odkašlal jsem si a zamumlal, „tréninku sebeobrany, beru své plány velmi vážně.“

Zahihňala se a šťouchla mě do žeber.

„Ach, za to tě potrestám, krásko,“ dodal jsem a stáhl jsem ji pod sebe.

Dodržel jsem slib, který jsem dal Třešince. Znovu a znovu.

O šest týdnů později

„Šťastný Nový rok,“ zaznělo jednohlasně z úst hostů. Pak se rozhostilo ticho, během kterého se dvojice zdravily polibky na tvář. Já se však o nikoho nestaral. Má pozornost byla upřena k jediné osobě.

K té, která si získala mé srdce.

Na večírku byli všichni ve vynikající náladě, protože Ethan oznámil, že BBA získala kontrakt na zajištění bezpečnosti pro královskou rodinu při londýnských olympijských hrách, které se budou konat příští rok v létě. Pro firmu to znamenalo mimořádný úspěch. Ale já měl v téhle chvíli na mysli něco ještě důležitějšího. Soustředil jsem se na plány s mou Třešinkou, která vypadala úchvatně jako vždy.

Měla na sobě čokoládově hnědé krajkové šaty, které kopírovaly tvar jejího těla tak dokonale, že by to snad mělo být zakázané. Nebesky modré lodičky a šperky v téže barvě – v barvě, kterou tolik milovala – se šaty nádherně kontrastovaly. Třešňově zbarvené vlasy jí ve vlnách splývaly přes rameno. Později jí do nich zabořím své ruce. Přesně ve chvíli, kdy ji dostanu domů a strhnu z ní ty krásné šaty.

Usedla na pohovku u okna a vypadala jako princezna. Vzala mou tvář do svých jemných rukou a vrátila mi polibek.

„Šťastný Nový rok, kapitáne,“ pronesla.

„Šťastný Nový rok i tobě, krásko,“ odpověděl jsem do jejích rtů.

Cítil jsem bolest na hrudi, jako by se mi ze zběsilého tlukotu srdce měla zlomit hrudní kost. Nikdy bych nevěřil, že doopravdy na veřejnosti udělám to, k čemu jsem se chystal. Ale stalo se.

Klekl jsem si na jedno koleno a uchopil obě její ruce do svých.

Tváří se jí mihl překvapený výraz a pak zalapala po dechu, když začala chápat…

„Elaino, chci se tě na něco zeptat. Je to otázka, kterou jsem ti chtěl položit před šesti lety, a neudělal jsem to. Nyní, podruhé v našich životech, se zeptám. Tentokrát mě nic nezastaví. Musím ti říct něco, co jsem ti nikdy neřekl, protože teď přišel ten správný čas.“ Přitáhl jsem si její ruce k ústům a políbil je.

„Vždycky jsem cítil, že důvod, proč jsem se narodil… je ten, abych našel tebe, tvou lásku a abys mě i ty mohla milovat. Věřím v to celým svým srdcem.“

Poslouchala, trpělivě čekala a oči jí zvlhly slzami.

Vytáhl jsem stříbrnou krabičku ve tvaru srdce, kterou jsem objevil v jednom krámku se starožitnostmi ve Washingtonu D. C. a kterou jsem koupil jen proto, že jsem si myslel, že se jí bude líbit. Připomínala mi Elainu. Drahocenný kov, zručně ozdobený jemným vzorem, tak krásný, zosobňující sílu, jež odolá zubu

času.

Podržel jsem jí krabičku před očima a otevřel jsem víčko.

„Elaino Morrisonová, tohle je naše druhá šance. Staneš se mou Podzimní Třešinkou a znovu pro mě rozkveteš? Vezmeš si mě a staneš se mou ženou? S tebou můžu žít šťastně a naplnit důvod, proč jsem byl zrozen.“

Zírala jsem na obsah té stříbrné krabičky ve tvaru srdce. Zahleděla jsem se do Neilových tmavých očí, které jsem vždy milovala. Měly stejnou barvu jako šaty, jež jsem si dnes oblékla. Odpověděla jsem na otázku.

„Ano, Neile McManusi. Vezmu si tě.“ Natáhla jsem třesoucí se ruku, abych se dotkla jeho tváře, jeho brady a rtů. Na moment jsem zavřela oči, abych dokázala stát oběma nohama na zemi.

„Také bych ti ráda něco řekla.“ Otevřela jsem oči a přejížděla pohledem po každičké části jeho obličeje, tak půvabné už od té doby, co jsem ho poznala jako sedmnáctiletého kluka. Od té doby, co na mě zamrkal u večeře. „Zamilovala jsem se do tebe už v tu noc, co tě k nám Ian poprvé přivedl. Už v té chvíli jsem pochopila, že jsem právě potkala muže, kterého si jednoho dne vezmu. Pro mě neexistoval nikdy nikdo jiný… než ty.“

Usmál se na mě a ze stříbrné krabičky ve tvaru srdce vytáhl prsten. „Můžu?“

„Ano, můžeš.“

Navlékl mi na prst platinový prstýnek s akvamarínově modrým diamantem a pak mě vášnivě políbil. Pořád u toho klečel na podlaze. Zabořila jsem mu ruce do vlasů a přitáhla jsem si svého muže k sobě.

Svého nádherného, odvážného, milujícího chlapa, který se o mne tak krásně stará.

Vytáhla jsem ho na nohy. Okolo nás se ozývaly hlasité gratulace a provolávání od všech, kteří si všimli, co se děje u okna.

Nestarala jsem se o to. Vlastně jsem nevnímala vůbec nic kromě svého nádherného muže a lesklého modrého diamantu na prstu.

Neil mě zvedl a odnášel mě z večírku v náručí. Odvezl mě domů a pomiloval v naší posteli.

„Takže… když už mám tvůj souhlas ke svatbě, kdy mi dovolíš, abych si tě doopravdy vzal?“

Schoulila se mi do náruče, tak nádherně horká a nahá po celé délce těla, které se tisklo k mému, jako bychom byli dvě stříbrné lžičky v šuplíku. „Sotva jsme se zasnoubili,“ škádlila mě.

„Doufám, že se ten tvůj ostrý jazýček nikdy nezmění, krásko.“

„To si zapamatuju, kapitáne, pro případ, že by mě ten jazýček někdy dostal do maléru.“

Políbil jsem ji na rameno přímo nad tetování. „Pořád jsi mi neodpověděla na otázku, Třešinko. Kdy se staneš paní McManusovou?“

Otočila ke mně své tělo a uchopila můj obličej do dlaní. Tohle gesto dělala často a ráda. „Jak dlouho trvala tvá poslední mise v armádě?“ zeptala se něžně.

„Deset měsíců.“

„Pak si tě vezmu za deset měsíců,“ políbila mě. „Chci si tě vzít, až ve Skotsku znovu rozkvetou podzimní třešně.“

Přikývl jsem. Pochopil jsem její logiku. Došlo mi, proč si vybrala právě tenhle čas. A přikývl jsem také proto, že jsem nebyl schopen nahlas říct jakákoli slova. Mé srdce bylo plné a konečně klidné.

Pak mi řekla něco, co jsem nikdy nečekal, že uslyším. Slova, jimiž mě ujistila, jak moc se milujeme a jak osud – znovu – předvedl svou moc, a – tentokrát – mistrně prokázal svou moudrost.

„Chystám se ti dát… těch deset měsíců, které jsem ti před šesti lety sebrala. Chci s tebou být po deset měsíců každičkou noc.

Deset měsíců společného života. Deset měsíců těch nádherných i těch obyčejných věcí. Abys věděl, že ať už půjde o deset měsíců, o deset let nebo o jakoukoli jinou dobu, u mě se nic nezmění, Neile. Navždycky budu tvou Třešinkou.“

EPILOG

O deset měsíců později

„Jestli tady nepřestaneš přecházet tam a zpátky jako šílenec, vyšlapeš do té kamenné podlahy díru. Taky si sedneš do kouta a budeš se kymácet ze strany na stranu?“

Podíval jsem se na Ethana svým nejopovržlivějším pohledem a pokračoval jsem v přecházení. „Tobě se to řekne. Ty už jsi ženatý,“ namítl jsem. „Vzpomínám si, jak jsi přesně v téhle místnosti šílel těsně před tím, než jsi řekl svůj slib Brynne. Kdybychom ti neschovali krabičku někam, kde jsi ji nemohl najít, vykouřil bys tři cigarety naráz.“

Protočil oči a zavrtěl hlavou. „Poslouchej, kámo, během chvilky to bude za tebou. Začínám se o tebe bát.“

„Není mi dobře,“ řekl jsem. „Potřebuju trochu vody.“

„Myslím, že potřebuješ velkou láhev skotské. Ale neboj se, bude to v pohodě.“

Přikývl jsem a snažil se dýchat. „Kolik je hodin?“

„Asi o dvě minuty víc, než když ses mě ptal naposledy.“ Ethan mě poplácal po zádech a špitl mi do ucha: „Viděl jsem ji oblečenou

v šatech, když jsem se šel podívat na svou ženu do té místnosti, kde všichni čekají.“

„Viděl jsi ji? Jak jí je? Připadala ti nervózní? Vyděšená…?“

„Vypadá nádherně. Jako by se nemohla dočkat, až se od tebe nechá spoutat, ty jeden opičáku. Mám tě uspat nebo tak něco?“

„To ti připomenu, až bude Brynne těsně před porodem a ty se budeš svíjet na podlaze jako klubko hadů. Neboj, pak ti tvou laskavou nabídku na uspání vrátím.“

To zapůsobilo. Ethan na okamžik zavřel tu zatracenou pusu. Zakroužil rameny, jako by se pokoušel uvolnit napětí ve svalech na krku, a znovu se podíval na hodinky. „Fajn. Budu upřímný.

Obřad je zatraceně stresující událost a já ti při něm nemůžu ani trochu pomoct. Dobrou zprávou je, že zhruba za pět hodin budeš

moct začít se svatební nocí, a tahle část už je velmi příjemná.“ Otočil dlaní ve vzduchu, jako by s ní plachtil, a vypadal jako dokonalý blázen.

Oba jsme se rozesmáli naší hlouposti a já se ihned začal cítit lépe.

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř nakoukla jiná žena, kterou jsem také miloval. „Můžu dovnitř?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem, vpustil ji do místnosti a políbil ji na tvář.

Ethan pronesl nějakou výmluvu a opustil nás. Začala mi upravovat sako, přejížděla po něm rukama a upravovala mi kravatu tím mateřským způsobem, jako bych byl její syn odjakživa.

„Vypadáš úchvatně, drahoušku.“

„Podívej se na sebe,“ řekl jsem. „Ty vůbec nevypadáš jako Elainina mamka, spíš jako její sestra.“ Paní Morrisonová je nádherná žena a vždycky byla, ale nyní, když nepila alkohol, se její pleť začervenala a znovu začala vypadat zdravě.

„Ach, prosím tě, oba víme, že to není pravda. Jenom jsem se za tebou chtěla zastavit a říct ti, jak jsem díky vám šťastná. Dnes i po všechny další dny. Od té doby, co tě k nám Ian přivedl.

Hluboko ve svém srdci jsem věděla, že ty a Elaina musíte být spolu, abyste našli své štěstí. Vždycky jsem si byla jistá, co k ní cítíš. Vím, že jsi za mnou jezdil, aby ses mohl potají

vplížit do jejího pokoje a dotýkat se jejích věcí.“ S milujícím výrazem ve tváři se na mě usmála. „Láska je někdy taková.

Doufám, že mi odpustíš, že jsem se mezi vás dva pletla. Že jsem se vás snažila zase dát dohromady. Myslím, že bys mi měl odpustit.“

„Ach, mami…“ Opravdu jsem nenašel slova, jimiž bych poděkoval za to, co pro mě udělala. Co udělala pro nás. Ale mohl jsem jí říct, co pro mě znamená. „Vždycky ses ke mně chovala jako ke svému synovi. Tady uvnitř,“ přitiskl jsem si její ruku na srdce,

„jím opravdu jsem.“

„Ano, jsi. Mám dva syny a jednu dceru. A všechny je moc miluju.“

„Miluju tě, mami.“

„Miluju tě, synku.“ Zhluboka se nadechla a znovu se usmála. Uvědomil jsem si, že jistě přemýšlí nad svým manželem a nad tím, že na naší svatbě není. Mně se ale líbila představa, že tu je.

Že ho láska rodiny přivedla do místnosti, aby tu s námi mohl sdílet naše štěstí.

„Je tady,“ řekl jsem něžně.

Usmála se a přikývla. V očích se jí objevily slzy, ale odložila smutek a znovu se z ní stala ta silná žena, kterou je a vždycky byla. „Ian je v předsálí s Elainou a je připraven ji odvést k oltáři. Pak se postaví k tobě a k Ethanovi.“

„Vzpomínám si, jak jsme to včera večer nacvičovali,“ přikývl jsem. „Nejdřív tě usadím na místo. Takže… můžeme, mami?“ Nabídl jsem jí rámě.

„Ano, můžeme, synku.“ Zavěsila se do mě a přitiskla mi druhou ruku na loket. „Je čas, aby ses oženil s mou dcerou.“

„Paní McManusová, váš manžel je unaven a přeje si, aby všichni tihle lidé odešli a nechali nás o samotě, aby vás mohl vzít nahoru po schodech do svatebního apartmá a zahájit svatební noc.“

„Myslím, že jsi zapomněl, že tu s námi většina těch lidí zůstane přes noc. Že ráno přijdou na snídani.“

„Ach bože, doufal jsem, že to pozvání nepřijmou.“ Přitiskl se k mému krku a vdechl mou vůni. Podél páteře mi projelo zachvění.

„Ujišťuju tě, že tu rozhodně chtějí zůstat přes noc,“ rozesmála jsem se.

„Moc se mi líbí tvoje šaty. Jsou neobvyklé, ale pro mou Třešinku jako dělané. Zejména se mi líbí ta vážka.“

Poklepal na vážku na modré krajce, která zdobila záda mých bílých šatů.

„Přemýšlel jsem, jestli ze svatebních šatů necháš vykukovat své tetování,“ zašeptal.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nechtěla jsem, aby ho někdo viděl. Moje tetování je dnes určeno jenom pro tvoje oči.“

Posadil se vedle mě a opřel si bradu o mé rameno. Nechal mě, abych ho krmila malými kousky svatebního dortu, který už nebyl zdaleka tak krásný jako na začátku. Dokonalé provedení třešňových květů. Bylo mi líto ho sníst, ale stalo se. Díkybohu nám Benny Clarkson udělal spoustu svatebních fotografií. Benny

byl zkušený a já si byla jistá, že náš velký den zachytí v plném rozsahu. Takže jsem toho snědeného svatebního dortu příliš

nelitovala. Přišli všichni, na kterých nám záleželo, a svatba byla dokonalá.

„Jsem rád, že tvoje tetování dnes spatří jenom moje oči.“ Jemně mi masíroval krk palcem, hladil mě a ani na vteřinu ze mě nesundal ruce. „Miluju tě…“

„Taky tě miluju. A miluju i tyhle stříbrné lžičky. Myslím, že bychom se jimi měli krmit každý den, co ty na to?“ Neil mi dal jako svatební dar dvě lžičky z ryzího stříbra, do kterých bylo vyryto: a žili šťastně a až do smrti. Neil mě dokázal vždycky překvapit něčím neobvyklým a přenádherným.

„To jistě, paní McManusová.“

„Také mám něco, co ti chci dát,“ řekla jsem, „ale až později.“ Zavrčel. „Ale já to chci teď, prosím.“

Rozesmála jsem se. „Ani nevíš, co to je.“

Přitiskl se ke mně mnohem blíž. „Je to dárek od tebe, takže vím, že ho chci hned teď.“

„Ale co všichni ti hosté, kteří jsou pořád tady a nemají vůbec chuť přestat se bavit?“ škádlila jsem ho.

„Ani si nevšimnou, že jsme zmizeli,“ navrhl se zdviženým obočím.

„Jsem si jistá, že si všimnou, pokud zmizí nevěsta a ženich,“ namítla jsem vědoucím hlasem.

Povzdechl si a zkusil to znovu. „A co když je mi úplně jedno, jestli si toho všimnou?“

„Ty můj chudáčku. Myslím, že tě musím vzít nahoru a uložit tě do postele.“

Jeho tvář se rozzářila. „Víš, že jsi vážně dobrá manželka?“ řekl s úsměvem, který mi téměř sebral dech. Pohled na mého krásného muže s čokoládovýma očima, ve kterých se můžu utopit, mě nikdy neunaví.

„Děkuju,“ zašeptala jsem a natáhla jsem se pro dárek, který jsem mu přichystala. Položila jsem mu ho do ruky.

„Co je to? Můj dárek?“

Přikývla jsem. „Ano, kapitáne. Myslím, že bys ho měl rozbalit.“

„To je ta krabička ve tvaru srdce, ve které jsem ti předával zásnubní prsten.“

„Máš pravdu, je to ta stejná stříbrná krabička.“

Otevřel víčko a podíval se dovnitř. Vytáhl kousek papíru, který tam našel, a rozprostřel si ho na dlani.

Naklonil ke mně hlavu. „Vážně, Třešinko?“

„Ano. Přestala jsem je brát před třemi týdny.“

Hleděl na ten list papíru – na předpis na antikoncepci od mého gynekologa, na kterém bylo velkými písmeny napsáno ZRUŠENO. Také jsem mu na něj nakreslila několik růžových třešňových kvítků a modrou vážku. Vzhledem k mým výtvarným schopnostem to nebylo nic moc, ale Neil pochopil můj záměr.

„No, má ženo, zdá se, že máme něco důležitého na práci… a myslím, že bychom s tím měli začít hned teď.“

„Souhlasím, kapitáne. Společenská etiketa ať jde k čertu.“

„Bože, jsi tak dokonalá, Třešinko,“ řekl a vzal mě do náruče. Nesl mě ke schodům přes celý taneční parket a za ním vlál můj závoj. Všichni hosté nám mávali a pronášeli oplzlé řeči, jakmile pochopili, co dělá.

Nemyslím, že to můj muž slyšel. Nevšímal si nikoho. Měl oči jenom pro mě. Pro svou Třešinku.