Raine Miller

Aféra Blackstone 03. Oči dokořán

Prolog

Červenec 2012 Londýn

Dívám se. Vzpomínám si, jaká byla. Jak se pohybovala a jak zněl její hlas. Vzpomínám si na všechno.

Ona mě ještě nevidí. Zpočátku mě to trápilo, ale nyní vím, že na tom nezáleží, protože se to brzy změní.

Zanedlouho mě spatří.

To osud mi ji přivedl do cesty před všemi těmi lety a poté znovu, když spadlo to letadlo. Nikdy jsem na sladkou Brynne Bennettovou nezapomněl. Nikdy. Celé roky mi zaplňovala mysl, jen jsem si nikdy

nepředstavoval, že se opět střetneme. Věděl jsem, že opustila Státy a přestěhovala se do Londýna. Poté co jsem spatřil její fotografie, uvědomil jsem si, jak moc se s ní toužím znovu potkat.

Nyní ten čas nastal.

Naše osudy se střetly. Všechno se propojilo. Splatím svůj dluh a získám ji. Brynne si to zaslouží. Je poklad.

Vzácný klenot v koruně. Něco, co si chci vychutnávat a užívat tak dlouho, jak budu moci.

Všichni jsme pěšáci. Ona i já. Pěšáci ve hře, kterou jsem nevymyslel, ale určitě ji můžu hrát. Já bojuju

za spravedlnost. Je to má životní příležitost a já si ji nenechám uniknout mezi prsty. Brynne mi vešla do cesty jako odměna a já se nemůžu dočkat, až jí budu moct ukázat, jak moc mi chyběla.

Na svou obranu musím říci, že jsem se snažil ji přimět, aby mi pomohla. Dvořil bych se jí a byl bych na ni hodný. Měla by radost, že mě znovu vidí. Vím, že by měla. Ti kreténi pro ni nebyli dost dobří a rozhodně dostali, co si zasloužili. Ačkoli už na tom nezáleží. Jsou mimo hru, tím lépe pro mě. Nakonec ji stejně získám já.

Blackstone, to je jiný příběh. Ten parchant se jen tak objevil a vtáhl ji do svého života. Vím, že ji okouzlil svým vzhledem a penězi, a to je sakra škoda, protože bez něj by šlo všechno bez problémů.

Blackstone mi zničil mé původní plány, ale ne všechno. Má dobrý instinkt. To musím uznat. Myslel jsem, že to mám v kapse, když vyšel na cigaretu za budovu na tom gala večeru. Nevěřil jsem svému štěstí. Byl venku, ona uvnitř. Poplach byl přesný jako hodinky. Mou jedinou chybou bylo, že jsem nečekal, že má její mobilní telefon. To mě naprosto překvapilo. Ale stejně jsem chtěl, aby o mně věděl. Měl by o mně vědět. Měl jsem ji dřív než on.

Pak se stalo něco, co mu nahrálo do karet. Nejsem si jistý, ale Brynne nebyla tam, kde měla být, a nevyběhla ven, jak měla. Kdyby u sebe měla mobil, když přišla má zpráva, vím určitě, že už bychom byli spolu. Začali bychom tam, kde jsme před sedmi lety skončili.

Ztratil jsem ji v tom chaosu… propásl jsem jedinečnou příležitost. To mě vůbec nepotěšilo. Musí následovat trest, který obnoví rovnováhu věcí na světě. Vlastně to není problém. Všechno přijde ve správný čas.

Blackstone si ji nyní velmi dobře hlídá, ale já pracuju i na něm. Není vševědoucí a jsem si jistý, že mu dokážu zamotat hlavu. To je moje specialita.

Ne, já se nevzdám. Mám pár triků v rukávu a umím být velmi trpělivý. Pořád mám dost času, abych ukázal, co dokážu, a ten čas se blíží.

Blíží.

Tehdy jsem to nevěděl, ale když si ti blázni vybrali tu píseň, uhodili hřebík na hlavičku. Je to dokonalé. Prostě dokonalé.

1. kapitola

Ethan převzal vládu nad mým tělem, pevně svíral mé boky, penisem mě dokonale vyplňoval, pohyboval se ve mně, líbal mě, občas něžně kousl a přitom mi upřeně hleděl do očí.

Tenhle muž prolomil zdi, které jsem si okolo sebe vystavěla, a pronikl do mého srdce. Zahrnoval mě doteky a láskyplnými gesty, a tím nás k sobě stále silněji poutal. Už byl takový. Ale nemusel si dělat starosti. Ethan se mi dostal hluboko pod kůži.

I přes všechny hrůzy dnešního večera mě pořád držel v náručí a u sebe, převzal iniciativu tak, jak to dělal od začátku. Staral se o mé bezpečí. Počínaje tou nocí na ulici, kdy mě přiměl, abych nastoupila do jeho auta,

a znovu později telefonními hovory, díky kterým jsem pomalu začala chápat, jaký Ethan Blackstone doopravdy je. Ukázalo se, že mezi námi je mnohem víc, než jsem si zpočátku dokázala představit.

Nechystala jsem se od něj odejít, uvědomila jsem si totiž, že ho miluju.

„Chci tě píchat celou noc,“ řekl drsným hlasem. Jeho modré oči se leskly v měsíčním světle, které dovnitř dopadalo skrz balkonová okna. Pronikal hluboko do mého těla. Rukama, ústy, penisem, jazykem, zuby, prsty – používal všechno.

Ethan mi během sexu často říkával takové věci, používal nestoudná slova, která mě rozpalovala, zvyšovala mi sebevědomí a dávala mi najevo, jak moc po mně touží. Přesně to jsem potřebovala. Ethan mi rozuměl a věděl, po čem toužím. Nechápala jsem, jak je možné, že mi tak dokonale rozumí. Dnes v noci jsem to vnímala jasně

a zřetelně. Konečně jsem si mohla přiznat, že jsem s někým dokonale a naprosto šťastná.

Ten někdo byl Ethan.

Nechala jsem ho proniknout do svého srdce. Podařilo se mu prolomit tvrdou skořápku. Snažil se, tlačil na mě a dožadoval se pozornosti. Nevzdával se a miloval mě navzdory mým citovým problémům. Byl tu pro mě. A já byla šťastná, že mám po svém boku muže, kterého miluju.

„Podívej se mi do očí, kotě,“ přikázal mi. „Víš, že potřebuju vidět tvůj pohled ve chvíli, kdy se do tebe udělám!“ Pohnul rukou, chytl mě za vlasy a zatáhl. Občas to dělával, ale nikdy mi u toho neublížil. Věděl přesně, jak velkou sílu má použít, aby mě dostal na hranici rozkoše a bolesti. Věděla jsem, jak má rád, když se mu dívám do očí.

Ethan však o mně věděl víc než já o něm.

„Chci, aby ses udělala první!“ zachraptěl, zabořil se hluboko do mě, našel to citlivé místo a zaútočil na něj, aby dostál svým slovům.

Cítila jsem vzrůstající tlak a nechala jsem se unášet na vlnách extáze, přišpendlená k posteli Ethanovým tělem a v zajetí jeho modrých očí. Když jsem se zazmítala v orgasmu, vzal si má ústa, vrazil do mě penis ještě hlouběji a přiměl mě přijmout ho dovnitř celého. Spojil nás tak ještě intenzivněji.

Vzápětí po mně vyvrcholil i on. Vždycky jsem dokázala poznat, kdy se blíží jeho orgasmus. Cítila jsem téměř nelidský tlak. Okamžiky jeho vyvrcholení byly naprosto úchvatné. Vědomí, že mu tyto emoce způsobuju já, že se takhle chová jen se mnou a že podobné pocity vyvolává i on ve mně, bylo něco, co každičkým okamžikem léčilo mé srdce i mou duši. Díky Ethanovi mne opouštěly zlé myšlenky, vnímala jsem jen lásku, kterou mi dává,

a cítila naději, že bych mohla být šťastná a mohla vést normální život.

Tu naději mi dal Ethan.

„Řekni mi to, kotě,“ vydechl drsným šepotem, ale já vnímala i nepatrnou obavu, která v jeho hlase zazněla.

Ani Ethan si nebyl sám sebou stoprocentně jistý. I on byl jen smrtelník stejně jako my ostatní.

„Navždy tvoje!“ vyhrkla jsem a skutečně jsem ta slova myslela vážně. V tom okamžiku jsem ucítila, jak se ve mně udělal.

Když jsem později otevřela oči, došlo mi, že jsem nejspíš na chvíli usnula. Ethan nás oba přikryl, ale pořád jsme leželi spojeni. Miloval, když ve mně mohl po sexu zůstat, a mně to nevadilo, protože jsem mu tím dávala to, po čem toužil, a to jsem dělala z celého srdce ráda.

Jen jsem si přála, aby mi odhalil svou temnou minulost. Ethan se o tom bál mluvit, a i když mě to štvalo, svým způsobem jsem ho chápala. Občas jsem přemýšlela, jestli jeho téměř chorobná posedlost a touha se mě dotýkat pramení z doby, kdy byl uvězněn. Mučili ho. Jen z pouhé vzpomínky na tu noc, kdy se probudil

s výkřikem hrůzy ze zlého snu, mi naskočila husí kůže.

Pohladila jsem ho po rameni a po zádech. Představila jsem si vytetovaná andělská křídla a nápis pod nimi.

A cítila jsem jizvy. Ethan zamrkal a přitiskl se ke mně. „Proč křídla? Jsou moc krásná.“

„Křídla mi připomínají mámu,“ odpověděl po pár vteřinách ticha, „a zakryly většinu těch jizev.“

Naklonila jsem se k němu a jemně ho políbila na rty. Chytila jsem ho za bradu a rozhodla se skočit do toho po hlavě. Nechtěla jsem Ethana vyplašit, když byl ve sdílné náladě, ale uvědomila jsem si, že někdy to zkusit musím. „A ten nápis? Proč zrovna ten?“

Pokrčil rameny a zašeptal: „Dnes v noci jsem málem umřel.“

Sdílná nálada z něj vyprchala. Nechtěl se dál vrtat ve své minulosti, to bylo evidentní. „Jak to?“

„Když jsem tě nemohl najít poté, co na tvůj mobil přišla ta zpráva.“ Přejel mi prsty po bradě a pak jemně po rtech – dotek tak lehounký a já se celá zachvěla.

„Nakonec jsi mě našel, takže se žádné umírání konat nebude, pane. To bys tomu dal,“ pokusila jsem se zlehčit atmosféru, ale nezabralo to. Když byl Ethan vážný, nebylo snadné jeho náladu nalomit.

„Jsem rád, že už se cítíš líp,“ řekl a pak se odmlčel, pohnul boky a já ucítila, že je znovu tvrdý a připravený,

„protože tohle jsem opravdu potřeboval…“

„Jsem tu pro tebe,“ zamumlala jsem do jeho rtů, zatímco mi zvedl nohy na svá ramena. Vášeň mezi námi znovu vzplanula jak požár. Ethanovi to málokdy stačilo jednou.

Díky němu jsem se cítila žádoucí. Jeho slova a jeho doteky při milování způsobily, že jsem si připadala krásná a sexy. Když mě potom držel v náručí, cítila jsem se milovaná.

Chtěl mě navzdory mé minulosti. Byl ochotný za mě bojovat. Byla jsem pro něj důležitá. Ethan splňoval vše, po čem jsem toužila. Síla toho vědění mi změnila život.

Ethanova pozornost byla velmi intenzivní a na začátku bylo obtížné ji přijmout, ale vlastně mi to vyhovovalo. Ethan věděl, jak na mě. Dával mi najevo, jak po mně touží. A já zadoufala, že bychom mohli mít fungující vztah. Sice jsme se na začátku domluvili, že na to půjdeme pomalu, ale příliš se nám to nedařilo. Kdybychom to vzali pomalu, neležela bych s ním nahá v posteli na pobřeží Somersetu, v jednom z pokojů anglického panství jako pro krále, které patřilo jeho sestře, a nezmítala se v jednom orgasmu za druhým.

Chvilku mi trvalo, než jsem po druhém kole vášnivého sexu přišla k sobě, ale podařilo se mi vykroutit se

z Ethanovy chtivé náruče a odběhnout do koupelny, kde jsem se mohla umýt a připravit ke spánku. Miluju, že se mě pořád touží dotýkat. I v tomhle si vyhovujeme.

Nalila jsem si vodu do sklenice a spolkla prášek, který mi předepsala doktorka Roswellová proti zlým snům. Z prášků jsem si vytvořila rutinu – ráno antikoncepce a vitamíny, večer, těsně před usnutím, prášek na spaní. Usmála jsem se do elegantního zrcadla, které vypadalo, jako by ho někdo odcizil z Buckinghamského paláce, a řekla si, že postel a spánek v Ethanově podání nikdy nebyla synonyma. V posteli jsme spolu trávili hodně času, ale málokdy jsme jen spali. Ale nestěžuju si.

Očekávala jsem, že ho po příchodu z koupelny najdu v hlubokém spánku, ale Ethan byl vzhůru a pozoroval každičký můj pohyb. Když jsem si k němu vlezla do postele, natáhl ruku a vzal do dlaní můj obličej. Tohle gesto dělával často, když jsme byli spolu.

„Jak to, že jsi ještě vzhůru, zlato? Musíš být vyčerpaný po tak dlouhé cestě,“ odmlčela jsem se a dodala,

„a tak báječném sexu.“

„Miluju tě a nikdy ti nedovolím odejít,“ přerušil mě.

„Tak nedovol,“ zahleděla jsem se do jeho modrých očí, které se na mě upřeně dívaly, ozářené měsíčním světlem.

„Nedovolím.“ Pronesl to pevným hlasem a já cítila, že to myslí opravdu vážně.

„Taky tě miluju a nehodlám nikam odcházet.“ Naklonila jsem se k jeho rtům pro polibek. Strniště na bradě mi najednou přišlo tak důvěrně známé. Ethan mi oplatil polibek, ale já vycítila, že má na srdci ještě něco, co by mi chtěl říct. Vnímala jsem, jak je napjatý, což mi po tolika orgasmech přišlo překvapivé.

„Potřebuju, aby mezi námi bylo něco trvalejšího, Brynne. Chci tě mít u sebe pořád, abych tě mohl chránit.

Toužím být s tebou každý den a každou… noc.“

Srdce mi začalo tlouct rychleji a ucítila jsem záchvěv paniky. Jakmile jsem souhlasila s jedním malým posunem v našem vztahu, Ethan hned přišel s dalším.

Vždycky takový byl a bude.

„Ale vždyť jsme spolu každý den,“ namítla jsem.

Svraštil obočí a přimhouřil oči. „To nestačí, Brynne. Ne poté, co se v noci stalo, co ti bůhvíkdo napsal tu zkurvenou zprávu. Neil teď sleduje tvůj mobil a přijdeme na to, ale já potřebuju něco formálnějšího, co dá světu najevo, že už jsi tabu pro jakékoli návrhy, že už nejsi k mání.“

Ztěžka jsem polkla a vnímala, jak mi přejíždí palcem po čelisti. Pořád jsem se snažila představit si, kam tím směřuje.

„Co myslíš tím slovem formální? O jaké formálnosti to mluvíme?“ Panebože. Hlas jsem měla stažený a srdce

hrozilo, že mi každým okamžikem vyskočí z hrudi.

Ethan se na mě usmál, naklonil se ke mně a něžně a pomalu mě políbil. Trochu jsem se uklidnila. Ethan mě vždycky dokázal upokojit. Když jsem byla v nepohodě nebo vyděšená, našel způsob, jak mě ukonejšit a zmírnit stres. „Ethane?“ zeptala jsem se, když se po chvilce odtáhl.

„Všechno je v pořádku, kotě,“ konejšil mě. „Všechno bude v pořádku, postarám se o tebe, ale už vím, co musíme udělat. Vím, co se musí stát.“

„Víš?“

„Mmm-hmm.“ Přetočil nás a znovu vzal můj obličej do dlaní, zapřel se lokty a uvěznil mě mezi svalnatými pažemi a pevně, ale něžně mě držel. „Jsem si tím jistý.“ Políbil mě na krk, na ucho, pak sjel rty po mé čelisti, znovu na hrdlo a k mému uchu. „Velmi, velmi jistý,“ šeptal mezi polibky. „Uvědomil jsem si to dnes v noci, když jsem viděl, jak nosíš tohle,“ políbil místo na mém krku, kde se mi houpal ametystový přívěsek, který mi věnoval.

„Čím si jsi jistý?“ zeptala jsem se tiše, ale můj hlas zněl jako zvon, jako bych tu otázku vykřikla.

„Věříš mi, Brynne?“

„Ano.“

„A miluješ mě?“

„Ano, samozřejmě že tě miluju. Vždyť to víš, Ethane.“ Usmál se. „Pak je to jasné.“

„Co je jasné?“ vyhrkla jsem mu do nádherného obličeje, který mě uchvátil v prvním okamžiku, kdy jsem ho spatřila. Ethan se nyní na mne sebejistě usmíval, zatímco mě objal typickým majetnickým gestem a řekl mi:

„Že se vezmeme.“

Zírala jsem na něj. Ta slova, která právě vyšla z jeho úst, vypadala jako z romance. Možná se mi to jen zdá, zadoufala jsem.

Ethan se nade mnou pohnul a má naděje byla v háji. Zatraceně, kurva, sakra!

„Dává to dokonalý smysl,“ řekl a pousmál se, „učiníme prohlášení, že jsi se mnou oficiálně, a všichni se tak dozví, že tvůj snoubenec pracuje v bezpečnostní agentuře…“

„Zbláznil ses?“ přerušila jsem ho a všimla si, že jeho oči pozorují mou tvář a zkoumají reakci na jeho slova.

„Ethane, nemůžu se vdát. Nechci. Právě jsem si zvykla na to, že s někým chodím. Na to, co jsi řekl, je ještě příliš brzy!“

Usmál se na mě, naprosto klidný a sebevědomý.

„Já vím, kotě. Je ještě brzy, ale to ostatní nemusí vědět. Celý svět si bude myslet, že se brzy staneš manželkou bývalého vojáka a ředitele Blackstoneovy společnosti. Pro kohokoli, kdo číhá někde venku a má nějaký plán, zazní ta zpráva jasně a zřetelně. Dozví se, že se má od tebe držet zatraceně daleko, že se tě nesmí dotknout ani ti nijak ublížit a že se na tebe nesmí ani křivě podívat, natož kurva vyhrožovat tak jako minulou noc.“ Něžně mě políbil a vypadal sám na sebe velmi pyšný. „Je to brilantní plán.“

Pořád jsem na něj zírala a nebyla si jistá, jestli to celé není jen výplod mé fantazie. „Je to také nečestné, Ethane. Přemýšlel jsi nad tím, oč mě žádáš? Abych lhala. Abych klamala naše rodiny a přátele, abych je nutila věřit fikci, že jsme se před dvěma měsíci poznali a teď se budeme brát.“

Ztuhl nade mnou a sevřel pevně čelist. „Udělám cokoli, co budu muset, abys byla ve větším bezpečí. Nebudu riskovat, že o tebe přijdu – na to je příliš pozdě. Řekl jsem ti, že jsem vsadil vše na jednu kartu, a to se ani

za poslední hodiny nezměnilo.“

Výraz jeho očí byl docela zastrašující, dokonce i v potemnělému šeru. Pokusila jsem se vysvětlit svá slova.

„No, ani mé city k tobě se nezměnily, ale to neznamená, že…“

Má slova se vytratila, když jsem se pokusila pochopit to, co právě tak sebevědomě prohlásil – že vzít se je dobrý nápad – stejně jako kdyby řekl, že jíst víc zeleniny nebo mazat se opalovacím krémem je dobrý nápad. Přemýšlela jsem nad tím, jestli mi ta dnešní bolest v břiše nemohla způsobit halucinace.

„Není důvod, proč bychom nemohli,“ Ethan vypadal trochu ublíženě. Pozorně si mě prohlížel a já jsem zalitovala svých slov, ale jen asi na dvě vteřiny. To, o co žádal, bylo naprosto šílené. Právě jsem se srovnala

v hlavě s tím, že jsem se zamilovala do muže, který mi vtrhl do života jako uragán, odvážně, bez omluvy, sotva před dvěma měsíci. Jak bych k čertu mohla souhlasit s tím, že si ho vezmu, jen abych byla ve větším bezpečí před neurčitou hrozbou od neznámých lidí?

„Já… já… ty ses naprosto zbláznil! Ethane, uvědomuješ si, oč mě žádáš?“

Přikývl, tvář měl jen několik centimetrů od mé. Opravdu jsem nedokázala říct, co se mu právě honí hlavou.

Chtěl to po svém, hádala jsem, ale jeho motivy mě překvapovaly. Věděla jsem, že mě miluje. Často mi to povídal. A věděla jsem, že mé city k němu jsou stejné, ale… manželství?! Byla jsem si jistá, že nemohl

navrhnout nic, co by více šokovalo mou křehkou citovou stránku než tohle. Ethan přece nemohl chtít manželku. Na to bylo příliš brzy.

„Ano, Brynne, velmi dobře si uvědomuju, co ti říkám.“ Jeho tvář působila neutrálně, ale pevně. Byla naprosto nečitelná.

„Chceš si mě vzít? Chceš si vzít ženu, kterou jsi potkal před několika týdny, ženu, která má fobii ze vztahů a… a pěkně zkurvenou minulost…“

Umlčel mě dravým polibkem, takovým, který nenechával žádné pochybnosti o upřímnosti jeho vyjádření.

Bože! V jakém šíleném světě jsem se to ocitla? Na pár chvil jsem dovolila jeho ústům, aby plenila ta má, pak jsem mu přitiskla ruku na temeno jeho hlavy. Odtlačila jsem ho, vzala do dlaní jeho obličej a zadívala se mu do očí.

„Kotě… to, co se stalo dnes v noci, mě vyděsilo,“ zašeptal. „Tohle jsem neplánoval; jen vím, jak se právě teď cítím. Chci tě po svém boku. Už nebudeš potřebovat žádná pracovní povolení. Budeš moci žít a pracovat

v Londýně, dělat to, v čem jsi dobrá. Budeš mít čas najít si dobrou práci beze strachu, že se dostaneš do sporu s imigračními úřady, a co je nejdůležitější, budeme moci být spolu. To je to, co chci. Chci se stát tvým

manželem. Chci se ujistit, že budeš už navždy v bezpečí. Není nic, co bych neudělal, abych tě ochránil. Miluju tě. A ty miluješ mě, že jo? Kde je problém? To, co navrhuju, je perfektní řešení.“ Naklonil ke mně hlavu a přimhouřil oči, jako bych se chovala hloupě a nelogicky.

„Ještě na něco takového nejsem připravená, Ethane. Bez ohledu na to, co k tobě cítím.“

„Ani já ne; vím, že načasování je hrozné, ale myslím, že to je jediná dobrá možnost.“ Něžně mi odsunul vlasy z tváře jemným dotekem. „Jsem ochoten… a myslím, že i ty bys to měla zvážit.“ Zvedl obočí. „Nechci znovu zažít něco podobného, co se stalo dnes večer v Národní galerii.“

Začala jsem protestovat, ale on mě umlčel dalším důrazným polibkem. Tak typickým pro Ethana. Držel mě pod svým tělem, tiskl mě do měkké matrace a zkoumal má ústa jazykem. Nechala jsem ho, aby mě líbal, a jen jsem plynula prostorem a snažila se co nejlépe zpracovat to, co mi řekl.

„Než se začneš bát a strachovat, chci, abys nad tím jen přemýšlela. Můžeme mít dlouhé zásnuby, ale oznámení je to, co přinutí lidi vzít to v úvahu. Měli jsme náročný večer a musíme spoustu věcí vyřešit, ale nakonec jsme spolu a to se nezmění.“ Políbil mě na čelo. „A přestěhuješ se ke mně.“

Jen jsem na něj zírala a poslouchala, co mi říká.

„To poslední nebyla žádost, Brynne. To, co se stalo v noci, bylo naprosto šílené. Nemůžeme žít na dvou místech.“

„Bože, co mám s tebou dělat?“ potlačila jsem zívnutí a uvědomila si, že mě prášky pomalu začínají uspávat. Věděla jsem, že nebudu schopna pokračovat v této konverzaci příliš dlouho. Hlavou mi blýskla myšlenka, že to mohl Ethan využít ve svůj prospěch. Nebyl tak dobrý v pokeru pro nic za nic.

„Jsi vyčerpaná a upřímně řečeno, já taky.“

Znovu jsem zívla a souhlasila. „Jsem… ale pořád nevím, co říct na tvůj návrh,“ odpověděla jsem mu, hleděla jsem mu do očí. Byly jen pár centimetrů od mých.

Přitáhl si mě do náruče a chystal se na spaní. Zabořil mi tvář do krku. „Teď se vyspi a přemýšlej nad tím… a věř mi… a staň se oficiálně mou.“

„Jen tak?“ zeptala jsem se.

„Jo, jen tak.“ Jeho rty se pohnuly po mém krku. „Je to ta nejjednodušší věc.“ Cítila jsem jeho vousy, jak mě škrábaly na kůži, když se ke mně přitiskl. „Miluju tě, kotě. Teď pojď spát.“

Ethanovy silné paže mě objaly a já se cítila nádherně, navzdory skutečnosti, že se choval jako blázen. Ale vědomí, že by udělal něco tak šíleného, aby mě ochránil, že mě miluje tak moc, vykouzlilo malý úsměv na mé tváři a cítila jsem se zkurveně báječně, jak by řekl můj milenec, který občas mluvil jako dlaždič.

Pak jsem usnula, v bezpečí jeho náruče.

2. kapitola

V terénu jsme byli svědky všemožných hrůz. Většina lidí nemá možnost ocenit demokracii. Myslím, že je to pro většinu světa štěstí. Ale stojí za zamyšlení, že si někteří lidé nejsou vědomi, jak dobře si žijí. Nejvíc mě štvalo neuvěřitelné mrhání lidským potenciálem. Utlačovaní a terorizovaní lidé mají velmi malý potenciál – přesně takový, jaký diktátoři v zemích třetího světa chtějí, aby měli.

Několikrát jsme tu ženu viděli žebrat v ulicích Kábulu, ale nikdy u sebe neměla toho chlapce. Vojáci nesměli s afghánskými ženami navázat kontakt. Bylo to příliš nebezpečné, a nejen pro vojáky. Nadržení muži se však mění v ty nejpředvídatelnější a nejhloupější bytosti na celém světě. Hledají, kam by vrazili ptáka, a tím si koledují o průšvih. Předpokládali jsme, že jde o prostitutku. Ačkoli to nebylo běžné, tak v Kábulu nevěstince existovaly, i když já bych do žádného z nich ani za nic nevkročil. Ale někteří muži to riziko přijímali. Kreténi, přemýšlející čůrákem. Já uspokojoval svou touhu u porna a občas, tajně, s některými „kolegyněmi“. Od žen

v armádě jsem měl dost nabídek, abych nemusel hledat jinde. Diskrétnost byla samozřejmostí, jinak sex

na základně nefungoval. Vojandy měly důvod být opatrné, když všude kolem nich byla tak obrovská převaha mužů.

Jmenovala se Leyya a zemřela nehumánní smrtí. Taliban ji popravil na náměstí za zločin, který spáchala.

Zemřela proto, že pracovala, aby nakrmila své dítě. Na situaci nás upozornil malý, sotva tříletý chlapec. Seděl uprostřed ulice v matčině krvi. Později jsem přemýšlel, jestli by se za ním někdo časem vydal, nebo zda by zemřel právě tam, kde seděl. U těla mrtvé matky. Nakonec to ale bylo jedno.

Když jsem vyloučil možnost sebevražedného atentátu, přišlo mi šílené nechat ho tam jen tak sedět.

Rozhodnutí mi trvalo několik zkurvených hodin. Pak jsem vyrazil. Rychle jsem k němu došel a zvedl ho ze země. Chlapec nechtěl svou matku opustit a chytil se burky, kterou měla přetaženou přes obličej. Když jsem ho zvedl, šátek jí sklouzl z hlavy. Ženino hrdlo bylo prořízlé od ucha k uchu, hlava téměř oddělená od těla. Doufal jsem, že je chlapec příliš malý, aby si tuto vzpomínku na svou matku uchoval.

Téměř okamžitě jsem ucítil, že je něco špatně. Po zádech mi přeběhl mráz. Běžel jsem s chlapcem pryč. A vtom jeho pláč náhle ustal. Kolem ucha mi něco prosvištělo a pak… krev. Tolik krve z tak malého tělíčka. O pár vteřin později se rozpoutalo peklo.

„Zlato, to je jen sen,“ ozval se tichý hlas.

Otočil jsem se za ním a snažil se zjistit, odkud přichází. Ten zvuk mě uklidňoval tak, jak to nic jiného nikdy dřív nedokázalo. Toužil jsem po tom hlase.

A pak se ozval znovu: „Ethane, zlato, něco se ti zdá.“

Otevřel jsem oči, a jakmile jsem ji spatřil, zalapal jsem po dechu. „Opravdu?“

„Jo. Něco jsi mumlal a házel sebou.“ Natáhla ruku, chytla mě za hlavu, přitáhla si ji k sobě a zadívala se mi do očí. „Vzbudila jsem tě, protože jsem nechtěla, aby se ti zdálo něco ošklivého.“

„Do prdele, omlouvám se. Probudil jsem tě?“ Pořád jsem si připadal dezorientovaný, ale rychle jsem se vzpamatovával.

„To je v pořádku. Chtěla jsem tě probrat, než se to… zhorší.“ Zněla smutně a já se bál, že bude chtít, abych jí ten sen vyprávěl. Stejně jako minule.

„Promiň,“ omlouval jsem se pořád dokola a cítil jsem se mizerně, že se mi to stalo znovu. A zase s ní.

„Nemusíš se omlouvat za špatné sny, Ethane,“ prohlásila pevným hlasem, „ale byla bych ráda, kdybys mi řekl, o čem se ti zdálo.“

„Ach, kotě,“ přitáhl jsem si ji k sobě, hladil ji po vlasech a po hlavě. Přitiskl jsem jí rty na čelo a jen vdechoval vůni, která mi pomáhala vzpamatovat se stejně jako skutečnost, že se můžu tisknout k jejímu tělu. Srdce mi bušilo jako o závod. Je skutečná, je tady, je tu se mnou, v bezpečí.

Pták mi ztvrdl na kámen. Dotýkal jsem se Brynniny kůže a cítil, jak se mi vaří krev v žilách. „Mrzí mě, že jsem tě probudil,“ zašeptal jsem jí do rtů. Vzápětí jsem ji hluboce políbil, jazykem jsem plenil její ústa, rozhodnutý vzít si víc. Věděl jsem, že nic jiného mi náladu nezlepší. Jen Brynne. Ona je jediný lék.

Cítil jsem se mizerně, ale stejně tak to bylo i předtím. Probudil jsem se uprostřed noci a zatoužil po sexu jako po jediné věci, která mě dokáže vrátit do přítomnosti z míst, ve kterých jsem se toulal ve snech.

„To je v pořádku,“ vydechla mi do úst.

Její odpověď mě povzbudila. Téměř veškerá její gesta a chování probouzelo mou vášeň. Mám rád dominanci, ale jsem nadšený, když mi Brynne dává najevo, že je nadržená a že po mně touží jako já po ní. V nitru cítím, že mě chce. Komunikace je jen ujištění navíc. Přál bych si, aby všechny aspekty našeho vztahu byly stejně

nekomplikované jako sex, který mezi námi funguje už od prvního okamžiku, kdy jsme se potkali. Jo, naše šukání je vždycky vášnivé jako uragán.

Přetočil jsem ji na záda a koleny jí roztáhl nohy, rozprostřel jsem si ji pod sebou a sklonil hlavu. Odhodil jsem stranou vše, co ji zakrývalo, a spatřil to nejkrásnější roztoužené tělo v životě. Věděl jsem, že do něj za okamžik proniknu. Díky, sladký Ježíši.

„Jsem rád, že ti to nevadí, protože tě právě teď chci šukat, dokud se neuděláš a nebudeš u toho křičet mé jméno,“ řekl. Typický Ethan. „Pak vytáhnu svého ptáka z tvé rozkošné dírky a vrazím ti ho do pusy. A budu se dívat, jak po něm přejíždíš svými nádhernými rtíky a jak mi ho kouříš.“ Jeho oči se rozšířily a pevná hruď se začala rychle zvedat a klesat. Ztěžka dýchal a přesouval se nade mě. „Ano, kotě, přesně takhle si tě vezmu.“

Ethan a jeho oplzlé řeči. Bylo to k zbláznění, ale svým způsobem se mi to líbilo.

Napjala jsem se v očekávání toho, co mi slíbil. Když do mě tvrdě a prudce vnikl, zasténala jsem. Naplnil mě do posledního centimetru a vedl nás oba k vrcholu. Myslí mi proletěla slova, která mi večer řekl. Vezmeme se. Nebyla to otázka, ale konstatování. Tak se Ethan choval častokrát už dřív, vlastně byl takový už v době, kdy jsme se poznali.

Držel má zápěstí v jedné ruce a druhou mě hladil. Přitom přirážel v zuřivém tempu, téměř jako by byl naštvaný. Věděla jsem, že není naštvaný na mě, ale na boj, který sváděl sám v sobě kvůli těm snům. Potřeboval ty myšlenky dostat ven z hlavy. Naprosto jsem ho chápala. Já za nic nemohla. Já byla jen přítomna jeho snaze

o sebekázeň.

Přirazil ještě mohutněji, aby si mě více otevřel, a laskal mé nejcitlivější místečko tak dokonale, že to netrvalo dlouho a já se zachvěla v první vlně orgasmu. Cítila jsem stahy vnitřních svalů, které se připravovaly, že mě vynesou na křídlech až do nebe.

Ethan mě štípl do bradavky o něco silněji, než jsem byla zvyklá. Bolest mě na okamžik oslepila. Vykřikla jsem a zazmítala se v orgasmu, který ovládl mé tělo. Ethan mě laskal jazykem a šeptal mi: „Řekni mé jméno. Chci slyšet své jméno.“

„Ethane, Ethane, Ethane!“ křičela jsem do jeho rtů. Jeho jazyk plenil má ústa a kradl z nich slova. Třásla jsem se, mé vnitřní svaly se stahovaly okolo jeho penisu. Přitiskl mě k posteli a zcela si mě vzal. Nikdy jsem nebyla spokojenější než v této chvíli. Ethan převzal otěže slasti a sebevědomě mě vedl tam, kam chtěl on. Ale sám se neudělal. Vzpomněla jsem si, co mi předtím slíbil.

Velmi primitivně zavrčel a vystoupil ze mě. Zaprotestovala jsem nad tou ztrátou, ale pak jsem ucítila

na posteli pohyb a do úst mi vklouzla hlavička jeho penisu. Ethan se přesunul, aby měl lepší přístup k místu, do kterého chtěl proniknout, a vyplnil má ústa. Cítila jsem jak svou, tak jeho chuť, a erotickou touhu, která fungovala jako výbušnina. Svírala jsem jeho boky, tiskla si ho k sobě a sála jeho penis. Zasunula jsem si ho až dozadu na patro. Stačilo jen pár pohybů rty a ucítila jsem výbuch semene. Zvuk, který se vzápětí vydral

z Ethanova hrdla, byl živočišný a zvláštně zranitelný vzhledem k tomu dominantnímu aktu. Vždy mi udělalo radost, když Ethan vyvrcholil. To já mu způsobila takovou slast.

Hleděl na mě, pozoroval mě, jak to s oblibou dělával, a pak se naše oči střetly a to, co mezi námi proběhlo, bylo víc než jen fyzický akt.

„Ach, bože,“ zašeptal, vyklouzl z mých úst a přitiskl se ke mně. Znovu mě přikryl, tentokrát něžně, a naše těla do sebe zapadla jako jedna lžička do druhé. Vklouzl do mě, než jeho erekce povadla. Cítila jsem, jak mu zuřivě buší srdce.

Držela jsem se ho a nechala ho, ať si se mnou dělá, co se mu zlíbí. Dlouho mě líbal, dotýkal se mě, potřeboval být ještě chvíli uvnitř, říct mi, že mě miluje. Díky němu jsem se cítila žádoucí. Už jsem mu dokonale rozuměla, věděla jsem, co má rád. Věděla jsem o něm skoro vše kromě… jedné věci, kterou jsem chtěla

a zároveň nechtěla slyšet.

Ethanova temná minulost pro mne byla pořád obestřena tajemstvím.

„Miluju tě za to, jaký jsi.“ Začínala jsem být znovu ospalá a rozhodla jsem se, že debatu o nočních můrách otevřu až zítra. Věděla jsem, že se to Ethanovi nebude líbit, ale do háje, stejně to budeme muset někdy vyřešit. Přemýšlela jsem, jestli Ethan ví, nad čím přemýšlím. Měl totiž neuvěřitelnou schopnost předvídat mé úmysly.

„Miluju tě.“

Vtáhl mě do své náruče a hladil po vlasech. Vdechovala jsem jeho kořeněnou vůni smíchanou s esencí sexu a kolínské a všechny starosti jsem odhodila za hlavu. Věděla jsem, že jsem v náruči toho jediného muže, se kterým chci zůstat.

S rozedněním jsem se opatrně vymanila z Ethanova objetí. Vydechl do polštáře a zavrtal se hlouběji do peřin.

Musel být z minulé noci plné stresu v Národní galerii a z následné tříhodinové cesty na pobřeží neskutečně vyčerpaný. A to jsem ještě nepřipočetla čas strávený sexem hned po příjezdu. A jeho špatné sny. A následné milování. Pohled v jeho očích a tichá dominance byly připomenutím jeho noční můry z minulosti. Věděla jsem, co jsem věděla. Následky jeho noční můry nebyly tak intenzivní jako minule, ale cítila jsem, že Ethan se velmi tvrdě snažil, aby ovládl své reakce, takže to nebylo tak zlé jako naposledy. Bylo mi ho líto. Nikdy jsem mu to neřekla, ale trhalo mi srdce na kousky, když jsem ho viděla takhle zraněného. Navíc jsem s tím nedokázala nic udělat, protože to se mnou odmítal sdílet. Muži jsou k zbláznění frustrující.

Vlezla jsem si do sprchy a drhla si celé tělo mýdlem a pospíchala, abych se mohla obléknout a opustit místnost, aniž bych Ethana probudila. Potřeboval se vyspat.

Zastrčila jsem si do kapsy u džínů telefon a po špičkách vyklouzla z pokoje. Tiše jsem za sebou zavřela dveře.

Hned za nimi jsem se rozhlédla po celém křídle, ve kterém byl situovaný náš pokoj. Tohle místo mělo zvláštní atmosféru. Cítila jsem zde nádech pana Darcyho Pemberleye, smíchaný s tóny pana Rochestera Thornfielda Halla. Nemohla jsem se dočkat oficiální prohlídky a nepřestávalo mě fascinovat, že Ethanova sestra a její manžel tento dům skutečně vlastní.

Sbíhala jsem dolů po schodech a v polovině jsem se zastavila. Na zdi visel nejkrásnější obraz, jaký jsem kdy v životě viděla, malovaný rukou umělce, jehož jsem dobře znala. Portrét nevytvořil nikdo jiný než sir Tristan Mallerton. A ten obraz visí na zdi v soukromém domě. Páni. Tahle rodina je vážně mimo mou ligu.

Vytáhla jsem telefon a zavolala Gaby. „Neuvěříš, na co se právě dívám,“ vyhrkla jsem, když se z přístroje ozval pozdrav, který sice nejspíš patřil mé spolubydlící, ale rozhodně nezněl jako obvykle.

„No? Na co se díváš? Není trochu brzy?“

„Promiň, Gab, ale nedokázala jsem si pomoct. Kdybys to viděla, poslintala by sis košili… ach… Mallertonovo dílo zhruba z poloviny století a já stojím sotva dvacet centimetrů od něj. Kdybych chtěla, mohla bych po něm přejet rukou.“

„To radši nedělej, Bree. Tak povídej,“ zeptala se, nyní už o poznání známějším hlasem.

„No, je velký asi dva krát jeden metr a je naprosto přenádherný. Rodinný portrét plavovlasé ženy s manželem a dvěma dětmi, klukem a holčičkou. Ona má na sobě růžové šaty a perly, které vypadají, jako by je někdo vyloupl ze sbírky královských korunovačních klenotů. On působí, že je do své ženy velmi zamilovaný. Bože, to je nádhera.“

„Hmmm. Nevybavuju si, co by to mohlo být. Můžeš se zeptat, jestli si ten obraz smíš vyfotit, abych se mohla pořádně podívat?“

„Ano, hned jak potkám někoho, koho bych se zeptala, tak to udělám.“

„Vidíš jeho podpis?“

„Jistě, to byla první věc, na kterou jsem se podívala. Dole vpravo, T. Mallerton, vykreslený výraznými tiskacími písmeny, která jsou pro něj typická. Bez pochybností můžu říct, že ten obraz je originál.“

„Páni,“ vydechla Gaby ohromeným hlasem.

„Je všechno v pořádku? Minulá noc byla šílená a já tě poté, co se spustil alarm, už neviděla. Necítila jsem se příliš dobře a Ethan byl pod velkým tlakem a ve stresu z další události, která se stala.“

„Z čeho?“

„Ehm… ještě si nejsem jistá. Na starý telefon mi někdo poslal divný vzkaz a Ethan si ho přečetl. Ta osoba mi poslala zmatený vzkaz a písničku z… z toho videa, na kterém jsem byla.“

„Kurva, to si děláš legraci.“

„Ne, myslím to vážně.“ Jen vyslovit to nahlas mi stáhlo žaludek. Právě teď jsem nad tím vůbec nechtěla přemýšlet. Odsouvání problémů do pozadí a zapírání mi i v minulosti velmi dobře posloužilo a poslouží znovu, tím jsem si byla jistá.

„Žádný div, že je z toho Ethan na prášky, Bree. Jak to, že ty nejsi?“

„Nevím, prostě věřím tomu, že po mně nikdo nejde, a tohle je jen výkyv na radaru, který po volbách zmizí.

Věř mi, Ethan má vše pod kontrolou.“

„Jo, je dobře, že máš někoho takového,“ zamumlala. Rozhodla jsem se, že jí neřeknu o Ethanově žádosti o ruku z minulé noci. Dřív než se do něčeho takového pustím, potřebuju kafe. A počkám, i než jí povím

o Ethanově žádosti, abych se k němu nastěhovala. Gaby nemá problém říkat, co si o věcech myslí, a já v tomto okamžiku opravdu neměla náladu na vodopád slov, který by jistě následoval.

„Hej,“ poznamenala jsem, „neodpověděla jsi mi na otázku. Jsi v pohodě? Minulá noc byla příšerná. Napsaly jsme si pár esemesek, takže jsem věděla, že se ti nic zlého nestalo, ale…“

Ticho.

„Gabrielo?“ zeptala jsem se a použitím jejího plného jména jsem dodala otázce na důrazu.

„Jsem v pořádku,“ řekla bezvýrazně a já pochopila, že se drží zpátky.

„Kam jsi šla? Chtěla jsem tě představit Ethanovu bratranci, ale k tomu už jsme se nedostaly.“

„Nevěděla jsem, kde mi hlava stojí… a pak se spustil ten alarm a já musela stejně jako všichni ostatní jít ven.

Chvíli jsem čekala venku na ulici, dokud jsem nedostala tvou zprávu. Jakmile jsem věděla, že jsi v pořádku, chytla jsem si taxíka a vyrazila domů. Toužila jsem po sprše a po posteli. Byla to zvláštní noc.“ Gabrielin hlas zněl divně, přemýšlela jsem, jestli mě nevodí za nos. „Benny taky volal. Viděl vše ve zprávách a měl o nás strach. Dlouho jsem si s ním povídala.“

„Fajn… když říkáš.“ Gaby je tvrdohlavá, a pokud se mnou nechce o čemkoli mluvit, tak ji po telefonu nepřesvědčím. Budu se s ní muset sejít osobně.

„Rozhodně bych se někdy chtěla s Ethanovým bratrancem, co má dům plný Mallertonových děl, setkat. Možná to dokážeš zařídit,“ řekla a mně to připadalo jako nabídka ke smíru.

„Jo, možná. Zkusím se Ethana zeptat.“

Najednou jsem ucítila, že tu nejsem sama. Otočila jsem se a zahleděla se do vážné tváře té nejkrásnější holčičky, jakou jsem kdy viděla. Její modré oči mi připomněly jiné, který jsem velmi dobře znala. „Musím končit, Gab, zavolám ti později a uvidíme, jestli ti dokážu tu malbu vyfotit a poslat. Mám tě ráda.“

Zavěsila jsem a strčila telefon zpět do kapsy. Má vážná společnice na mě jen hleděla. Usmála jsem se na ni.

Ona se také usmála. Dlouhé tmavé kudrlinky jí rámovaly tvář, o které jsem předpokládala, že se vyvine do neskonalé krásy. Nemohla jsem se dočkat, až ji uvidím s Ethanem pohromadě.

„Já jsem Brynne,“ natáhla jsem ruku. „Jak se jmenuješ ty?“ zeptala jsem se, ačkoli jsem si byla vcelku jistá.

„Zara.“ Přijala mou ruku a táhla mě za sebou. „Vím, kdo jsi. Strýček Ethan tě miluje a kvůli tobě začal pít mexické pivo. Slyšela jsem, jak to mamka říká taťkovi.“

Nedokázala jsem si pomoct a musela jsem se zachichotat. „Také jsem o tobě slyšela, Zaro. Ethan mi vyprávěl, jak obdivuje, s jakou chytrostí si umíš omotat kolem prstu své bratry.“

„Opravdu?“

„Hmm…“ přikývla jsem, zatímco na mě upírala užaslé oči. „Kam jdeme?“

Zara mi neodpověděla, ale přesto jsem se nechala táhnout přes pokoje a chodby, dokud se před námi neobjevila světla kuchyně. Vtom jsem ucítila božskou vůni kávy.

„Mami, už ji mám,“ vykřikla Zara a vtáhla mne do místnosti.

„Ach, to vidím,“ opáčila snědá kráska, která jistě musela být Ethanova sestra Hannah. Žena odpověděla své dceři, ale usmála se na mě. Na okamžik mi připomněla Ethana. Spatřovala jsem mezi nimi jistou podobnost, to určitě, ale Hannah byla podobnější jejich otci. Měla stejně tmavé vlasy i pleť, ale její oči nebyly modré jako Ethanovy, byly šedé. Postavou byla drobnější, zatímco on byl svalnatý a vysoký. Genetika zajímavým způsobem dokáže pracovat s geny muže a ženy, aby vytvořila dokonalou kombinaci.

„Vítej u nás, Brynne. Moc ráda tě poznávám,“ řekla, pohnula se kupředu a rychle mě přejela očima. „Hannah Greymontová, matka téhle malé únoskyně a starší sestra muže, o kterém bych si nikdy nepomyslela, že mě vmanipuluje do téhle situace. Až nyní jsem si uvědomila, že mě pořád dokáže překvapit.“

Rozesmála jsem se, když to řekla. Líbila se mi její upřímnost. Hned poté jsme si potřásly rukama.

„Nápodobně, Hannah. Na tenhle výlet už jsem se dlouho těšila. Ethan o vás mluví s takovou láskou. Už jsem se seznámila s vaším otcem. Je to docela sympaťák, ale to ti neříkám nic nového, že ne?“

„No jasně, celý můj táta.“ Hannah mi podala hrnek s kávou a ukázala na stůl, kde ležela smetana a cukr. „E mi dal vědět, jaké kafe máš ráda,“ usmála se a mrkla na Zaru.

„Děkuju ti,“ vdechla jsem do plic plný doušek té nádherné vůně a pak jsem také mrkla na Zaru. „Tvá dcera mi řekla, že Ethan začal pít mexické pivo a že za to můžu já.“

Hannah v předstírané hrůze pohlédla na Zaru a otevřela ústa. „To by neudělala!“ Zara se zachichotala.

„Můj bratr se změnil k nepoznání, Brynne. Jak jsi to pro všechno na světě dokázala? A mimochodem, kde vlastně je?“

Osladila jsem si kávu cukrem a přidala i smetanu.

„Abych pravdu řekla, nemám nejmenší tušení. Ethan je docela… hm… dost cílevědomý. Kromě několika málo chvil, jako třeba teď.“ Rozesmála jsem se. „Je naprosto mimo, tak jsem ho nechala spát. Včera v noci dlouho řídil a večer skončil také tak nějak… divně.“ Podívala jsem se na Zaru, která hltala každičké slovo naší konverzace, a došlo mi, že čím méně řeknu, tím lépe. Malá ouška můžou slyšet úplně všechno, a bez ohledu

na to, jak milí ke mně byli, jsem ty lidi vlastně vůbec neznala.

„Jo, Ethan mi o tom večeru něco řekl do telefonu,“ pokrčila rameny a zavrtěla hlavou. „Někteří lidé jsou prostě šílení. A co se Ethanovy cílevědomosti týče, to není nic nového. Vždycky byl takový. Rozkazovačný, tvrdohlavý – jako kluk nesmírně otravný.“

Jen jsem se usmála a naklonila se přes stůl. Všimla jsem si, že Hannah se vydala péct chleba. Takže Ethanova sestra je kuchařka.

„Tenhle dům je úžasný. Před chvílí jsem telefonovala své spolubydlící a vykládala jsem jí, že vám na zdi nad schody visí Mallerton.“

„Takže už jsi viděla sira Jeremyho Greymonta a jeho Georginu. Jsou to Freddyho předci. A máš pravdu, Mallerton byl umělec.“

Přikývla jsem a usrkla kávu. „Studuju výtvarnou konzervatoř na univerzitě v Londýně.“

„Já vím, Ethan už mi o tobě všechno řekl,“ Hannah se odmlčela a pak dodala, „až nás to překvapilo.“ Naklonila jsem hlavu s otázkou v očích a zeptala se: „Překvapilo vás, že vám o mně řekl?“

Hannah pomalu s pousmáním přikývla. „Ach, ano. Můj bratr nikdy o žádné dívce nemluvil, natož aby ji vzal ke mně domů na víkend. Tohle všechno,“ rozhodila rukama, „se Ethanovi vůbec nepodobá.“

„Hmm, mně se to taky nepodobá. Od první chvíle, kdy jsme se potkali, bylo velmi těžké ho odmítnout,“ znovu jsem se napila kávy. „Téměř nemožné, vážně.“

Hannah se na mě zakřenila. „No, jsem ráda, že konečně potkal tebe, Brynne. Cítím, že je mezi vámi dvěma něco víc?“

Hannah to vyslovila jako otázku a já jí v duchu dala bod za její intuici. Rozhodně jsem s ní ale nehodlala sdílet ten šílený nápad se svatbou, který na mě Ethan minulou noc vybalil. V žádném případě. Pořád si o tom malém návrhu musíme hodně promluvit. Pokrčila jsem rameny. „Ethan je velmi… přesvědčený o tom, co chce. Nikdy nemá problém mi to říct. To spíš já mám problém některé věci, které mi řekne, slyšet. Tvůj bratr je občas

trochu jako slon v porcelánu.“

Rozesmála se mému zhodnocení. „To vím taky. Decentnost se v jeho slovníku nenachází.“

„To mi povídej,“ přisvědčila jsem. Mé oči spočinuly na obrazu na poličce skříně. Matka se dvěma dětmi – dívenkou a chlapcem. Zaujal mě. Přistoupila jsem blíž a dlouho jsem hleděla na fotografii, na které jistě musel být Ethan a Hannah a jejich mladá a nádherná matka. Seděli na kamenné zdi a vypadali skutečně šťastně.

Možná ale jen fotograf zachytil ten správný okamžik. „Tohle jste vy dva a vaše matka?“

„Ano,“ odpověděla Hannah tiše. „Krátce před tím, než zemřela.“

Ten okamžik zachycený na fotografii mi přišel zvláštní. Byla jsem zvědavá a hltala jsem očima obrázek čtyřletého Ethana a ženy, která mu dala život, ale nechtěla jsem být hrubá a vyvolávat smutné vzpomínky. I přesto mi zvědavost nedovolovala dívat se jinam. Paní Blackstoneová byla neuvěřitelně půvabná žena,

takovým tím aristokratickým způsobem, elegantní, ale přesto s vřelým úsměvem. Vlasy měla vyčesané nahoru a na sobě velmi dobře padnoucí kabátové šaty v barvě burgundského vína a vysoké černé boty. Na tu dobu úchvatný styl. Nechtěla jsem z ní spustit zrak. Ethan se na fotografii opíral zády o její tělo, tiskl se k její paži

a ruku měl v matčině klíně. Hannah seděla na druhé straně za matkou, hlavu položenou na jejím rameni. Fotografie zachycovala sladkou, milující se rodinku. Hlavou se mi honilo tolik otázek, ale bála jsem se zeptat. Přišlo mi to neohrabané a nevhodné. „Byla nádherná. Vidím, že jste si podobné.“ Hannah skutečně vypadala jako žena na fotografii, ale byl to malý Ethan, který neustále přitahoval mou pozornost. Jeho oválná nevinná tvář a malé tělíčko v krátkých kalhotách a v bílém svetru ve mně vyvolávalo pocit, že bych ho měla vzít

do náruče.

„Děkuju. Ráda slyším, když mi to lidé říkají. Nikdy se to neoposlouchá.“

„Oba jste jí podobní,“ řekla jsem, pořád jsem hleděla na fotografii a přála jsem si, abych si ji mohla vzít do rukou, ale neodvážila jsem se zeptat.

„Otec nám oběma udělal kopii téhle fotografie,“ Hannah na mě pohlédla s otázkou v očích. „Tys ji ještě neviděla?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, Ethan ji nemá vystavenou v bytě ani v kanceláři.“

Při vzpomínce na jeho kancelář mi přejel mráz po zádech. Když jsem tam byla naposledy, neskončilo to vůbec dobře. Naštvala jsem se a opustila ho, neochotná slyšet cokoli, co mi říkal. Včetně „miluju tě“. Vybavila jsem si pohled na jeho obličej plný bolesti, když jsme stáli u výtahů. Pak se dveře mezi námi zavřely. Bolestná, nepříjemná vzpomínka. Ethan mě od té doby, co jsme se k sobě vrátili, nikdy do kanceláře nepozval a já ani jednou nenabídla, že bych se za ním zastavila. Přišlo mi to divné. Jako by skutečnost, že se my dva ocitneme

v jedné kanceláři, byla příliš srdcervoucí pro nás oba. Ach, ano, možná časem z kanceláře Blackstoneovy bezpečnostní agentury uděláme opět klidovou zónu.

„Hmm… zajímavé… jsem zvědavá, kde ji má.“ Hannah se otočila a znovu se vrátila k pečení chleba.

Nadzvedla utěrku, která ležela přehozená přes misku.

Usrkla jsem kávu a pokračovala ve zkoumání fotografie.

„Ethan po matčině smrti téměř rok nepromluvil. Prostě jednoho dne mluvit přestal. Myslela jsem, že je v šoku, protože se matka nevracela… Trvalo mu docela dlouho, než to akceptoval. I když mu byly jen čtyři roky,“ poznamenala Hannah něžně, zatímco hnětla těsto.

Páni. Chudák Ethan. Bolelo mě, když jsem tu historii slyšela. Smutek v Hanniných slovech byl tak intenzivní,

že jsem musela usilovně přemýšlet, jak zareagovat, aby to neznělo hloupě. Přála jsem si vědět, jak jejich matka zemřela.

„Nikdy jsem si nedokázala představit, jak to pro vás muselo být obtížné. Ethan o tobě i o otci mluví moc hezky. Řekl mi, že vás matčina smrt sblížila.“

Hannah při práci přikývla. „To ano, to je pravda.“ Uplácala z těsta ovál a znovu ho přikryla látkou, aby ho nechala podruhé vykynout. „Myslím, že nakonec bylo dobré, že vše proběhlo tak rychle. Žádná dlouhotrvající nemoc ani smutek nad něčím, co se nedalo změnit. Časem se Ethan vzpamatoval a znovu začal mluvit. Hodně nám pomohla naše babička.“ Smutně se usmála na Zaru. „Už to bude šest let, co zemřela.“

Nevěděla jsem, co říct, a tak jsem mlčela, usrkávala kávu a doufala, že mi poví z rodinné historie ještě víc.

„Automobilová nehoda. Pozdě v noci. Matka a má teta Rebecca jely z pohřbu jejich dědečka.“ Hannah se otočila na Zaru, která seskočila z křesla a zamířila ven z kuchyně. „Neprobuď strýčka Ethana, drahoušku. Je velmi unavený.“

„Neprobudím,“ odpověděla Zara matce, ale podívala se na mě a zamávala mi.

Mé srdce při pohledu na děvčátko roztálo. Také jsem jí zamávala a zamrkala na ni.

„Máš nádhernou holčičku. Je tak samostatná. Už teď jsem si ji zamilovala.“

„Děkuju. Občas s ní mám hodně práce. Je zvědavější, než je pro ni dobré. Je mi jasné, že se bude pokoušet vytáhnout Ethana z postele a připravit ho o dobroty, co jí přivezl.“

Při té představě jsem se rozesmála. Doufala jsem, že tu situaci uvidím na vlastní oči. „Také vím, že máš ještě dvě další děti – chlapce. Jak to všechno dokážeš zvládnout?“

Usmála se, jako by jí pomyšlení na děti udělalo radost. Usoudila jsem, že Hannah musí být úžasná matka.

Obdivovala jsem ji za to.

„Mám úžasného muže a užívám si, když tu mám hosty. Setkáváme se tu se samými zajímavými lidmi. Některé bychom nejradši už neviděli, ale většinou je to dobré,“ řekla žertem. „A někdy nevím, co bych si bez Freddyho počala. Zrovna dnes vzal chlapce, aby pomáhali jako dobrovolníci na charitativní snídani pro skauty. Za chvíli se vrátí a poznáš zbytek rodinného klanu.“

„Nemáš tu žádné další hosty?“

„Tenhle víkend ne. Jsi tu jen ty a můj bratr. Mimochodem, co ti můžu nabídnout k snídani?“

Přišla jsem blíž a sledovala, jak vyrábí chléb. „Ach, teď si vystačím s kávou. Počkám na Ethana. Mezitím bych ti mohla pomoci s chlebem. Miluju pečení. Po té šílené noci to pro mě bude jako terapie.“

Hannah se usmála a zápěstím si odhrnula vlasy z čela. „Beru tě, Brynne. Na zadní straně dveří do spíže najdeš zástěry. A chci slyšet všechno, co se včerejší noc odehrálo.“

„To bylo snadnější, než jsem doufala,“ opáčila jsem a vyrazila pro zástěru.

„Nejsem hloupá. Naučila jsem se, že pomocná ruka se vždycky hodí,“ pohlédla na mě vřelýma šedýma očima.

„Nemusíš se mě ptát dvakrát.“

3. kapitola

Nevím, co mě přimělo otevřít oči. Nejspíš dech slabě vonící marmeládou, co jsem ucítil na své tváři. Už chápu, proč jsou hororové filmy, ve kterých hrají hlavní roli děti, nejděsivější ze všech strašidelných příběhů. Neexistuje nic tak příšerného jako dětská tvář, která na vás tiše zírá, zatímco vy spíte, nebo hůř, zatímco se probouzíte.

Hlavou mi okamžitě problesklo několik otázek, například: Jak dlouho už na mě hledí? Proč vypadá jako jedna z ubohých sester v hororu Osvícení?

Pořádně mě vyděsila. A pak se rozesmála.

„Strýček Ethan už je vzhůru!“ zakřičela z plných plic, utíkala ke dveřím a prudce je otevřela.

„Zaro! Zavři za sebou, prosím.“ Opatrně jsem se posadil a uvědomil si, že jsem nahý. Pečlivě jsem kolem celého těla omotal přikrývku. Také jsem si všiml, že jsem v posteli sám. Naklonil jsem se a pohlédl do koupelny, abych zahlédl alespoň kousek Brynniny postavy.

Nebyla tam.

„Je dole a povídá si s mamkou. Pijí u toho kafe.“ Zara znovu nakoukla do pokoje.

„Vážně?“ Překvapilo mě, že jsem spal jako zabitý a Brynnin odchod mě nevzbudil. Zároveň jsem uvažoval, jak dlouho tu je má neteř se mnou. Faktor děsivosti? Asi na dvanáctce.

Zara mlčky přikývla. „Přišla dolů už před hrozně dlouhou dobou.“

„Jak se ti líbí?“

Ignorovala mou otázku a naklonila hlavu na stranu. „Jsi ženatý, strýčku Ethane?“

Musel jsem vytřeštit oči, protože Zara si mě prohlédla od hlavy až k patě, jako by skutečně prahla po odpovědi.

„No… Brynne je má přítelkyně.“

„Taťka se s mamkou taky oženil.“

„Ano, já vím. Byl jsem jim na svatbě.“ Usmál jsem se a z celého srdce jsem si přál, abych se dokázal dostat z postele a vzít si něco na sebe, ale Zara mě držela prostě a jednoduše v pasti.

„Proč spíš nahý?“

„Cože? Zaro, potřebuju se obléknout…“

„Taťka nikdy nespí nahý jako ty. Brynne je milá. Vezmeš mě s Ragsem na zmrzku? Miluje ji, nechávám ho ji lízat, ale mamka říká, že je to nechutné, ale já mu to stejně dovoluju. Mamka říkala, abych sem za tebou nechodila, ale mě už nebavilo na tebe čekat. Jsi jediný, kdo je ještě zalezlý v posteli.“

Neuvěřitelné. Pětileté děvčátko mě drží v pasti. Nemůžu dělat nic jiného než poslouchat její litanie připomínek, názorů a proseb a modlit se, abych dokázal vymyslet, jak z té pasti uniknout.

Zara se na mě podívala trochu znechuceným pohledem, jako by se mě chtěla zeptat: „Co se s tebou k čertu stalo, strýčku Ethane?“ Nezbylo mi než s logikou té pětileté holčičky souhlasit. Zatraceně hodně se mi toho stalo.

„Fajn. Teď mě poslouchej, slečno Zaro. Když zmizíš a necháš mě, abych vstal a oblékl se, tak uvidím, co se dá se zmrzlinou a Ragsem dělat.“ Zvedl jsem obočí, jak nejlépe jsem to dokázal. „Platí?“

„A co mamka?“ vypálila bez jakékoli změny výrazu v obličeji. Tahle holka bude bezpochyby jedna z nejlepších pokerových hráček, až vyroste. Má neteř je prostě úchvatná.

„Co maminka neuvidí, to ji nerozzlobí.“ Přemýšlel jsem, jak dlouho bude trvat, než mi tahle slova někdo omlátí o hlavu. Nejspíš tak dlouho, než Zara seběhne dolů, ale k čertu, pokud díky tomu získám alespoň trochu soukromí…

„Platí,“ proklála mě pohledem, a když za sebou zavírala dveře, její oči mi naznačily, že bych si měl pospíšit, jinak se zase vrátí.

„Hned jsem dole,“ zavolal jsem za ní a mrkl.

Když odešla, chvilku jsem čekal a teprve pak jsem vstal. Zakryl jsem si rozkrok polštářem a pro jistotu jsem se zamkl v koupelně. Pustil jsem si sprchu. To poslední, po čem jsem toužil, bylo, aby mne děcko vidělo kompletně nahého. Takže Brynne si dole povídá s Hannah… Zajímalo by mne, co si o mně ty dvě vykládají. Při té myšlence jsem automaticky zrychlil.

Sprcha mi udělala dobře. Horká voda mi pomohla ujasnit si myšlenky. Do hajzlu se snem z minulé noci. Štvalo mě, že se mi znovu zdály noční můry a že toho Brynne musela být svědkem. A i když jsem celou situaci dle mého zvládl lépe než minule, stejně mi vadilo, že se pořád vrací sračky, kterými se právě teď vůbec nechci

zabývat. Brynne si o tom bude jistě chtít promluvit… Nejsem připravený.

Při sprchování jsem si přejel rukou po penisu a připomněl jsem si, co se dělo, když jsem se probudil z noční můry. Co se sexu týče, Brynne splňovala vše, co jsem od dokonalé partnerky očekával – pokaždé byla ochotná a velkorysá. Pomáhala mi vrátit se z říše nočních můr do skutečného světa. Dělá to proto, že tě miluje.

Přemýšlel jsem, jestli má její reakce něco společného s její minulostí – s tím, co mi řekla o tom útoku a jak o sobě přemýšlela, když byla mladší. Většinu času mi Brynne připadala tak sebejistá, že jsem si ji téměř

nedokázal představit zlomenou a zraněnou. Já měl, co se tohoto tématu týkalo, vše srovnané. Její minulost mě nezajímala. Mé city k ní se nezměnily. Ona je ta jediná, se kterou chci být. Nyní mi zbývalo jen přesvědčit o tom i ji. A já ji přesvědčím… přesvědčím ji, protože ji miluju. Natáhl jsem se po hebkém ručníku a vystoupil ze sprchy.

Při holení vousů jsem se na sebe do zrcadla usmál. Vzpomněl jsem si na výraz v jejím obličeji, když jsem jí navrhl, abychom se vzali. K nezaplacení. Měl jsem ji nahrát na video na mobil. Můj úsměv se změnil

v zamračení, když jsem si vzpomněl na video, které jí minulou noc někdo poslal. Připomnělo mi to, že bych se měl během dnešního dne spojit s Neilem. Chci vědět, kterej zkurvysyn si s ní takhle pohrává. Už to nebude dělat dlouho, slíbil jsem si.

Píchlo mě u srdce, když se mi vybavily detaily minulé noci. Hlavou mi proletělo několik obrazů – Brynniny barevné šaty, přívěsek, který jsem jí dal, zavěšený na jejím krku, znepokojující textová zpráva a video, možnost bombového útoku, panické hledání Brynne a pak její zdravotní indispozice u krajnice. Ježíši! Celé to bylo absolutně šílené. Potřebovali jsme místo, kde bychom se uklidnili a odpočinuli si. Byl jsem odhodlaný zrealizovat to tenhle víkend, za jakoukoli cenu.

Okamžitě jsem se začal cítit provinile, když jsem si vzpomněl, jak náročný jsem na Brynne byl včera v posteli.

Moje holka si nemohla ani na chvilku v klidu odpočinout. Vybavila se mi má zoufalá touha být uvnitř ní… poté, co jsem se probudil z děsivého snu. Kurva! Byl jsem vděčný za to, že jsem to zvládl lépe než minule, ale stále jsem si dělal starosti, jestli toho po ní nechci příliš. Zda pro ni nejsem příliš velké sousto.

Na druhou stranu Brynne nijak neprotestovala proti mému plánu s oznámením našeho zasnoubení. Sice mi řekla, že jsem musel zešílet, ale podle mého úsudku na mě nebyla ani trochu naštvaná. Ve skutečnosti se o mě ještě starala, když jsem byl rozhozený z dalšího šíleného snu, ve kterém se spletly dohromady události

z Afghánistánu a strach o ni. Byl jsem totálně v prdeli. Řekla mi, že mě vzbudila, protože nechtěla, aby se má noční můra zhoršila. A jak jsem své sladké holčičce poděkoval?

Znovu jsem ji ošoustal.

Šukal jsem ji drsně a hrubě a ona to i přes všechny útrapy akceptovala, přijala, dala mi najevo, že je s tím v pohodě.

Jo, miluje mě. Je to v pohodě.

Velmi dobře jsem si uvědomoval, že tak jako Brynnin dotek mě nikdy nic neuklidňovalo. Byla jedinou konstantou, které jsem se chtěl v takovém stavu držet.

Jen vzpomínka na to, jak naše „držení“ skončilo, mi rozbouřilo krev a mozek mi vypnul. Šel jsem si pro oblečení a uvědomil si, že o sexu přemýšlím nejspíš až moc. Bude lepší převést pozornost na něco jiného. Alespoň prozatím. Až s ní budu sám, všichni, kteří by si vsadili, že na ni nesáhnu, by o své peníze přišli.

Nedokázal jsem se jí nedotýkat. Šlo jen o další potvrzení toho, jak nám to spolu klape a proč jsem se rozhodl vsadit všechno na vztah s touhle Američankou. Nikdy jsem nikoho nechtěl tolik jako ji.

Usmyslel jsem si, že náročné úkoly rozhodně na pořadu dnešního dne nebudou. Potřebujeme s Brynne dělat alespoň chvíli něco normálního. I s mou rodinou. Žádná práce, žádné problémy. Rozhodně nám to pomůže.

Chtěl jsem, aby se tu Brynne cítila dobře. Možná by se ráda proběhla po pobřeží. Doufal jsem, že jí je dnes ráno lépe. Nazul jsem si boty na běhání, natáhl na sebe kraťasy a sáhl jsem po telefonu.

Rozhodl jsem se zavolat Neilovi dřív, než vylezu ven. Uklidní mi to myšlenky. Někdy je očišťující, když si můžete o pracovních povinnostech s někým promluvit.

„Dneska jsi vstával nějak pozdě, šéfe.“ Neil zvedl telefon po prvním zazvonění. Zavrčel jsem na něj: „Jak víš, že nejsem vzhůru už několik hodin?“

„Dost o tom pochybuju. Naopak mě překvapuje, že jsi nezavolal ještě včera večer, když jste dojeli na místo.“

„Možná bych ti zavolal, kdybych nebyl tak unavený po dlouhé cestě a nepříliš klidném spánku,“ odsekl jsem.

„Jo, a Brynne nebylo dobře, takže jsem musel občas zastavovat u krajnice.“

„Ježíši, to je nepříjemné.“

„Souhlas. Celá včerejší noc byla nepříjemná.“

„Co je s Brynne?“

„Nevím, nejspíš žaludeční problémy. Už v galerii jí nebylo dobře.“

„Nepředpokládáš, že jí někdo otrávil jídlo nebo pití, že ne?“

Přemýšlel jsem o tom a celý svět mi zrudl před očima. „Nemůžu to zcela vyloučit. Potřebuju, abys mi prověřil Paula Langleyho. Má Brynnino staré telefonní číslo a byl na tom galavečeru. Zná ale i Brynnin nový telefon.

Na druhou stranu to byl on, kdo jí donesl sklenici vody.“ Toužil jsem se ocitnout s tím kreténem někde

o samotě. Dokázal bych vymyslet spoustu věcí, co bych mu provedl. Snažil jsem se soustředit na rozhovor

s Neilem. „Ať už jí poslal zprávu kdokoli, byl tam. Možná ne přímo uvnitř na akci, ale viděl mě, jak kouřím. A pár okamžiků poté, co přišlo video, se spustil ten alarm.“

„Langleyho už jsme jednou prověřovali, tehdy když…“

„Vůbec mi to nepřipomínej, prosím.“ Jestli je v tom ten zkurvysyn namočený, přísahám, že ho zabiju. Musíme si s Brynne promluvit o její minulosti s panem Langleym. Při tom pomyšlení jsem se cítil ještě hůř než po fiasku včerejšího večera. „Jen zkus něco najít. Máš informace, odkud ten chlap na Brynnin mobil volal?“ Svěřil jsem tenhle úkol Neilovi, protože jsem opravdu toužil po nepracovním víkendu.

„Něco málo. Volající byl ve Velké Británii. Ať už to byl kdokoli, s největší pravděpodobností tě skutečně sledoval fyzicky, nikoli ze záznamu webkamery odněkud ze Států. Hádám, že jsi nad touhle myšlenkou také přemýšlel.“

„Do prdele.“ Pomyšlení na cigaretu mi přišlo v téhle chvíli jako velmi lákavé. „Moc ne, ale trochu jsem v to doufal. Takže naším mužem není Oakley, ten je v aktivní službě v Iráku. Asi sotva by dokázal sledovat někoho

v Londýně, když se v poušti vyhýbá raketám. Není to ani Montrose, ten už odpočívá hezky v pokoji. Takže zbývá ten třetí z videa. Je na mém seznamu podezřelých úplně nahoře. Nic moc na něj nemáme. Na disku Q je přístupná jeho složka s informacemi. Mohl by ses trochu pošťourat v jeho minulosti? Zjistit, co dělal v poslední době? Ujistit se, že nepoužil pas? Hm… jmenuje se Fielding. Justin Fielding, dvacet sedm let, žije v Los Angeles, pokud mi paměť slouží. Chci vědět, jestli byl na Montroseho pohřbu. Vsadím se, že…“

„Chápu to, E,“ přerušil mě Neil. „Užij si víkend a snaž se alespoň na chvíli pustit ty zasrané problémy z hlavy.

Postarám se o ně za tebe. Teď máš Brynne v bezpečí. V Somersetu se jí nic nestane.“

„Díky. Vážím si toho. Jo, a můžeš mi prosím nakrmit Simbu?“

„Nemá mě rád,“ opáčil Neil suše.

„Mě taky nemá rád, ale je spokojený, když ho někdo nakrmí. Když to neuděláš, sežere další rybičky v akvárku.“

„Tak dobře. Nakrmím tvou nevrlou a protivnou rybičku.“

„Nemusíš se s ním nijak mazlit, jen mu hoď krmení.“

„To se líp řekne, než udělá. Ta bytost je určitě zčásti piraňa.“

Při té představě jsem se rozesmál. „Díky, statečný vojáku, že půjdeš do bitvy a nakrmíš mi rybičku.“

„Nemáš zač.“

„Nezapomeň mě pravidelně informovat, a kdyby něco, víš, kde mě najdeš. Vrátíme se v pondělí na večer.“

Ukončil jsem rozhovor a zamířil do ložnice. Toužil jsem najít Brynne. Je čas stanout mé holce tváří v tvář

a zjistit, jaké trable jsem jí způsobil svými zlými sny. Ve skutečnosti jsem se moc nebál. Moje holka mě miluje a já vím, jak jí dát to, co potřebuje…

Usmál jsem se nad svými samolibými myšlenkami, otevřel jsem dveře do ložnice a málem zašlápl svou neteř.

Zara seděla na podlaze, opírala se zády o zeď a očividně na mě čekala. Nabyl jsem ztracenou rovnováhu a přikrčil jsem se, abych jí viděl do tváře.

„Konečně jsi vylezl,“ řekla uraženě.

„Promiň, musel jsem si zavolat. Ale teď už jsem jenom tvůj.“

Podívala se na mě s nadějí v očích. „Můžeme jít tedy na zmrzlinu? Slíbil jsi mi to.“

„Na zmrzlinu je ještě brzy, ta se jí odpoledne.“

Nakrčila malý roztomilý nosík. Myslím, že můj pragmatický pohled vůbec nesdílela. Ukázal jsem si na tvář.

„Moje malá princezna mě ještě nepřivítala.“

Natáhla se, položila mi ručky okolo krku a dala mi pusu na tvář.

„To je lepší,“ konstatoval jsem. „Chceš se povozit?“ ukázal jsem si na záda.

„Ano!“ rozzářila se.

„Tak si naskoč,“ pobídl jsem ji.

Vyšplhala se na mě a zavěsila se mi rukama kolem krku. Chytl jsem její nohy do podpaží. Zavrčel jsem

a předstíral, že se pokouším postavit. Přehnaně potácivými pohyby jsem narážel do zdí a dával jsem přitom pozor, aby se nebouchla do hlavy. „Bože, jsi tak těžká. Jedla jsi hodně zmrzliny, že ano?“

Zara se zahihňala a vrazila mi paty do žeber. „Jedeme, strýčku Ethane!“

„Snažím se,“ vydoloval jsem ze sebe a znovu předstíral, že narážím do zdí a klopýtám. „Jako by mi na zádech seděl slon. Proměnila ses z princezny ve slona?“

„Ne!“ smála se mému dovádění a šťouchala mě ještě víc. „Jedeme rychleji!“

„Drž se pevně,“ přikázal jsem jí. Celou cestu po schodech dolů jsme výskali a křičeli.

V kuchyni už na nás čekala má sestra s Brynne. Naše pištění je jistě varovalo, ale i tak mne Brynnin pohled překvapil. Když nás uviděla, její oči se rozšířily, zřejmě byla v šoku, že mě vidí takhle blbnout.

„Ahoj, Han,“ řekl jsem a zamířil k sestře a políbil ji na tvář. Zaru jsem měl stále na zádech. Trochu mě dusila.

„E.“ Objala mě. Její náruč byla stále tak uklidňující, jako bývala kdysi. Jako když jsem byl malý chlapec, co ztratil v raném věku matku. V určitém slova smyslu mi matku nahradila starší sestra. Stejně se o mě vždycky starala, takže jsme náš vztah jen trochu přizpůsobili nové situaci. Podíval jsem se na Brynne a mrkl na ni. Zara se zahihňala a pobídla mě, aby mi dala najevo, že chce, aby její koníček pokračoval v jízdě.

„Zaro, ty jsi vzbudila strýčka Ethana?“ zeptala se Hannah dcery se zdviženým obočím.

Cítil jsem, jak Zara energicky vrtí hlavou tam a zpět, a musel jsem se snažit, abych nevybuchl smíchy.

„Otevřel oči úplně sám, mami,“ oznámila.

Brynne se zasmála. „To muselo být zajímavé. Mrzí mě, že jsem u toho nebyla.“

„Zaro,“ pokárala Hannah dceru něžně, „řekla jsem ti, že ho máš nechat spát.“

„To je v pořádku,“ poznamenal jsem, „jsem si jistý, že jsem nepřišel o víc než rok nebo dva svého života,“ otřásl jsem se. „Vzpomínáš si na ty malé holčičky v Osvícení?“

Hannah se rozesmála a dloubla mě do ramene. Otočil jsem se na Brynne. „Dobré ráno, kotě. Zdá se, že mám na zádech malou opičku.“ Cítil jsem se dobře, že si můžu zase na chvíli jen hrát.

„Ach, promiň, ale nejspíš jsme se spolu ještě nesetkali. Neviděl jsi tu někde mého přítele?“ zeptala se.

„Jmenuje se Ethan Blackstone, je to velmi seriózní člověk, málokdy se usměje a zcela jistě nepobíhá

po historických sídlech, nekřičí a nenaráží do stěn s malými opičkami na zádech.“ Brynne polechtala Zaru za uchem a přiměla ji vypísknout.

„Ne, takový chlap tu nikde není. Nejspíš zůstal v Londýně.“

Natáhla ke mně ruku. „Jsem Brynne a ráda tě poznávám,“ řekla s vážnou tváří.

Hannah se za mnou ušklíbla a sundala mi Zaru ze zad. Já mezitím uchopil Brynninu nabízenou ruku a přitiskl si ji ke rtům. Mrkl jsem na výraz jejího obličeje a všiml jsem si, že má slzy v očích. Usmála se a sevřela rty. Ty rty. Rty, se kterými umí dělat kouzelné věci. Mně.

Hannah mi zezadu poklepala na rameno. „Vypadáš jako můj bratr, i hlas máš podobný, ale rozhodně nemůžeš být on.“ Podala mi ruku. „Hannah Greymontová. Kdo jsi ty?“

Rozesmál jsem se a protočil panenky. „Musíš se víc bavit, E. Jdi ven a seznamuj se s lidmi. Odpočívej a trochu si užívej života,“ parodoval jsem sestřina slova, která mi tak často opakovala.

„Nechápej mě špatně, jsem ráda, že tě vidím, jak se směješ a hraješ si na koníčka,“ Hannah zvedla ruku a zagestikulovala. „Jen mi dej chvilku, abych si to srovnala v hlavě.“

„Budeš si na to muset zvyknout,“ řekl jsem sestře. Přitáhl jsem si Brynne za ruku, políbil ji na spánek a vdechl přitom květinovou vůni jejího šampónu. Vždycky mi tak hezky voněla. „Jak se dnes ráno cítíš, kotě?“

„Je mi moc dobře,“ zavrtěla hlavou. „Nevím, co se to se mnou minulou noc dělo, ale dnes se cítím skvěle.“ Napila se nápoje z hrnečku. „Hannah umí znamenité kafe.“

„Ano, to ano,“ potvrdil jsem a šel jsem si také nalít.

„Snídala jsi?“

„Ne, čekala jsem na tebe.“ Brynniny oči byly hnědší než kdykoli jindy. Dívala se na mě a já pochopil, že si chce promluvit. Byl jsem s tím v pohodě. Musíme si o hodně věcech popovídat. Už jsem na to byl připraven. Jen do toho.

„Nemusela jsi na mě čekat… ale pokud máš chuť, mám pro tebe návrh,“ řekl jsem a vracel jsem se s šálkem kávy, ze kterého stoupala lahodně vonící pára.

„Jaký návrh máš, zvláštní-muži-který-se-podobáš-mému-příteli-ale-nemůžeš-jím-být?“ škádlila mě. Zatoužil jsem hodit si ji přes rameno a zamířit přímo do ložnice.

„Vy, dámy, jste dneska opravdu vtipné,“ konstatoval jsem a přejel káravě pohledem všechny, včetně pětiletého děvčátka. „Kde jsou kluci? Jste tu na mě v přesile.“

„Na skautské akci. Vrátí se po obědě,“ odpověděla Hannah.

„Aha.“ Otočil jsem se na Brynne. „Chtěla by ses proběhnout podél pobřeží? Je tu vážně nádherně a při cestě je kavárna, kde bychom mohli něco sníst.“

Brynnina tvář se zalila nepopsatelnou směsicí krásy a štěstí.

„To zní dokonale. Jen se rychle skočím převléknout,“ s úsměvem zmizela z místnosti. Miluju, když je takhle šťastná, a zejména pokud její štěstí způsobuju já.

„Já chci jít taky,“ přihlásila se o pozornost Zara.

„Ale, princezno, my dnes poběžíme daleko,“ přikrčil jsem se k ní.

„Slíbil jsi mi, že vezmeme Ragse a vyrazíme…“ Zara vypadala strýčkem Ethanem dost zklamaná. Opravdu dost. Sevřely se mi vnitřnosti. Nespokojené malé holčičky jsou pořádně děsivé. I velké holčičky, když na to přijde.

„Já vím,“ přerušil jsem ji a pohlédl jsem na Hannah, která obrátila oči v sloup a zkřížila paže na hrudi.

„Půjdeme odpoledne. Vzpomeň si, že jsem ti říkal…“ zašeptal jsem jí do ucha, „…že zmrzlina se jí po obědě, princezno. Maminka se na nás dívá. Radši by sis měla jít hrát s panenkami, než pojme podezření.“

„Dobře,“ špitla Zara hlasitě, „nebudu jí říkat, že mě bereš odpoledne s Ragsem na zmrzlinu.“

Zasmál jsem se a políbil jsem ji na čelo. „Hodná holka.“ Byl jsem na sebe pyšný, jak jsem celou situaci vyřešil. Zara mi mávla na rozloučenou a vyrazila si hrát. Zamrkal jsem na ni. Otočil jsem se zpět a setkal se s potměšilým pohledem své sestry.

„Jsi vážně k nepoznání, Ethane. Jsi v tom až po uši, že ano?“

Postavil jsem se a znovu usrknul z hrnku kávy, než jsem jí odpověděl na otázku. „Je to jen zmrzlina, Han.“

„Nemluvím o vaší tajné výpravě na zmrzlinu se Zarou a ty to víš.“ Podíval jsem se sestře do očí a řekl: „Jo, jsem v tom až po uši.“

Hannah se na mě sladce usmála. „Mám z tebe radost, E. K čertu, jsem nadšená, když tě vidím takhle… šťastného. Jsi s ní šťastný.“ Hanniny šedé oči zvlhly.

„Hej, co je?“ přitáhl jsem si ji do náruče.

Pevně mě objala. „Slzy štěstí. Zasloužíš si to, E. Přála bych si, aby tě takhle šťastného viděla mamka…“ Hannah se odmlčela. Zřejmě se jí stáhlo hrdlo.

Zadíval jsem se na fotografii na poličce, kde jsme byli my tři po hromadě – Hannah, já i mamka na kamenné zdi před domem našich prarodičů. „Je tu s námi,“ odvětil jsem.

4. kapitola

Následovala jsem Ethana po vyvýšené pobřežní cestě s výhledem na moře v zátoce Bristol. Kapky modré vody se blyštily ve větru. Běželi jsme docela dlouho, dokud se stezka nestočila do vnitrozemí. Slunce svítilo a vzduch byl svěží.

Čekali byste, že fyzická námaha mi vyčistí hlavu a urovná rozptýlené myšlenky, ale nic takového se nestalo. Ne. Má mysl pracovala na plné obrátky. Oznámit zásnuby? Přestěhovat se k Ethanovi? Vzít se? Až se vrátíme do Londýna, nutně si potřebuju domluvit schůzku s doktorkou Roswellovou.

Pozorovala jsem Ethana, který běžel přede mnou, způsob, jakým se pohyboval, jeho vrozenou ladnost a sílu, pevné svaly, které poháněly jeho tělo kupředu. Líbil se mi. Pane jo, to je kus chlapa. Z okolní krajiny a mého přítele se mi málem zatočila hlava.

Opravdu se mi tu líbilo, navzdory našemu nočnímu rozhovoru. Ethan dnes ráno sešel dolů po schodech

ve výborné náladě, jako bychom o několik hodin dříve neřešili tak zásadní téma. Vážně mě štvalo, že jen tak navrhl, že se vezmeme. Jako by to byla tak běžná věc, jako udělat si řidičák.

Líbilo se mi, když jsme mohli běhat spolu. Chodili jsme běhat i ve městě, když jsem u něj spala a bylo pěkné počasí. Ethan se přizpůsobil mému tempu a já doufala, že se se mnou příliš nenudí.

Jak cesta ubíhala, všimla jsem si, že zvolna klesá na pobřeží k plážím. Vběhli jsme na skalnatý ostroh. Ethan se otočil a věnoval mi okouzlující úsměv. Tím mě nikdy nepřestane dostávat do kolen. Když jsem ho spatřila

na jeho tváři, stáhly se mi vnitřnosti. Znamenalo to, že je šťastný.

„Máš hlad?“ zeptal se, když jsme zastavili.

„Ano, mám. Kam půjdeme?“

Ukázal na malou budovu altánového půdorysu přímo na skalách. „Mořský pták. Na tom malém místě servírují ty nejlepší snídaně.“

„To zní dobře.“ Ethan vzal mou ruku a přitáhl si ji ke rtům. Rychle mě na ni políbil.

Usmála jsem se a zkoumala jeho pohlednou tvář. Líbil se mi, ale zdálo se, že si to příliš neuvědomuje. Toužila jsem vědět víc o té ženě, o Priscille, kterou jsem poznala minulou noc. Vím, že s ní Ethan v minulosti něco měl, protože řekl něco jako: „Jednou jsme si vyšli.“ Nemusím být génius, aby mi došlo, že to znamená, že se spolu vyspali. Pěkně ho v baru osahávala. Vůbec se mi nelíbil pohled jejích očí. Byl příliš dravý. Ale Paula očividně zaujala, viděla jsem je spolu venku na chodníku, když evakuovali Národní galerii.

„Na co myslíš, má krásko?“ Ethan mi poklepal na špičku nosu. „Vidím, jak se ti tady točí kolečka,“ políbil mě na čelo.

„Na spoustu věcí.“

„Chceš o tom mluvit?“

„Myslím, že bychom měli,“ přikývla jsem. „Nemáme na vybranou, Ethane.“

„Jo,“ odpověděl a z jeho očí zmizely ty jiskřičky štěstí, které tam ještě před chvilkou byly.

Zrzavá číšnice, která nás usazovala, Ethana přejela pohledem. Už jsem si zvykla, že se to děje, když chodím s Ethanem ven. Ženy neskrývají, jak se jim líbí, a mě vždycky zajímalo, jak se chovají nebo co mu říkají, když tam nejsem. Pche! Tady máš mé telefonní číslo, když budeš chtít, stav se u mě doma, užijeme si rychlý

a vášnivý sex! Udělám cokoli, co si budeš přát. Pche.

Ethan počkal, dokud servírka neodešla, a pak šel přímo k věci. „Takže… zpět k naší konverzaci, kterou jsme vedli minulou noc. Už ses nad tou nabídkou zamyslela?“

Napila jsem se vody, než jsem mu odpověděla. „Myslím, že jsem pořád v šoku, že chceš…“ zaváhala jsem.

„Nemusíš se ta slova bát říct nahlas, Brynne,“ odpověděl a už zdaleka nevypadal tak šťastný.

„Fajn, nemůžu uvěřit, že si mě chceš vzít,“ vypustila jsem ta slova z úst a všimla si, jak mu ztvrdla čelist.

„Proč tě to tolik překvapilo?“

„Zdá se mi to příliš brzy, vždyť jsme spolu právě začali chodit, Ethane. Nemůžeme v tom prostě pokračovat?“

Výraz v obličeji mu ztvrdl. „Pokračujeme v tom. Nevím, kam sis myslela, že směřujeme, ale můžu tě ujistit, že někam, kde budeme spolu.“ Přimhouřil oči a zadíval se na mě. „Vsadil jsem vše na jednu kartu, Brynne, nebo už jsi na to zapomněla? Minulou noc jsi říkala, že to tak vidíš taky.“

Došlo mi, že je ze mě trochu otrávený. „Nezapomněla,“ zašeptala jsem a sklopila oči k jídelnímu lístku.

„Dobře,“ zvedl jídelní lístek a pár minut vůbec nepromluvil. Když k nám přišla číšnice, všimla jsem si, že se ještě víc nakrucuje a pokračuje ve flirtování s Ethanem. Naprosto mi znechutila snídani.

Když se otočila a pomalu kráčela od nás, neodpustila jsem si obrácení očí v sloup.

Ethan se na mě pozorně díval, a když promluvil, zněl naprosto přesvědčivě. „Kdy už konečně pochopíš, že mě nezajímají ženy, jako je ta servírka, které se mnou zkoušejí flirtovat, zatímco ty sedíš vedle mě? Je to ubohé

a hnusí se mi to. Stává se mi to celý život a opravdu mě to otravuje.“ Natáhl se přes stůl a chytil mě za ruku.

„Teď stojím o to, aby se mnou flirtovala jen jediná žena, a ty víš, kdo to je.“

„Ale jak si můžeš být jistý něčím tak zásadním, jako je manželství?“ vrátila jsem se rychle zpět k tématu.

Začal mě hladit palcem po ruce, něžně mi přejížděl po kloubech. „Rozhodl jsem se, kam chci, aby náš vztah směřoval, a na svém rozhodnutí nic měnit nehodlám.“

„Ty ses rozhodl? Ty víš, že se na tvém názoru nic nezmění? Že budeš chtít být pořád se mnou?“ nedokázala jsem potlačit sarkasmus v hlase, ale byly to otázky, které jsem mu potřebovala položit. Zatraceně, jestli to vážně navrhuje, tak chci vědět proč. „Já nemám žádný dobrý příklad fungujícího manželství, kterým bych se inspirovala. U mé matky a otce to byla jen fraška.“

„Nezměním svůj názor, Brynne,“ přimhouřil oči a já pochopila, že ho má slova mrzí. „Jsi všechno, co chci a co potřebuju. Jsem si tím jistý. Jen to potřebuju oficiálně sdělit celému světu, abych tě mohl ochránit nejlépe, jak dokážu. Lidé se berou z méně důležitých důvodů.“ Sklopil zrak k našim rukám a pak se na mě znovu zadíval. „Já tě miluju.“

Srdce mi zaplavilo Ethanovo vyznání lásky a já si vzápětí začala připadat jako neskutečná mrcha. Je tady, dává mi najevo své city, říká mi, jak moc pro něj znamenám, a já mu to dávám pěkně sežrat.

„Vím, že ano. Taky tě miluju,“ přikývla jsem a přetočila svou ruku na jeho, abych ho mohla držet. Skutečně jsem ta slova říkala od srdce. „Opravdu ano. K nikomu jinému jsem nikdy nic takového necítila… až k tobě.“

„Dobře.“

Vypadal ublíženě a já ho toužila ujistit, povědět mu, že mi na něm záleží. Protože taková byla pravda.

Záleželo mi na něm. Hodně mi na něm záleželo. Hladila jsem prstem hřbet jeho ruky a přejížděla po kůži tam a zpět.

Posledních čtyřiadvacet hodin bylo příšerných, málem jsem je nepřežila. Kvůli tomu, co mi Ethan navrhl, jsem se cítila pod tlakem, ale také milovaná. Ethan je dobrý chlap, ochotný svázat svůj život s mým, a jediné, co žádá na oplátku, je, abych i já přijala do svého života jeho. Proč s tím mám takový problém? Po pravdě jsem věděla proč, i když jsem si to odmítala přiznat. Nechtěla jsem pitvat své nitro. Být s Ethanem mě nutilo stavět se vlastním démonům.

„Co kdybychom začali tím, že se k tobě přestěhuju?“

„O to jde, je to pouhý začátek,“ konstatoval suše. „Navíc jsem řekl, že o stěhování nebudeme diskutovat, že se to stane.“

„Já vím, řekl jsi mi hodně věcí, Ethane.“ Nedokázala jsem skrýt sarkasmus ve svém hlase, ale usmála jsem se na něj. Seděl naproti mně, krásný jako Adónis, sebevědomý a sebejistý.

Vrátil mi úsměv. „Každičké slovo jsem myslel vážně.“

U stolu se zjevila číšnice s jídlem, chichotala se a nakláněla přes stůl tak vyzývavě, že se mi zvedl žaludek.

Doslova. Vajíčka se slaninou, co přede mne postavila, najednou nevypadala vůbec lákavě. Natáhla jsem se tedy po toastu.

Nedokázala jsem si pomoci, a když odcházela a vlnila se v bocích, znovu jsem protočila panenky. Ethan se pousmál a poslal mi vzduchem polibek.

„Promluvíme si o tomhle tvém plánu, až se vrátíme do Londýna, ano? Chtěla bych, abychom si tenhle víkend tady skutečně užili, abychom zapomněli na zprávu z minulé noci a bavili se.“ Nedokázala jsem odolat

a uštěpačně dodala: „I když se zrovna nebavím, když pozoruju ženy, co tě svlékají pohledem.“

Tentokrát se doopravdy rozesmál. „Vítej v mém světě, kotě. K čertu, pokud to pomůže, abys na mě žárlila, tak bych ty ženy, co se mnou chtějí flirtovat, měl povzbudit.“ Mávl směrem, kterým odešla servírka.

Vykulila jsem na něj oči. „Ani na to nemysli, Blackstone.“ Zadívala jsem se mu na rozkrok. „Rozhodně by to tvému nádobíčku ani trochu nepomohlo.“

Ukousl si kousek slaniny a zcela mou hrozbu ignoroval. Pozoroval mě sexy pohledem. „Líbí se mi, když žárlíš, vzrušuje mě to,“ řekl hlubokým hlasem.

Co tě nevzrušuje? Cítila jsem se podobně, jeho pohled ve mně probouzel vášeň. Ethan mě dokázal rozpálit do běla byť jen nepatrným gestem. Všimla jsem si, jak se mu napjaly svaly pod košilí, a zatoužila jsem mu ji servat a zlíbat jeho nádherně klenutou hruď, pokračovat dolů přes bříško, až k místu, kde…

„Na co právě teď myslíš?“ zeptal se, zvedl obočí a přerušil mé ďábelské fantazie.

„Na to, jak moc ráda s tebou chodím běhat,“ zalhala jsem, protože mě očividně přistihl, jak nad ním nestydatě slintám víc než ta flirtující servírka.

„Tak to určitě,“ ušklíbl se, naprosto nepřesvědčený. „Myslím, že jsi snila o tom, že bys mě svlékla a rozdala si to se mnou.“

Zděšeně jsem sklopila oči k jídlu a uvažovala nad tím, proč jsem tak nadržená. Mé hormony doslova šílely. A. Za. To. Mohl. On.

„Když už mluvíme o snění…“ Pomyslela jsem si, že je čas změnit téma hovoru, a nechala jsem svůj komentář viset ve vzduchu.

Ethanovy oči ztmavly a zamračil se. „Jo, stalo se mi to znovu. Omlouvám se, že jsem tě probudil. Opravdu.

Nevím, proč se mi o tom po takové době zase začalo zdát.“

„Chci vědět, o čem se ti zdá, Ethane.“

Pokusil se mě rozptýlit a změnit téma hovoru. „Ale máš pravdu, kotě. Neměl jsem na tebe tu věc se svatbou vybalit tak zhurta. Nebylo správné říkat ti to uprostřed noci. I když jsem pořád přesvědčen, že by to bylo nejlepší. Můžeme to probrat, až se vrátíme do města a ty se ke mně přestěhuješ. Už jsem ti řekl, že ta situace v Národní galerii mě pěkně vyděsila,“ zavrtěl pomalu hlavou. „Když jsem tě nemohl najít… nic horšího se mi nikdy nestalo, Brynne. Už nechci, aby se to znovu stalo. Mé srdce by to neuneslo.“

Zírala jsem na něj, otrávená tím, že mi znovu odmítl odpovědět. Celá jsem ztuhla. „A mé srdce zase neunese, že se mnou odmítáš mluvit o svých nočních můrách.“

Zamrkal a sklopil zrak, pak s prosebnýma očima zašeptal: „Až se vrátíme domů. Slibuju.“ Hrál si s mou rukou, něžně mi přejížděl po kloubech. „Pojďme si užít víkend, jak jsi řekla, aniž bychom si ho kazili ošklivými věcmi.

Prosím.“

Jak bych ho mohla odmítnout?

Aura strachu ho obklopovala natolik, že mi ho začalo být líto. Několik dní nevědomosti ještě přežiju. Věděla jsem, že ať už se Ethanovi stalo cokoli, muselo to být hrozné, a mě bolelo jen samotné pomyšlení. Řekl mi, že byl ve válce. Vzpomněla jsem si na Neilova slova, která kdysi pronesl: „E je chodící zázrak, Brynne.“

Ano, to je. Můj zázrak.

Zpátky jsme šli jinou cestou. Ethan mi ji chtěl také ukázat. Byla mnohem méně namáhavá, což jsem kvitovala s povděkem. Bůhvíproč jsem se zase cítila unavená. Zčervenala jsem, když jsem si uvědomila důvod.

Promilovaná noc s Ethanem. Další zázrak, že začínám a končím noc milováním. Ach. Ethan je na mě tak hodný. Je ohleduplný a pozorný, s velmi jemnými způsoby, a to i přes skutečnost, že vyrůstal bez matky. Až se uvidím s jeho otcem Jonathanem, musím mu poděkovat, že odvedl dobrou práci.

Čím dále jsme byli od pobřeží, tím víc se krajina zalesňovala. Skrz zelené listy dopadaly na zem paprsky sluníčka a vytvářely kouzelné stíny. Místo působilo tak klidně, tak příjemně. Mezi starými duby jsem zahlédla malý hřbitov a napadlo mě, že je to dobré místo na chvilku odpočinku. Hřbitov vypadal jako vystřižený

z gotického románu – převislé větve, zdobené náhrobky.

Ethan na mě čekal u branky a podal mi ruku. Jakmile jsem se ho dotkla, přitáhl si mě do náruče. „Chceš si to tu prohlédnout a dát si pauzu? Myslel jsem, že ano, protože vím, jak se zajímáš o historii.“

„Moc ráda, je to tu překrásné,“ rozhlédla jsem se kolem. „Tak klidné a pokojné.“

Procházeli jsme se mezi hroby, četli na náhrobcích jména lidí, kteří tu žili a zemřeli. Mramorová hrobka označovala místo odpočinku Greymontových, předků Hannina manžela Freddyho. Vybavila se mi jména Jeremy a Georgina z nádherného portrétu, co jsem objevila dnes ráno na schodech. Rozhodně Mallertonova práce.

Poznala jsem bez zaváhání, že obraz sira Jeremyho a jeho půvabné Georginy je originál a doufala jsem, že mi ho rodina dovolí zaevidovat pro účely katalogizace. Možná bych sem dokázala dostat Bennyho, aby tu nafotil

pěkné snímky. Gaby bude chtít ten obraz vidět a Mallertonovu společnost bude zajímat cokoli, co se toho obrazu týče. Když jsme opouštěli hřbitov, hlavou mi vířilo tisíce myšlenek. Vyrazili jsme na lesní cestu.

Došli jsme k impozantní železné bráně, k takové, jakou vídáte ve filmech, co vyhrávají Oskary. Na bráně visela cedule od realitní kanceláře, nabízející na prodej místo zvané Stonewell Court.

„Znáš tenhle dům?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem se až sem nedostal. Ale vypadá to, že nemovitost je na prodej.“ Ethan zkusil zvednout závoru a brána se k našemu překvapení se skřípotem otevřela. „Pojďme se tam podívat. Chceš?“

„Myslíš, že se to smí?“

Pokrčil rameny a pohlédl na ceduli. „Jo, asi jo.“

„Tak jo,“ vykročila jsem za ním a následovala ho dovnitř. Rezavá brána se za námi se skřípotem uzavřela. Natáhla jsem se po Ethanově ruce a pohnula se k němu blíž. Sestupovali jsme po zakřivené štěrkové cestě. Vypadalo to, že se vracíme k pobřeží.

Ethan se tiše zasmál. „Bojíš se, že se dostaneme do průšvihu nebo něco takového?“

„Vůbec ne,“ zalhala jsem. „Jestli někdo přijde a obviní nás, že porušujeme zákon, odpovím mu, že to všechno je tvá vina a že jsi mi tvrdil, že se to smí.“ Věnovala jsem mu ten nejlepší bezvýrazný obličej, jaký jsem svedla. Přitom jsem doufala, že se vydržím nesmát alespoň několik sekund.

Ethan se zastavil a pohlédl na mě s očima plnýma rozhořčení. „To je hezké, chystáš se mě hodit přes palubu, aby sis zachránila svůj roztomilý zadeček!“

„No, ale na oplátku budu chodit navštěvovat tvůj roztomilý zadeček do vězení,“ opáčila jsem sladce a použila britský přízvuk u slova zadeček. Vzápětí jsem si uvědomila, že když používá britský přízvuk Ethan, zní to mnohem elegantněji. Prostě to neumím.

Sjel rukou dolů a štípl mě do zadku, druhou rukou mě začal lechtat. „Ach, opravdu?“ řekl a já okamžitě ztratila svůj těžce předstíraný klid.

„Ano!“ vykřikla jsem, vytrhla se z dosahu jeho rukou a běžela ke stromům. Okamžitě vyrazil za mnou a smál se. Cítila jsem, jak se ke mně blíží, a snažila jsem se, abych si udržela vzdálenost. Hnala jsem se dlouhými skoky po příjezdové cestě. Hned za zatáčkou mě Ethan dostihl a podařilo se mu složit mě něžně do měkké

trávy. Osedlal si mě a pokračoval v lechtání. Vrtěla jsem se, vzpínala, co to šlo, ale proti jeho silným pažím jsem neměla šanci.

„Nemůžeš utéct, krásko,“ vydechl bez námahy, chytil má zápěstí do jedné ruky a do druhé uchopil mou bradu.

„Samozřejmě, že nemůžu,“ zašeptala jsem a cítila, jak mě polila vlna horka. Ethan mě dokázal vzrušit téměř všemi možnými pohyby těla. Odjakživa.

Jeho oči také zaplály vášní, jak přitiskl svá ústa na má a otevřel je, aby mohl pohltit mé rty. Zasténala jsem rozkoší a dovolila mu, aby mě políbil. Ethan uměl líbat. Vadilo mi pomyšlení, kolik tréninku téhle dovednosti musel věnovat, ale oceňovala jsem výsledek. Jeho jazyk pátral hluboko v mých ústech. Váha jeho těla nad mým mě rozpalovala ještě víc.

Ethan mi vsál spodní ret, kousal mě do něj, líbal a s jemným pop se ode mě po chvilce odtáhl. „Utekla jsi ode mě,“ konstatoval s ústy těsně nad mými.

„Štípal jsi mě do zadku,“ vyprskla jsem rozhořčeným tónem, „tak jsem ti utekla. Nemysli si, že na to zapomenu, Blackstone.“

„Nemohl jsem tvé prdelce odolat. Myslel jsem si, že se ti to líbí,“ olízl mi ušní lalůček, „i mé polibky se ti líbí.“

„Upřímně, tak jako ty líbá kdekdo,“ zalhala jsem, pokoušela jsem se udržet vážnou tvář, ale déle než dvě vteřiny se mi to nepodařilo.

„Fajn… takže ti nevadí, že už tě nikdy nepolíbím?“ škádlil mě, jeho čelo, skloněné dolů, se dotýkalo mého, když jsem natočila hlavu. Pak můj pohled spočinul na domu a já nedokázala nic jiného než tupě zírat. Ethan následoval mého příkladu a zašeptal: „U všech svatých.“

Oba jsme hleděli na nádhernou fasádu absolutně překrásného gregoriánského domu z šedého kamene, který stál přímo na pobřežním útesu a poskytoval výhled na moře. Málem jsem ztratila dech. Dům měl pevné řady oken a vysoké, úzké a špičaté střechy. Nešlo o obrovské panské sídlo, ale velmi vhodně umístěný a elegantně navržený dům. Vsadila bych se, že dech beroucí je i výhled z některých pokojů.

Ethan se oddálil, vstal a pomohl na nohy i mně. „Páni,“ nedokázala jsem vymyslet jiné slovo, které bych použila.

„Ten dům je tady dokonale skrytý. Neměl jsem tušení, jak vypadá… ani že existuje.“ Propletli jsme si prsty.

„Pojďme se tam podívat. Chci vidět, jaký je zezadu výhled.“

„Čteš mi myšlenky,“ opáčila jsem a laškovně jsem ho plácla po zadku.

„Jsi dnes velmi, velmi zlobivá,“ sáhl po mé ruce a přitáhl si ji ke rtům. Políbil mě na ni, jako už tolikrát

v minulosti. Tohle gesto mě ale nikdy neunaví. Ethanovi bylo vlastní chování, které v sobě kombinovalo dravost a vášeň a zároveň manýry romantického gentlemana. Působil na mě tak jedinečným a okouzlujícím dojmem, že jsem mu neměla šanci odolat. Usmála jsem se, ale nic jsem neřekla.

„Myslím, že budu muset za tvé prohřešky vymyslet vhodný trest.“

„Jak je libo,“ ušklíbla jsem se. Procházeli jsme kolem domu k zahradám v zadní části. Byly naprosto úchvatné.

Dokázala jsem si živě představit, jak tu původní obyvatelé pořádali zahradní párty. Slunečný den, výhled přes zátoku na pobřeží Walesu. Troufám si říct, že tuhle nádhernou scenérii malovaly snad stovky malířů. Vsadila bych na to své jmění.

Procházela jsem se trávou dál a dál, až jsem došla ke skalám na pobřeží. Tam, v původních základech, jsem objevila sochu anděla. Ne, počkat, nebyl to anděl, ale mořská panna s andělskými křídly, velmi detailně propracovaná, klidně stojící v nárazovém větru. Na spodní části sochy bylo vybroušeno jméno Jonathan.

Ethan si stoupl za má záda, objal mě a přitáhl si mě k sobě. Jeho brada spočívala na temeni mé hlavy.

„Jméno tvého otce,“ konstatovala jsem tiše. „Ta socha je překrásná. Andělská mořská panna. Nikdy jsem neviděla nic tak hezkého. Zajímalo by mě, jakému Jonathanovi patřila.“

„Kdo ví. Tohle místo je nejméně dvě stě padesát let staré. Pokud tu někdy v poslední době žili lidé, Hannah a Freddy by to mohli vědět.“

„Kdo by nechtěl žít v tak nádherném domě?“

„Nevím, kotě. Nechápej mě špatně, miluju město, ale na tomhle venkově je cosi nesmírně přitažlivého,“ zadíval se obdivně na dům. „Možná původní majitelé zemřeli, nebo byli příliš staří, aby se o tak velké sídlo starali.“

„Možná máš pravdu. Je smutné vidět, že se něco takového stane předmětem dědictví. Představ si, že by Hallborough ztratil Hannah a Freddyho.“

„To by byla tragédie. Hannah jejich dům miluje, je to dokonalé místo k výchově dětí.“

„Celý tenhle kraj je úžasný. Jsem tak ráda, že jsme šli tudy a našli tuhle cestu. Je to jako objevit tajemný hrad,“ přitáhla jsem se k Ethanovi, stoupla si na špičky a políbila jsem ho. „Díky, že jsi mě sem odvezl. Je vážně úžasné vyrazit si s tebou někam pryč.“

Ethan mě vzal do náruče, vrátil mi polibek a zašeptal mi do ucha. „Ano, to je.“

Vyrazili jsme zpět do Hallborough. Ethan mi položil ruku kolem ramen. Naklonila jsem k němu hlavu

a spolehla se na jeho sílu. Náhle mi cosi prolétlo hlavou. Vzpomínka na nás, na tuhle chvíli, na Ethana, jak mě drží kolem ramen a tiskne mě k sobě. V té chvíli jsem pochopila, že nakonec dostane všechno, co bude chtít. Všechno, oč si řekne. Vzájemné sestěhování, oznámení zásnub a nejspíš i svatbu.

Můj Bože.

Ethan je opravdu eso mezi pokerovými hráči.

5. kapitola

Už potřetí jsi zívla. Chceš jít pěšky, nebo tě mám odnést, abys mi nezkolabovala?“

„Jo, jasně,“ ušklíbla se. „Oba víme, proč jsem dnes tak unavená.“ Škodolibě se na mě usmála a já v tomtéž okamžiku ucítil téměř neodolatelnou touhu provádět s jejími nádhernými rty nemravné věci.

Tak jo, polovinu noci jsi s ní šukal, jak očekáváš, že se bude cítit? Při té vzpomínce jsem se mimoděk usmál.

Moje holka mě nikdy neodmítla, ani když jsem šel na věc trochu drsněji. Jsem šťastný, nejšťastnější muž na celé planetě. Ale to rozhodně není novinka.

„To mě mrzí, zlato. Potěší tě, když ti řeknu, že si užívám každičkou minutu, kdy jsi vzhůru?“ Sklonil jsem se k ní, stiskl pevně její nádherný zadek a sledoval, jak nadskočila. „Jsi blázen,“ vyhrkla a odstrčila mě.

„Blázen do tebe,“ upřesnil jsem, objal ji rukama a přitáhl si ji k sobě. „Už jsme skoro doma. Doufám, že Freddy a chlapci už dorazili, aby ses s nimi mohla seznámit.“

„Nemůžu se dočkat,“ snažila se potlačit další zívnutí.

„To je ono. Až se vrátíme, donesu tě do postele, aby sis mohla zdřímnout.“

Zasmála se. „To není špatný nápad. Chvilky na zdřímnutí se mi začínají zamlouvat.“

Když jsme přišli k domu, uvítala nás vůně čerstvého chleba a zvuk mužského hlasu. Ze schodů se vyřítili Zařini bráškové a strašně přitom křičeli.

„Kluci! Bože, vy jste vyrostli. Jordane. A Coline, na kolika schůzkách s děvčaty jste byli tento týden?“

Oba mě ignorovali a věnovali plnou pozornost Brynne. Myslím, že Jordan se do ní zamiloval na první pohled, zatímco Colin jen odvrátil zrudlou tvář. „Kluci, tohle je Brynne Bennettová, moje… přítelkyně.“ Usmál jsem se na ni. „Brynne, představuju ti zbytek sestřiny smečky – tedy, mé synovce Jordana a Colina Greymontovy.“

„Rád vás poznávám, slečno Bennettová,“ natáhl Jordan ruku.

Colin na mě hleděl, jako by mi narostla druhá hlava. „To je opravdu tvá přítelkyně?“ zeptal se užasle. Brynne uchopila Jordanovu ruku a lehce se na něj usmála.

„Vidím, že jsi od strýčka Ethana, nebo od svého dědečka převzal nějaká gesta,“ řekla mu poté, co ji políbil na hřbet ruky. „Dobře děláš, Jordane.“ Zamrkala na něj a pak se otočila ke Colinovi. „Nemusíš mi líbat ruku, Coline. Taky tě moc ráda poznávám.“

Colin přikývl a zrudl ještě víc. „Je mi potěšením,“ zamumlal rychle rozechvělým hlasem.

„A tamhleten pohledný chlap je otec téhle smečky – tedy všech dětí, co mě tu pořád šikanují.“ Malá Zara se k nám přidala a chytla se mě jako klíště, abych na ni náhodou nezapomněl. „Freddy Greymont, můj švagr, skvělý vesnický lékař a životní láska mé sestry. Za tohle všechno může on.“ Rozhodil jsem ruce.

Freddy vyrazil pozdravit Brynne a cestou po mně blýskl pohledem, což znamenalo, že to bude chtít po chlapsku v soukromí probrat. Vyslechnout si detaily.

„Brynne, je mi obrovským potěšením, že tě konečně poznávám osobně. Tolik jsme toho o tobě slyšeli.“ Freddy přimhouřil oči. „Skoro všechno od otce Hannah, protože Ethan neříká nikomu nic.“ Obrátil k Brynne veškerý svůj šarm venkovského lékaře.

„Díky za tenhle nádherný víkend ve vašem úžasném domě. Je to tu vážně překrásné,“ zašvitořila Brynne.

„Máte skvělou rodinu.“ Ten ubohý muž byl nejspíš v šoku, že mě s někým vidí. S Freddym se známe déle než patnáct let a za celou dobu jsem mu nepředstavil jedinou svou dívku, takže jsem předpokládal, že velmi brzy dojde k podrobnému výslechu. On znal většinu mých tajemství, ale ne všechna. Možná bych mohl jemu povědět o snech a nočních můrách. Ale teď to prostě nejde. Rychle jsem tu nepříjemnou myšlenku vymazal a sledoval, jak Brynne svým kouzlem osobnosti mění rodinu mé sestry v oddané fanoušky.

„Ten chleba voní překrásně, Hannah,“ Brynne prošla kolem a přičichla si k čerstvým bochníkům, které ležely na kuchyňské lince. „Nepekla jsem chleba děsně dlouho. Ráno mě to bavilo.“

„I mě,“ přitakala Hannah. „Chceš kousek? Právě dělám Freddymu a dětem svačinu. Čerstvý chléb s domácí jahodovou marmeládou.“

„To zní božsky, ale po tom dlouhém běhu a procházce na mě volá sprcha.“ Pokusila se zadržet další zívnutí, ale nepodařilo se jí to. Elegantně si zakryla rukou ústa a zamumlala: „Opravdu se omlouvám. Nevím, proč jsem tak unavená. Musí to být čerstvým vzduchem, že jsem tak ospalá.“

Všiml jsem si, jak se na sebe má sestra a Freddy při našem odchodu uculili. Jen jsem na ně zavrtěl hlavou a vyrazil po schodech za Brynne. Byl jsem si jistý, že po našem odchodu oba vybuchli smíchy. Vtipné, jak má rodina strká nos do každého kousku mého soukromého života, pomyslel jsem si. Nejspíš by sis na to měl zvyknout.

Brynne zamířila do koupelny a já zkontroloval zprávy na mobilu. Má asistentka Frances slíbila, že mi potenciálně naléhavé věci bude přeposílat, ale potěšilo mě, že jsem nenašel žádné skutečně neodkladné úkoly. Právě teď jsem se potřeboval zajít osprchovat. Navíc jsem věděl, že ve sprše najdu nahou Brynne.

„Uvědomuješ si, že v celé Anglii je nedostatek vody, že ano?“ zeptal jsem se, když jsem k ní vlezl

do sprchového koutu. Brynne byla vlhká od sprchového gelu a horké vody. Jako obvykle mě okamžitě přivedla k šílenství.

Otočila se, natáhla se po šampónu a probodla mě pohledem. „Ano, myslím, že jsem to ráno viděla ve zprávách.“

„Takže chápeš, že bychom měli sdílet vodu, kdykoli to jde.“

„Aha,“ řekla pomalu a sjela očima k mému topořícímu se penisu. „A myslíš, že právě teď to jde?“

„Teď to velmi jde.“

„Pak si, pro mě za mě, posluž,“ odstoupila z proudu vody, takže jsem pod sprchu mohl vklouznout já.

„Ale musíme být u sebe blíž, abychom mohli vodu sdílet, kotě.“

„Takhle blízko?“ Udělala krok ke mně. Při pohledu na její pokožku pokrytou kapkami vody jsem málem začal slintat. Vzrušilo mě jen pouhé pomyšlení na to, co se stane.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Pořád jsi ode mě na míle daleko.“

„Myslela jsem, že se na mě rád díváš?“ pronesla ostýchavě.

„Ach, to ano, kotě. Velmi rád,“ přikývl jsem. „Ale chci se tě při tom dívání i dotýkat, protože tak je to nejlepší.“

Udělala další krok, čímž se ke mně dostala na vzdálenost několika centimetrů. Naše těla se přiblížila, ale pořád se nedotýkala. Horká voda stékala mezi našimi těly. Cítil jsem jiskření, erotický náboj smíšený

s očekáváním toho, co přijde, protože jsem ji toužil pohltit všemi smysly.

„Ale ty se na mě jen díváš a vůbec se mě nedotýkáš,“ špitla. „Proč?“

„Ach, budu se tě dotýkat, kotě, budu,“ přiblížil jsem ústa k jejímu krku a vdechl vůni její kůže, mýdla a vody.

To vše dohromady utvořilo omamný elixír, který mě zcela rozvášnil. „Jak moc chceš, abych se tě dotýkal?“

„Hodně moc.“

Slyšel jsem v jejím hlase touhu a to mě nažhavilo ještě víc. Není nic erotičtějšího, než když víte, že po vás partner touží stejně jako vy po něm. Přitiskl jsem rty pod její ouško a cítil jemné chvění. „Tady?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ prohnula se v zádech a vršky jejích bradavek mi přejely po kůži na hrudi.

„A není to tady lepší?“ přejel jsem jí jazykem od krku po jemné kůži, sjížděl níž, než jsem se střetl s jednou z těch tvrdých bradavek, které volaly po laskání.

„Ach… ano,“ zachvěla se, stoupla si na špičky a vtlačila tu nádherně jemnou pokožku na okraj mých rtů.

Přejel jsem jí po ňadru jazykem, olízl jej a Brynne něžně zasténala. Začala ke mně natahovat paže, ale já ji rychle zarazil. „Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nebudeš se mě dotýkat, kotě. Tohle je jen pro tebe. Dej ruce pryč, přitiskni záda k dlaždičkám a zůstaň tak.“

Viděl jsem, jak se jí zdvihají a klesají prsa vzrušeným dechem, jiskřící oči získaly šedozelenou barvu, která mi připomněla moře, co jsme viděli při ranním běhu. Splnila, co jsem jí nařídil, zvrátila hlavu dozadu a čekala

na můj další příkaz.

Nesmírně mě vzrušovalo pozorovat ji, jak se mi podvoluje. S nikým jiným jsem takové hry nikdy nehrál. Brynne ve mně probouzela spoustu emocí, které jsem nikdy k nikomu jinému necítil. Jen k ní. Jen s ní jsem pronikal na místa, kde jsem nikdy nebyl.

„Právě teď jsi zatraceně sexy.“

Jakmile jsem ta slova řekl, zachvěla se a sevřela rty. Nedočkavě se na mě zadívala. Znovu jsem se pohnul o krok blíž a sledoval, jak se třese a jak ztěžka dýchá. „Prosím.“

„O co prosíš, kotě?“ zeptal jsem se a vzápětí jsem jí olízl bradavku jazykem.

„Dotýkej se mě,“ zašeptala tiše.

Znovu jsem jí polaskal bradavku a obkroužil ji jazykem. „Takhle?“

„Víc než takhle,“ lapala po dechu a snažila se udržet ruce na dlaždičkách sprchového koutu.

Přesunul jsem svou pozornost ke druhému ňadru a vzal jsem ho do úst. Vše jsem dokončil lehkým stisknutím zubů na bradavce. Brynne pod mým dotekem ztuhla a vydala ten nejkrásnější sexuální výkřik, jaký jsem kdy slyšel. Něžný, ztracený a nádherný. „Strašně rád poslouchám, jak sténáš, kotě. Chci to slyšet znovu, znovu

a znovu. Můžeš takhle zasténat ještě jednou?“ Stejnou péči jsem nyní věnoval druhému ňadru. Rukou jsem jí vklouzl mezi nohy. „Ach, zatraceně, jsi tak vlhká, kotě. Chci slyšet, jak sténáš!“ Laskal jsem ji na okraji štěrbinky, přejížděl po klitorisu tam a zpět, dokud se mi ve sprše zcela nepoddala.

Zasténala, jak jsem jí nařídil.

Nechal jsem ruku na její kundičce a hleděl jsem jí do tváře, pozoroval jsem každičký záchvěv a to, jak jejím tělem projížděly vlny vzrušení. Po chvilce ke mně pomalu zvedla oči a prohlížela si mě.

„Je zatraceně vzrušující se na tebe dívat,“ konstatoval jsem.

„Teď chci tohle,“ zašeptala, sevřela můj penis a začala si ho směřovat do vlhkého, vlahého nebe mezi svýma nohama.

„Řekni mi, co chceš,“ odtáhl jsem boky.

„Chci, abys do mě hluboko vrazil svého ptáka.“

„Opravdu, hmm?“ Přirazil jsem, projížděl jsem jí penisem mezi nohama podél její kundičky, třel jsem se o hebkou kůži a cítil, jak pro Brynne začíná druhé kolo.

„Ano! Prosím!“ žadonila.

„Byla jsi zlobivá holčička. Sundala jsi ruce ze stěny. Nařídil jsem ti, že je tam máš nechat,“ procedil jsem skrz zuby a nepřestával v dotecích.

„Promiň… nemohla jsem odolat…“

„Jsi tak netrpělivá, kotě.“

„Já vím!“

„Co ode mě teď chceš?“ zeptal jsem se, ústy jsem laskal její krk a můj penis se dole pohyboval s rytmickou pravidelností.

„Chci, abys mě ošukal a znovu přivedl k orgasmu,“ vyhrkla tak něžně, tak prosebně, jako by ji skutečně

bolelo, kdybych jí ho tam nevrazil. V tom okamžiku jako by stiskla neviditelný spínač. Dala mi svolení, abych si ji vzal víc, než jsem ji měl předtím. Být uvnitř Brynne byl ten nejlepší pocit, jaký jsem na tomhle zkurveném, zatraceném světě kdy zažil.

„Dej mi ruce kolem krku a drž se,“ sevřel jsem ji pod stehny a nadzdvihl. „Omotej nohy okolo mě, kotě, pak ti dám, po čem toužíš.“

Přitiskla se k mým bokům a zády se opřela o dlaždičky. Vyslovila mé jméno. „Ethane…“

„Ano, má krásko?“ zalapal jsem po dechu. „Líbí se mi, když tě můžu šukat opřenou o zeď ve sprše. Taky se ti to líbí, že jo?“

Její oči se rozšířily. Nedočkavě mi vyšla vstříc a zasténala „Ano!“

„Prozradím ti malé tajemství, kotě.“

„Jaké?“ protestovala netrpělivě.

Přitiskl jsem žalud přímo k jejímu otvoru a vrazil jsem ho do ní po koule.

„Ach, můj bože!“ zakřičela. Přijala mě dovnitř a zvrátila oči v sloup.

„Miluju, když jsi opřená o zeď a já ho do tebe vrážím.“ Zběsile jsem do ní pronikal, cítil jsem, jak její svaly pulsují okolo mého ptáka a jak mě přivádějí do zahrad rozkoší. Netušil jsem, jak dlouho to vydržím, ale přál jsem si, aby tahle chvíle nikdy neskončila. „Vzpomínáš si na tu noc, kdy jsem tě opřel o zeď u tebe doma

a udělal jsem ti to?“ procedil jsem skrz sevřené rty. „Bylo to tehdy tak skvělé a je to skvělé i teď.“

„Ano!“ chvěla se pod mými přírazy a rukama se pevně držela. „Chtěla jsem tě. Líbilo se mi to a vadilo mi, že jsi potom odešel.“ Skoro plakala. Náš rytmus se zrychloval, naše těla a mysli se propojovaly. Brynne tu byla se mnou, celá. Byli jsme spojeni tak dokonale, že to téměř bolelo. Ne téměř – ono to bolelo!

Šukat Brynne byla ta nejsladší bolest. Vždy to tak bylo a já vím, že to tak vždy bude.

„Pamatuješ si, co jsem chtěl, abys mi tu noc řekla, kotě? Tehdy jsi mi to pověděla poprvé.“

Její jiskřivé oči se rozhořely vášní. Věnovala mi upřený pohled svých očí. Nepřestal jsem do ní vrážet penis.

„Že jsem tvoje,“ vydechla.

„Ano. Jsi. Moje.“ K přírazům jsem začal přidávat krouživé pohyby a cítil jsem, jak se její vnitřní svaly začaly stahovat ještě těsněji. „A nyní si přeju, aby ses udělala. Ještě. Jednou. Se. Uděláš!“

Brynne se napjala a já ucítil křeče, které jí zaplavily tělo a drtily můj penis. Ach, kurva, jo! Zachvěla se pode mnou a z úst se jí začaly drát ty tiché zvuky, které jsem tak miloval a ze kterých jsem šílel. Jen tak. Najednou mi byla naprosto odevzdaná v náručí. Shora na nás dopadala horká voda.

Vyslala mě pryč z naší sluneční soustavy a ještě dál.

V duchu jsem zamumlal tichou modlitbu bohu, že se udělala, protože kdybych měl se svým orgasmem vydržet ještě o vteřinu déle, myslím, že bych zemřel. Pozoroval jsem, jak se její oči rozšířily, jak ji zasáhla vlna slasti,

a byl jsem pyšný, že za to můžu já. Vzápětí následoval můj vlastní vzestup a pád a uvolnění, jak jsem do ní vystříkl.

Zakousl jsem se jí do krku a můj pták se uvnitř ní stále škubal. Nevím, jaká síla mě držela na nohách, abych

neupadl. Pravděpodobně jen automatická reakce, protože jsem ji pořád nechtěl pustit, ale ta myšlenka byla spíše podvědomá. Mou mysl zastřel závoj emocí a pocitů k Brynne, k tomu, jak moc ji miluju. Takhle jsem se s ní po sexu vždycky cítil.

Laskal jsem ji na krku jazykem a pořád jsem byl uvnitř ní. Hledal jsem její ústa a hluboce jsem ji líbal. Kdyby existoval ještě další způsob, jak se dostat do jejího těla, využil bych toho. Nevím, proč jsem to v jejím případě tak cítil, s nikým jiným jsem podobnou touhu neměl. Jen s ní.

Pomalu otevřela oči. Po orgasmu byla tak krásná. Věnovala mi ospalý úsměv.

„Ahoj,“ řekl jsem.

Polkla, uvolnila si hrdlo a sklopila zrak k rudému otisku, který jsem jí vyrobil na krku svými zuby. Dělával jsem to často a cítil jsem se provinile, že si ji značkuju, ale Brynne si nikdy nestěžovala. Nikdy neprotestovala proti čemukoli, co jsem jí během milování dělal. Někdy mi přišla opravdu neskutečná.

„Postavím tě, ano?“ Přikývla.

Vystoupil jsem z ní, pomalu, vychutnával jsem si až do konce hřejivý pocit z jejího těla, následně nepříjemné bodnutí ze ztráty. Uvnitř ní mi bylo opravdu dobře. Postavila se na nohy a objala mě pažemi. Chvíli jsme jen

stáli pod vodou, která pomalu odplavovala zbytky mého spermatu. Škoda. Připadal jsem si trochu primitivně, ale líbilo se mi, když byla Brynne postříkaná mým spermatem.

Vypnul jsem vodu a vystoupil ze sprchy, abych podal ručníky. Nechala mě, abych ji osušil. Dělával jsem to rád, ve chvílích, kdy jsme na to měli čas. Jako třeba teď.

„Musím si vyfoukat vlasy,“ řekla s povzdechem.

Omotal jsem si ručník okolo beder a natáhl se pro krémově žlutý, saténový župan, co si přivezla. Pomohl jsem jí obléknout, utáhl jsem pásek a okamžitě zalitoval, že Brynne už není nahá. „Mrzí mě, že tě musím obléknout. Opravdu smutné,“ vzal jsem do dlaní její prsa ukrytá pod hebkou látkou a stiskl je.

Trhla sebou.

„Bolelo to?“

„Asi ne, jsou jen citlivá,“ zívla a dala si před ústa zápěstí, aby to zakryla.

„Vážně si teď potřebuješ zdřímnout. Naprosto jsem tě zničil. Promiň, kotě, nedokázal jsem si pomoct.

Odpustíš mi?“ držel jsem její bradu a palcem jí přejížděl po rtech.

„Co ti mám odpustit? Ten sex ve sprše? V žádném případě, Blackstone,“ zavrtěla prudce hlavou.

„Takže jsi na mě naštvaná?“ vloudila se mi pochybnost do myšlenek. Nenáviděl jsem se za ten pocit.

„Vůbec ne, miluju, když spolu souložíme a já jsem opřená o zeď,“ její úsměv vymazal veškeré mé pochyby.

„Dobře, ty má vtipná krasavice. Posaď se a já ti rozčešu vlasy,“ poplácal jsem ji po zadku a uchechtl se, když se na stoličce u kosmetického stolku schoulila.

„Dej si pozor, Blackstone,“ varovala mě.

„Nebo co?“

„Už si to spolu u zdi nikdy nerozdáme. To můžu udělat… víš, když budu chtít,“ přimhouřila oči. Spatřil jsem jejich odraz v zrcadle.

Opatrně jsem jí hřebenem rozčesával zacuchané vlasy. „Ach, ano, to bys mohla, ale proč bys to pro všechno na světě dělala, kotě? Líbí se ti to skoro tak, jako když ti češu vlasy. Vlastně asi víc.“

Povzdechla si. „Vážně nenávidím, když máš pravdu, Blackstone.“

O patnáct minut později byla Brynne ještě více unavená, ale vlasy měla suché. Uložil jsem ji do postele.

Pozorovala mě, jak se oblékám, a rajcovně si omotala pramen vlasů okolo prstu.

„Co jim řekneš?“ zeptala se.

Došel jsem až k ní a políbil jsem ji na čelo. „Že jsem tě ušukal téměř do bezvědomí, takže se potřebuješ vyspat.“

„To neuděláš,“ vyhrkla a její oči se rozšířily.

Teď byla řada na mně, abych se rozesmál. „Nejsem blbec, kotě,“ poznamenal jsem a ukázal jsem si palcem na hruď. „Co si představuješ, že bych jim řekl? Jen že sis zdřímla,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Budou si myslet, že jsem křehotinka.“

„Ne, nebudou. Jsi vyčerpaná, včera jsi byla nemocná a pořád si myslím, že ti není úplně dobře. Všiml jsem si, že jsi moc nesnídala, a navíc jsi zaostávala při běhu.“

Našpulila ústa a hleděla na mě. „Nezaostávala jsem, ty hlupáku!“

Jestli to ještě nevíte, tak Brynne je velmi soutěživá. Přísahám, že by dokázala držet krok s některými chlapy speciálních jednotek. Nikdy nepřizná, že je fyzicky slabší. Vytáčí ji to k nepříčetnosti.

Zatraceně, je tak krásná, když prská.

Kousl jsem se do rtu, abych se nerozesmál, a poraženecky jsem zvedl ruce. „Fajn, tak jsi zaostávala jen trošičku,“ uklidňoval jsem ji polibky. „Na tom přece není nic špatného, vzhledem k tomu, že jsi včera v noci byla nemocná, kotě. Tvé tělo se potřebuje zotavit. Odpočiň si a uvidíš, že ti bude líp.“ Přikývl jsem. „Přál bych si to.“

Sklopila zrak a nepřítomně se zeptala: „Co budeš dělat, zatímco budu spát?“

„Půjdu na rande s místní krasotinkou,“ pokrčil jsem rameny. „Ta dokáže skutečně zlomit srdce. Tmavé vlasy, velké modré oči, je naprosto úchvatná, ačkoli je trochu… malá,“ ukázal jsem výšku dlaní. „A má obrovskou chuť na zmrzlinu.“

Brynne se zasmála a znovu zívla. „Omlouvám se. Mrzí mě, že tě neuvidím, jak randíš s místní krasotinkou. Je rozkošná. Vyfotíš se s ní na telefon?“

„Určitě, kotě.“ Další polibek. „A teď už jdi spát.“

Když jsem opouštěl pokoj, má holka už byla v říši snů.

6. kapitola

Víš, proč jsou ryby tak chytré?“ zeptala se Zara.

Pokrčil jsem rameny. „Nemám tušení, proč jsou tak chytré. Ty to víš?“ S vážnou tváří přikývla. „Protože jsou pořád ve škole v akváriu.“

Zasmál jsem se její spokojené tvářičce, umazané od jahodové zmrzliny.

„Chceš ještě, Ragsi?“ nabídla zmrzlinu zlatému retrívrovi, který poslušně seděl vedle stolku.

Rags dlouhým jazykem několikrát olízl pamlsek a já se zamračil. Zara se na mě podívala, aby zjistila, jestli něco řeknu. Je opravdu ďábelská. Pokrčil jsem rameny. „Je mi jedno, jestli budeš mít na zmrzlině uslintané psí baktérie. Dělej si, co chceš.“

Zahihňala se a kopla pohupující se nohou do židle. „Brynne mluví legračně.“

„Já vím. Už mnohokrát jsem jí to říkal, ale neposlouchá mě,“ smutně jsem zavrtěl hlavou. „Stejně to pořád dělá.“

Vytáhl jsem telefon, abych udělal pár Zařiných fotek, a ona se, ve chvíli, kdy přišla na to, co mám v úmyslu, začala stavět do póz, za které by se nemusela stydět žádná modelka. Zara věděla, jak na to. Až bude v pubertě, rodiče se z ní zblázní. Panebože.

Další zahihňání. „Mluví jako ta kreslená mořská houba Bob.“ Překvapeně jsem otevřel ústa. „Víš, že máš pravdu! Řekneš jí to?“

Pokrčila rameny. „Je milá a nemyslím, že by s tím dokázala něco udělat.“ Zara na mě vrhla kritický pohled a vrátila se ke své jahodové zmrzlině. Jako by mi jen tak mimochodem chtěla dát najevo, že jen skutečný kretén by si dělal legraci z toho, jak někdo jiný mluví. Zara se skutečně velmi podobá své matce.

„To je pěkné, E, nechat svou neteř, aby dávala psovi zmrzlinu. Všechno jsem viděla z okna obchodu.“ Hannah vypadala námi oběma velmi znechucená. Připojila se k nám. „Vyšla jsem před dvěma minutami…“

„Řekl, že je mu to jedno, mami,“ přerušila ji Zara a tím mě bez okolků hodila do vody.

„Hm, myslím, že Ragsey je zdravý pejsek,“ podrbal jsem zvíře za ušima. „A ty jsi malá zrádkyně,“ ukázal jsem prstem na Zaru. „Tak mě žaluj, Han. Jsem jen hodný strýček. Mou rolí je nechat tvé děti zdivočet.“

„No, já si svou roli tetičky ještě užívat nemohu… tedy, zatím nemohu.“

Střelil jsem po ní pohledem a všiml si jejího výrazu. Nebyl jsem si jistý, co se mi snaží říct, ale poznám, když má moje sestra podezření. Její mysl se točila na plné obrátky.

„Co měl znamenat ten tajemný komentář?“

„Ty a Brynne,“ zavrtěla nepatrně hlavou. „Je to vážné, ne? Takového jsem tě nikdy neviděla.“

Zahleděl jsem se na moře a pozoroval miliony vlnek lesknoucí se na slunci. Upravil jsem si sluneční brýle.

„Chci si ji vzít.“

„Myslela jsem si to… No, předpokládala jsem, že k tomu míříte. Dnes ráno jsem si s ní hodně povídala, abych si to potvrdila, a když si potřebovala jít na chvilku lehnout, dala jsem si vše dohromady.“

Co je tak zajímavého na tom, že si Brynne potřebovala odpočinout? „Takže souhlasíš?“

Hannah na mě zvědavě pohlédla. „Jestli souhlasím s tím, aby ses s Brynne oženil? Samozřejmě že tě v tom rozhodnutí podporuju. Chci, abys byl šťastný, a jestli ji miluješ, a ona miluje tebe… pak to tak má být.“ Natáhla se po mé ruce přes stůl. „Takhle to občas chodí. Nikdo není dokonalý. Fred a já jsme začali stejně, E,

a neměnila bych. Když přišly děti, uvědomila jsem si, že jsou požehnáním.“

Zvedl jsem její ruku a políbil ji. „To máš pravdu. Jednoho dne si to taky uvědomím. Ale zatím se jen snažím přesvědčit Brynne, aby si zvykla na myšlenku, že budeme spolu.“

Hannah vypadala, že se jí ulevilo. „Ach, to je dobře. Začínám ji mít ráda čím dál tím víc. Musím přiznat, že jsem se bála, jestli si tě nechtěla jen připoutat, a to pomyšlení mi dost vadilo, bráško. Jsem ráda, že to takhle opravdu chceš.“

Odfrkl jsem si. „To já se musím snažit, abych si připoutal ji. Brynne je těžko polapitelná a i pouhá představa vztahu ji děsí. Budu rád, když se mi ji podaří dostat k oltáři do roka. Zatím se ji pokouším přesvědčit, že dlouhé zásnuby jsou také dobré.“

Hannah pomalu přikývla, jako by se snažila vstřebat mou informaci. „Takže svatba bude až potom? Také je to možnost, ale tátovi se to nebude líbit. Vzpomeň si, jak to bylo se mnou a s Freddym, když jsem čekala Jordana. Táta nás přinutil, abychom se vzali, během jednoho měsíce.“ Parodovala slova, která jí kdysi řekl otec: „Žádné mé vnouče se nenarodí jako bastard! Vaší ubohé matce by zlomilo srdce, kdyby to viděla…“

„Cože?“ vytřeštil jsem na ni oči. „Brynne není… Chci říct… moc se mýlíš v tom, co naznačuješ.“ Nepřestával

jsem na sestru zírat, překvapen její spekulací. „Myslíš…“ Pak jsem rázně zavrtěl hlavou. „Ne, Han! Moje holka není těhotná. Ani omylem. Pravidelně si bere prášky. Každé ráno si toho všímám. K čertu, jsem si jistý, že jsem ji slyšel i dnes v koupelně, jak si je bere.“

Hannah pomalu zavrtěla hlavou. Její šedé oči působily soucitně a moudře, ale stejně jsem jí nevěřil.

„Myslíš, že se s Brynne chci oženit, protože je těhotná?“ byl jsem v šoku a trochu uražený kvůli tomu, co si o mně má sestra myslí. Že jsem až takhle nezodpovědný.

„Jsi úplně mimo, Han. Bože! Vážně se pleteš,“ odsekl jsem pohrdavě a natáhl se po šálku kávy.

„Možná byste si vy dva měli promluvit s Freddym,“ odtušila, „protože já bych vsadila vlastní dům, že je Brynne těhotná a že z vás dvou budou rodiče, ať už se vám to líbí, nebo ne.“

Vyprskl jsem kafe. Polekal jsem tím psa, který narazil do mého stolku a okamžitě se zhroutil k zemi. Hannah pohlédla na Zaru, která usilovně poslouchala každičké slovo z naší konverzace. „Buď tak hodná a vezmi Ragse vyválet do trávy, ano?“

Zara chvilku uvažovala a pak usoudila, že hádat se s mamkou nemá smysl, a zmizela i s Ragsem. Zmrzlina se jí pomalu roztékala v ruce.

Okamžitě se mi zrychlil tep a pocítil jsem náhlý nával úzkosti i vzrušení. „Nebudu mluvit s Freddym – počkej chvilku, aspoň zatracenou minutu, Hannah! Co se to k čertu děje?! Chci vědět, co tě vede k tomu, že jsi ochotna vsadit svůj úchvatný dům na to, že je Brynne těhotná.“ Teď už jsem na ni téměř křičel. „Pověz mi to!“

Přejížděl jsem si rukou po vousech na bradě a cítil pot. Zíral jsem na svou sestru a jen čekal, až se ušklíbne a prohlásí, že to byl jen pokus o vtip.

Hannah se rozhlédla po cukrárně a mile se usmála na několik hostů, kteří na nás hleděli s opovržením.

„Uklidni se, bráško. Co kdybychom si promluvili za chůze.“ Popadla nákupní tašky a vstala. Pobídla mě trpělivým pohledem, který jasně naznačoval: poslechni svou velkou sestru, ty jeden neuvěřitelný pitomče.

Přemýšlel jsem, že okamžitě opustím svou sestru i neteř, že je nechám v centru města a poběžím zpět

do domu, naložím Brynne do Roveru a zamíříme zpět do Londýna. Že odtud zmizíme a budeme předstírat, že tahle návštěva byl jen divný, neskutečný sen plný nepochopení. Opravdu jsem nad tím vážně uvažoval. Asi tak pět vteřin.

Pak se mi povedlo překonat náhlou slabost, postavit se, vzít do rukou nákup ze starožitnictví a následovat svou sestru ven.

„Jak dlouho už nedostala menstruaci?“ zeptala se Hannah, když jsme vyrazili.

„Jak dlouho? Do prdele, já o tom nic nevím. Říkala mi, že bere prášky, které občas vynechání menstruace způsobují.“

„Ach, takže ona si také myslí, že se jí jen opozdila menstruace. To dává smysl. Vyprávěla mi, jak jí bylo včera v noci špatně. Že jsi musel zastavit u krajnice. Také se zmínila o tom, že se jí motala hlava.“

„No a?“ zareagoval jsem defenzivně. „Možná jen něco špatného snědla.“

Hannah mě šťouchla do ramene. „Přestaň se chovat jako hlupák. Mám tři děti, E, poznám symptomy těhotenství a můj manžel je doktor. Vím, o čem mluvím.“

Cítil jsem, jak mi po zádech stekla kapka potu. „Ale to… není možné.“

„Přestaň fňukat a pověz mi fakta. Ujišťuju tě, že to možné je. Co se dělo, když Brynne cítila, že se jí motá hlava?“

„Musela si sednout a řekla, že má žízeň.“

„Žízeň je jedním z příznaků,“ odvětila Hannah monotónním hlasem.

„Kurva, a pak zvracela. Ach bože.“

„Některé ženy mívají ranní nevolnosti ve večerních hodinách,“ oznámila mi. „Fred ti potvrdí, že je to běžné.“

„Co dalšího se ti při těhotenství dělo?“

„Byla jsem velmi náladová a emocionálně nestabilní. Způsobil to nárůst hormonů, ty v ženském těle rozpoutají válku.“

To sedí. Můj vtip s Medúzou, který jsem pronesl před pár týdny, mi najednou vůbec nepřišel vtipný.

„Extrémní vyčerpání, touha po odpočinku,“ naklonila hlavu na stranu. „Nikdy, za celý svůj život, jsem si nepotřebovala jít během dne odpočinout, s výjimkou tří období, kdy jsem byla těhotná.“

To sedí. Právě teď Brynne spí v domě mé sestry. Toužil jsem zapálit si cigaretu a pak další a prostě pokračovat, dokud bych nevykouřil celý balíček.

„Měla jsem velmi citlivá a na dotek bolestivá prsa. Znovu za to mohly hormony, díky kterým se začíná tvořit mléko, aby matka mohla dítě kojit.“

Zíral jsem na ni a zcela jistě jsem měl spadlou čelist jako vesnický balík, když mluvila o hormonech, prsou

a produkci mléka. Tohle nemůže být pravda. Nemůže. Ne teď.

Ale má sestra pokračovala dál a každou větou, která vyšla z jejích úst, mě přiváděla k šílenství.

„A ještě se mi dělo něco a věř mi, radši bych ti to neříkala, ale myslím, že by ses stejně zeptal,“ zvedla ruku a přerušila mou řeč. „Nechci slyšet, jestli je to i u vás pravda. Opravdu to nechci vědět.“

„Co?!“ zakřičel jsem na ni. „Přestaň chodit okolo horké kaše a vyklop to!“

„Těhotné ženy jsou velmi nadržené a neustále touží po sexu. Jejich muži jsou obvykle příliš hloupí, aby pochopili, proč je najednou potkalo takové sexuální štěstí.“ Hannah překřížila ruce na prsou a čekala.

„Musíme se vrátit,“ řekl jsem naprosto cizím hlasem. Dokonce i mým uším zněl ten hlas zvláštně. Jediné, na co jsem dokázal myslet, byla Brynne, která mě dnes ráno ve sprše prosila, abych ji ošukal.

Ach můj bože. Ztuhlý jako kámen zdaleka nevystihovalo to, jak jsem se cítil po tomhle šoku.

Stál jsem vedle své sestry, pozoroval jsem somersetské pobřeží, byl teplý letní červencový den, na trávě si se psem hrála má neteř. V té chvíli jsem si byl dvěma věcmi naprosto jistý.

Tou první bylo, že Brynne tu novinku nepřijme vůbec dobře.

Druhá ke mně přišla hned v zápětí. Zářila naprosto jasně. Uvědomil jsem si, že jsem velmi, velmi šťastný muž z důvodu, který si ale můžu přiznat jen sám sobě. Brynne bych to říct nemohl. Měl jsem tu myšlenku v sobě

a držel jsem si ji v soukromí. Velmi jednoduchá logika, opravdu. A čím víc jsem nad tím přemýšlel, tím snazší bylo tu myšlenku přijmout.

Jestli je Brynne skutečně těhotná… tak už mě nikdy neopustí.

7. kapitola

Jak je možné, že antikoncepční prášky nefungují? Brynne mi tvrdila, že je bere už dlouho. Vysvětli mi to,“ dožadoval jsem se.

Freddy na mě přátelsky pohlédl. „Uklidni se, brácho. Není to konec světa. Brynne nemůže nikdo k ničemu nutit. Žijeme v roce 2012. Jsou tu i další možnosti.“

„Hm, kurva!“ Pomyšlení na to, že by mohla být těhotná, mi převrátilo celý svět naruby, ale myšlenka na to, co nejspíš navrhoval Fred, byla ještě horší. „Myslíš potrat?“

„Ano. Brynne má svá práva a tohle je jedna z možností. Další je adopce,“ řekl tiše.

Složil jsem se do křesla, opřel si lokty o kolena a položil si hlavu do dlaní. Jen jsem seděl a dýchal. I když jsem byl v šoku, uvědomoval jsem si, že ukončení těhotenství je naprosto bez diskuzí mimo možnosti. Kurva, zcela jistě nedovolím, aby mé dítě někdo zabil ani abychom ho dali pryč. Jen jsem doufal, že to Brynne bude vnímat podobně. A co když ne?

„Vy dva si musíte promluvit a pak by si měla nechat udělat test, aby se těhotenství potvrdilo. Jestli chceš, můžu se o to postarat a taky si s ní promluvit, ale ty tam budeš muset jít první, E, a probrat to s ní.“

Přikývl jsem a zvedl zadek z křesla. Fred mě poplácal po rameni, aby mě podpořil.

„Ale jak? Jestli bere prášky, jak se to mohlo stát?“ trval jsem na svém. Možná nějaká část mého patetického já doufala, že zazvoní budík a že se z tohoto šíleného snu probudím.

Freddy se pousmál a zavrtěl hlavou. „Věci se mění. Některé léky mohou účinky antikoncepce snížit, kondomy prasknou, lidi se opijí a zapomenou na ně, chytnou nemoci, které ovlivní schopnost jejich těl přijmout léky, a co je ze všeho nejdůležitější, nic není stoprocentní. Jediná stoprocentní ochrana je celibát.“ Pohlédl na mě.

„Používali jste kondomy?“

Zavrtěl jsem hlavou a sklopil zrak na podlahu.

„No, pokud jsi tedy vložil vklad do banky, tak se to, kamaráde, mohlo stát velmi snadno.“

„Jak mám jít nahoru a říct jí, že si myslím, že jsem ji zbouchnul a že by si měla udělat test? Jak?!“ Freddy došel k baru, nalil mi dvojitou vodku a podal mi ji.

Jediným lokem jsem ji vypil a on mě znovu poplácal po zádech.

„Nemyslím, že musíš jít nahoru, abys jí to řekl,“ poznamenal.

Obrátil jsem se k němu, abych se ho zeptal, jak to myslel, ale vtom se mi znovu podlomila kolena.

Do místnosti ruku v ruce vešly Zara a Brynne a obě se zeširoka usmívaly. Brynne vypadala tak šťastná… a krásná… a těhotná.

„Ach, ahoj,“ usmála jsem se na Ethana a přemýšlela jsem, proč se na mě dívá, jako by mi narostla druhá hlava.

„O čem si tu vy dva povídáte? Chlapské řeči?“

Ethan si nervózně odkašlal a byl bledý jako stěna. Vlastně vypadal dost vyděšený. Tak to je zlé.

„Je všechno v pořádku? Mluvil jsi s Neilem?“ zeptala jsem se a začala se cítit nepříjemně. „Zjistil jsi, kdo mi minulou noc poslal tu zprávu?“ Položila jsem si volnou ruku na krk a snažila jsem se uklidnit vzrůstající návaly paniky.

Ethan je jako skála. On je z nás dvou ten sebejistý, sebevědomý v každém okamžiku. Proto se s ním cítím v bezpečí. Když jsem ho spatřila takhle… ustaraného, pekelně mě to vyděsilo.

Došel přímo ke mně a přitáhl si mě do náruče. „Ne. Nic takového.“ Políbil mě na čelo a držel můj obličej ve svých dlaních. Konečně znovu připomínal Ethana, kterého jsem znala a milovala. „Neil na tvém telefonu

pořád pracuje.“ Zavrtěl hlavou. „Vůbec nad tou zatracenou zprávou nepřemýšlej, ano? Máš žízeň? Chtěla bys donést trochu vody? Co kdyby sis sedla a udělala si pohodlí?“ Vedl nás ke gauči a téměř mě na něj hodil.

„Hm… tak jo.“ Zavrtěla jsem hlavou a zamumlala. „Co se k čertu děje?“

„Nic, kotě. Jen vypadáš unaveně. Odpočinula sis?“ Jeho hlas zněl zvláštně.

Zamračila jsem se. „Odpočinula jsem si, ale nemohla jsem vůbec usnout.“ Zara mi vlezla na klín a já ji začala hladit po kudrnatých vlasech. „Zatímco jste si dávali zmrzlinu, prošla jsem se po Hallborough a nafotila Mallertonův portrét sira Jeremyho a jeho Georginy. Pak jsem je poslala Gaby.“

„To je fajn,“ řekl Ethan a prohrábl si rukou vlasy.

„Jo, bylo to… fajn.“ Přejela jsem pohledem na Freddyho a i on mi přišel divný. Když byli ostatní ve městě, báječně jsme si popovídali a on mě provedl po domě. Nyní vypadal, jako by nejradši z místnosti zmizel. „Co se děje? Proč se oba chováte tak divně?“

Ethan pokrčil rameny a bezmocně zvedl ruce. „Kotě…“

Freddy ke mně přistoupil a natáhl ruce směrem k Zaře. „Pojď k taťkovi, maličká. Strýček Ethan si potřebuje s Brynne promluvit v soukromí.“

„Ach, tak jo,“ řekla jsem a odtáhla ruce. „Ale chci slyšet, jaký byl váš výlet na zmrzlinu se strýčkem Ethanem.“ Vykouzlila jsem na Zaru smutný obličej.

„Zmrzlina byla super,“ odvětila dívka z otcovy náruče. „Mamka řekla strýčkovi Ethanovi, že by vsadila dům

na to, že jsi těhotná a že budete rodiči, ať už se vám to líbí, nebo ne.“ Sladce se usmála. „Dávala jsem Ragsovi ochutnat zmrzlinu, zatímco na sebe strýček Ethan s mamkou křičeli a dohadovali se o tvém těhotenství.“

Najednou se stalo několik věcí. Už jsem neležela na gauči, ale neměla jsem ponětí, kdy jsem se zvedla.

Spatřila jsem sebe samu uprostřed nádherného gregoriánského salonku v Hallborough, se všemi těmi nádhernými kousky nábytku, obrazů a koberců. Viděla jsem Ethanovu pohlednou tvář a odpolední slunce, které probleskovalo přes skla ve vysokých oknech. A všechny ty maličké částečky, co vířily ve vzduchu – takové, které většinou nejsou vidět, ale když je zasáhne sluneční paprsek, tak je spatříte, jak se vznáší ve vzduchu. Jako kouzlem. I já se vznášela ve vzduchu. Kdyby tu nebyl strop, nejspíš bych uletěla na oblohu a možná i dál

do vesmíru. Vznášela bych se pořád pryč. Vím, že by to tak dopadlo, kdyby mě nedržel strop.

Ethan zaklel a přistoupil ke mně. Slyšela jsem své jméno. Znovu a znovu jsem slyšela, jak na mě volá. Také jsem ho viděla. Stála jsem na zemi a Ethan pobíhal okolo mě. Freddy velmi rychle opouštěl místnost se Zarou v náručí. Celé mi to připomínalo zrychlený film. V místnosti náhle začalo být teplo, ne, horko. Jako v peci.

Pohlédla jsem z výšin na Ethana, který pobíhal okolo mého já stojícího v salonku. Natáhl ke mně paže a pak se vše zpomalilo. Doopravdy zpomalilo. Ethan se pohyboval, ale i jeho rychlost se snížila. Uvědomila jsem si, že se mě nejspíš nikdy nedotkne. Zamrkala jsem a snažila se pochopit smysl Zařiných slov. Protože ji ale Freddy vynášel z místnosti, nemohla jsem se zeptat. Přesto jsem zaslechla dětský hlásek, jak se ptá: „Tati, co je to těhotná?“

„Miluju tě.“ Probudila mě slova vycházející z Ethanových rtů. Byla jsem zpět na gauči, ale tentokrát jsem ležela. Ethan u mě klečel na podlaze, hladil mě po hlavě a ve vlasech. V očích se mu zračila obava.

„Jsi zpátky.“ Ethan zavřel oči a znovu je otevřel. Vypadal docela otřeseně, nejspíš se cítil podobně jako já. Dej se do kupy, děvče. Tohle byla jen zkušenost ze situace, kdy duše opustí tělo a pak se do něj vrátí. Takže už si můžu i tohle zařadit na seznam věcí, které se mi v životě staly. Vzpomněla jsem si na to, co se odehrálo.

A tíha toho vědomí mi stáhla hruď. Zhluboka jsem vydechla a zkusila se posadit. Ethan mě držel a uklidňoval.

Potřeba utéct byla obrovská. Jako by mé podvědomí vědělo, že panika ničemu neprospěje, ale stejně zpanikaříte, i když víte, že se tím vše jen zhorší.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nejsem, Ethane. Nejsem těhotná. Beru prášky, nikdy jsem ani jeden nevynechala.“ Jen mě dál hladil jednou rukou ve vlasech a druhou měl položenou na mém rameni.

Očividně se bál, že se chystám utéct. Znám Ethana a někdy vím, jak uvažuje. Držel mě na gauči, abych ho nemohla opustit, zmizet, utéct nebo se vykroutit. Jsi velmi moudrý muž, Ethane Blackstone.

Protože právě tohle jsem měla v plánu.

„Vzpomeň si na to, co jsem ti právě řekl, Brynne,“ jeho hlas zněl pevně, ale zároveň zranitelně. Zaslechla jsem v něm obavy.

„Že mě miluješ?“

Pomalu přikývl, ale ruce ze mě nesundal.

„Ale já nejsem těhotná,“ trvala jsem na svém. „Nech mě vstát.“

„Brynne, musíš si udělat test a pak to budeme vědět s jistotou. Hannah a Fred si myslí, že by to mohlo být možné,“ řekl slábnoucím hlasem. „Hannah mi pomohla sehnat v lékárně nějaké těhotenské…“

Zatlačila jsem na něj silněji. „Pusť mě!“

„Brynne… kotě… poslouchej, prosím…“

„Koukej. Mě. Hned. Pustit.“

Stáhl se. Posadila jsem se a zkřížila ruce na prsou. Bylo mi horko a měla jsem žízeň a vůbec mi nebylo dobře.

Nejspíš už jsem opravdu začínala ztrácet soudnost.

„Nepanikař, ano? Musíme to probrat jako dospělí lidé,“ stiskl čelist a zaskřípal zuby.

„Jo,“ ušklíbla jsem se na něj. „Probrat. To jsme měli předtím, než jsi o mně mluvil se svou sestrou a Freddym.

Ethane!? Proč jsi to udělal? Proč?“

„Nic jsem neudělal. Nemám ponětí. Hannah s tím přišla a pak se přidal Fred. Myslí si, že bys mohla být v jiném stavu. Minulou noc ti nebylo dobře, navíc potřebuješ stále odpočívat… a máš další symptomy.“

„Jaké symptomy?“

Ethan vypadal, že by raději spolkl hrst skla, aby o tom se mnou nemusel mluvit. Ušklíbl se.

„Mohla by sis udělat ten test?“

„Ne! Nebudu si dělat test, protože si ty a tvá rodina myslíte, že bych měla! Jaké další symptomy?“ Věděla jsem, že bych se měla ovládat, ale iracionalita ve mně spustila obranný mechanismus.

Vítejte v hororové zemi, prosím, zaparkujte v Jste-královsky-v-prdeli a pokračujte k hlavní bráně, kde se setkáte se svou nejhorší noční můrou.

Položil mi dlaně na hruď, každou na jedno prso, a stiskl. Nadskočila jsem bolestí a znovu jsem ucítila záchvěv paniky. Tuhle bolest jsem si pamatovala z minula. Takhle už jsem se kdysi cítila. Neéééé!

Odsunula jsem jeho ruce pryč. „Mluvil jsi o tom s nimi?! Ach můj bože!“

„Tak to není, Brynne. Nemluvil jsem s nimi o tobě. Hannah předpokládala, že bys mohla být těhotná, a když jsem se zeptal, proč si to myslí, řekla mi o… příznacích.“ Ztišil hlas. „Ty je máš všechny. Není ti dobře, potřebuješ odpočívat, bolí tě…“ Mávl k mé hrudi a pak nechal ruku poklesnout. Z obav v jeho hlasu jsem se začala cítit jako pěkná mrcha. Věděla jsem, že to umím a že se tak někdy chovám. Jako třeba teď.

Naklonila jsem se dopředu a zabořila si ruce do vlasů. Jen jsem seděla, zírala na podlahu a snažila se tu informaci zpracovat. Ethan mě nechal být, což bylo zatraceně dobře, protože bych se jinak začala ohánět

a kousat jako zvíře chycené do pasti. Příznaky… Menstruaci jsem neměla nikdy pravidelnou, občas úplně vynechala. Můj doktor mě ujistil, že s tím druhem prášků, které beru jako antikoncepci, se to stává, takže jsem si přestala dělat starosti. Je snadné nedělat si starosti, když s nikým nespíte. To totiž nemůžete otěhotnět. Než jsem poznala Ethana, tak jsem měla sex pouze velmi sporadicky, a nikdy ne bez ochrany. Nejsem blázen, abych bez kondomu spala s někým, koho skoro neznám. Tak jak to, že jsem to dovolila Ethanovi? Jsem blbá. K čertu, Ethan použil kondom pouze jednou. Jednou. Miliony možností pro ty malé pulce, kteří se snaží najít cíl. Jsem vážně úplně blbá.

Nevolnost z předchozího večera byla také zvláštní, protože jakmile jsem se vyzvracela, už mi bylo dobře. To samé dnes ráno u snídaně. Měla jsem opravdu hlad, a když snídani donesli, snědla jsem jen toast. Když tak nad tím přemýšlím, ani teď mi není nejlépe. Pozdní oběd, skládající se z krůtího sendviče, mi asi příliš nesedl. Bolí mě prsa. Dávám si šlofíka dvakrát denně.

Rozsvítilo se mi před očima a vše se najednou spojilo dohromady v záblesku pochopení a neskutečné úzkosti.

Jak to, že je Ethan tak klidný? Musí být také zděšený, pokud je to pravda.

„To nemůže být pravda. Nemůže…“ prohlásila jsem do vzduchu.

„Pamatuješ si, co jsem ti řekl, Brynne,“ poznamenal tiše. Natáhla jsem ruku, on ji uchopil. Byla jsem příliš mimo, abych odpověděla. Co mu mám říct? Promiň, má antikoncepce selhala? Jsem zatracená ubožačka, co se nechala zbouchnout a zkazila si tak život ještě víc? Vím, že jsem ti právě zkomplikovala tvůj náročný, stresu plný život, fakt se omlouvám, ale čekáme spolu dítě?

Křečovitě jsem polkla. V krku se mi začaly hromadit vodnaté sliny. Další a další a já věděla, že mi za chvíli bude zase hrozně špatně. Snažila jsem se přemoci touhu zvracet, která mě náhle přepadla.

Neuspěla jsem.

Rozeběhla jsem se a snažila se najít nejbližší koupelnu. Zoufale jsem si pokoušela vzpomenout na půdorys tohoto obrovského domu. S rukou na ústech jsem narazila na toalety hned vedle solária. Naklonila jsem se nad mísu. Zvracela jsem, dokud se můj žaludek zcela nevyprázdnil.

Toužila jsem utéct pryč.

Zvracela podruhé za méně než dvacet čtyři hodin a zase to stálo za hovno. Zejména pro ni. Zdálo se, že je zbytečné, když na ni mluvím, takže jsem to nedělal. Jen jsem jí držel vlasy a nechal ji, aby vyzvracela obsah žaludku. Namočil jsem hadřík studenou vodou z umyvadla a podal jí ho. Vzala si ho, přitiskla na tvář

a zasténala. Cítil jsem se naprosto bezmocný. Tohle jsi jí způsobil ty a ona tě za to nenávidí.

Fred zaklepal na dveře. „Hotelová služba,“ řekl přátelsky.

„Můžeš jí něco dát, Frede?“

Brynne sejmula hadřík z obličeje, vypadala bledá a měla slzy na krajíčku. Fred se na ni usmál. „Mohu jí dát něco proti zvracení, ale stejně to bude symptomatické.“

„Prosím,“ odpověděla a přikývla.

„Co znamená, že to bude symptomatické?“ zeptal jsem se.

Fred se otočil k Brynne. „Má drahá, necítím se moc dobře, když léčím něco, co nemám potvrzené. Jsi připravena zkusit ten test?“ zeptal se tiše. „Pak budeme s jistotou vědět, jak se věcí mají, a ty a E se budete moci rozhodnout, co je pro vás nejlepší. Opravdu ale nejdřív potřebujeme ten test.“ Rychle přikývl.

„Tak jo.“ To bylo vše, co řekla. Navíc promluvila k Fredovi a na mě se ani nepodívala. Zdála se mi najednou tak chladná, tak vzdálená, jako bychom byli cizinci. Bolelo to.

Zoufale jsem toužil, aby mi pohlédla do očí, ale neudělala to. Jen si tiskla vlhký hadřík k obličeji a očima hypnotizovala bílou stěnu.

Fred donesl dvě sady testů na poličku u umyvadla. Hannah mi je předtím pomohla vybrat ve městě, protože já vůbec netušil, co bych měl dělat. Po rozhovoru mě sestra přesvědčila, že mám koupit těhotenské testy. Celé mi to přišlo neskutečné. Opravdu. Stojíme tu okolo záchodu a předstíráme, že je všechno v pořádku, ale ono není. Má Brynne je nucena čelit překvapení z výsledku těhotenského testu, zatímco mně se honí hlavou myšlenky na její minulost a na dobu, kdy byla na potratu.

KURVA! Toužil jsem znovu bouchnout do zdi, ale tady jsem se toho neodvážil. Tyhle zdi na to byly příliš cenné.

Hlavou se mi honila spousta myšlenek. Co když mě nenávidí za to, že jsem jí udělal dítě? Co když se kvůli tomu rozejdeme? Co když bude chtít jít na potrat? Co když vůbec není těhotná a tohle ji jen k smrti vyděsí? Byl jsem vystrašený, ale potřeboval jsem to vědět. Teď hned. Alespoň nějaké odpovědi.

„Dobře,“ řekl Fred, „promluvíme si a pomůžeme ti, aby ses cítila lépe, má drahá.“

Vyklouzl z místnosti, ale pak se zastavil a otočil zpět, jako by chtěl ještě něco dodat. Brynne před ním stála ztuhlá, se sklopenýma očima jako zvíře zahnané do kouta. Trhalo mi srdce, když jsem to viděl. Doopravdy.

„Brynne, jsme tu, abychom ti pomohli a podrželi tě. Uděláme, co bude v našich silách. Mluvím za sebe a zcela jistě i za Hannah.“

„Děkuju,“ špitla.

Jakmile Fred odešel, zbyli jsme tu jen my dva. Brynne se nehýbala, jen stála na místě. Připadal jsem si hloupě. Chtěl jsem se jí dotknout, ale bál jsem se.

„Brynne?“

Zvedla oči a polkla. Vypadala nemocně a bledě. Pohnul jsem se k ní, ale ona okamžitě ucouvla o krok zpět a nastavila ruku jako bariéru. „Já… já potřebuju být sama…“ Její spodní ret se chvěl, když ze sebe soukala ta

slova. Tolik se lišila od té Brynne se sexy úsměvem. Brynne se obvykle usmívala častěji než já. Když se smála, celá její tvář zářila. Kdykoli se usmála, měl jsem pocit, že se musím taky smát. Přiměla mě, abych začal považovat za důležité věci, které pro mě byly předtím zcela bezvýznamné. Ale nyní se neusmívala. Byla vyděšená k smrti.

Zabíjelo mě to, když jsem ji takhle viděl. „Kotě, vzpomeň si, co jsem ti řekl.“ Vyšel jsem z koupelny, ale nechtělo se mi. Toužil jsem být přímo vedle ní, až to zjistí. Nechtěl jsem ji nechat o samotě. Chtěl jsem ji držet v náručí a slyšet, jak říká, že mě miluje a že to zvládneme. Potřeboval jsem to od ní slyšet, ale věděl jsem, že nic takového se nestane.

„Nezapomeň na to,“ zavolal jsem za ní vteřinu před tím, než zavřela dveře a já stanul na jejich druhé straně.

Čas ubíhal pomalu. Čekal jsem, až Brynne vyjde. Můj strach exponenciálně rostl každou minutu. Podíval jsem se na mobil a zkontroloval zprávy, na některé jsem i odpověděl. Pak přišla informace od Neila. Mam novinku

o Fieldingovi. Pohresovany.

Vytočil jsem číslo, čekal jsem na spojení a mezitím jsem pozoroval dveře koupelny a přemýšlel, co se za nimi děje. Má mysl pracovala na plné obrátky. Přepnul jsem do bezpečnostního režimu.

„Šéfe.“

„Pohřešovaný? Fielding zmizel? Prosím, řekni mi, že to není pravda.“

Neil si povzdechl. „Je. Oznámení podali před pár dny jeho rodiče žijící kdesi v severovýchodní Pensylvánii. Poslední potvrzený kontakt je třicátého května. Podle té zprávy nepřišel do práce. Jeho byt byl prázdný. Pas zůstal na místě a nenašli žádný důkaz o tom, že by narychlo odletěl. Ale konzulát neeviduje odlety mimo Spojené státy.“

„Kurva, to nejsou dobré zprávy, brácho.“

„Já vím, mohlo se stát cokoli. Jeho otec zveřejnil do novin podezření z nějaké sviňárny.“

„Vsadím se, že Oakleyho tábor miluje tisk,“ poznamenal jsem sarkasticky.

„Ale k žádnému obvinění nedošlo. Senátora Oakleyho nikdo nezmínil, takže spojení mezi Montrosem, Fieldingem a Lancem Oakleym zřejmě ještě neprosáklo.“

„Pojďme si to shrnout. Na začátku dubna spadlo letadlo kongresmana Woodsona. Téměř okamžitě zaznělo Oakleyho jméno jako náhradníka. Montrose se dostal čtyřiadvacátého dubna do hospodské rvačky, kde utržil několik bodných ran do krku. Ten zkurvysyn zemřel o dva dny později v nemocnici. Žádný podezřelý. Tehdy se mi ozval Tom Bennett a já se 3. května setkal s Brynne v galerii. Fielding se naposledy objevil na veřejnosti

na konci května. Měsíc bylo ticho po pěšině. A minulou noc, 29. června, dorazila Brynne na mobil zpráva od ArmyOps17.“

„Přesně.“

„Co ti o Fieldingovi říká tvá intuice? Něco už sis načetl.“

„Myslím, že leží mrtvý v mělkém hrobě nebo slouží jako potrava pro rybičky v Pacifiku.“

„Myslíš, že kvůli spojení s Oakleym?“

„Těžko říct. Justin Fielding měl problémy s drogami. Nejspíš kokain.“

Jedním z důvodů, proč nám práce s Neilem šla velmi dobře od ruky, byla skutečnost, že jsme měli sladěné myšlenkové procesy. Neil nebyl žvanil, řekl, co potřeboval, a nenatahoval rozhovor bezduchým tlacháním. Jen fakta. A jeho instinkty byly smrtící, takže když řekl, že neví, znamenalo to, že se věci stále ještě vyvíjí.

„Tak dobře. Dva z našich účastníků natáčení videa jsou mimo hru. Jeden je mrtvý, druhý pohřešovaný. Třetí je v aktivní službě v Iráku, takže je také velmi nepravděpodobný. Textová zpráva přišla z Británie a od někoho, kdo to video viděl, protože věděl, jaká píseň hraje na originále.“

„Asi máš pravdu.“

„Chtěl by sis vyrazit na malý výlet do Kalifornie?“

„To bych mohl. Trochu se opálím a zabiju tak dvě mouchy jednou ranou.“

„Tak jo. Pověz Frances, ať ti odlet zařídí na začátek týdne. Nemůžu tě nechat odjet, dokud se nevrátím do města.“

„Jak se daří Brynne? Doufám, že už líp,“ zeptal se Neil.

Zasténal jsem do telefonu a přemýšlel co říct. Nejspíš kurva neřeknu vůbec nic!

„Hm… pořád jí není dobře. Fred jí ale pomáhá.“

Rychle jsem se rozloučil a telefonát ukončil. O práci bych s Neilem mohl mluvit celý dlouhý den, ale osobní věci s nikým příliš často nesdílím. A nemám potřebu s tím teď začínat. Zkontroloval jsem hodinky a zamířil

ke dveřím. Od doby, co mi je Brynne přibouchla před nosem, uplynulo dvacet minut. Nyní se mi to zdálo jako věčnost. Několikrát jsem zaklepal. „Brynne? Můžu dovnitř?“

Nic.

Vzal jsem za kliku a znovu jsem zavolal její jméno, tentokrát hlasitěji. Ticho.

Přitiskl jsem ucho na dveře a poslouchal. Uvnitř nebylo nic slyšet. Začínal jsem si vybavovat rozložení místnosti. Vlastně to je součást mé práce, pochopit strukturu budovy a vymyslet, jak se nejrychleji dostat dovnitř. Někdy vás věci napadnou tak rychle, že je to téměř děsivé. Tohle byla jedna z těch chvil. Solárium, přistavěné hned vedle koupelny z druhé strany domu.

V tom okamžiku jsem to pochopil. Došlo mi to o chvilku dřív, než přišla na můj mobil zpráva: Musim… promin. WATERLOO.

8. kapitola

Prosím, dej mi sílu to zvládnout, modlila jsem se. Před očima jsem měla pouze Ethanovu tvář, jak vypadala těsně před tím, než jsem zavřela dveře. Nad čím přemýšlel? Nejspíš si přál, aby o mně nikdy neslyšel. Cítila jsem se zahanbená a připadala jsem si jako blázen. Ačkoli mé city k němu se nezměnily. Pořád jsem ho milovala. Jen jsem nedokázala pochopit, jak bychom se přes něco takového dokázali přenést a zvládnout to a nerozejít se přitom. Jak bychom mohli?

Otočila jsem se k umyvadlu a přímo z kohoutku jsem vypila asi dva litry vody. Vypláchla jsem si ústa a omyla tvář. Připomínala jsem Frankensteinovu nevěstu ze starého černobílého filmu. Oči jsem měla doširoka otevřené stejně jako v tom filmu Elsa Lanchesterová. Toužila jsem předstírat, že se nic neděje, ale věděla jsem, že nemůžu. Tohle dělají malé děti a já už nejsem dítě. Za dva měsíce mi bude pětadvacet. Jak můžou lidé

v pětadvaceti dělat takové chyby?

Natáhla jsem se pro těhotenský test a otevřela ho. Když jsem vytáhla testovací tyčinku s návodem

v angličtině, třásly se mi ruce. Mínus znamená, že nejsem těhotná. Plus znamená, že jsi těhotná, ty couro jedna. Cítila jsem, jak mé tělo touží znovu odletět pryč. Zavřela jsem oči a dýchala, snažila jsem se uklidnit, abych se mohla pohnout dál. A vtom jsem zpoza dveří zaslechla Ethanův melodický hlas. S někým telefonoval, nejspíš řešil pracovní záležitosti. Toužila jsem se bláznivě rozesmát z absurdity celé situace. Já jsem tady a dělám si těhotenský test a Ethan je na druhé straně dveří a žije si dál svůj život. Jak to kurva dokáže?

Rozhlédla jsem se po svém vězení – po těch nádherných zdech – a pak jsem to uviděla. Dveře. Nejspíš nebyly nikdy použity, což ale neznamená, že použity být nemůžou. Nepřemýšlela jsem, jen jsem spontánně udělala to, co jsem toužila udělat v okamžiku, kdy Zara pronesla svou otázku.

Utekla jsem.

Připadalo mi, že neuběhl téměř žádný čas, a najednou jsem zjistila, že se nacházím na tom skalnatém

pobřeží, po kterém jsme ráno běželi, a věděla jsem, že už tam jsem nejspíš docela dlouho. Čím dál jsem běžela, tím provinileji jsem si připadala, že jsem utekla bez jediného slova. Ethana to bude mrzet. Mrzet? Bude příšerně naštvaný. Bude zuřit jako samo peklo. Přemýšlela jsem nad tím, jestli už zjistil, že jsem zmizela. Při pomyšlení na to, že už mu došla má nepřítomnost, jsem cítila naléhavou touhu dát o sobě vědět. Vzpomněla jsem si na to, co mi kdysi dávno řekl. Že si mám zvolit bezpečnostní slovo. Ethan navrhl, že ho můžu použít kdykoli, kdy budu potřebovat být sama. A on mi to umožní. Slíbil mi to.

Ethan byl ke mně upřímný. Věřila jsem, že slovo dodrží, tak jsem mu poslala zprávu, ztlumila jsem telefon

a pokračovala v běhu. Nevím, co jsem si myslela, že to způsobí, ale fyzická námaha mi pomáhala. Musela jsem spálit veškerý adrenalin a tohle byl způsob, nad kterým jsem měla kontrolu.

Zastavila jsem se na konci mola přímo u kavárny Mořský pták, kde jsme sotva před pár hodinami snídali. Jak rychle se situace dokáže změnit v jeden den?

Ethan mi řekl: „Pamatuj na má slova, Brynne.“ Několikrát to zopakoval. Chtěl, abych věděla, že mě miluje. Celý Ethan, vždycky mě uklidňuje, když se chovám iracionálně. Ale tohle… Tohle bylo příliš důležité a já tomu nechtěla čelit. Nechtěla jsem se podívat pravdě do očí… ale věděla jsem, že budu muset. Běhat po okolí jako blázen nic nevyřeší.

Vzpamatuj se, Bennettová.

Dodala jsem si sílu a otevřela dveře do kavárny. Došla jsem k první zaměstnankyni, kterou jsem našla,

a řekla jí, že jsem tu dnes ráno snídala a že jsem tady nejspíš zapomněla na toaletě sluneční brýle. Vyzvala mě, abych šla dovnitř, a já to udělala.

Strčila jsem si těhotenský test do kapsy a použila záchod, abych si udělala test, naštvaná na sebe, že jsem na veřejných toaletách místo v domě s Ethanem, který tam na mě čeká, aby mi poskytl podporu. Jeho poslední slova zněla velmi pevně. „Nezapomeň.“ Ujišťoval mě a dával mi najevo, že je tu pro mě. Jsem tak pitomá.

Snažila jsem se zadržet vzlykání, i když jsem se strašně moc toužila rozbrečet a ani se nepodívat na indikátor.

Sbalila jsem ho do kapsy, umyla jsem si ruce a spláchla. Ještě nikdy jsem se necítila tak slabá a ubohá a ztracená. Ale ano, cítila. Před sedmi lety to bylo mnohem horší.

Teplo ze slunce začínalo ubývat, jak se připozdívalo. Zvedl se vítr, ale nebyla mi zima. Ne. Potila jsem se.

Vyrazila jsem zpět po cestě, po které mě Ethan dnes ráno vedl. Věděla jsem, kam chci jít. Chtěla jsem si někde sednout a na chvilku se zamyslet… a pak… a pak co? Co budu dělat potom?

Lesní pěšinka nebyla tak prozářená sluncem jako dnes ráno a rozhodně už mi tolik nepřipomínala cestu do pohádky, ale já mířila ke svému cíli a sotva jsem si toho všimla. Kovová vrata byla otevřená stejně jako

předtím a hlasitě za mnou zaskřípěla. Prošla jsem dovnitř. Běžela jsem po dlouhé štěrkové cestě, od mých nohou odletovaly kamínky. Pospíchala jsem, nějak jsem věděla, že to musím znovu vidět. Vydechla jsem úlevou, když jsem spatřila sochu mořské panny. Ano, pořád byla tady. Pokárala jsem se za myšlenku, že by to mohlo být jinak. Byla skutečná, žádný výplod mé mysli. Opravdu to nezvládáš.

Posadila jsem se k úpatí sochy a cítila, jak mi buší srdce. Tlouklo tak silně, že mi jistě nadzdvihovalo kůži.

Nebyla jsem oblečená na běhání, ale alespoň jsem měla vhodné boty.

Seděla jsem tam dlouho.

Moře ztmavlo a bylo modřejší než dnes ráno. Vítr zesílil a já ucítila přicházející déšť. Všechno vonělo, země, voda i vzduch. Vůně života.

Život.

Možná právě ve mně jeden nový život roste? Všichni si to myslí. Pomyšlení na to, že se všichni tři o mně bavili, jako bych byla pokusným králíkem, mě přimělo zčervenat. Zase další tajemství. Ethan ví, že nemám ráda tajnosti. Prostě s nimi nedokážu žít a pochybuju, že se to kdy změní. Když jsem já ta poslední, co se dozvídá informace – i když se jedná jen o maličkosti – znovu si vzpomenu na to video, kde ležím na kulečníkovém stole a… oni mě šukají, jako bych byla jen pouhý kus masa. Bezcenná. Odporná. Tak strašně odporná.

Je to můj přívažek. Kříž, který si nesu životem. Doufám, že jednou přijde den, kdy budu moci zavřít Pandořinu skříňku a navždy zapomenout, co se v ní nachází, ale zatím ta chvíle ještě nepřišla. Od té doby, co jsem potkala Ethana, se to víko několikrát zvedlo.

Není to jeho chyba, pomyslela jsem si. To já jsem vinna. Já. To já se tak rozhodla. A musím s tím žít. Jak říká staré přísloví: „Každý sklidí, co si zasel.“ Najednou jsem chápala jeho smysl.

Nebyla jsem připravená podívat se na test, ještě ne. Prostě jsem nebyla. Asi jsem slabá, ale nedokážu si to srovnat v hlavě. To je práce doktorky Roswellové a já dávám té ubohé ženě zabrat už celé roky. Až jí řeknu tuhle novinku, nejspíš se zblázní. Asi si budu muset najít třetí práci, abych jí mohla zaplatit za další terapii.

Takže… zpět k možnému problému. Těhotenství. Miminko. Dítě. Ethanovo dítě. Já a on v roli rodičů. Jsem si vcelku jistá, že když Ethan navrhl, že bychom se měli vzít, nemyslel hned na to, že by se stal otcem. Ačkoli by

z něj byl úžasný otec. Viděla jsem ho se Zarou a kluky. Šlo mu to. Hrál si s nimi, ale s rozumem. Bude podobný mému otci. Bude nejlepší. Pokud to je něco, co by si vůbec kdy přál. A já cítila nával paniky, protože jsem neznala odpověď na tuhle otázku.

Představa Ethana jako otce mě zlomila. Vytryskly mi slzy a já je nedokázala zadržet už ani na vteřinu.

Plakala jsem a slzy stékaly na trávník u nádherného kamenného domu na somersetském pobřeží, na úpatí sochy andělské mořské panny, která hleděla do moře. Plakala jsem, dokud mi zbývaly slzy. Pak nastal čas

na další krok. Už jsem měla za sebou popírání a hněv. Co přijde dál? Zvažování? Ethan by do toho měl ale také co mluvit. Cítila jsem se provinile, že jsem ho opustila. Musí mě nenávidět…

Kupodivu mi pláč pomohl. Cítila jsem se lépe. Ale měla jsem strašnou žízeň.

Potřebovala jsem vodu a tušila jsem, že jsem dehydrovaná. Všechno to zvracení a běhání. Rozhlédla jsem se kolem a hledala kohoutek. Našla jsem ho. Došla jsem k němu, otočila a nechala vodu proudit na své ruce. Pak jsem si trochu nabrala a přitiskla k ústům. Chutnala tak dobře. Pila jsem, dokud jsem nezahnala žízeň. Také jsem si opláchla tvář a snažila se smýt slzy a zbytky po pláči, abych vypadala alespoň trochu k světu.

Vrátila jsem zpět k soše andělské mořské panny a opět jsem hleděla na moře. Cítila jsem chlad na vlhké tváři. Po chvilce mi ji vysušil vítr.

Je čas se podívat.

Čas zjistit, s jakými kartami hraju. Byla jsem tak připravená, jak jen jsem mohla být. Rozhodnutá. Jakmile jsem sáhla do kapsy pro proužek, ucítila jsem, jak se mi znovu zvedl žaludek, a přemýšlela jsem, jestli je ještě něco, co můžu vyzvracet.

Očividně ani voda nebyla nic, co by můj žaludek přijal. Musela jsem si kleknout na skálu a tu chutnou, osvěžující tekutinu znovu vyzvracet.

Po celou dobu jsem se dokázal držet zpátky. Dal jsem jí volnost, o kterou mě žádala, a respektoval jsem její přání.

Dokud jí znovu nebylo špatně.

Nemohl jsem ji nechat trpět samotnou. Ne svou holku. Potřebovala pomoc a soucit od někoho, kdo ji miluje. Když jsem ji spatřil u sochy mořské panny, málem mi to zlomilo srdce. Neměl jsem však na vybranou. Už nikdy ji nenechám jít ven samotnou mezi lidi, kde by byla v nebezpečí. Prostě jsem se rozhodl, že takové situaci zabráním. Proto jsem jí brzy poté, co tehdy ráno odešla ven pro kávu a potkala se na ulici s Langleym, s tím

kreténem, na mobilu nainstaloval GPS. A protože nyní měla mobil u sebe a zapnutý, mohl jsem sledovat její pohyb skoro celou dobu. Zastávka u Mořského ptáka mě však překvapila. Přemýšlel jsem, proč to udělala. Socha mi dávala mnohem větší smysl. Byl tu klid. Dokázal jsem si hned představit, proč přišla na tohle místo, když toužila po samotě.

„Mám tě,“ řekl jsem, když jsem se dotkl jejích zad a znovu jí nadzdvihl vlasy. Už jsem ani nedovedl spočítat pokolikáté.

„Ach, Ethane…“ zakuckala se mezi zvracením. „Omlouvám se… omlouvám se.“

„Pššššt, to je v pořádku. Nebojuj s tím, kotě.“ Volnou rukou jsem ji hladil po zádech a druhou jí pořád držel vlasy. „Zvracíš jen vodu.“

Brynne vypadala naprosto vyčerpaná, připomínala zvadlou květinu a očividně jí opravdu nebylo dobře. Věděl jsem, že ji musím co nejdřív dostat do domu. Fred se na ni musí podívat a potřebuje si odpočinout.

Přitáhl jsem si ji k sobě, sotva dokázala stát na nohou. Její stav mě rval na kusy. Cítil jsem se hrozně provinile kvůli tomu, že jsem jí tohle způsobil já.

„Děkuju… žes mě… našel.“ Zuby jí cvakaly a rty měla modré. Byla zmrzlá a chvěla se. Svlékl jsem si košili a přikryl ji s ní, doufal jsem, že ji další vrstva oblečení trochu zahřeje.

Nebránila se, dovolila mi, abych se o ni staral, což byla nesmírná úleva. Pečovat o Brynne mi nedělá vůbec problém, jen jsem se potřeboval ujistit, že mou pomoc vítá. Že mě chce.

„Vždycky si tě najdu,“ zvedl jsem ji do náruče a vyrazil jsem s ní po dlouhé cestě u Stonewellského panství.

Auto jsem měl zaparkované za branou. Zavřela oči a položila mi dlaň na hruď.

Přímo na srdce.

Vždycky jsem přemýšlel nad tím, jak snadno ji dokážu nést. A teď jsem pochopil, že ona nese mé srdce. Mé srdce je v jejích rukách a nést ho je jistá forma sebezáchrany. Držím ji. Držím s ní i své srdce.

Nedokázal bych to vysvětlit, ale chápal jsem to. Dávalo mi to dokonalý smysl. Znovu jsem poznamenal: „Vždycky si tě najdu, Brynne.“

Jakmile jsem ji odvezl na Hallborough, Fred nařídil, ať ji vezmu nahoru do našeho pokoje a uložím do postele.

Když jsem ji pokládal, už spala. Neprobudila se ani ve chvíli, kdy jsem jí sundával boty a přikrýval ji dekou.

Má holka vypadala příšerně. Nikdy bych to neřekl nahlas, ale bylo to tak. Což ale neznamenalo, že by ztratila svůj post nejkrásnější ženy na celém světě. Pro mě určitě. Má překrásná Američanka.

Fred obešel postel, klekl si a několikrát jí stiskl paži. Na krku jí změřil puls a u ucha teplotu. „Je hrozně dehydrovaná a má zvýšený puls. Rád bych ji připojil na kapačku. Potřebuje tekutiny, nebo se její stav ještě zhorší. Skoro nic neváží a nemůže si dovolit…“

„Můžeš to udělat tady, aby nemusela do nemocnice?“

„Ano, doběhnu si na kliniku, kde mám vše potřebné. Někdo ji ale bude muset mezitím pohlídat.“

„Postarám se o to,“ otočil jsem se na spící dívku a doufal jsem, že se jí alespoň něco hezkého zdá. Zasloužila si to. „Neopustím ji.“

„A jak dopadl výsledek? Bude ze mě strýček, nebo ne?“

„Nevím, Frede. Neřekla mi to. Pořád ještě nevím…“ Tak zoufale jsem to toužil vědět.

Jakmile Fred odešel, stáhl jsem z Brynne deku, abych jí mohl svléknout džíny. Chtěl jsem, aby měla v posteli pohodlí, když už se mi ji do ní konečně podařilo dostat. K čertu, zařídím to. Bude odpočívat, i kdybych ji měl k té zkurvené posteli přivázat.

Našel jsem měkké legíny, které jsem se rozhodl, že jí obleču místo džínů. A také chlupaté fialové ponožky, které s oblibou nosila na spaní. Brynne měla nádherná chodidla a já miloval, když jsem se jich mohl dotýkat. Viděl jsem, že si každý večer nohy natírá krémem a pak si na ně bere ponožky. Řekla mi, že proto má kůži tak hebkou.

Rozepnul jsem knoflík jejích džínů a jediným rychlým pohybem jsem jí je stáhl přes dlouhé sexy nohy. Spolu s nimi šly dolů i modré kalhotky. Pozoroval jsem její tělo jako už tolikrát, stále dokonalé a fascinující, ale právě teď jsem nepomýšlel na sex. Zíral jsem jí na bříško, tak ploché a pevné, a přemýšlel, jestli tam uvnitř skutečně něco roste.

Opravdu budeme mít dítě?

Brynne to pomyšlení vyděsilo k smrti, ale pokud je to pravda, tak já ani na okamžik nezapochyboval, že z ní bude výtečná matka. Má dívka je dokonalá ve všem, co dělá.

Neklidně zavrtěla hlavou na polštáři, ale nevzbudila se. Zašeptal jsem jí pár tichých slov a doufal, že je nějakým zázrakem slyší. Navlékl jsem jí legíny i ponožky a byl jsem rád, že se jí můžu dotýkat a být jí užitečný.

Skutečnost, že je znovu v bezpečí, pro mě znamenala to nejdůležitější na světě. Přestože už podruhé během

našeho vztahu použila slovo „Waterloo“, což mi poněkud vadilo. Na druhou stranu do zprávy přidala:

„Omlouvám se.“ Povzdechl jsem si. Věděl jsem, že Brynne dělá, co může, a alespoň je upřímná, když mi říká, že potřebuje trochu prostoru a času. Já jsem takový, jaký jsem, a neumím být jiný. Nevěděl jsem, co bych mohl udělat jinak.

Navléknout ji do vytahaného trička už byla trochu větší výzva. Zvolil jsem to s Jimi Hendrixem, protože bylo hebké a já chtěl, aby měla co největší pohodlí. Díkybohu zapínání podprsenky měla vepředu. Rozepnul jsem ji a odhalil nádherná prsa a pomyslel jsem si, že vypadají pořád stejně. Jsou prostě dokonalá. Ale pohled může mást a já věděl, jak reagovala, když jsem se jich dotkl. Jak jsem ji, kurva, dokázal oplodnit, když tak poctivě bere antikoncepci?

Navzdory všemu můj debilní pták na nahé tělo zareagoval. Nejradši bych mu zakroutil krkem za to, do jaké situace nás dostal, ale věděl jsem, že to nemá smysl. Udržím ho od ní dál, teprve až budu v hrobě.

Což možná bude brzy vzhledem k tomu, jak rychle žijeme. Panebože, mám pocit, že jsem za posledních dvacet čtyři hodin zestárl nejméně o rok.

Ve spěchu, abych ji co nejrychleji oblékl, jsem ji zvedl z lůžka. Přetáhl jsem jí tričko přes hlavu a znovu ji uložil zpět. Poté jsem jí triko na těle uhladil, až byla její nádherná pokožka celá zakrytá.

Nedokázal jsem odolat a políbil jsem ji na čelo, když jsem jí stahoval rukávy. Za celou tu dobu se vůbec neprobudila, což mě moc neuklidnilo. Nechtěl jsem, aby jí bylo špatně, ale zároveň jsem si přál, aby už byla vzhůru a se mnou. Tak strašně moc. Snažil jsem se držet emoce na uzdě, ale nebylo to snadné, zejména když mou Šípkovou Růženku neprobudil ani polibek. Jak se mohl tenhle víkend tak podělat? Když se to tak vezme, pohádky jsou plné keců.

Jak jsem jí urovnával deky, něco s tlumeným zaduněním spadlo z postele na zem. Její telefon? Jo, nejspíš vypadl z kapsy Brynniných džínů. Natáhl jsem se pro něj a spatřil jsem, že z kapsy vyklouzlo ještě něco jiného. Jen to leželo na zemi. Bílý plastový proužek s fialovým koncem, který nám měl předpovědět naši budoucnost.

Věděl jsem, co ten plastový proužek je, ale pořád jsem neznal jeho tajemství. Testovací proužek ležel přímo přede mnou na podlaze.

9. kapitola

Otevřela jsem oči a všimla si, že Ethan podřimuje v křesle hned vedle postele. Paže měl zkřížené přes hruď a nohy natažené na otomanu. Byl tak krásný, že mě skoro bolelo se na něj dívat příliš dlouho. Znovu jsem

zauvažovala nad tím, jak se mohl zamilovat do mě? Jak to, že jsem pro něj žádoucí? Jak je to možné? Proč ode mě neuteče někam za hory?

Ucítila jsem zvláštní pocit v levé ruce a zjistila jsem, že je k ní připojená hadička od infuze zavěšené na stojanu na kolečkách.

Posadila jsem se a rozhlédla se, abych našla hodiny. Chtěla jsem vědět, jak dlouho jsem spala. Bylo půl jedenácté. Odpolední události se mi slily do jedné šílené změti. Připravila jsem se na další vlnu bolesti a utrpení, ale nic nepřišlo. Myslím, že mě běhání, pláč a zvracení zbavily veškerých sil. Jen jsem ležela v měkké posteli

s kapačkou v ruce. A Ethan na mě dohlížel. Jo, bylo to trochu děsivé. Když mě sem Ethan donesl, musela jsem vypadat vážně příšerně, že mi píchli kapačku do žíly.

Znovu jsem se uvelebila mezi polštáře a dopřávala si pohled na Ethana spícího v křesle. Musí to být nepohodlné. Chudák. Určitě je vyčerpaný z toho, co se za poslední den a půl stalo.

Ještě jsem nebyla připravena čelit nastalé situaci, ale už jsem se cítila o moc líp než před několika hodinami… a v bezpečí. V bezpečí, protože se o mě Ethan staral. Opatroval mě, stejně jako tu noc, kdy jsme se seznámili. Tehdy mě naložil do auta a odvezl domů. Nechala jsem svou mysl upadnout do tenat spánku s vědomím, že alespoň prozatím nejsem sama.

Když jsem se znovu probrala, Ethanovo křeslo zelo prázdnotou. Hodiny u postele ukazovaly něco po čtvrt

na dvě v noci. Usoudila jsem, že si šel nejspíš lehnout do postele. Do jiné postele. Někam jinam. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se tu skutečnost přijmout. Změnit se v louži želé mi ani trochu nepomůže. Ale je fajn, když se můžete zhroutit do bezvědomí, zejména pokud máte vedle sebe někoho, kdo vás zachytí. Jako Ethana…

Uvědomila jsem si, že potřebuju do koupelny. Odstrčila jsem přikrývku a opatrně jsem vylezla z postele. Nohy jsem měla lehce rozklepané a svaly bolavé, zejména na nohách a na břiše. Když jsem spatřila ponožky, musela jsem se usmát. Určitě mi je nasadil Ethan. Opravdu mě miluje. Věřila jsem tomu, ale bála jsem se, že mé těhotenství může naši lásku zabít. Že se s novou a nečekanou situací nevyrovnáme. Že se řítíme dopředu takovou rychlostí, že to nemůže dobře skončit. Nebo může?

Infuze na stojánku putovala do koupelny se mnou, jinak bych si musela vyrvat jehlu ze zápěstí. Při pohledu na tu odpornou věc jsem se zachvěla a byla jsem ráda, že si nepamatuju, jak mi ji zaváděli. Dostat se se stojanem k toaletě bylo sice trochu nešikovné, ale nakonec jsem to zvládla.

Ihned poté jsem si vyčistila zuby. Sténala jsem nad nesmírně příjemnou chutí zubní pasty a nad čistým, svěžím pocitem, který se mi po všem tom zvracení konečně objevil v ústech. Drobnosti…

Následně jsem začala věnovat pozornost vlasům, které vypadaly opravdu příšerně. Ani trochu jsem netoužila vědět, co mi v nich zaschlo. Toužila jsem po sprše, ale bylo mi jasné, že to s kapačkou v ruce nepůjde.

Rozčesala jsem si vlasy a spletla je do dlouhého copu, což můj vzhled poněkud vylepšilo. Pořád jsem ale vypadala jako malá čarodějnice. Zálibně jsem se zadívala na vanu.

„Co děláš venku z postele?“ ozval se ode dveří Ethanův rozzlobený hlas.

„Musela jsem jít do koupelny.“

„A už jsi hotová?“

Přikývla jsem a znovu jsem toužebně pohlédla na nádhernou mramorovou vanu.

Ethanovy oči následovaly můj pohled. „Ani na to nemysli. Mazej zpátky do postele.“ Namířil prstem směrem k lůžku, ve tváři stále zamračený výraz.

Zvedla jsem obočí. „Odteď mi budeš nakazovat, kam mám jít?“

„Jo. Přesně támhle.“ Trhl palcem, aby dodal slovům důraz. Došel ke mně a bez námahy mě zdvihl. „Chytni si tu infuzi, kotě, ta jde s námi taky.“

Vykvíkla jsem a natáhla se po kapačce. Když si mě přitiskl k tělu, ucítila jsem z jeho oblečení chlad. Okamžitě mě uložil zpět do postele a upravil mi hadičku kapačky. „Proč tohle potřebuju?“ zeptala jsem se.

Ethan se nade mě naklonil a jeho ústa se ocitla velmi blízko mým. „Protože když jsem tě přinesl, tak Fred usoudil, že jsi tak strašně dehydrovaná, že bys měla ležet v nemocnici.“ Říkal mi tvrdou pravdu s neúprosným pohledem v očích, ale něžným hlasem.

„Ach…“ netušila jsem jak zareagovat. Začínala jsem cítit, jak mě začínají přemáhat emoce, které hrozily rozbít mou těžce získanou sebedůvěru. Přitiskla jsem svou ruku, tu, ve které jsem neměla kapačku, k Ethanově tváři

a dotkla jsem se ho. Ucítila jsem důvěrně známé strniště vousů, měkké a pichlavé zároveň. Zavřel oči, jako by si můj dotek vychutnával, a já posmutněla. Ethan očividně také potřeboval uklidnit.

„Byl jsi venku kouřit, že ano?“

Přikývl a já v jeho očích spatřila záblesk, nejspíš lítosti a možná i hanby. Začala jsem se cítit ještě hůř. Ethan by mě v takovéhle situaci nikdy nesoudil. Způsobila jsem tomu chudákovi příšerný včerejší den i dnešní noc,

a on mi je stále po boku. Našel si mě, řekl mi, že mě miluje, a postaral se o mě, když mi nebylo dobře. Udělal pro mě všechno a jak jsem mu to oplatila já? Utekla jsem pohlcená vlastní sebelítostí a teď jsem kvůli tomu

v tak špatném zdravotním stavu, že nebýt toho, že je Freddy atestovaný lékař, skončila bych v nemocnici.

„Tolik mě to mrzí…“ zašeptala jsem. „Zase jsem ti ublížila… Je mi to líto.“

„Tiše.“ Přitiskl své rty na mé a políbil mě. Sladce voněl mátou a tabákem. Dal mi najevo, že je tu pořád se mnou. Jako pevná skála.

„Jsem ráda, že jsi tady. Probrala jsem se a viděla tě spát v křesle. Pak jsem znovu usnula, a když jsem se opět vzbudila, byl jsi pryč…“

„Kde jinde bych měl být, kotě?“ přejel mi palcem po rtech.

„Někde jinde. Pryč ode mě.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Nikdy.“

„Ale já pořád nevím, co vyšlo z toho testu. Ještě jsem se na něj nepodívala,“ začala jsem se hroutit.

„Ani já,“ odvětil a pohladil mě po vlasech.

„Jak to, že to nevíš?“

„Nevím,“ odpověděl tiše. „Když jsem ti svlékal džíny, ten proužek vypadl na podlahu.“

„A ty ses na něj nepodíval?“ zeptala jsem se nevěřícně.

Zavrtěl hlavou a usmál se. „Ne. Chtěl jsem počkat na tebe, abychom se na něj podívali spolu.“

Omotala jsem mu ruce okolo krku a rozplakala se. Snažila jsem se být alespoň tiše. Ethan mě jen držel

a hladil po zádech. Uvědomila jsem si, že je tím nejlepším, co mě kdy potkalo, a přemýšlela jsem, čím jsem si někoho takového zasloužila.

„Pojď ke mně do postele,“ špitla jsem mu do ucha.

„Jsi si jistá, že to chceš?“

„Ano, jsem si jistá, že to chci!“ odvětila jsem skrz záplavu slz.

Ethanovi se má odpověď nejspíš zamlouvala, protože neztrácel čas a začal se svlékat.

Osušila jsem si slzy a Ethan se mezitím svlékl z džínů. Nechal si ale boxerky. Ne, že by je nedokázal rychle stáhnout, kdyby chtěl, ale ani jeden z nás asi neměl energii na nic jiného kromě spánku. Oba jsme se pohybovali na tenkém ledě.

Ethan vklouzl pod přikrývku a pod hlavu mi položil paži. Dělával to tak často. Přitiskla jsem se k němu bokem a částečně jsem mu ležela na hrudi. Levou ruku, tu s infuzí, jsem měla nahoře, ale mohla jsem tak krouživými pohyby hladit přes košili jeho tělo. Vdechla jsem jeho nádhernou jemnou vůni.

„Voníš tak hezky. Já musím smrdět jako hnůj.“

„To opravdu nemůžu potvrdit, má krásko, protože takhle blízko k hnoji jsem nikdy nebyl, tak nevím, jak smrdí.“ Určitě se při té větě ušklíbl. „Kdy ses k němu přiblížila ty?“

Usmála jsem se a zamumlala. „To je jen metafora. A myslím, že sedí skvěle.“

„V tom s tebou souhlasím. Raději se budu hrabat v metaforickém hnoji než v tom skutečném.“ Masíroval mi krční páteř a škádlil mě. „Jestli smrdíš jako hnůj, pak se mi ta vůně docela zamlouvá. Vlastně bych mohl říct, že vůni hnoje doslova miluju.“

Zabralo to. Trochu jsem se zasmála a to mi pomohlo sebrat kuráž, abych mu řekla, že jsem připravena čelit všemu, co nám osud nachystal.

„Ethane?“

„Ano, kotě?“

„Jak jsi věděl, že se vydám k soše té andělské mořské panny?“

„Před nedávnem jsem ti na mobilu nastavil GPS lokátor.“ Jeho svaly se znatelně napjaly. „A přestože se mi nelíbilo, když jsem spatřil ve zprávě slovo Waterloo,“ odmlčel se, aby se nadechl, „jsem rád, že jsi udělala, co jsi potřebovala.“ Políbil mě na čelo. „A že sis s sebou vzala telefon a nechala ho zapnutý. Budu trvat na tom, abys tohle dodržovala kdykoli nebudeme spolu. Také si musíme znovu promluvit o tvém bezpečí.“

„Proč? Co se stalo?“

Utnul mou otázku několika polibky a pak velmi rozhodným hlasem řekl přímo do mých rtů: „Později.“

Podle tónu hlasu jsem pochopila, že půjde o pracovní záležitosti, tak jsem to nechala být. Kromě toho měl

pravdu. Máme na starosti jiné věci, se kterými se musíme vypořádat.

„Já… já bych se teď chtěla podívat na ten test.“

„Než to uděláš, rád bych ti něco řekl.“ Nyní byl Ethan ten, kdo zněl rozechvěle. Vnímala jsem, jak se jeho tělo napjalo. Ta změna se mi ani trochu nezamlouvala. Bála jsem se, co mi možná řekne. Protože pokud řekne to, čeho se bojím, pak to bude náš konec. Jednu věc prostě nedokážu. Vím, že bych toho nebyla schopna. Už jednou jsem se ocitla na dně a podruhé už bych to nepřežila.

„Fajn, tak povídej.“ Cítila jsem, jak se mi zacuchaly všechny nervy, ale byla jsem pevně odhodlaná poslouchat. Potřebovala jsem to vědět. Zavřela jsem oči.

„Podívej se na mě.“ Ethan mi přejel prstem po tváři a skončil u rtů. „Chci, aby ses mi právě teď dívala do očí.“

Otevřela jsem oči a zjistila, že mi věnuje plnou pozornost. Intenzita, s jakou sděloval svou potřebu, byla téměř oslepující.

„Brynne, chci, abys věděla – ne, chci, abys věřila, že ať už test ukáže cokoli, na mých citech k tobě se nic nezmění. Možná jsem to takhle neplánoval, ale pokud je tohle naše cesta… neotočím se zády. Vím, kam chci jít a koho chci mít po svém boku,“ položil mi ruku na břicho a nechal ji tam. „Tebe. A kohokoli dalšího, kdo vznikne z našeho spojení.“ Jeho tvář zářila odhodláním, ale v očích jsem zahlédla ždibec nejistoty, téměř strachu.

Slova, která řekl, zněla rozhodně. Uvědomila jsem si, že chápu, co mi říká, ale že se musím ujistit. Uvnitř mého srdce se rozhořel plamínek naděje a já rýpla do hloubky, hlouběji, než jsem kdy byla, tam jsem sebrala odvahu a zeptala se ho:

„Takže… takže po mně nebudeš chtít, abych šla na potra…“

„Kurva, to rozhodně ne!“ přerušil mě. „Neumím si představit, že bys o miminko záměrně přišla, Brynne. Pro mě je to nepředstavitelné a doufám, že i pro tebe.“

Zachvěla jsem se a zhluboka jsem vydechla. „Ach, díkybohu!“ Ucítila jsem, jak mi z očí tečou slzy. „Vím, že bych další potrat nezvládla. Kvůli matce už jsem to absolvovala jednou a skončila jsem na dně. Jsem si jistá, že bych nebyla schopna…“

Slíbal mi ze rtů zbytek věty. Pak položil své čelo na mé. „Děkuju,“ zašeptal hebkými rty a přejel mi jimi po tváři.

Nadechla jsem se a nechala ho, aby si mě tiskl k hrudi. Potřebovala jsem to všechno vstřebat. Pochopila jsem jeho pocity a ulevilo se mi. „Takže bys byl… rád?“

Ani na chvíli nezaváhal. „Nevím, jestli bych slovem rád vyjádřil své pocity z faktu, že z nás budou rodiče. Ale svědomí mi říká, že pokud čekáme dítě, je to náš osud a takhle se to mělo stát. Takže se s tím popereme.“

Ethanovy oči najednou vypadaly tak modré, že jsem se bála, abych se v nich nezačala topit.

„Věříš na osud?“

Přikývl. Beze slova. Gesto působilo mnohem intimněji, než kdyby řekl cokoli nahlas.

„Tak dobře. Kde to je?“

„Co?“

„Můj test. Byl v přední kapse kalhot.“

Ethanovi přelétl tváří prázdný výraz a najednou se začal smát. Přišlo mi to divné, zejména u Ethana a zejména vzhledem k situaci, ve které jsme se nacházeli.

„Co je tak vtipné?“ dožadovala jsem se odpovědi.

„Právě jsem si uvědomil, že už ho nemám. Freddy ví všechno. Zná celou pravdu.“

„Jak to, že to ví on, a ty ne?“

„No, Fred musel odejít na kliniku, aby si přinesl vše, co potřeboval k zavedení infuze, a já jsem zatím našel ten test.“ Políbil mě na spánek. „Hleděl jsem na něj, jak leží na podlaze, zrovna když Fred vešel dovnitř. Zeptal se mě, jestli se na něj chci podívat. Řekl jsem mu, ať si to přečte, ale že nechci vědět, co na něm je. A přesně to udělal. Pohlédl na test a myslím, že si ho schoval do kapsy u košile. Opravdu se soustředil na to, aby do tebe dostal co nejvíc tekutin, a docela upřímně, já také. Byla jsi naprosto mimo. Neprobudil jsem tě, ani když jsem ti převlékal oblečení. Vyděsila jsi mě k smrti.“ Trochu mě stiskl. „Už mi to nikdy nedělej, prosím.“

„Věř mi, netoužím být znovu takhle nemocná. Opravdu ne. Je to hrozné…“ odvětila jsem a pak mi došlo, že pořád ještě neznáme odpověď na tu nejdůležitější otázku.

„Počkej… máme ten druhý test,“ připomněla jsem mu.

„Jo, taky jsem nad tím uvažoval. Možná je pořád dole na dámských toaletách.“ Ethan se posadil na posteli a natáhl se pro džíny. „Opravdu v to doufám, zejména kvůli Fredovi, který by rozhodně nebyl nadšený, pokud bychom ho ve dvě v noci vzbudili a chtěli po něm ten první.“

„Ty se po tom testu jdeš podívat?“

„Hmmm,“ zamumlal. „Čekal jsem několik hodin, abych se dozvěděl pravdu, a nechci čekat ani o vteřinu déle.“ Znovu se na mě důrazně zadíval, zatímco si oblékal kalhoty. „Souhlasíš?“

Přikývla jsem a zhluboka jsem se nadechla. „Taky to chci vědět.“

Postavil se, zkontroloval mou infuzi a poté mě rychle políbil na rty. „Nikam nechoď, kotě.“

„Ach, no dobře,“ odvětila jsem sarkasticky. „Už bych chtěla sundat tohle,“ ukázala jsem na zápěstí.

„Fred řekl, že ráno ti ji odstraní.“ Něžně, tak, jak to obvykle dělává, mě pohladil po vlasech. „Kape to teď velmi pomalu.“ Opravdu hezky se na mě usmál. Líbil se mi. Měla jsem ráda Ethanův úsměv, protože měnil celou jeho tvář a on najednou vypadal… šťastný.

„Počkám tu na tebe,“ přikývla jsem.

Úsměv z jeho tváře zmizel a najednou byl zase vážný. Otočil se ke dveřím. Hleděla jsem na jeho zadek v džínách, na nahá chodila, na vlasy rozcuchané z toho, jak si je prohraboval prsty, na jeho vousy, které působily neupraveně.

Málem jsem přestala dýchat.

Vyrazil jsem dolů po hlavním schodišti a konečně jsem si mohl po několika hodinách zhluboka oddychnout. Oddychnout možná není správné pojmenování, spíš odplul strach, který mě drtil jako kovadlina na hrudi.

Dokázal jsem se nadechnout, aniž bych cítil fyzickou bolest.

Za prvé, Brynne byla zpět mezi živými. Za druhé, měli jsme stejný názor na to, jak se vypořádat s nechtěným těhotenstvím. Vše ostatní dokážeme zvládnout postupem času.

Nejdřív jsem potřeboval najít nepoužitý test.

V koupelně, kde jsem ho viděl naposledy, nebyl. Příliš mě to nepřekvapilo, protože tenhle dům fungoval většinu času jako hotel. Hannah by něco takového nenechala v místnosti, kde by to mohli najít hosté. Ani jsem nečekal, že by tam byl.

Zamířil jsem tedy do kuchyně. Napadlo mě, kam ho nejspíš uklidila. Komora byla obrovská a jedna její část byla věnována jen věcem, které nejsou na jídlo, ale které Hannah používá při práci. Prohlížel jsem postupně poličky a bingo, našel jsem onu krabičku, kterou jsem dopoledne zakoupil v lékárně Kilve. Ležela vedle mýdel. Znovu jsem si přečetl nápisy na obalu: „Přesnost více než 99 %“ a „Srovnatelný s lékařským vyšetřením“. To přece musí něco znamenat, že ano?

Když jsem se vracel přes kuchyň, zahlédl jsem fotku své matky, Hannah a sebe. Zastavil jsem se a vzal ji

do rukou. Prohlížel jsem si ji a uvědomil si, že takhle jsem si svou matku vždy představoval. Krásnou tak, jako na téhle fotografii pořízené těsně před tím, než nás navždy opustila. Na té fotce mi byly čtyři roky. Nakláněl jsem se k ní, ona se mě dotýkala, já měl položenou ruku na jejím stehně. Přemýšlel jsem, jestli jsem jí někdy řekl, že ji miluju. V myšlenkách a modlitbách tomu tak bylo, ale nebyl jsem si jistý, jestli jsem jí to někdy řekl nahlas. Nebyl tu nikdo, koho bych se zeptal. A myslím, že i kdyby tu někdo byl, stejně bych to neudělal.

Připadalo by mi kruté otci nebo Hannah matku připomínat.

Uvažoval jsem nad tím, kam se ubírá můj život a co budeme o pár minut později dělat s Brynne. Zoufale jsem si přál, aby o nás má matka věděla. Abych jí mohl zavolat a říct jí: „Mám novinku, mami, a doufám, že z ní budeš nadšená.“

Pohladil jsem prstem její tvář na obrázku a vrátil fotografii zpět na poličku. Cítil jsem, že spojení bylo navázáno. Třeba mě opravdu slyšela. Podržel jsem si tu naději blízko u srdce. Zhasnul jsem a vyrazil

po schodech nahoru za svou dívkou.

Brynne seděla na posteli, vypadala nádherně a zranitelně a mnou v tom okamžiku projel záchvěv ochranitelského pudu. Uvědomil jsem si, že kdyby se jí nebo našemu potenciálnímu dítěti někdo pokusil ublížit, musel by nejdřív zabít mě, aby se k nim dostal. Kruci. Najednou mi na sobě vůbec nezáleželo. Kdyby se cokoli stalo Brynne, stejně by to byl můj konec.

Taková byla pravda.

„Našel jsi to?“ zeptala se sladkým hláskem. Zamával jsem jí krabičkou před očima.

„Jeden nepoužitý test.“

„Fajn, jsem připravená,“ hlesla a natáhla ruku. Vložil jsem jí krabičku do dlaně. Přitáhl jsem si její pravou ruku, a místo abych ji políbil na hřbet, otočil jsem ji a přitiskl rty na zápěstí. Vnímal jsem její puls. Brynniny oči

zvlhly. Usmál jsem se a řekl jsem to, co jsem cítil: „Všechno bude v pořádku, na tom trvám, kotě. Nemám žádné pochyby.“

„Jak to?“

Pokrčil jsem rameny. „Vím, že chci být s tebou, a pokud je tohle součást naší společné budoucnosti, tak se k ní musíme postavit čelem.“ Odhrnul jsem deku a pomohl jí z postele.

„Umím chodit,“ bránila se, „a slibuju, že tentokrát vyjdu stejnými dveřmi.“ Zahanbeně sklopila zrak k zemi.

V této chvíli jsem si mohl dovolit namyšlené řeči, tak jsem chytil příležitost za pačesy, i když jsem si připadal trochu jako parchant. „Jo, tím jsem si vcelku jistý, má krásko. S tím stojánkem s infuzí bys sotva sešla

po schodech, aniž bych tě zaslechl.“

Zahanbený výraz jejích očí okamžitě zmizel a místo toho po mně blýskla pohledem. „Myslím, že bych pro ten stojan našla dokonalé využití.“

„To je moje holka.“ Nechal jsem ji vejít do koupelny a pomohl jí vézt stojan. Nedokázal jsem ji přestat škádlit.

„Ten držák na infuzi se mi líbí. Víš, že by měl pravděpodobně spoustu praktických využití?“

Přibouchla mi dveře od koupelny před nosem a znovu mě nechala stát na druhé straně. Čekal jsem na informace a doufal, že to bude pravda. Zvláštní, ale od začátku jsem tu myšlenku přijal jako impuls.

Pomyšlení na to, že budeme mít dítě, mě děsilo, ale na druhou stranu jsme inteligentní lidé a máme více výhod na své straně než jiné páry v podobné situaci, když začínají zakládat rodinu. Naše dítě nás k sobě jen ještě silněji připoutá a to mi přišlo jako ta nejkrásnější věc. Nikdy bych to nikomu na celém světě nepřiznal, ale jedním jsem si byl jistý. Jestli jsem oplodnil svou dívku, jestli spolu budeme mít dítě, které v ní právě teď roste, pak ji už nikdy neztratím. Nikdy mě neopustí. A nebude nikdo, kdo by mi ji vzal.

Tuhle logiku mi přece nedokáže nic a nikdo vyvrátit. Dávala perfektní smysl.

10. kapitola

Otevřela jsem dveře a vyšla s testem v ruce z koupelny. Ethan stál přesně tam, kde byl ve chvíli, když jsem mu přibouchla dveře před culícím se obličejem. Bože, miluju ho za to, že se pokouší dělat vtipy a zlehčovat stresové situace. Skoro mi přišlo, že si pomyšlení na to, že bude možná otcem, docela užívá.

Vlastně se mi zdálo, že v mé těhotenství skutečně doufá. Zajímalo mě proč. Rozhodně nemůžu říct, že bych s ním byla na stejné vlně. Spíš na opačné. Ethan je o osm let starší a ty roky v otázce svatby a rodiny činí znatelný rozdíl. Můj život se najednou rozeběhl tak strašně rychle, až mě to začalo děsit. Jediné, co mi bránilo, abych zešílela, byl Ethanův postoj k celé situaci a jeho ujišťování, že to zvládneme.

Pořád jsem nechápala, jak se mohlo stát, že jsem otěhotněla. Asi budu muset svému doktorovi vpálit do tváře pár důležitých otázek. Jak k čertu můžu otěhotnět, když beru prášky pravidelně už tolik let a ještě jsem ani jeden nevynechala?

Ethan mi položil paži okolo ramen a směřoval mě i můj stojánek s infuzí k posteli. „Čekal jsi na mě pořád na tomhle místě?“ pohlédla jsem na něj.

„Samozřejmě že ano,“ odvětil Ethan, vzal mě za bradu a držel mě tak, že se naše rty střetly v něžném a velmi vlhkém polibku. Tohle jsem potřebovala. Ethan vždycky ví, co má dělat, když potřebuju cítit, že jsem milovaná. A v rozdávání ujištění je velmi štědrý.

Vtiskla jsem mu test do ruky a všimla si, že se jeho oči rozšířily. „Chci, aby ses podíval jako první. Zjistíš to a pak mi to řekneš. Výsledek bude za pár minut.“ Můj hlas zněl téměř tak rozechvěle, jak jsem se cítila.

Usmál se na mě. „Dobře, to udělat můžu, ale teď pojď zpátky do postele, holčičko.“

Nejdřív mě políbil na čelo a pak odložil test na stolek vedle postele. Nechal ho tam. Uložil mě na lůžko, opět si svlékl džíny a vlezl si ke mně. Přitiskl se k mému tělu tak, jak jsme leželi předtím. Položila jsem si hlavu na jeho hruď a ruku na pevné svaly na hrudi. Chtěla jsem mu toho tolik říct, ale nevěděla jsem, kde začít. Nejspíš tím nejdůležitějším.

„Ethane?“

„Jo?“

„Hrozně moc tě miluju.“

V okamžiku, kdy jsem ta slova zašeptala, se celé jeho tělo uvolnilo. Cítila jsem, jak se tvrdost v něm rozpustila, a došlo mi, že na tohle prohlášení dost dlouho čekal. Určitě po celou dobu, co tahle noční můra začala.

Věděla jsem, že neříkám ta slova tak snadno a tak často jako Ethan, a i když jsem se o to snažila, dělala jsem to málo. A to nebylo správné. Musím na tom zapracovat.

„Taky tě mi…“

Utišila jsem ho prsty, které jsem přitiskla na jeho rty. Zvedla jsem hlavu. „Já vím. Říkáš mi to pořád.

Ve vyjadřování toho, co cítíš, jsi lepší než já. Chci, abys věděl, že si toho všímám. Uvědomuju si, jak se o mě staráš, jak se mě dotýkáš a dáváš mi najevo, že jsi má pevná skála, o kterou se můžu opřít, že… jsi tu pro mě.“ Zhluboka jsem se nadechla.

„Brynne… to je jediný způsob, jak…“

„Prosím, nech mě to dokončit.“ Přitiskla jsem mu prsty zpět na rty. „Musím ti to říct dřív, než se podíváme na ten test a než budu naprosto mimo, protože jsem si jistá, že budu, ať už test ukáže cokoli.“

Jeho modré oči mluvily, i když ústa měl zavřená. Políbil mé prsty, které stále zakrývaly jeho rty, a čekal, jak budu pokračovat.

Znovu jsem se nadechla. „Naposledy jsem od tebe utekla. Už nikdy nechci slovo Waterloo použít. Bylo to hrozné, jen tak zmizet. Stydím se, že jsem byla tak slabá a sobecká. Chovala jsem se jako dítě. Neumím si představit, co si o mně teď tvá rodina myslí. Musí se modlit, abych nebyla těhotná, ale jen nemocná. Jsem si jistá, že ve mně vidí jen bláznivou Američanku, která se tě pokouší uhnat…“

„Ne. Ne, ne, ne, ne, ne, vůbec nic takového si nemysli,“ přerušil mě. Jeho rty našly mé a utišily mou řeč. Přetočil si mě pod sebe, dával pozor na mé levé zápěstí. Ruku mi odsunul stranou, aby se neporušila infuze. Tohle chování pro něj bylo tak typické. Převzal velení tím jediným způsobem, který znal a který jsem od něj žádala. Jak to, že mě má tak přečtenou?

Důkladně mě políbil, přišpendlil mé tělo k posteli, jazykem pronikl do mých úst a zkoumal každičký centimetr. Cítila jsem, jak mnou proniká ten nádherný pocit spojení, který vnímám vždy, když jsme spolu. Jeho touha být se mnou a má touha být s ním.

Zvedl hlavu, pořád mě držel pod sebou. Jednou rukou se podepíral a druhá držela mou bradu. Jeho tvář byla vážná. „Vím, jak to bylo, Brynne. Byl jsem s tebou od prvního dne, vzpomínáš? Musel jsem se snažit, abych tě získal.“ Sklonil hlavu a krátkými vousy mi přejel po krku. Pak mě olízl pod uchem. „Toužil jsem po tobě tak, jako po tobě toužím teď. Jako po tobě budu toužit vždycky,“ zašeptal a jeho rty mi na krku stiskly kůži. Pak se pohnul, aby se dostal zpět k mým ústům a mohl si je vzít.

Pod tou intimní péčí jsem doslova roztála, věděl, jak mě dostat tam, kde jsem chtěla být.

Odtáhl se. Světlo jediné lampy v místnosti vykreslovalo pevné rysy jeho tváře. A právě v téhle chvíli,

v časných ranních hodinách, zahlcený událostí, která měla moc změnit naše životy napořád, mi můj Ethan řekl ta nejhezčí slova.

„Přál bych si, abych se s tebou mohl pomilovat. Teď. Dřív než zjistíme výsledek testu… protože vím, že tady…“ zvedl pravou ruku a položil si ji na srdce, „se mé city k tobě nijak nezmění.“

„Ano, prosím,“ podařilo se mi vydechnout, než jsem se ponořila tak hluboko do lásky, kterou mě zahrnoval. Ta věc mezi jím a mnou je skutečně nezvratitelná.

Zvedl se a klekl si na kolena. Jeho oči zářily modrým jasem a žádaly mě o dovolení. Ethan takový je. Ví, co chce a o co má zájem, ale potřebuje vědět, že po tomtéž toužím i já.

Bylo to tak. Neřekli jsme si jediné slovo, protože to nebylo zapotřebí. Ani trochu.

Pomalu jsem zvedla ruku. Přidržela jsem si levačku a prohnula se v zádech. Nabídla jsem se mu tak, jak jsem věděla, že to má rád. Odevzdala jsem se do jeho péče a očekávala jsem, že nás vezme tam, kde spolu můžeme být tak, jak se nám to líbí.

Stáhl si tričko a odhodil ho. Pásla jsem se pohledem na jeho břišních svalech, pevných křivkách deltových svalů i bicepsů. Mohla bych na něj zírat hodiny, ale stejně bych neměla dost.

Vykasal mi tričko a přetáhl mi ho přes hlavu. Zůstalo obtočené okolo levé paže, protože jsem byla stále připojena na kapačku. Sjel rukama níž, měl je těsně nad mou kůží, ale nedotýkal se mě. Jako by se jen pásl očima. Připomínal mi pianistu, který se soustředí, aby mohl zahrát dokonalou skladbu. Líbilo se mi ho pozorovat.

Sklonil se nade mnou, začal v prohlubni mého krku a pokračoval jazykem, kam až dosáhl. Téměř bolestně pomalu přejížděl nad mou hrudní kostí, nad žaludkem a nad pupíkem, kterému věnoval zvláštní pozornost. Vůbec se nepřiblížil k mým prsům a jeho očividný únik mě rozpálil. Mé tělo se zmítalo v jednom ohni a toužilo po jeho dotecích.

Vzhlédl od mého pupíku těsně před tím, než se natáhl po lemu mých legín. Stáhl mi je a jeho ústa se objevila přesně nad centrem mého těla. Olízl mě. Jeho jazyk se propletl mezi záhyby a našel můj klitoris, oteklý a bolavý touhou po něm. Prohnula jsem se v zádech a zasténala, když mě jeho rty a jazyk přivedly téměř k orgasmu.

„Ještě ne, má krásko,“ zachraptěl a znovu to roztoužené místo přejel jazykem a já se opět málem udělala, aniž by do mě pronikl. Přitiskl mi dlaň na bříško a druhou rukou dokončil svlékání mých legín i přes kotníky.

Musela jsem mu trochu pomoci nadzdvihnutím boků.

Rozevřel mi nohy a z hrdla se mu vydral zvířecí zvuk, když si všiml, jak jsem pro něj rozevřená. Dlaň měl pořád na mém bříšku. Ethan mě naprosto dostával, držel mě dlaní a znovu do mě vjel jazykem tak hluboko, jak to jen dokázal. Jazykem uměl předvést dokonalá kouzla a já cítila, jak se mé tělo vznáší směrem k uspokojení. Možná zemřu, když mi ho neposkytne.

„Řekni mi to,“ přikázal drsným hlasem s ústy pořád u mého těla. Rozuměla jsem mu. Věděla jsem přesně, co chce slyšet.

„Miluju tě, Ethane! Miluju tě. Hrozně moc tě miluju…“ vzdychala jsem ta prohlášení, téměř neschopná formulovat slova.

Ale i přesto mě slyšel.

Ethan obkroužil jazykem můj klitoris a vsál ho do úst. Ucítila jsem explozi srovnatelnou s nukleární. Nejdříve pomalu a pak mohutně ve vlnách před tím, než mě roztrhala na kousky. Kousky, které dokázal posbírat a dát dohromady jen jediný muž. Jedině Ethan to dokázal. To už jsem pochopila. Ten, kdo má moc rozervat mě

na kousky, jen ten má moc složit mě zase dohromady.

Když jsem otevřela oči, spatřila jsem ty Ethanovy. Modré jako oceán. Odtáhl se od mého těla a ústa nahradily jeho ruce. Dlouhé prsty vnikly pomalu dovnitř, palcem přejel přes uzlík nervových zakončení a já se opět zazmítala v rozkoši.

Vznášela jsem se na jejích vlnách, ztěžka oddychovala, pozorovala ho a přijímala jeho polibky a intimní doteky. Když jsem cítila na jeho rtech svoji chuť, vždycky jsem si připadala milovaná. Jako kdyby se mnou chtěl sdílet svůj zážitek. Vytáhl prsty z mého nitra, kde mě laskal, a přitiskl mi je k ústům a přejel mi s nimi po jazyku. Byl to ten nejintimnější dotek ze všech. Ethan mi šeptal erotická slůvka o tom, jak mě vnímá, jak vypadám a jak

mu chutnám a voním a co se mnou hodlá dělat v následujících chvílích.

Byla jsem netrpělivá, obzvlášť když jsem cítila dotek jeho tvrdého ptáka. Uvědomila jsem si, že si v nějakém okamžiku stáhl boxerky. Snažila jsem se dostat k němu blíž tím, že jsem zdvihala boky proti jeho tvrdému penisu. Zasmál se a zašeptal něco o tom, že se postará, aby mi bylo dobře, v pravý čas.

Vrátila jsem se k myšlence, že možná do té doby zemřu.

„Můj Ethane…“ snažila jsem se ho dotknout rukou, ale on mi ji zvedl za hlavu a zadíval se na mě tak, že jsem ten pohled nepotřebovala vysvětlit. Otáčela jsem hlavou ze strany na stranu. Chtěla jsem víc a cítila jsem se naprosto zoufalá.

„Řekni mi, co chceš,“ řekl mi s ústy na krku.

Znovu jsem se prohnula, pokoušela jsem se ho k sobě přitisknout, ale Ethan určoval, co se stane. „Chci… chci tě cítit uvnitř sebe,“ požádala jsem ho.

„Mmmm… neboj, kotě, i na to dojde,“ pronesl chraplavě, „právě teď na to dojde. Chystám se do tebe vrazit svůj penis velmi… velmi pomalu. Tak pomalu a pořádně, dokud nebude každičká molekula mého těla… v tobě.“

Chci umřít.

Cítila jsem, jak se přesunul mezi mé nohy, roztáhl mi je, jeho dlouhý a pevný penis se přitiskl k mému vlhkému tělu, ale ještě do mě nevstoupil. Věděla jsem, co dělá. Vychutnával si to, protahoval očekávání, probouzel ve mně rozkoš svými doteky tak pomalými, jako bychom na to měli věčnost. Dnes v noci jsem se milovala s něžným a velmi trpělivým Ethanem.

Vzepřel se na rukou a zhoupl svými boky, stále pomalu a s notnou dávkou sebeovládání. Pohyboval se velice malými přírazy penisu, jako by jím líbal mou kundičku. Znovu a znovu a znovu.

Jeho tělo se nade mnou vzpínalo, naše pohledy se setkaly. Hořeli jsme jeden pro druhého. Sklonil hlavu

a dotkl se mého čela svým čelem. V tom okamžiku ho do mě vrazil celého, konečně mi dal všechno, zabořil se do mě až po koule a z hrdla se mu ozval vášnivý sten.

Vykřikla jsem rozkoší.

Ethan znovu našel mé rty a vrazil mi do úst jazyk. Pohyboval jím stejně jako penisem v mém těle a snažil se oddálit svůj orgasmus. Věděla jsem, že to vydrží, dokud se znovu neudělám.

Jeho tempo se stále zvyšovalo a já stiskla vnitřní svaly tak pevně, jak jsem to jen dokázala. Snažila jsem se stisknout celého jeho ptáka. Věděla jsem, že už bude, když začal přirážet mohutněji a s každým přírazem ztěžka vydechl. Zvuky, které mu vycházely z hrdla, mi zněly jako rajská hudba, duněly mi v hlavě spolu s pulsem

v mém těle, jak jsem se blížila k vyvrcholení.

Když mi vzal jednu bradavku do úst a za druhou trochu zatáhl, najednou se mě zmocnil mohutný orgasmus. Nekontrolovaně mnou projel jako přílivová vlna, která s sebou přinesla vše, co mohla. Ethan se na mě zadíval a v té chvíli se s výkřikem otřásl a naplnil mě horkým semenem. Ještě párkrát silně přirazil a poté zpomalil

do jemných pohybů, které mezi nás vnesly další kousky rozkoše, a nakonec se zklidnil.

Zcela mě naplňoval a já nechtěla, aby ten pocit zmizel. Chtěla jsem s ním takhle zůstat navždy. V tomto okamžiku jsem vnímala věčnost jako úžasnou možnost.

Ale on se přetočil na záda a mě přetočil také, takže jsem seděla já na něm. Mé levé zápěstí bylo zcela nedotčené tím, co jsme zrovna prováděli. Nyní mi povolil ruce a dovolil mi, abych se ho dotkla. Položila jsem mu dlaně na hruď a cítila jsem tlukot jeho srdce.

Vzal mi obličej do rukou a políbil mě, šeptal mi slůvka lásky a to, že ať už se nám v životě stane cokoli, nikdy mě nepřestane milovat. Přejel mi rukou po zádech, po mé páteři, nahoru a dolů.

Poté co mě jeho ruce chvíli hýčkaly, zašeptal mi: „Ještě neusínej.“

„Neusnu.“

„Jsi připravená?“

Přikývla jsem a zašeptala: „Ano.“

„A nic se mezi námi nezmění.“

„Nic se nezmění na tom, že jeden druhého milujeme,“ upřesnila jsem.

„Věděl jsem, že nejsi jen krásná, ale i chytrá, už od prvního okamžiku, co jsem tě slyšel promluvit,“ řekl a mrkl na mě.

Natáhl se pro test, který ležel na nočním stolku, a natočil ho na světlo.

Mé srdce se rozbušilo, a nebylo to nádherným orgasmem. „Mínus znamená negativní a plus znamená pozitivní,“ vyhrkla jsem.

Ethan se na mě přísně zadíval. „Díky za radu, myslím, že na to bych taky přišel, kotě.“ Zašilhal na testovací proužek.

Položila jsem mu tvář na hruď a snažila se dýchat.

On se stále jen díval na tu věc a pak mě jeho ruka začala pomalu hladit po páteři, stejně jako předtím.

Připadalo mi, jako by utekla celá věčnost, ale on zůstal potichu, jen mě hladil po zádech, pořád jsme spolu byli spojeni, penis měl zabořený stále uvnitř mého těla, zpola tvrdý, dokud už jsem to nedokázala vydržet ani o vteřinu déle.

„Co je na tom testu?“ zašeptala jsem.

„Podívej se na mě.“

Pochybovala jsem o sobě celé roky a teď jsem začala znovu, bála jsem se toho, jak dobře mi s ním je. Ten strach mě téměř ochromil, ale Ethan mi to nedovolil. Držel mě, hladil a snažil se mě zbavit strachu, který mě svíral.

„Na všechno ostatní zapomeň a podívej se na mě, Brynne.“ Sebrala jsem všechnu kuráž a zvedla jsem oči.

Od prvního okamžiku, co jsem Ethana znala, byly jeho pocity vždy zřejmé – z výrazu tváře, z tónu jeho hlasu,

z řeči jeho těla. Bylo snadné poznat, kdy má radost, kdy je rozmrzelý, kdy uvolněný, kdy vzrušený a kdy šťastný. Šťastný výraz se v Ethanově repertoáru nevyskytoval příliš často, ale už jsem ho několikrát viděla, abych ho rozpoznala.

Když jsem se podívala do tváře, kterou mi nastavoval, jednou věcí jsem si byla zcela jistá. Můj Ethan je šťastný, skutečně šťastný z toho, že bude otcem.

11. kapitola

Podle záznamů od doktora Greymonta souhlasím s jeho tvrzením, že jste asi v sedmém týdnu, slečno Bennettová.“

Doktor vypadal docela staře a měl jediné štěstí, že mě naučili respektu ke starším, protože se mi vůbec nelíbilo, kde se právě teď nacházely jeho ruce. Lékař Thaddeus Burnsley zavedl ultrazvukovou sondu do její vagíny a snažil se zachytit tlukot srdce našeho dítěte.

Naštěstí se soustředil na monitor, a ne na její vagínu. Bylo mi to dost nepříjemné, ale k čertu, je to součást procesu, tak bych si na to měl zvyknout. Nemám ponětí, jak někdo může dělat tuhle práci. Každý den vidí pohlavní orgány těhotných žen. Panebože, ten muž snad musí být eunuch. Fred nás za ním poslal, takže teď jsme byli na první kontrole. Ethan Blackstone a Brynne Bennettová, budoucí rodiče malého Blackstonea, který má přijít na svět začátkem příštího roku.

„Takže jsem počala asi v polovině května?“ Brynne se ohlédla přes rameno na mě. Seděl jsem hned vedle ní.

Zamrkal jsem a poslal jí vzdušný polibek. Věděl jsem, na co myslí. Zjistila, že otěhotněla téměř okamžitě po našem setkání. Měla pravdu. Barbar ve mně byl sám na sebe docela pyšný a v duchu jsem se začal bít do hrudi. Naštěstí jsem byl dost chytrý na to, abych tyhle myšlenky nevypouštěl z úst.

„Už to tak vypadá, má drahá. Ach, tady se nám schovává. Tady.“ Doktor Burnsley zamířil na malé bílé klubíčko ve středu větší černé skvrny, která se objevila na obrazovce. Tomu klubíčku rychle tlouklo srdce, plulo si ve svém vodním světě a dávalo najevo svou přítomnost.

Brynne zalapala po dechu a já jí stiskl ruku. Oba jsme ohromeně zírali na obrazovku. Tohle bylo něco jiného než přečíst si výsledek těhotenského testu. Nyní jsme naše miminko viděli na vlastní oči a slyšeli na vlastní uši. Díváme se na novou bytost. Bytost, kterou jsme spolu vytvořili. Budu táta. Brynne bude máma.

„Je tak maličký,“ špitla.

Nedokázal jsem si představit, jak Brynne tohle všechno prožívá, protože já sám jsem se cítil více než zahlcen.

Nevím proč, ale náhle mě zasáhlo pomyšlení na to, že tohle všechno je skutečné a že budeme rodiči, ať už se nám to líbí, nebo ne. Tohle přesně řekla Hannah.

„Asi velikosti borůvky a podle všech údajů je velmi silný. Má silný srdeční tep a dobré míry.“ Stiskl tlačítko, vytisklo se tak několik obrázků, a odstranil sondu. „Pravděpodobně budete rodit na začátku února. Můžete se obléknout. Uvidíme se u mě v ordinaci a ještě si promluvíme.“

Pak ten dobrý doktor podal Brynne fotky a opustil nás.

„Jak ti je, drahoušku?“

„Pokouším se to všechno vstřebat,“ odpověděla. „Je to jiné, když ho… nebo ji… vidím.“ Posadila se na stůl a sklopila zrak k fotkám a dívala se na ně. „Pořád tomu nemůžu uvěřit. Ethane, jak to, že jsi tak klidný?“

„Nejsem, vážně ne,“ namítl jsem po pravdě. „Zkurveně se mi třesou nohy. Chci si zapálit, opít se a vím jistě, že ty budeš ve všem úžasná a já se budu chovat jako bezmocný idiot.“

„Páni. To je velká změna od posledního víkendu.“ Usmála se na mě. Tímhle už jsme si prošli s Fredem. Věděl jsem, že se nezlobí. Mluvili jsme o tom, že já i ona máme své bubáky ve skříni a záleží jen na tom, kdy se proderou ven. Tohle byla první oficiální návštěva u doktora a bude jich ještě hodně. Oba jsme přijali, že slunce vychází a země se otáčí, tak musíme přijmout i tohle.

Došel jsem k ní a podíval jsem se na fotografie. „Takže velikost borůvky, jo? Zvláštní, jak ti tenhle malý prevít dokáže pěkně zavařit.“

Šťouchla mě do ruky. „Řekl jsi právě o našem dítěti, že je malý prevít? Prosím, potvrď mi, že jsem se jen přeslechla!“ ušklíbla se.

„Vidíš, už to dělám. Jako totálně bezmocný idiot urážím naše dítě velikosti borůvky.“ Přitiskl jsem si palec na hruď.

Zasmála se a opřela se o mě. Objal jsem ji rukama, zvedl bradu a byl jsem rád, že vidím v jejích očích světlo. Když ji dovedu rozesmát, bude to v pohodě. Brynne nedokáže předstírat pocity, obzvláště když se jedná o mě. Kdyby byla smutná nebo s pomyšlením na nechtěné těhotenství skutečně bojovala, určitě bych to poznal.

K čertu, oba jsme zatraceně vyděšení, ale já ani na okamžik nezapochyboval, že mateřství zvládne velmi dobře. V mé mysli nebyl ani stín pochyb. Bude z ní dokonalá máma.

„Miluju tě, matko našeho miminka velikosti borůvky.“ Políbil jsem ji, pohladil palcem po tváři a všiml si, že vypadá velmi šťastně.

„Děkuju, že jsi tu se mnou. Kdybys byl… jiný, nemyslím si, že bych tě mohla milovat tak, jak tě miluju.

Chápeš to?“ zašeptala nakonec. Přikývl jsem a špitl: „Chápu.“

Seskočila z lůžka, natáhla si krajkové kalhotky, kalhoty a boty. „Uvidíme, co dokážu udělat, abych vás s borůvkou skamarádila,“ ukázala si na břicho. „Mám tam konexe.“

Teď rozesmála ona mě. „Fajn, drzoune. Pojďme si popovídat s doktorem Banánová sonda, ať odtud můžeme vypadnout.“

„To je vtipné. Už jsem se někdy zmínila, jak sexy zní tvůj britský přízvuk, když řekneš banánová?“

„Právě teď,“ chytl jsem ji za zadek a znovu políbil. „Dám ti svůj banán, jestli chceš.“

Překvapeně otevřela ústa, ale zareagovala obratem. Má holka natáhla ruku a chytla mi penis a koule. Trochu stiskla a přilepila se svýma nádhernýma kozama přímo na mou hruď. „Tvůj banán se bude muset ještě trochu snažit, než s ním začneš dělat ty pěkné věci.“

„Zatraceně, má sestra měla pravdu. Hormony mění těhotné ženy v nymfomanky. Možná z přemíry sexu umřu.“

Pokrčila rameny a otočila se k východu z místnosti. „Jo, ale byl by to fajn způsob, jak sejít ze světa, nebo ne?“

Vzal jsem ji za ruku a následoval ven. Přitom jsem poděkoval bohům za těhotenské hormony a předpokládal jsem, že se mi na tváři zračí úsměv idiota.

„Všechno vypadá velmi dobře. Doporučil bych začít s vitamíny pro těhotné a schvaluju léky proti zvracení, které předepsal doktor Greymont. Pokračujte s nimi podle potřeby. Přestala jste brát všechny další léky?“ zeptal se pragmaticky doktor Burnsley.

„Ano,“ přisvědčila Brynne. „Doktor Greymont mi řekl, že má antidepresiva pravděpodobně kontraindikovala s antikoncepcí a díky tomu jsem…“

„Jistě, mohla tam být interakce. Já proto vždy doporučuju zdvojenou ochranu. Jsem překvapen, že vám lékař neporadil jiné léky.“

„Nevzpomínám si, že by to udělal. Ale stejně bych je neměla brát, když jsem těhotná, že ne?“

„Přesně tak. Během příštího měsíce byste neměla užívat žádný alkohol, žádné kouření a žádné léky kromě vitamínů a léků proti zvracení. Po uplynutí této doby vám vzroste chuť k jídlu a přejde vás nevolnost, takže byste neměla potřebovat žádné léky. A měla byste do sebe dostat více kalorií. Jste velmi štíhlá. Zkuste trochu přibrat, pokud to bude možné.“

„Dobře. A co cvičení? Ráda se chodím po ránu pár kilometrů proběhnout.“

Dobrá poznámka. Byl jsem překvapen jejími inteligentními a smysluplnými otázkami. Jako by vše probírala jen s doktorem a já jen seděl, poslouchal a snažil se nevypadat příliš hloupě. Neušla mi ani ta část o kouření. Rozuměl jsem tomu vzkazu jasně a zřetelně. Budu muset přestat. Rozhodně budu muset přestat. Nemůžu kouřit poblíž Brynne a dítěte kvůli jejich zdraví. To se ale snadno řekne. Věděl jsem, že to musím udělat, jen jsem nevěděl jak.

„Můžete pokračovat ve všech aktivitách, včetně pohlavního styku.“

Dlouhá pauza po doktorově poznámce mě přivedla k myšlenkám na mou hormony napěchovanou drahou polovičku a na všemožné orgie, kterými budu její choutky uspokojovat. Ona na rozdíl ode mě překrásně zčervenala, což mě vzrušilo. Uvědomil jsem si, že zbytek pracovního dne v kanceláři bude ubíhat bolestivě pomalu, protože se budu mučit erotickými představami o tom, co po mně bude Brynne chtít, až přijdu domů. Jsem zatraceně šťastný parchant.

„Střídmé cvičení je vždycky zdravé.“ Ach, já jí dám dost do těla, doktore.

Doktor Burnsley se znovu zadíval do Brynniny karty. „Ale vidím, že pracujete v galerii jako restaurátorka.

Vyskytujete se v kontaktu s rozpouštědly, chemikáliemi a podobnými látkami?“

„Ano,“ přikývla Brynne a pohlédla na mě. „Neustále.“

„Hm, no, to bude problém. Pro vývoj plodu je škodlivé, když do sebe inhaluje výpary obsahující olovo. A protože pracujete s velmi starými díly, pak právě s tím jste v kontaktu. Moderní barvy nejsou problém, znepokojující jsou jen starší chemické sloučeniny. Budete s tím muset okamžitě přestat. Můžete požádat o převedení na jinou práci po dobu těhotenství?“

„Já nevím.“ Teď vypadala ustaraně. „Je to má práce. Jak jim mám říct, že se příštích osm měsíců nebudu moci dotýkat rozpouštědel?“

Doktor Burnsley zvedl bradu a mile se na nás usmál, čímž nás ale ani na okamžik neuklidnil. „Chcete zdravé dítě, slečno Bennettová?“

„Samozřejmě že ano. Je jsem nečekala…“ pevně sevřela opěradla křesla a zhluboka se nadechla, „nějak to

vymyslím. Nemůžu přece být první restaurátorka, která otěhotněla.“ Mávla rukou a prohrábla si vlasy.

„Promluvím si se svým šéfem na univerzitě a uvidíme, co se dá dělat.“

Brynne se usmála, ale já jí úsměv ani za mák nevěřil. Věděl jsem, že není z té vyhlídky příliš nadšená, ale s doktorem se nehádala. Má holka byla v důležitých věcech skutečně rozumná.

Chápal jsem, jak je pro ni její práce důležitá. Milovala ji. Byla v ní perfektní. Ale pokud chemikálie představují riziko, tak tu práci bude muset na chvíli odložit. Peníze nejsou problém, nikdy nebyly. Vlastně jsme o nich nikdy nemluvili. Bez jakýchkoli diskuzí se už přestěhovala do mého bytu a bylo jasné, kam směřujeme. Brynne se stane mou ženou a všechno mé bude patřit i jí. Budeme mít dítě. Tahle cesta je zřejmá a problémy

a komplikace s uspořádáním našich životů vyřešíme. Věděl jsem, že to takhle chci, ale načasování bylo příšerné. Nemáme dost volného času, abychom probrali naše plány. Ne, dokud neproběhnou ty olympijské hry.

Po události víkendu přišel návrat do Londýna a do práce. Ještě jsme tu novinku neřekli ani našim rodičům.

Ujistil jsem sestru a Freda, že je zabiju, pokud někomu o Brynnině těhotenství povědí dřív než my.

Snažili jsme se přizpůsobit rostoucímu napětí a povinnostem mé práce, do her zbývaly jen tři týdny. Sotva jsem si našel čas pro tuhle schůzku. Toužil jsem po cigaretě. Nebo po třech.

Jakmile jsme vyšli z lékařské ordinace, položil jsem jí paži okolo ramen a políbil ji na temeno hlavy. „Byla to legrace, kotě. Doktor Burnsley je okouzlující chlapík, viď?“

„Jo, je úžasný,“ opáčila sarkasticky s rukama založenýma pod prsy.

„Ale no tak, nebyl tak špatný,“ přemlouval jsem ji, „vzal na tebe sondu ve tvaru banánu.“

„Ach, můj bože, ty jsi blbec!“ odstrčila mou ruku a tiše se zasmála. „Ty abys nevtipkoval i v téhle šílené situaci.“

„Důležité je, že to funguje,“ řekl jsem za chůze.

„Trochu se bojím o práci. Nikdy jsem neuvažovala nad tím, že bych s ní musela přestat,“ poznamenala sklesle.

„Možná se ta pauza v práci ukáže jako dobrá věc. Budeš mít čas připravit se na to, co přijde,“ pohlédl jsem jí na bříško a snažil se vypadat optimisticky a nadšeně. Nejlepší bude pomoct jí pochopit, že se vzdává toho, co miluje, jen na několik měsíců. „Budu hrozně rád, když tě budu mít doma. A stejně budeš muset hodně odpočívat. Možná díky tomu můžeš rozjet projekt, o kterém jsi třeba někdy uvažovala, ale neměla jsi na něj čas.“

„Jo,“ odvětila vyhýbavě. Úplně jsem viděl, jak jí v hlavě šrotují kolečka. Těžko říct, nad čím přemýšlela, protože když Brynne nemá sdílnou náladu, tak se málokdy něco dozvím. „Něco vymyslím.“

„Samozřejmě že ano,“ objal jsem ji a přitáhl si ji k sobě. Mrzelo mě, že ji budu muset opustit a vrátit se do kanceláře. Toužil jsem strávit hodiny v jejím objetí. Nic víc, nic míň.

Zastavil jsem se na chodníku a pevně ji k sobě přitiskl.

„Ale nedělej si s tím moc starosti, prosím. Postarám se o vás oba,“ položil jsem jí ruce na břicho. „O tebe i toho malého prevíta… hm, chci říct, borůvku. Vy dva jste teď mé priority.“

Brynne se usmála. Spodní ret se jí začal chvět a zelenohnědé oči rozzářené letní oblohou zvlhly. Přitiskla svou ruku na mé a já si všiml, jak jí po tváři stekla jedna jediná osamělá slza.

Věnoval jsem jí rozzářený úsměv. Přesně takovou ji miluju. Když potřebuje, abych se o ni staral, a dovoluje mi to. Jsem skromný muž. Stačí mi, že mě miluje a akceptuje mou lásku a péči.

Zdvihla oči v rozpacích. „Podívej se na mě, právě teď je ze mě emocionální uzlíček nervů.“

„Dívám se na tebe a na něco jsi zapomněla, kotě. Jsi nádherný emocionální uzlíček nervů.“ Setřel jsem jí palcem slzu a pak jsem si prst olízl. „I když tím vším budeš procházet jako emocionální uzlíček nervů, pořád ti to bude hrozně slušet,“ vysvětlil jsem.

Nepatrně se usmála.

„Dala by sis k obědu sendvič?“ podíval jsem se na hodinky. „Přál bych si, abych měl čas na něco jiného než jen rychlý oběd.“

„Ne, to je v pohodě. Já také musím zpět,“ povzdechla si a usmála se na mě. „Evidentně mě čeká v práci vysvětlování.“ Při chůzi si propletla prsty s mými.

Když jsme vyšli z lahůdek a usadili se na lavičku, abychom pojedli sendviče, přímo naproti nám byla slanovodní akvaristika. Požádal jsem Brynne, zda bychom se tam nemohli zastavit, až dojíme, protože jsem chtěl domluvit servis svého akvária po půl roce.

Brynne se podívala na obchod a rozesmála se. „Akvárium.“ Zakousla se do sendviče a ještě víc se rozzářila.

„Co je? Proč se směješ jako kočka Šklíba?“ Neodpověděla mi na otázku a místo toho se zeptala:

„Ethane, kdy sis pořídil Simbu?“

„Už jsem ti řekl, že před šesti měsíci.“

„Já vím, ale kdy přesně? Který den?“

Chvilku jsem přemýšlel. „No, vlastně přesně na Štědrý den.“ Zadíval jsem se na Brynne a zavrtěl hlavou.

„Takže jsi to byl ty! Byl jsi to ty!“ Rozzářila se. „Sháněla jsem dárek pro tetu Marii a venku byla strašlivá zima.

Měla jsem před sebou ještě dlouhou cestu, tak jsem vklouzla do tohohle krámku, abych se na chvilku ohřála. Uvnitř bylo příjemně. Šero a teplo. Pozorovala jsem rybičky. Všimla jsem si i Simby.“ Rozesmála se a nevěřícně zakroutila hlavou. „Dokonce jsem si s ním povídala. Prodavač mi ale řekl, že už je prodaný a že si pro něj majitel brzy přijde.“

Náhle mi bleskla hlavou jasná vzpomínka. „Sněžilo,“ řekl jsem užasle.

Pomalu přikývla. „Když jsem při odchodu došla ke dveřím, abych se znovu postavila tváří v tvář té zimě, vešel jsi dovnitř. Překrásně jsi voněl. Ale nepodívala jsem se na tebe, protože jsem pozorovala sněhové vločky. Začal padat sníh, když jsem byla v obchodě, abych se ohřála…“

„A překvapilo tě, když jsi vyhlédla ze dveří a všimla si té nadílky…“ přerušil jsem její vyprávění. „Měla jsi na sobě něco fialového, měla jsi fialovou čepici.“

Brynne přikývla, vypadala nádherně a trochu domýšlivě.

Přísahám, že kdyby natáhla ruku a šťouchla do mě prstem, nejspíš bych spadl na dlažební kostky – tak mě překvapila její slova. Mluvila o božské ruce osudu. „Viděl jsem, jak jsi vyšla na sníh a zkontrolovala, jak vypadáš, v okénku mého Roveru.“

„Jo,“ přitiskla si ruku na ústa. „Nemůžu uvěřit, že jsi to byl skutečně ty… a Simba. Už jsme se viděli. Dva cizinci na Štědrý den.“

„Vůbec nemůžu uvěřit tomu, že vedeme tuhle konverzaci,“ zopakoval jsem s úžasem v hlase.

„Venku bylo tehdy hrozně krásně,“ vzpomínkami se jí rozzářila tvář. „Pořád si to pamatuju.“

„Takže jsem ti voněl, jo?“

„Velmi,“ zakroutila hlavou. „Vzpomínám si, že jsem přemýšlela nad tím, jak šťastná musí být dívka, které takhle voníš každý den.“

„Pane jo, přišli jsme o měsíce, kdy jsi mohla čichat mou vůni. Nevím, jestli jsem nadšený z toho, že jsi mi to řekla,“ zavtipkoval jsem, ale v nitru jsem to myslel vážně. Nebylo by hezké, kdybychom se potkali před tímhle vším svinstvem? Možná už bychom byli svoji…

„Jéé, zlato, to je tak sladké,“ zašveholila a zakroutila hlavou, jako bych byl blázen, ale ona mě i přesto milovala.

„Líbí se mi, když mi říkáš zlato.“

„Já vím, a proto ti tak říkám,“ opáčila tiše a velmi žensky. Zvuk jejího hlasu mě rozpálil do běla. Začal jsem si představovat, jak svírám její nahé tělo pod svým, jak mám čas do ní vstoupit a donutit ji k několika orgasmům. Představoval jsem si, jak křičí mé jméno…

„Na co myslíš, zlato?“ zeptala se a přerušila proud mých erotických myšlenek.

Odpověděl jsem jí čistou pravdu. Šeptal jsem, aby nás nikdo neslyšel. „Přemýšlím nad tím, kolikrát se uděláš v mém náručí, až se dnes večer vrátím z práce. Jak budeš ležet nahá na zádech a já budu nad tebou.“ Brynne nezareagovala slovy, ale místo toho se jí zrychlil dech, ztěžka polkla, protáhla si krk a krásně zrudla ve tváři.

V ústech mi vyschlo…

Mírný vánek rozvíval její nádherné hnědé vlasy. Létaly jí po tváři a ona si je rukou zasouvala za uši. Zářilo z ní něco zvláštního – radost ze života a ostatní si toho všímali. Když jsem ji měl u sebe, téměř jsem od ní nedokázal odvrátit zrak. Věděl jsem, že i pro ostatní je to obtížné. Nelíbilo se mi, jak se na ni jiní lidé dívali a sledovali ji.

Děsilo mě to, a já věděl proč. Kvůli jejich pozornosti byla zranitelná a to jsem naprosto odmítal akceptovat.

Jen ze zvyku jsem přejel očima nejbližší okolí, prozkoumal nakupující v lahůdkách, jak ty, co přicházeli, tak ty, co odcházeli. Byl nádherný červencový den a všude se procházela spousta lidí. Kvůli hrám se město brzy promění v místo srazu roztodivných existencí. To mě také děsilo. Právě teď míří do Londýna tisíce lidí. Každý den přijíždějí sportovci a jejich týmy. Díkybohu alespoň tohle neleží na mých bedrech. Moji VIP klienti mi

k bolestem hlavy jistě postačí.

Po celou dobu, co jsem byl s Brynne, jsem ji hlídal, a měl jsem pro to dobrý důvod. Dokud se nedozvím, kdo stojí za tou textovou zprávou, co jí přišla na telefon, nebudu nic riskovat. Zvláště když je Neil ve Státech. Měl by se vrátit v sobotu a já doufal, že s novinkami, které mi pomůžou odhalit totožnost toho zkurvysyna.

Pokud nás stopy povedou zpět do tábora senátora Oakleyho, nenechám to jen tak být. Znám pár lidí ve vládě, kteří mi dluží laskavost, a nebudu váhat si ji vybrat, když na to přijde. Zastrašovat Brynne je jako šťouchat

do chřestýše holí. Byl jsem připraven udělat vše, abych jí zajistil bezpečí.

„Už jsi skončila?“ zeptal jsem se, když jsem si všiml, že přestala jíst sendvič.

„Ano. Musíme po malých krůčcích,“ položila si dlaň na břicho. „Doslova.“

„Já vím. Ale doktor Banánová Sonda ti řekl, že musíš jíst. Jasně jsem to slyšel. On je v těchto věcech odborník.“ Zvedl jsem káravě obočí.

„No, jsem si jistá, že by ani ten dobrý doktor nejedl, kdyby trávil tolik času zvracením do záchodové mísy vzápětí potom, co něco sní.“

„Chudinko. Máš rozhodně pravdu, má krásko,“ naklonil jsem se k ní, abych ji políbil na rty. „Co jsem ti to udělal?“

Ušklíbla se a polibek mi vrátila. „Myslím, že vzhledem k tomu, kde jsme strávili poslední hodinu, je docela zřejmé, co jsi mi udělal.“

„Ale léky ti pomáhají, ne?“ uchopil jsem ji za bradu a přitáhl si její tvář. Opravdu jsem nenáviděl pomyšlení, že má dívka trpí.

Přikývla. „Ano. Je to jako zázrak.“ Vstala, aby vyhodila obal od sendviče do koše. Dokonce i tenhle nepatrný pohyb přitáhl pozornost lidí v bezprostředním okolí. Všiml jsem si, že se na ni zadívali minimálně tři muži

a jedna žena. Žádný div, že ji fotografové toužili mít na fotkách. Zatracení zkurvysynové.

Brynne nic z toho nezajímalo a o to byla vzácnější.

Vstoupili jsme do akvaristiky a usmáli jsme se na sebe, protože jsme si oba vzpomněli na den, kdy jsme se jako cizinci poprvé díky osudu setkali. V obchodě bylo plno a my museli čekat ve frontě, než se nám začne věnovat obsluha.

Vedle nás v řadě stála žena, která měla na zádech nosítka a v nich malé dítě. Vzpomněl jsem si, že podobnou věc používala i Hannah, když byla Zara ještě malá. Ale ženino dítě z toho vůbec nebylo nadšené. Ani trochu.

Předpokládal jsem, že kdyby ten chlapec mohl mluvit, byl by vzduch plný nadávek. Takhle jen křičel, kopal

a pokoušel se z nosítek dostat. Matka té bytosti vše zcela ignorovala, jako by na kvílení a vřeštění dítěte nebylo nic neobvyklého. A to řval tak, že málem popraskaly okenní tabule.

Mrkl jsem na Brynne a uviděl, jak třeští oči. Přemýšlí nad tím co já? Bude naše dítě taky takhle řvát? Ach, prosím, bože, ne.

Pohnuli jsme se ve frontě tak, že před námi už byl jen jeden člověk, když ten klučina s červenými tvářemi a plně vyvinutými plícemi znovu začal kvílet. Napadlo mě, že mi nejspíš praskne hlava. Žena couvla a tím mi

strčila toho malého démona přímo před obličej. Obchod byl tak plný, že jsem zůstal přitisknutý na pult a neměl jsem kam uhnout. Odtáhl jsem hlavu tak daleko, jak to jen bylo možné, a přemýšlel jsem nad tím, že jsem měl servisním technikům akvárií spíš zavolat.

Brynne se usilovně snažila se mi nesmát. Ani by mě nenapadlo, že se celá situace může ještě zhoršit. Ale mohla. Ta nestvůra si ulevila ani ne krok ode mě. Nejenže měla moc strhnout svým hlasem barvu ze zdí, ale taky vydávala dost odpudivé zvuky. Ta bestie měla plné plíny a jeho matka se na mě otočila, jako bych za to mohl já.

Zatraceně, kurva, dostaňte mě odtud!

Brynne se vedle mě otřásala smíchy a rukou si zakrývala ústa. Vtom se mě prodavač zeptal, co pro mě může udělat. Držel jsem se zuby nehty, abych se nenaklonil přes pult a nepožádal ho o kyslíkovou masku. Netuším,

jak se mi povedlo vyřídit své přání s řevem a odporným zápachem za zády. Brynne se vydala ke dveřím s tím, že počká venku. Jo, vypadni ven, kotě, než se udusíš. Běž a neotáčej se! Mám já to ale chytré děvče. Bezpochyby.

Když se mi podařilo opustit obchod, Brynne stála na chodníku a sledovala davy lidí. Zahlédla mě a vybuchla smíchy. Prohrábl jsem si rukou vlasy a zhluboka jsem se nadechl čerstvého vzduchu. Čistého, svěžího londýnského vzduchu. No, možná nebyl nejčistší, ale alespoň mi už nevlhly oči. Nebo možná ano, protože mé vidění bylo rozmazané a já zoufale toužil po cigaretě.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se a byl jsem překvapený, že se jí po tom útoku v obchodě nechtělo zvracet.

„A ty?“ rozesmála se.

„Jsem v prdeli až do příštího týdne. Při všem, co je mi svaté, to bylo děsivé! Potvrď mi, že to tam byl vtělený Satan!“ Kývl jsem hlavou. „Mám pravdu?“

Pořád se smála, vzala mě za ruku a zamířila k autu.

„Chudák Ethan musel být v přítomnosti páchnoucího miminka,“ zachichotala se.

„Abychom si to ujasnili, tohle nebylo páchnoucí miminko!“ Spíš zatraceně účinná antikoncepce. „Panebože, nedokážu popsat adekvátními slovy, co to bylo.“

„Auu, ty se bojíš,“ udělala obličej falešných obav.

„Kurva, jo, jsem vyděšený. Jak to, že ty ne?“ Brynne se rozesmála ještě víc.

„Prosím, řekni mi, že naše malá borůvka taková nikdy nebude.“

Nyní se smíchem přímo dusila. Natáhla se ke mně pro polibek a znovu mi řekla, jak moc mě miluje. „Myslím, že tohle chce fotku. Usměj se na mě, zlato.“

Vytáhla mobilní telefon a vyfotila obrázek, pořád se tím překrásným způsobem smála. V té chvíli jsem si uvědomil, jakým nádherným darem je její opětovaná láska.

12. kapitola

Krásné tyrkysové pero doktorky Roswellové pěkně skřípalo o papír v poznámkovém bloku.

„Takže, na univerzitě pro mě nemají náhradní program. Musím dokončit některá restaurátorská praktika. Ale z Rothvale mě uvolnili a schválili, že místo toho můžu provádět výzkum.“

„A jaký z toho máte pocit?“

Téměř jako bych věděla, že se zeptá.

„Hm… samozřejmě jsem zklamaná, ale nemám jinou volbu.“ Pokrčila jsem rameny. „Je to zvláštní, ale přestože jsem k smrti vyděšená, že budu mít dítě, víc se bojím toho, že bych svému děťátku ublížila.

Doktorka Roswellová se na mě usmála. „Bude z vás výborná matka, Brynne.“

No, to se teprve uvidí. „Nemám tušení, jaké to je být matka a jak se mám v téhle situaci chovat.“ Zvedla jsem ruce. „Vůbec nedokážu svůj život srovnat s tím, co jsem měla před dvěma měsíci. Nevím, jestli budu schopna znovu získat práci, kvůli které jsem celý život studovala. Nevím toho hodně.“

„To je pravda, ale mohu vás ujistit, že takhle se cítí všichni, všude.“

Přemýšlela jsem nad tím moudrým a výmluvným prohlášením. Ta žena dokáže říct tolik věcí tak málo slovy.

Jak by mohl kdokoli z nás předvídat budoucnost nebo vědět, co budeme nebo bychom mohli dělat? To je nemožné. „Jo, asi máte pravdu,“ odvětila jsem nakonec.

„A co Ethan? Vůbec jste mi neřekla, jak to vnímá on.“

Zamyslela jsem se nad tím, co asi teď dělá. Nejspíš těžce pracuje, aby zajistil během olympijských her bezpečí všech celebrit, na schůzkách štěká rozkazy a ještě přísnější je při konferenčních hovorech. A hodně se stresuje. Bojím se o něj, i když on to nerad slyší. Jen zatne zuby a vůbec si nestěžuje. Ale jeho noční můry neskončily, že ne?

„Ach, Ethan se chová velmi pragmaticky. Od první chvíle mě stále podporuje. Nezdá se být ani vyděšený ani lapený do pasti… ani nic jiného. Abych byla upřímná, takové chování jsem od něj původně čekala. Neznáme se moc dlouho a většina mužů při informaci o nechtěném těhotenství utíká velmi rychle pryč. Ale on takový není,“ zavrtěla jsem hlavou. „O potratu nechtěl vůbec slyšet. Řekl, že by to nikdy neudělal. Že já i miminko jsme jeho priority.“

Doktorka Roswellová se znovu usmála. „Zní to, jako by byl nadšený. To vám musí dodávat pocit bezpečí.“

„To ano. Chce si mě vzít hned po skončení olympijských her. Touží vykřičet naše zásnuby do světa co nejdřív a co nejhlasitěji,“ sklopila jsem oči do klína. „Já to vnímám jinak a jeho to mrzí.“

Napsala si pár poznámek do sešitu, a aniž by vzhlédla, položila další otázku. „Proč si myslíte, že vás vyhlídka na zasnoubení nijak zvlášť netěší?“

„Ach, bože… já nevím. Jediný způsob, kterým dokážu popsat své pocity, je bezmoc, absolutní ztráta kontroly nad svým životem. Jako bych plavala v proudu. Nemusím bojovat, aby mě nadnášel ani abych se neutopila, ale nedokážu se z něj dostat. V tomhle okamžiku mě jen táhne dál a dál a přináší mě na místa, o kterých jsem si nikdy nemyslela, že se na ně dostanu.“ Uvědomovala jsem si, že jsem přecitlivělá, a přála jsem si, abych nic

z toho neřekla, ale už bylo pozdě. Přiznání ze mě začala tryskat jedno za druhým. „Nemůžu se vrátit zpět. Můžu plout jen dopředu, ať už chci, nebo ne.“

„Chcete se z toho proudu dostat?“ Zeptala se doktorka Roswellová. Opět jsem si připadala, jako bych tušila, že se na to zeptá. „Protože nemusíte mít dítě, ani se nemusíte zasnoubit, ani vdát. Nic z toho. To přece víte, Brynne.“

Sklopila jsem hlavu a pohlédla na své břicho. Přemýšlela jsem nad tím, co jsme s Ethanem vytvořili, a cítila jsem se provinile jen za to, že vyslovuju nahlas své obavy. „Nechci z toho proudu pryč. Miluju Ethana. A on mi pořád říká, že mě miluje. A teď ho… potřebuju.“

„Brynne, uvědomujete si, co jste právě řekla?“

Vzhlédla jsem k jejím usměvavým očím a věděla jsem, že jí vzápětí vyklopím ten zbytek.

„Potřebuju Ethana. Potřebuju ho na všechno. Potřebuju ho, abych byla šťastná, potřebuju ho jako otce dítěte, které jsme zplodili, potřebuju ho, aby mě miloval a aby se o mě staral…“ můj hlas přešel v šepot, což znělo tak uboze, že jsem sama sebe v té chvíli začala nenávidět.

Doktorka Roswellová mi tiše odpověděla. „To je velmi děsivé, že ano?“ Po tváři mi začaly téct slzy a natáhla jsem se pro další kapesník.

„Jo,“ vzlykla jsem a po chvilce jsem dodala: „Tak moc ho potřebuju… a díky tomu jsem velmi zranitelná… Nevím, co budu dělat, když se jednoho dne rozhodne, že už mě nechce.“

„Tomu se říká důvěra, Brynne, a je to ten největší dar na světě, který můžete někomu dát.“ A v tom měla pravdu.

Večeřet o samotě nebylo nic příjemného. Ale Ethanovi jsem si nestěžovala. Chápala jsem, že má hodně práce, a to se v poslední době ještě musel účastnit večerních společenských událostí. Dojedla jsem zeleninovou polévku a francouzskou bagetu, kterou jsem si připravila k večeři. Tohle bylo jedno z mála jídel, které jsem dokázala udržet v žaludku. Díkybohu za léky proti zvracení, bez nich už bych byla nejspíš mrtvá. Když budu jíst lehká jídla a brát pravidelně prášky, tak jsem z nejhoršího venku. Jak Freddy, tak doktor Burnsley mi řekli, že

jsem dostala hyperemesis gravidarum, aneb v obyčejné lidské řeči občasné ranní nevolnosti. V mém případě šlo o večerní nevolnosti a vážnou dehydrataci. Kdybych se nezačala léčit, mohla bych si přivodit podvýživu. Pěkné. Takže mi stačilo říct, že se mám snažit víc jíst.

Zhruba před hodinou mi Ethan napsal, že přijde domů až pozdě a že se navečeří v kanceláři. Chápala jsem to, ale to neznamenalo, že bych z toho byla nadšená. Olympijské hry postupně začaly vyžadovat stále více práce.

Opravdu jsem rozuměla, proč musí zůstat v práci. Utěšoval mě jenom fakt, že ho to štvalo stejně jako mě, možná i víc. Neustále mi opakoval, jak by se mu líbilo, kdyby si se mnou mohl dát doma uvařenou večeři, uvelebit se před televizi a jako dezert se úžasně pomilovat.

Jo, to by se mi taky líbilo.

Stala se ze mě emocionální troska a byla jsem si toho vědoma. Byla jsem osamělá, cloumaly mnou hormony a připadala jsem si jako slaboch. Nenávidím, když si tak připadám.

Toužebně jsem se zahleděla na kávovar Miele, který musel stát víc než má sbírka bot, a rozmrzele jsem se opřela o žulovou kuchyňskou linku. Během příštích sedmi měsíců si žádné dobré kafe nedám, což je zhruba stejně zlé jako to, že dnes večeřím sama. Kafe bez kofeinu nepiju a jeden šálek kávy denně mi za komplikace nestojí.

Sebrala jsem veškerou svou vnitřní sílu a začínala jsem si místo ke kávě vytvářet osobní vztah k bylinkovým čajům. Musím přiznat, že maliny a pomeranč mě příjemně překvapily. Udělala jsem si z nich čaj a zavolala Bennymu.

„Ahoj, má milovaná drahá.“

„Chybíš mi. Co děláš dnes večer?“ zeptala jsem se a zadoufala, že to nezní příliš zoufale.

„Je u mě Ricardo a právě jsme si udělali večeři.“

„Aha… A proč mi tedy zvedáš telefon, když si užíváš tak hezký večer? Omlouvám se, že jsem tě vyrušila. Jen jsem tě chtěla pozdravit.“

„Ne, ne, ne, drahoušku. Ne tak rychle. Co se s tebou děje?“ Ben měl ze všech mužů na celé planetě bezpochyby nejlepší intuici, alespoň co se emocí týče. Vyčenichal i tu nejmenší narážku a hned rozehrával možné scénáře. Už jsem ho znala dost dlouho, abych si toho byla vědoma.

„Nic se neděje,“ zalhala jsem. „Máš na dnešek plány a úžasnou společnost, zavoláme si zítra, ano?“

„Ne. Ricardo právě řeší po telefonu pracovní záležitosti. Začni mluvit.“ Povzdechla jsem si do telefonu. Proč jsem jen Benovi volala?

„Čekám, drahoušku. Co se děje?“

„Bene, jsem v pohodě. Všechno je v nejlepším pořádku. Přestěhovala jsem se k Ethanovi a on má plné ruce práce s blížícími se hrami. Tak si dělám, co chci.“

„Takže jsi dnes večer sama?“ Ben se ze mě bude dříve či později snažit vytáhnout detaily. Někdy jsem prostě hloupá.

„Jo. Ethan je zaneprázdněný organizací schůzek.“

„Proč jsi mi proboha nezavolala? Vytáhl bych tě na procházku.“

„Ne. Máš své plány s fantastickým Ricardem, vzpomínáš? Stejně se poslední dobou na procházky moc necítím.“

„Jsi nemocná?“

Kurva. „Ne, Bene, je mi vážně dobře. Jen jsem doma sama a chybí mi přítel. Chtěla jsem jen slyšet tvůj hlas, to je všechno. Nemluvili jsme spolu od té doby, co jsi mi fotil ty fotky s botami.“

„Ach bože, ty jsou opravdu nádherné. Pošlu ti jich pár e-mailem, abys mi věřila.“

„Nemůžu se dočkat, až je uvidím.“ Já se těšila, ale Ethan rozhodně ne. Pořád dával najevo svou nelibost ohledně mého modelingu, ale v tomhle jsem byla neústupná. Obzvláště teď, když nemůžu pracovat v Rothvale na malbách, tak budu mít spoustu času na práci modelky. Alespoň do té doby, než mi naroste břicho. Pak bych mohla nafotit těhotenské akty, napadlo mě. Ale tuhle myšlenku ještě nemůžu s nikým sdílet. Ben nic netuší

a Gaby jakbysmet.

Oba mě nejspíš zabijí, že jsem jim to neřekla.

„Takže ty ses nastěhovala k Blackstoneovi, jo?“

„Ano, Bene, nastěhovala. Ethan na tom trval. Po tom, co se stalo v Národní galerii tu noc, co byl Mallertonův galavečer, tak si nějak dupnul. Sice ještě pořád platím nájem, abych Gaby pomohla zvládnout konec roku, ale s Ethanem už spolu žijeme.“

„Kdy bude svatba?“ zeptal se Ben zasněně. Rozesmála jsem se. „Mohl bys s tím přestat?“

„Mluvím vážně, děvče. Jasně k tomu směřuješ, a pokud vím, tak Blackstone tě nesmírně miluje a zbožňuje, má drahá.“

„Opravdu je to na něm tak vidět?“

Ben se do telefonu ušklíbl. „Jen mrtvý by to neviděl. Jsem za tebe šťastný. Zasloužíš si to. A ještě o mnoho víc.“

Ach, mnohem víc opravdu přijde. „Začnu brečet, jestli okamžitě nezmlkneš, Bene. Myslím to vážně.“ Tentokrát jsem nelhala.

Zdálo se, že pochopil mou náladu, a odlehčil tón: „Musíš mi dovolit, abych ti pomohl vybrat svatební šaty. Slib mi to,“ žadonil. „Starobylý styl, dokonalý střih, ručně dělaná krajka…“ zasněný hlas byl zpět. „Když mi dovolíš, abych ti pomohl, udělám z tebe bohyni.“

Usmála jsem se do telefonu a pomyslela si, jak bude Ben překvapený, že alespoň na něco mají s Ethanem stejný názor.

„Neříkám ani slovo. Musím jít. Ráda jsem tě slyšela. Už jsme se neviděli hrozně dlouho.“

„Taky jsem tě rád slyšel, holčičko. Napiš mi, jak máš v příštím týdnu volno. Pozvu tě na večeři.“

„Dobře, Bene. Miluju tě.“

Páni, to bylo těsné, pomyslela jsem si, když jsem tiskla tlačítko ukončení hovoru. Gaby už radši volat nebudu.

Ani taťkovi, mamce, ani tetě Marii. Gaby by stačil jediný pohled a mé těhotenství by si hned domyslela

a domluvila termín v nemocnici. Věděla jsem, že už to nemůžu moc dlouho držet v tajnosti. Ethan na mě naléhal ohledně oznámení našeho zasnoubení, a jestli si jsem u Ethana něčím jistá, tak tím, že dostane přesně to, co chce.

Místo abych trpěla, přihlásila jsem se na Facebook.

V přijatých zprávách jsem objevila vzkaz od mé středoškolské kamarádky Jessiky. Když jsem se odstěhovala do Londýna, zůstali jsme v kontaktu přes Facebook. Na profilu jsem neměla moc přátel a docela jsem si hlídala soukromí. Ethan vše důkladně prověřil a řekl mi, že je to v pořádku. Vysvětlil mi, že ten, kdo mě ohrožuje, je někdo, kdo mě zná a ví, kde žiju a pracuju, takže mít stránku na Facebooku už ničemu neuškodí.

Jessica Vettnerová: Ahoj, zlato. Jak se máš? U mě vše při starém, v životě i v práci. Neuhodneš, koho jsem dneska potkala. Karla Westmana z Bayside. Vzpomínáš si na něj? Pořád je hrozně sexy. LOL Požádal mě o telefonní číslo. :D Karl pracuje v Seattlu a jen tudy projížděl do Marina. Narazila jsem na něj v posilovně. Pořád chodím do Prvního fittness v Hemlocku. Několikrát jsem tu potkala i tvého otce. Máme stejného osobního trenéra. Tvůj táta je zlatý a je na tebe vážně pyšný. Pořád o tobě mluví, že prý děláš modeling a jak jsi šikovná. Mám z tebe radost, Bry. Ráda bych tě znovu viděla. Kdy už se konečně ukážeš doma v SF? S láskou Jess.

Páni. Nečekaný střípek z minulosti. Ne Jessica, ale Karl. Ona si to nejspíš nepamatovala, ale já ano. Karl byl ten kluk, se kterým jsem randila, když Lance odešel na univerzitu. Lance na Karla šíleně žárlil, když zjistil, že nesedím doma na zadku a nečekám, až přijede ze školy a ošoustá mě. Nebo tak jsem to alespoň slyšela. Karl byl důvodem, proč mě Lance a jeho kamarádi zneužili na kulečníkovém stole a mysleli si, že je dobrý nápad natočit vše na video.

Od toho incidentu jsem Lance ani Karla neviděla, ani jsem s nimi nemluvila. Vím, že se mě Karl pokoušel několikrát kontaktovat, než jsem odjela do Nového Mexika, ale já ho nechtěla vidět. Ani žádné z mých starých kamarádů, s výjimkou Jessiky. Prostě jsem se odmítala vrátit ke vzpomínkám. To byl důvod, proč jsem nebyla přes čtyři roky doma. A ani se tam nechystám.

Přišlo mi divné o tom znovu přemýšlet. Necítila jsem ke Karlovi žádnou zášť. Vlastně se ke mně choval docela slušně s ohledem na to, jakou jsem měla po škole reputaci. Ale já se po té události uzavřela do sebe a nebyla jsem schopna byť jen pohlédnout na kohokoli, kdo viděl alespoň část toho videa. Zajímalo by mě, co si Karl myslel, když se na to video díval. Snažil se být ke mně vlídný, protože se cítil provinile za to, co se mi stalo, nebo doufal, že si se mnou někdy zašuká? Kdo ví? Jsem si jistá, že jsem to nevěděla ani tehdy, a ani jsem se

o to moc nestarala. Byla jsem příliš zaneprázdněna snahou začít nový život.

Odepsala jsem Jess šťastný a spokojený vzkaz a popřála jsem jí s Karlem hodně štěstí. Pak jsem se odhlásila z Facebooku.

Teď mám nový život. V Londýně… s Ethanem… a s dítětem, které nosím pod srdcem.

Neil seděl naproti mně. Takhle mimo jsem ho ještě nikdy neviděl.

Ale nedivil jsem se mu. Nejdřív jsem mu vysvětlil, že už si nemusí dělat starosti, že by Brynne na galavečeru snědla otrávené jídlo nebo vypila otrávené pití. A to byl teprve začátek šokujících zpráv.

„To mě teda poser!“

„Čekal jsem týden, než jsem ti to řekl. Ani naši rodiče to nevědí. Brynne zažívá první těhotenské nevolnosti.“ Neil otočil hlavu a zamrkal. „Jsi to vůbec ty, E? Měl by ses slyšet.“

„Co?“ Nemohl jsem se dočkat, až bude Neil na mém místě. K čertu, zasnoubil se před pár měsíci a vsadím se, že nebude dlouho trvat, než přijde do mé kanceláře a bude vypadat, jako kdyby mu uletěly včely.

„Chováš se, jako by se nic nedělo. Budeš táta, kamaráde.“

„A co bys chtěl, abych řekl? Neplánovali jsme, že jí selže antikoncepce, ale nakonec se vlastně nic nezmění,“ řekl jsem uštěpačně. „Díky za tu informaci, ale uvědomuju si to.“

Neil vykouzlil na tváři úsměv. „Nemáš zač.“ Rozesmál se a zavrtěl hlavou. „Jsi z toho docela nadšený, že jo?“

Byl jsem a neměl jsem důvod mu lhát. „Jo, jsem. Vezmu si ji. Praštíme do toho dřív než ty a Elaina,“ rýpl jsem do něj, ať se k tomu odváží něco namítnout. „Čím dříve vykřičíme do světa informaci o zásnubách, tím lépe.

Nechme senátora a jeho poskoky, aby si přečetli novinky ze světa celebrit. BLACKSTONE SE OŽENÍ

S AMERICKOU MODELKOU, PRVNÍ DÍTĚ NA CESTĚ. Čím více publicity, tím lépe. Co takhle: TĚHOTNÁ AMERICKÁ KRÁSKA SI BERE BÝVALÉHO KAPITÁNA SPECIÁLNÍCH JEDNOTEK, KTERÝ ZAJIŠŤUJE OCHRANU KRÁLOVSKÉ

RODINĚ? To zní o něco lépe, ne? Seznam pozvaných bude ohromující, to ti slibuju. Pozvání dostane každá významná osobnost, kterou znám. Čím víc se o nás bude mluvit, tím to budou mít potenciální nepřátelé těžší. Dokážeš si představit, že by na ni nějaký americký státní činitel vztáhl ruku? Rozpoutal by tím válku. Čím známější Brynne bude, tím obtížnějším bude cílem. Říká se tomu blufování a já jsem připraven poslat všechny přímo do řiti,“ ušklíbl jsem se.

Neil přikývl. „Mám z tebe radost, E. Brynne je lék na veškeré tvé trápení, to vidí všichni, kdo mají oči.“ Odmlčel se a pak se zeptal. „Jak přijala tu novinku, že bude máma?“

Nedokázal jsem si pomoct, ale při jeho slovech jsem ucítil nával pýchy. „Znáš Brynne. Co se důležitých věcí týče, je velmi citlivá, a tohle důležité je. Je vyděšená, ale kurva, kdo by nebyl. Do hajzlu, vždyť je to děsivé,“ sáhl jsem po cigaretě a zapálil si.

„Jo, ale jsem si jistý, že vy dva to zvládnete,“ konstatoval Neil a změnil téma. „Jak si vedl Len, když jsem byl pryč?“

„Dobře. Byl sebejistý a spolehlivý. Teď je doma, ale umím si představit, že až se přiblíží zahajovací ceremoniál, tak bude Brynne hlídat on. Tebe potřebuju, abys mě zastupoval, když budu pryč.“

Len nahradil Neila v péči o Brynne. Vozil ji, kam si řekla, a hlídal vstupní dveře do bytu, když jsem tam nebyl s ní. Nemohl jsem a nechtěl jsem riskovat, že bude vystavena jakémukoli nebezpečí. Čím víc jsme se hrabali

v táboře senátora Oakleyho, tím více vodítek ukazovalo k tomu, že je s chytře provedenými útoky na Montrose

a Fieldinga propojen. Odhadoval jsem, že je Fielding mrtvý, ale nevěděl jsem, kdy a jestli vůbec se jeho mrtvola objeví. Neil byl zasvěcen do informací, které ve Fieldingově opuštěném bytě v Los Angeles našla tajná služba.

Vsadil bych svůj metál, že je ten chlap pod drnem.

„Je čas odtud zmizet, šéfe. Už je pozdě, abys pracoval, zatímco máš ženu doma samotnou,“ prohlásil Neil.

„Souhlasím,“ povzdechl jsem si při pomyšlení na tu spoustu nocí během příštích týdnů, kdy budu chodit domů ještě o hodně později. Zhluboka jsem potáhl z cigarety a pak jsem ji típnul. Opravdu začínám pracovat na tom, abych přestal kouřit. Občas si jen zapálím a nechám cigaretu vyhořet, aniž bych z ní potáhl.

Když jsme vycházeli ven, Neil mě poplácal po zádech. „Takže, taťko, při první příležitosti musíme zajít

na pivo. Zbouchnul jsi svou holku a hodláš se nechat spoutat do řetězů manželství.“ Znovu zavrtěl hlavou, jako by byl pořád ještě v šoku. „Nebereš to na lehkou váhu, že ne?“

„Obávám se, že ne,“ zabručel jsem.

Když jsem vešel do bytu, byla v něm tma a ticho. Jediné, po čem jsem toužil, bylo sevřít Brynne v náručí. Vždy, když byt působil osaměle, jsem ucítil záchvěv paniky, ačkoli jsem věděl, že je to hloupé. Vracel jsem se z práce zatraceně pozdě a věděl jsem, že Len hlídá u dveří. Samozřejmě že je uvnitř. Jen spí, a proto má zhasnuto.

Sundal jsem si bundu a začal si rozvazovat kravatu. Zamířil jsem do ložnice. Díkybohu jsem tam nedošel,

protože kdybych tam našel prázdnou postel, asi bych utrpěl zástavu srdce.

Zastavil jsem se napůl cesty, protože jsem ji spatřil, jak leží na pohovce. Elektronickou knížku měla položenou na bříšku, v uších sluchátka se zapnutým iPodem. Dlouhé nohy měla zamotané v dece, paže složené pod hlavou a vlasy rozprostřené všude kolem.

Místnost ozařovala jen světla města, ale stačilo to, abych ji viděl. Měla na sobě mé černé hedvábné trenýrky a světle zelené tílko, které zdůrazňovalo její půvabné křivky, ze kterých mi ztvrdl pták. Nepotřeboval jsem moc, abych ho probudil k životu.

Čím více času jsme museli strávit odděleně, tím horší byly mé iracionální potřeby. Chtěl jsem ji. Pořád. Toužil jsem po ní. Potřeboval jsem ji. Prahnul jsem po ní. Šílel jsem a byl jsem si vcelku jistý, že to Brynne ví. Dělala si o mě starosti, a já jsem ji proto miloval ještě víc. Nakonec jsem našel někoho, kdo se o mě stará kvůli mně, nejen kvůli tomu, jak vypadám nebo kolik vydělávám.

Otevřela oči a všimla si mě.

Stál jsem asi tři metry od ní. Sundal jsem si boty. Posadila se a protáhla si záda. Vyklenula ke mně hruď. Vzal jsem to jako pozvání.

Pořád jsme ještě neřekli ani slovo, ale už mezi námi proběhla spousta věcí. Začínali jsme být jako králíci, což mi vyhovovalo. Jako všechno. Tak… že bychom si navzájem udělali striptýz?

To znělo jako výborný plán.

Začal jsem první. Měl jsem na sobě víc oblečení než Brynne. Myslím, že mi na tváři hrál úsměv. A pokud nebyl náhodou vidět navenek, určitě mi ten klaunský výraz zářil v nitru. Pomalu jsem si rozepínal knoflíky na košili, pozoroval jsem Brynne, jak se na mě dívá zastřenýma očima. Shodil jsem košili z ramenou a upustil jsem ji

na podlahu. Odkopl jsem ji nohou a pobídl Brynne očima.

Je řada na tobě, má krásko.

Udělala pohyb, který jsem na ní doopravdy miloval, a takovým způsobem, že by to mělo být nezákonné.

Zdvihla paže, zkřížila je za krkem a pod vlasy zachytila lem zeleného tílka. Protáhla se v zádech a vyzývavě se na mě podívala.

Z hrdla se mi vydralo hluboké zavrčení. Naprosto jsem se nedokázal ovládnout. Potřeboval jsem ji, teď hned.

Pomalu táhla zelenou látku vzhůru, odhalovala saténovou kůži na břiše. O pár okamžiků později se

s poskočením vyklubala na svět i její ňadra. Brynne narovnala paže a položila si je dlaněmi dolů na gauč.

Přikročil jsem k ní a přitom jsem si rozepínal přezku na pásku. Když jsem ho odhodil na zem, ozvalo se zařinčení. Při představě toho, jak budou chutnat její překrásné kozy, jakmile se k nim dostanu, jsem si olízl ret. Budou tak krásně sladké.

Rozepnul jsem si knoflíky i zip u kalhot a nechal jsem je spadnout ke kolenům. Dopadly na zem a za chvíli skončily vedle košile.

Brynne si vsunula dva prsty do úst, olízla je, pak vytáhla a obkroužila s nimi jednu z bradavek, nyní tvrdou a tmavě růžovou.

Panebože, dneska v noci určitě umřu.

Šel jsem po ní tvrdě, toužil jsem, aby mi porozuměla. Chci, abys mi ho vzala do úst, kotě.

Vzhledla ke mně s přimhouřenýma očima a zachytila můj vzkaz. Sjela rukama za gumu mých trenýrek, které tak ráda nosila. Nadzdvihla boky a stáhla si je přes nádherné nohy. Chytla je do konečků prstů a odhodila ten černý kousek hedvábí na zem. Uvelebila se na gauči jako bohyně na piedestalu. Krásná póza. Jako by stála modelem. Ale tahle póza byla jen pro mě.

Vypadala tak nádherně, že jsem se vůbec nechtěl pohnout. Toužil jsem se opíjet pohledem na ni. Tenhle pohled se mi nikdy neomrzí.

Udělal jsem krok a zbavil se jedné ponožky. Další krok a přišel jsem i o druhou. Už jsem měl na sobě jen trenýrky.

Brynne si olízla rty, když pozorovala, jak mířím k ní a čekám, až se mě dotkne.

Celé mé tělo bylo tvrdé jako kámen, koule mě bolely a měl jsem co dělat, abych se udržel a nevrhl se na ni. Naklonila se ke mně a přes látku trenýrek se dotkla mého ptáka. Vrazil jsem jí ho do ruky a zvrátil jsem hlavu.

Cítil jsem, jak mi stahuje trenýrky přes stehna, a když spadly ke kotníkům, rychle jsem z nich vystoupil. Brynne držela penis v jedné ruce a varlata ve druhé. A vtom jsem na svém těle ucítil její hebký jazýček.

„Jóóóó, kotě…“ vydechl jsem, když vzala mého ptáka do úst a začala si ho vrážet hluboko do úst mohutnými přírazy. Zvedla ke mně své krásné oči a střetla se s mým pohledem. Kouřila mi ho, vsouvala ho do úst a ven

a zase dovnitř. Vášnivě. Hluboko. Zkušeně. Chtěl jsem zadržet orgasmus, ale věděl jsem, že jestli bude takhle

pokračovat, tak toho nebudu schopen. Tolik se mi to líbilo a tak moc jsem to potřeboval. Byl jsem v ní ztracen a cítil jsem se tak báječně, že jsem se už nikdy nechtěl najít. Ztracen na věčnosti spolu s ní. Právě teď bych zemřel šťastnou smrtí a rozhodně bych se usmíval.

„Achhhh, kurva, jo. Už budu!“

Brynne vytáhla penis z úst a dlouhým tahem jazyka se přesunula k mým koulím. Chytl jsem si úd pevně do ruky a škubl s ním. Jednou. Dvakrát. Potřetí, a vtom jsem ucítil, jak se blížím k vyvrcholení do Brynniných otevřených úst. Nejerotičtější věc na celém světě. Má dívka mě dostávala až na hranu, s otevřenými ústy

a vypláznutým jazykem, čekající na dávku mého spermatu.

K čertu, tohle si rozhodně zopakujeme.

Z mých úst vyšel rozechvělý řev. Vystříkl jsem. Orgasmus mě celého pohltil.

Když jsem znovu nabyl příčetnosti, klečel jsem na kolenou u Brynne, která mě hladila po vlasech. Tvář jsem měl položenou v jejím klíně. Věděl jsem, že bych se měl během minuty až dvou vrátit znovu na zem. „Ty víš, jak přivítat doma svého muže, kterým měl zkurvený pracovní den,“ zamumlal jsem a zašátral rukou mezi jejími hladkými stehny.

„Chyběl jsi mi,“ promluvila tiše a stále mě hladila po hlavě. Její dotek byl naprosto božský.

„Ty mně víc,“ odvětil jsem. „Nenávidím, když s tebou nemůžu v noci ležet v posteli.“

Trochu se uvolnila. Cítil jsem z ní změnu, vnímal jsem, jak se mi poddala. Zhluboka jsem vdechl její květinovou vůni smísenou s vůní její kůže, která okolo mě vytvořila slastný sexuální opar. Jak jsem jej vdechl, přišel jsem o trochu svého lidství. Probralo se ve mně zvíře, zareagovalo na vůni jejího vzrušení a já začal uvažovat nad perverzními věcmi, které bych jí provedl.

Zvedl jsem hlavu a rukama uchopil její kolena. Prudce jsem je roztáhl od sebe a před očima jsem měl odhalenou kundičku. Líbilo se mi, jak se přede mnou odhalila. Jen přede mnou? Odsunul jsem tu bolestivou myšlenku stranou a soustředil se na poklad, který jsem měl u sebe.

„Ježíši, jsi tak vlhká, má krásko. Měl bych ti věnovat trochu pozornosti, co myslíš?“

„Ano…“ zašeptala, pootevřela ústa a začala ztěžka dýchat.

„Zanedbal jsem tě,“ stáhl jsem ji za boky k okraji pohovky a podržel jsem jí roztažené nohy. „Musíš mi odpustit.“ Olízl jsem jí klín a vzápětí se mi dostalo přenádherné odpovědi. Zavlnila boky a měkce zasténala. Ty zvuky…

Můj penis se znovu probudil, když to krásné sténání zaslechl. Vrhl jsem se na ni a lízal ji v rozkroku. Věnoval jsem pozornost jejímu poštěváčku. Brynne se prohnula v bocích a znovu ze sebe vydolovala další erotické zvuky.

Užíval jsem si to. Jinak bych to popsat nedokázal. Sál jsem, lízal, okusoval a laskal. Dokázal bych ji uspokojovat dlouho, velmi dlouho. Její chuť mě přiváděla k šílenství.

Když jsem cítil, jak se okolo mého jazyka a dvou prstů, které si našly cestu dovnitř jejího lůna, stahuje, připravil jsem se na to, co mělo vzápětí přijít. Její orgasmus.

„Jsi připravena, kotě?“ podařilo se mi zašeptat se rty u jejího klína.

„Aaaaano…“

Z hrdla se jí vydral něžný a tichý výkřik. Vzrušeně dýchala. Tak nádherně, že mě téměř mrzelo, že ty zvuky brzy ustanou. „Udělej se pro mě!“ Soustředil jsem se na její klitoris a laskal jsem ho zuby. „Hned. Teď!“

Byl to rozkaz a Brynne ho, jako kdykoli jindy, uposlechla. Prohnula se nahoru a z hrdla se jí vydral tichý, rozechvělý výkřik. Přitlačila si mé prsty dovnitř a její vnitřní svaly se kolem nich stáhly.

Pozoroval jsem ji očima, ochutnával jazykem, poslouchal ušima a cítil pod prsty orgasmus své překrásné dívky. Jediný smysl, který jsem nepoužil, když se udělala, byla řeč. Neexistovala slova, kterými bych ji dokázal popsat, ani srozumitelně vyslovit současný stav. Má dívka byla jako umělecké dílo a já nebyl schopen slova.

13. kapitola

Ethan mě zvedl z gauče a vzal mě do náruče. Pohlédla jsem do jeho modrých očí a ucítila obrovský příval emocí.

Milovala jsem ho tolik, až jsem se toho bála. Slyšela jsem o tom vyprávět. Četla jsem o tom v knihách. Nyní jsem tomu rozuměla. Tomu strachu, který máte, když odevzdáte své srdce druhé bytosti. Jste pak velmi zranitelní. Pokud jste nikdy nikoho nemilovali, pak vám nemůže ublížit, když ten druhý vaši lásku neoplácí nebo když vás opustí.

Konečně jsem to díky zkušenosti pochopila. Nestálo to za nic.

Myslím, že Ethan vycítil, nad čím přemýšlím. Pozoroval mě vědoucíma očima, které v tu chvíli vypadaly velmi, velmi tmavě modré. Sklonil hlavu, aby mě políbil. Vrátila jsem mu polibek, právě tady, před oknem, zatímco mě držel v náručí. Přitiskla jsem se k němu a nechala se pohltit těmi prokletými myšlenkami.

Nesl mě chodbou do ložnice. Polibek přerušil jen v okamžiku, kdy mě pokládal do postele. A pak si toho všiml.

„Ach, ach, kotě… neplač,“ zašeptal, vzal mou tvář do dlaní a posadil se proti mně.

Nemohla jsem si pomoct. Bylo toho ve mně příliš mnoho, abych to nechala uvnitř. „Já tě prostě hrozně moc miluju, Ethane,“ vzlykla jsem a zavřela oči, abych našla alespoň malý kousek útočiště před svými city.

Přesunul se vedle mě, naaranžoval nás tak, abychom leželi těsně u sebe, naše těla byla spojená od hlavy až k patě. Začal mě líbat. Všude. „Já tě miluju víc,“ zašeptal. Jeho rty mi slíbávaly slzy. Přejel mi po čelisti, pak

ke krku a k hrdlu. Teplý dotek jeho jazyka na mé kůži mi pomohl získat trochu kontroly, abych přestala plakat.

„Vím, co potřebuješ, a vždycky tu budu, abych ti to dal.“ Natáhl ruku a zajel mi prsty do vlasů. Jeho ústa se přesunula k jedné bradavce a přisála se na ni. Tím jednoduchým gestem mě přenesl do jiného světa. Do místa, kde jsem byla šťastná a mohla zapomenout na čas. Do místa, kde jsem se nebála snít, že budu takhle milovaná.

Ethan začal věnovat péči druhé bradavce, kousal ji, bolestivě tiskl a držel mi pevně hlavu za vlasy. Byla jsem prohnutá tak, že jsem se nemohla ani pohnout. Tohle jsem potřebovala. Tak moc.

Když zvedl hlavu od mých prsou, zaprotestovala jsem nad tou ztrátou. Jeho ústa mi poskytovala potěšení.

Ethan se chtěl podívat na svůj majetek. Miloval, když se na naše těla mohl dívat při milování. Žádnou část mého já nenechal neprozkoumanou, ať již dotekem nebo pohledem. Dodávalo mi sebevědomí, když jsem si uvědomila, že se mu líbí, co vidí.

„Líbí se ti, když beru do úst tvé nádherné kozy a způsobím, že ti ztvrdnou bradavky?“ Přitáhl si mě za vlasy.

„Ano! Líbí se mi, když je bereš do úst.“ Začínala jsem cítit zoufalou touhu.

„A když tě do nich koušu?“ Stiskl zuby okolo mé bradavky tak, že mě to zabolelo. Nebyla to nepříjemná bolest, spíš hraničila s vzrůstajícím vzrušením. Zasténala jsem.

„Beru to jako ano,“ zamumlal. „Jsi tak zatraceně nádherná, když sténáš…!“ Kousl mě i do druhé bradavky. Zalapala jsem po dechu a zatoužila jsem po něm ještě víc. Ethan mě přesvědčil o tom, že jsem bezpochyby sexuální bytost. V jeho rukou jsem se stávala nymfomankou.

Pustil mé vlasy a doširoka mi otevřel stehna. Pozoroval mou kundičku. „Ale teď chci tohle,“ řekl tlumeným hlasem, pohladil mě v klíně a prsty začal roztírat mou vlhkost až k druhému otvoru. Dlouho jsme na tom pracovali. Ethan si dal načas, než usoudil, že přišla ta pravá chvíle. Ještě jsem s nikým anální sex nezkoušela, on bude první. Měla jsem radost, že jsem v tomhle ohledu panna a můžu mu dát něco, co nikdo předtím nedostal.

Strčil mi do zadečku dva prsty a zvedl ke mně oči jako vždy. „Chci sem, kotě. Chci do každičké části tvého těla, protože jsi moje a vždycky budeš.“

Ucítila jsem tlak a mé svaly se stáhly do obrany proti jeho invazi. „Já vím,“ vydechla jsem proti jeho rtům, které se otíraly o ty mé. Ta slova mi pomohla, abych začala sebe samu vnímat tak, jak jsem chtěla. Soustředila jsem se na ně a nechala jsem se unést mimo tento svět. Jsi moje a vždycky budeš.

„Uvolni se pro mě. Nech mě proniknout dovnitř a já zařídím, aby se ti to líbilo.“ Začal mě dráždit prsty.

S každičkým pohybem se dostával hlouběji. „Kotě… jsi tak zatraceně těsná. Chtěl bych dnes prolomit tuhle bránu.“

„Udělej to,“ vydechla jsem a otočila hlavu na bok. „Chci tě tam… konečně to udělej…“

Ethan mě uchopil za bradu a otočil mou tvář tak, aby se na mě mohl dívat. Vrazil prsty hlouběji a převzal vládu nad mými ústy. Jazykem zaútočil až do hlubin mých úst. „Miluju tě,“ řekl hrubým hlasem, „tak moc, že většinu času nevím, co s tím mám dělat. Ale vím, co bych chtěl dělat tady.“ Vytáhl prsty, aby je znovu vrazil

do mého panenského otvoru.

Vykřikla jsem pod tím intenzivním dotekem. Jako by se v mém nitru rozhořel oheň.

„Musím znát každičký kousek tvého těla, Brynne. Jsem chamtivý, chci mít všechno, kotě.“ Začal mi pomalu třít palcem klitoris. Prsty však nepřestávaly pronikat do mého zadečku. „Chci dovnitř tvé nádherné, dokonalé prdelky, protože je tvoje, a já musím vědět, jaké to tam je.“

Zachvěla jsem se pod jeho dotekem, neschopna ničeho jiného než jednoduchého ano. Ve chvíli, kdy jsem pronesla svůj souhlas, vytáhl ze mě prsty a otočil mě. Dal si čas na to, aby mě dostal do polohy, ve které mě chtěl mít. Klečela jsem na kolenou s roztaženými stehny. Paže jsem měla natažené dopředu a opírala se o čelo postele. Kolena jsem měla od sebe. A pak… nic. Jen jsem slyšela, jak dýchá, a tušila, že si mě prohlíží. Můj Ethan měl v sobě kus voyera a to mě rajcovalo. Líbilo se mi, že v jeho fantaziích hraju hlavní roli.

Klečela jsem před ním, napjatá, v očekávání. Lehnul si na mě. Přitiskl hruď k mým zádům a ústa k mému uchu.

„Jsi si jistá?“ zeptal se horkým hlasem a olízl mi lalůček.

„Aaaano!“ otřásla jsem se v odpovědi a dlouze jsem vydechla.

Položil mi rty na zátylek a prolíbával si cestu podél páteře. Čím víc se blížil k onomu místu, tím roztouženější jsem byla. Začala jsem se chvět.

„Klid, má krásko, jsem tady,“ přitiskl mi ruku na záda a pohladil mě po tváři. „Takhle jsi úžasná,“ zamumlal,

„naprosto nádherná a dokonalá.“ Cítila jsem, jak se jeho váha přesouvá za mě, a slyšela jsem, jak otevírá přihrádku nočního stolku. Ucítila jsem na kůži vlhké kapky lubrikantu. „Dýchej, ano? Postarám se, aby se ti to líbilo.“

Přikývla jsem a dala mu tak najevo, že jsem ho slyšela. Nedokázala jsem ze sebe totiž vydolovat ani slovo.

Jediné, co jsem mohla, bylo dýchat a očekávat, co se stane, až ho v sobě ucítím.

Špička jeho penisu vklouzla mezi mé půlky a poškádlila mě v okolí klitorisu. Tělem mi projely jiskřičky vášně, díky kterým jsem mu vyšla vstříc. Toužila jsem po hlubším kontaktu.

„Ano, kotě. To je ono.“ Ethanův penis na mě zatlačil. Cítila jsem intenzivní tlak a nedokázala jsem zabránit stažení svalů. „Uvolni se a dýchej.“ Znovu přitlačil a špička jeho penisu se ocitla uvnitř. Můj zadeček se roztahoval, aby přijal jeho velikost. „Ještě, kotě. Už jsem skoro tam. Budu postupovat pomalu, ale nepřestanu, ano?“ Rukama mi držel zadek a přitahoval si ho k sobě stále důrazněji. Oba jsme toužili dokončit to spojení.

Cítila jsem bolest, ale ta mě vzrušovala, nevadila mi. Chtěla jsem ji. Opravdu ano. Toužila jsem se Ethanovi odevzdat celá.

Obrovský tlak rostl a nutil mě k reakci. Blížila jsem se k orgasmu. Zatlačila jsem proti jeho penisu, abych mu naznačila, že je vše v pořádku a že může pokračovat. „Ach… ach, bože,“ zasténala jsem. Když si mě znovu přitáhl, zachvěla jsem se. Cítila jsem tlak a mírnou bolest. Připadalo mi, že celé mé tělo hoří. Pak zprudka přirazil a už nebylo cesty zpět. Zavřela jsem oči a ztuhla rozkoší.

„Sakra, jsi tak zatraceně dokonalá!“ zůstal ve mně bez pohybu a věnoval pozornost oběma půlkám mého zadku. „Kotě… ach… pojď, ano!“ Měl problém se slovy a já tomu rozuměla. Já zase bojovala s tím, abych zůstala v klidu. Cítila jsem, jak se můj zadek znovu stahuje. Nebolelo to, šlo jen o bezděčnou reakci na ten náhlý útok na mou nově objevenou erotogenní zónu. Ethan mě na anální sex dlouho připravoval, takže to opravdu příliš nebolelo. Staral se o mě ve všech ohledech. „Podívej se na sebe. Celá se třeseš.“ Téměř něžně přirazil k mým bokům. „Přestanu, když mi řekneš. Nechtěl bych ti ublížit, kotě,“ promluvil jasně, ale já slyšela

z jeho hlasu napětí. „Jsi tak úžasná, já… já… zatraceně, je to báječné!“ Byl vzrušený stejně jako já a čekal, jestli bude moci pokračovat. S Ethanem jsme sex vnímali velmi podobně. Nevím, proč to s ním bylo tak snadné, ale bylo, a já věděla, že vždycky bude.

„Jsem… jsem v pohodě,“ zakoktala jsem. „Chci, abys pokračoval.“

„Sakra, miluju tě,“ zasténal drsným hlasem.

Pomalu vytáhl penis, díky tomu pohybu jsem ucítila další tisíce vzrušujících impulsů v mém těle, a pak ho

do mě znovu vrazil. Každý příraz byl pomalý a kontrolovaný. Každé spojení hlubší než to předtím. Šokovalo mě, jak se mi to líbilo, jak slast ve mně vzrůstala, zatímco Ethan stále zrychloval tempo. Pevně mě držel rukama

a vrážel do mě ptáka tím posledním a dnes poprvé vyzkoušeným způsobem.

Vášeň ve mně rostla jako uragán, mířila jsem přímou cestou k vyvrcholení, a jak jsem si všimla, Ethan na tom byl podobně. Začal s neslušnými slovíčky a ztěžka dýchal. Rukou mi sjel mezi nohy, našel můj klitoris a začal mi ho třít.

Dotek na tom malém uzlíku nervů mě málem poslal za hranu. „Už budu!“ vzlykla jsem. Sklonila jsem hlavu k polštáři, abych se připravila na nápor jeho spermatu. Cítila jsem, jak ve mně tvrdne a roste do nelidské

velikosti. Ethanův pták v tempu ani na okamžik nepolevil.

„Ach, kurva… už!“ zařval mezi přírazy, které nás od sebe oddalovaly a znovu spojovaly.

Zmítala jsem se pod jeho tělem a omdlévala, naprosto ztracená v jiném světě. Jediné, co jsem dokázala, bylo držet. Vzápětí jsem ucítila, jak ze mě vystoupil a převrátil mě na záda. Tělem mi stále projížděly vlny úžasného orgasmu.

„Oči!“ vykřikl.

Otevřela jsem oči a střetla se s jeho hořícími modrými panenkami. Pohled na Ethana byl úchvatný. Připomínal mi pohanského boha, vlhkého potem a námahou. Klekl si mezi mé nohy, chytl do ruky svůj penis a udělal se mi na prsa a na krk.

V té chvíli byl absolutně nádherný.

O něco později jsem uslyšela, jak se napouští voda do vany. Otevřela jsem oči. Mé tělo bylo ztěžklé ospalostí.

Ethan ležel vedle mě a pozoroval mě. Ve tváři měl velmi vážný výraz. Hladil mě po vlasech.

„Jsi vzhůru,“ tvrdé rysy zněžněly, když se ke mně naklonil, aby mě políbil na rty. „Unavil jsem tě tím orgasmem.“

„Asi si po tom všem potřebuju trochu odpočinout.“ Znovu se zamračil. „Opravdu? To se omlou…“

Umlčela jsem ho tím, že jsem mu položila ruku přes ústa. „Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Kdyby to bylo příliš, řekla bych.“

„Líbilo se ti to?“ zeptal se opatrně. Obava, kterou měl vepsanou ve tváři, svraštila jeho nádherné rysy.

„Ach… ano.“

„Ublížil jsem ti?“ Stále jsem slyšela v jeho hlase strach.

„Jen tím nejhezčím způsobem,“ odpověděla jsem podle pravdy. Vrásky z jeho obličeje zmizely jako mávnutím kouzelného proutku.

„Ach, zatraceně, díkybohu!“ Zvedl oči k nebi, jako by odříkával modlitbu. Pak se otočil ke mně. Přišlo mi to absurdní děkovat nebesům za anální sex s použitím slov zatraceně, když jsem mu dala své požehnání.

„Protože já bych si to chtěl někdy zopakovat.“ Ethan vypadal, že se mu ulevilo, a taky trochu samolibě. Byla jsem ráda, že jsem ho učinila šťastným. Uklidnila jsem se. Znovu jsem si dokázala, jak moc Ethanovi věřím, celým svým srdcem i tělem. Dokonale se o mě staral. Občas jsem si nebyla jistá, jak moc o mě stojí, ale teď jsem to chápala. Poskytoval mi veškerý komfort, sexuální i emoční.

Ethan byl v komunikaci až brutálně upřímný, někdy i tolik, že jsem kvůli tomu rudla až ke kořínkům vlasů. Ale v nitru jsem věděla, že i proto je mi s ním tak dobře. Usmála jsem se. Jen Ethan si dokáže říct o další anální sex tak, aniž by to znělo vulgárně a hrubě.

Jak to k čertu dělá?

Můj perverzní, prostořeký milenec, který je ale zároveň džentlmen a romantik. Podle mého názoru jde o dokonalou kombinaci.

„Dobře,“ souhlasila jsem a naklonila se k němu pro polibek.

Vtiskl mi pusu na rty, něžně, dával mi najevo, jak jsem pro něj důležitá. Ethan tohle dělal často. Vždycky jsem se těšila, až mě po sexu políbí. Nikdy nezapomněl. Těmi polibky jako bychom se spolu znovu milovali prostřednictvím rtů a úst. Přitiskl se ke mně a držel mě pod svým pevným tělem, boky měl mezi mými, jeho rty klouzaly po mém těle, po mých rtech, po mém hrdle i po ňadrech. Nepřestal, dokud nebyl spokojen.

Ethan věděl, jak mě má požádat o to, co chce. Byla jsem si jistá, že jeho přání vycházela ze základních instinktů – prvotních, divokých, které nedokázal ovládnout, ale mohl je jen následovat. Já totiž fungovala stejně. Toužila jsem ho přijmout, podvolit se mu v milování a dát mu vše, po čem prahne. Vzrušovalo mě to. Líbilo se mi, když mi říkal, co by chtěl, zejména během soulože.

Odtáhl své rty od mých a pohlédl mi do očí. „Miluju tě tolik, že mě to občas až děsí. Ne občas, téměř pořád mě to děsí.“ Líně zavrtěl hlavou. „Vadí mi, že jsi tu tak často sama. Není to správné.“ Ztěžka si povzdechl.

„Nenávidím to. Já… stal se ze mě poblouzněný šílenec a nevím, jestli už to není příliš. Zda na tebe moc netlačím.“ Opřel si čelo o mé. „Nechci nic jiného než být s tebou.“ Pohladil mě rukou po ňadrech, na kterých jsem měla stopy po jeho spermatu. Vypadalo to ale, že většinu již Ethan setřel, nejspíš když jsem usnula. Ten nádherný orgasmus mě naprosto vyčerpal.

„No, nestěžuju si,“ chytla jsem jeho obličej do rukou. „Líbí se mi, že po mně šílíš – když tomu tak chceš říkat, a taky je pro mě důležité, že jsem sice byla dnes v noci osamělá, chyběl jsi mi a dělala jsem si o tebe starosti, ale pak ses vrátil domů a vypadal jsi, jako bys měl umřít, kdybys mě tu nenašel, no… a to je něco, co jsem potřebovala vědět. V té chvíli mi hned bylo líp. Když jsem sama se svými myšlenkami, hned mám tendenci začít

se bát věcí, o kterých bych prostě neměla ani uvažovat. Pochyby jsou jako plíživé stíny. Ty jsi první člověk, který je dokáže odsunout stranou jen pouhým dotekem a tím, že mi ukážeš, jak moc po mně toužíš.“

Zíral na mě vykulenýma očima. „Nezdáš se mi?“ zašeptal, přejel mi prsty po tváři a vypadal dokonale šťastný.

„Já si tě chci nechat navždy.“

Tuhle větu už mi Ethan několikrát řekl a já ji měla moc ráda. „Když říkáš takové věci, vždycky se mi rozbuší srdce.“

Položil mi ruku na levé ňadro a nechal ji tam. „Cítím tvé srdce. Je to i moje srdce.“

Přikývla jsem. „Je to i tvoje srdce. A jsem velmi skutečná, věř mi, Ethane. Chci tě napořád a tohle srdce ti prostě patří.“ Dotkla jsem se jeho tváře tak, jak se on dotýkal mé, jen o pár centimetrů vedle. Pohlédla jsem mu do očí a málem jsem se v nich utopila.

Ethan si zhluboka povzdechl, ale mně to připadalo jako úlevný, bezstarostný výdech. „Pojďme se spolu vykoupat, má krásko. Chci si tě umýt a držet v objetí.“ Vzal mě do náruče a odnesl do mramorové nádhery v koupelně a pomohl mi do vany. Uvelebil se za mnou a já se mohla opřít o jeho pevnou hruď. Pažemi mi poléval prsa a ramena horkou vodou.

„Dneska večer jsem volala Bennymu,“ pronesla jsem po chvíli.

Ethan namydlil koupací houbu a začal mi mýt ruce. „Jak se má Clarkson? Prahne po dalších tvých fotografiích?“

„O tom jsme nemluvili.“

„Ale chce je.“ Ethanova odpověď mě nepřekvapila. Nelíbilo se mu, když jsem pózovala jako modelka.

Nerozuměl tomu, jak moc to ve svém životě potřebuju. Proto jsem o focení nemluvila, nechtěla jsem, aby byl naštvaný a protivný. Pokaždé, když na to téma přišla řeč, začal se chovat iracionálně, takže bylo snazší o tom prostě mlčet.

„Myslím si, že Ben něco tuší, a jsem si jistá, že kdybych se potkala s Gaby, uhodla by, že jsem těhotná. Ještě že si povídáme jen po telefonu.“

Ethan mi přejel houbou po krku. „Je čas jim to říct, kotě. Oznámit to světu jako velkou událost. Jsem si tím jistý.“

„O jak velké události to mluvíš?“

„Londýnský tisk? Hosté z řad celebrit? Něco nóbl?“ Celá jsem mu ztuhla v náručí. Napjal okolo mě své paže a zašeptal. „Nepanikař, ano? Naše svatba se stane… událostí, o které se bude mluvit po celém světě.“

„Dozví se to i senátor?“

„Ano,“ řekl a pak se odmlčel. „Myslíme si, že je Fielding mrtvý. Pohřešují ho od konce května.“

„Ach, bože, Ethane, proč jsi mi to neřekl!“ Trhla jsem sebou dopředu, otočila hlavu a vyčítavě se na něj zadívala.

Upevnil své sevření a přitiskl mi rty dozadu na krk. Pokoušel se mě uklidnit. Naštěstí pro něj to zase fungovalo. Ethan mě něžným dotekem dokázal přivést do rovnováhy kdykoli. „Právě mi to potvrdili. Podezření jsem měl už v době, kdy jsme dojeli na Hallborough, ale tam ti nebylo dobře… Nezlob se. Musel jsem o nás říct Neilovi. Ví, že čekáme dítě. A ještě než začneš něco namítat, měla bys vědět, že z nás má radost. Teď víš už všechno co já, Brynne,“ políbil mě na rameno. „Žádná tajemství.“

Můj mozek si začal skládat všechny střípky dohromady. Naskočila mi husí kůže. „Bojíš se, že se ke mně pokusí přiblížit. Ale pokud by se do médií dostaly informace o našem vztahu a plánované svatbě, tak se toho neodváží.“ Slyšela jsem ve svém hlase strach a nenáviděla jsem se za to. Nedokázala jsem si představit, že by senátor Oakley toužil po mé smrti. Co jsem mu kdy udělala špatného kromě toho, že jsem chodila s jeho synem? To Lance Oakley se provinil, ne já! Proč bych měla žít ve strachu o život za něco, co jsem nezpůsobila? Já jsem oběť; ať už jakkoli tuhle větu nenávidím, je pravdivá.

„Nemůžu si vzít na bedra to riziko. Prostě nemůžu.“ Ethan mě políbil na krk a přejel mi houbou po bříšku.

„Vždycky jsem tvrdil, že jsi příliš chytrá. Už tomu tedy rozumíš.“

„Jo, chápu to. Rozumím tomu, že mě pánové u moci možná chtějí zabít, ale to neznamená, že toužím po honosné svatbě.“

Cítila jsem, jak Ethan za mnou ztuhl, a uvědomila jsem si, že se mu má reakce vůbec nelíbila.

„Slíbil jsem, že udělám cokoli, abych tě udržel v bezpečí, Brynne, a to splním. Slibuju ti to. A místo a seznam hostů pro mě nemění nic na tom, proč to dělám,“ poznamenal. „Ale chci, aby skutečnost, že čekáme dítě, byla součástí oznámení. Díky tomu o tobě budou smýšlet jako o klenotu.“ Zatřásl mnou. „Což jsi.“

Jo, můj muž nezněl nadšeně. Vlastně to vypadalo, že je trochu ublížený, a já se kvůli tomu cítila provinile. Proč jsem takhle nevděčná? Je to jedna z věcí, které budu muset probrat se svou terapeutkou. Možná jsem

ráda, že si mě Ethan chce vzít a mít se mnou dítě, ale nenávidím, že vše oznamuje celému světu jen kvůli hrozbě od kdovíkoho.

„Omlouvám se, Ethane, vím, že ti to neusnadňuju. Přála bych si, abych byla jiná.“ Z tolika důvodů bych si to přála. „Ale měl bys vědět, že každá dívka nesní o honosné svatbě s celebritami, která musí proběhnout proto, že tu dívku možná chce někdo zabít.“

„Víš, že to není jediná motivace,“ zavrčel Ethan. Vytáhl špunt a zvedl se z vany. Nabídl mi ruku a pomohl mi ven. Ve tváři měl naštvaný a ublížený výraz. I přesto vypadal nahý a vlhký od vody nádherně.

Jo, další motivací je dítě, které jsme omylem počali.

Přijala jsem jeho ruku a dovolila mu, aby mi pomohl z vany. Vzal do rukou ručník a začal mě utírat od hlavy až k patě. Když se dostal k mému bříšku, sklonil se a něžně mě políbil na místo, kde rostlo naše dítě.

Zalapala jsem po dechu a ucítila, jak mi po tváři bezděčně začínají stékat slzy. Nebyla jsem naprosto schopná je zadržet, ovládnout své emoce. Netuším, jak to zvládnu. Proč jen jsem tak slabá?

Zvedl ke mně oči. „Ale já tě miluju, Brynne, a chci být s tebou. Copak to nestačí?“

Prohrála jsem. Znovu, po milionté jsem prohrála. Slzy, vzlykot a štkaní – všechno v jednom balíčku. Ethan má dnes v noci doma emocionální trosku. Chudák.

Nezdálo se, že by ho můj výbuch emocí rozhodil. Převzal iniciativu, odnesl mě zpět do postele, uložil a lehl si vedle. Přitiskl si mě k sobě. Přejel mi prsty po vlasech a jen mě dlouho držel v náručí, aniž by cokoli požadoval. Na nic se mě neptal, nic nechtěl. Nechal mě být, jen mi poskytl útěchu a nevyžadoval nic na oplátku.

Přemýšlel. Téměř jsem slyšela, jak mu cvakají kolečka v hlavě, když mě utěšoval. Ethan se takhle choval docela často. Hodně přemýšlel, aniž by cokoli řekl.

Bylo to příliš. Vzpomněla jsem si na něco, co mi opakovaně říkala doktorka Roswellová. Kdykoli jsem vyjadřovala svůj strach z budoucnosti, pronesla: „Musíš si tím projít krůček za krůčkem, Brynne.“

Jen klišé, ano, ale velmi pravdivé, jak říkal Ethan. Velmi pravdivé.

Musím si tím projít krok za krokem a Ethan bude stát po mém boku, aby mi pomohl.

„Stačí to, Ethane,“ zašeptala jsem. Jeho prsty mi ztuhly ve vlasech. „Stačí to. Ty mi stačíš.“

Něžně a hebce mě políbil. Jeho jazyk vklouzl do mých úst líně, jako by pro nás na celém světě neexistovala větší útěcha. Cítila jsem, jak jeho dlaň sklouzla na mé bříško a zůstala tam, teplá a ochraňující.

„Budeme v pořádku, kotě. Vím, že ano. Všichni tři.“

Zabořila jsem mu tvář do hrudi a špitla. „Když to říkáš, tak ti věřím.“

„Budeme, vím to.“ Zvedl mou tvář a poklepal si prstem na hlavu. „Mám vidění, stejně tak jako ty máš svou super deduktivní moc, o které jsi mi kdysi řekla.“ Mrkl na mě.

„Opravdu?“ zeptala jsem se trošku sarkasticky jen proto, aby věděl, že už nemyslím na svatbu.

„Jo. Ty, já a naše malá borůvka budeme žít šťastně až do smrti.“ Musela jsem zavrtět hlavou. „Už přece nemáme borůvku.“ Předstíral šok. „Co se stalo s borůvkou? Neříkej, že jsi ji snědla.“

„Ty idiote,“ dloubla jsem ho do žeber. „Z borůvky se stala malina.“

„Kde jsi na to přišla?“ zeptal se a pozvedl obočí.

„Na webových stránkách, kde ti řeknou vše, co potřebuješ vědět o ovoci a zelenině. Měl by ses na ně podívat.“

Rozesmál se. „Miluju, když si se mnou hraješ,“ řekl a vzal mou bradu do rukou. „Zejména, když u toho vidím světlo v tvých očích a když vypadáš takhle šťastně. To je to jediné, co potřebuju. Abys se mnou byla šťastná, abys byla ráda, že jsme spolu.“

„To díky tobě se cítím šťastná, Ethane. Omlouvám se za to, jak jsem se chovala. Stala se ze mě hormonální troska, která kvůli všemu brečí, fňuká, trápí se a ve všem vidí problém, fuj… Nenávidím i zvuk svého hlasu, kterým se ti teď omlouvám.“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Nic takového. Nemusíš se mi omlouvat, kotě. Vše, co potřebuju, je tvůj souhlas s oznámením našeho zasnoubení. Dneska jsem ho napsal. Je připraven spatřit světlo světa.“

Vypadal tak vážně, když mě žádal o souhlas, že jsem si uvědomila, že se mé obavy z manželství, z dítěte, z muže, který mě sleduje, ze všeho, co mě kdy děsilo, dočista rozplynuly. Jediné, co přicházelo v úvahu, byla cesta vpřed.

„Dobře. Jsem připravena.“

„Opravdu?“ Ethan vypadal velmi překvapeně. „Jen tak? Jsi připravena?“

„Jo. Jsem. Vím, že mě miluješ a že se o nás postaráš. Konečně jsem dokázala přiznat sama sobě, s podporou doktorky Roswellové, že tě potřebuju. Že tě miluju a potřebuju.“ Pohladila jsem ho po tváři. „Pojďme do toho.“

Dostalo se mi jednoho z nejpozoruhodnějších a nejvzácnějších úsměvů, které pro mě Ethan kdy měl. Jsem opravdu ráda, že má láska činí tohoto muže tak šťastným. Naplňovalo mě to, cítila jsem ve své hrudi teplo.

„Musíme to říct našim rodičům a příbuzným. Jak to chceš udělat?“ zeptal se něžně.

„Hmm… dobrá poznámka.“ Pohlédla jsem na hodiny u postele a zjistila, že je jedna v noci. „Co kdybychom to udělali teď?“ navrhla jsem.

„Teď?“ Na okamžik vypadal nejistě, ale pak mu to došlo. „Chceš to říct nejdřív svému tátovi.“ V duchu začal počítat. „Teď má pátek, pět hodin odpoledne, myslíš, že ho zastihneš?“

„Určitě. Oblékni se.“

„Cože?“

Vylezla jsem z postele a začala na sebe natahovat legíny a tričko. „Chci mu zavolat přes Skype.“

Usmála jsem se, nadšená svým nápadem. „Pochybuju, že by ocenil informaci, že se stane dědečkem, kdybys seděl nahý před počítačem a vypadal tak, jak vypadáš teď,“ řekla jsem a přeměřila si pohledem jeho nahou, svalnatou hruď. „Tak se obleč, prosím. Můžu ti slíbit, že si s tebou bude chtít promluvit, jakmile mu řeknu, co jsi mi udělal.“

„Princezno, moc ti to sluší. Jsem rád, že tě vidím. Čemu dlužím za tu čest a co k čertu děláš vzhůru v jednu v noci?“

Usmála jsem se na tátu a ucítila jsem motýlky v žaludku, když jsem si pomyslela, jak asi zareaguje na tu novinku. Nějak jsem tušila, že asi bude nadšený. Nikdy mě nesoudil kvůli minulosti a teď s tím začínat nebude.

„Bože, chybíš mi. Dala bych cokoli za to, kdybys tu teď mohl stát u mě, tati.“ Můj pohledný otec měl osušku okolo krku a vlhké vlasy.

„Právě jsem uplaval čtyřicet koleček a cítím se ohromně. Dobrý začátek víkendu. Počasí je akorát na koupání.

Chtěl bych, abys tu byla se mnou a užívala si to tu.“

„To já taky. Už sis vzal své prášky na tlak?“

„Samozřejmě. Na starého podivína jsem v dokonalé kondici.“

„Ach, prosím, ty máš do podivína ještě hodně daleko, tati. Když si představím stařešinu, tak rozhodně nevypadá jako ty. Dokonce jsem dostala zprávu od Jess na Facebooku, kde mi psala, že tě potkala v posilovně a že vypadáš úžasně. Musíš při cvičení dostávat ženské do kolen.“

Rozesmál se a mávl nad mým komentářem rukou. Vždycky jsem přemýšlela, jak to má se ženami. Nikdy

o žádné nemluvil, ani o schůzce, na kterou by šel, takže jsem vlastně neměla žádné informace. Někdy musel být opravdu osamělý. Lidé by neměli žít sami. Přála bych si, aby si našel někoho, s kým by byl šťastný.

„Jess je hodná holka. Většinu času si povídáme o tobě, Brynne. Ale neodpověděla jsi mi na otázku. Co děláš takhle pozdě vzhůru?“

„No, Ethan a já ti chceme říct něco důležitého a já už nechtěla čekat ani chvilku, než ti to vyklopím.“

„Dobře… usmíváš se, takže to asi bude šťastná novinka.“ Zvedl bradu a podíval se trochu samolibě. Mé sebevědomí trochu kleslo, ale jen do chvíle, než se za mnou objevil Ethan a posadil se. Položil ruce na má ramena a naklonil se tak, aby ho otec mohl vidět na monitoru. „Ahoj, Ethane, takže se chystáš udělat z mé dcery počestnou ženu? To má být to velké oznámení?“

„Ach… no, hm… vlastně jsme ti toho chtěli říct víc, Tome.“

„Tak do toho, umírám zvědavostí,“ řekl táta, očividně nadšený tím, že na monitoru vidí nejistý výraz na Ethanově jinak pohledné tváři. Bože, doufám, že bude rád, až to uslyší.

Pustila jsem se do toho. Skočila jsem velkého placáka do metaforického rybníku, který představoval můj život.

„Tati, budeš dědeček.“

Cítila jsem, jak mi Ethan stiskl ramena o něco silněji, a pozorovala jsem, jak se úsměv v otcově tváři změnil do výrazu naprostého šoku.

14. kapitola

Zajel jsem k domu z červených cihel, kde jsem vyrůstal. Dům se nacházel v Hampsteadu. Zaparkoval jsem na ulici.

„Tohle je dům mého otce.“

„Je nádherný, Ethane. Elegantní anglický dům. Právě tak jsem si ho představovala. I zahrada je kouzelná.“

„Táta si tu rád špiní ruce.“

„Vždycky jsem obdivovala lidi, co mají svou zahrádku. Já bych ji taky jednou chtěla, ale moc toho nevím

o rostlinách. Musela bych se toho hodně naučit,“ řekla smutně uvnitř auta. „Jak se cítíš, když sem chodíš? Pořád ti to tu připadá jako domov?“ Zněla trošku smutně.

„Jo, připadá. Žil jsem tady, dokud jsem si nepořídil vlastní byt. A vím, že můj otec tě rád všechno naučí.

Zahrada mé mámy je vzadu za domem. Opravdu budu rád, když ti ji budu moct ukázat.“ Pohlédl jsem

na Brynne, která – jako obvykle – vypadala nádherně. Měla na sobě šaty s květinovým potiskem a fialové boty. Bože, miluju ji, když nosí tyhle svoje botky. Oblečení může jít pryč, ale botky musí zůstat… kdykoli. „Jsi nervózní?“

Přikývla. „Jsem… hodně.“

„Není třeba, kotě. Všichni tě milují a myslí si, že jsi to nejlepší, co mě kdy v životě potkalo.“ Políbil jsem ji pomalu na ústa. Ochutnal jsem, jak je sladká, ještě předtím, než jsme vyrazili na veřejnost, a věděl jsem, že několik hodin budu muset vydržet se jí nedotýkat. Bude to dost na hovno. „Což samozřejmě jsi,“ dodal jsem.

„Ale, no tak. Vzpomeň si, jak tě můj táta vyslýchal… a jak ti docházela řeč,“ zachichotala se. „Pohled v jeho tváři byl k nezapomenutí, že jo?“

„Hm, asi jo. Vlastně si jeho tvář moc nepamatuju. Jediné, nad čím jsem byl schopen přemýšlet, bylo, jak jsem rád, že je mezi námi tak velká vzdálenost. Protože kdyby nebyla, jistě by mi ufiknul ptáka.“

„Chudáčku.“ Rozesmála se a položila si ruku na břicho.

„Je ti dobře? Jak se má dnes večer naše malina?“

Brynne mě pohladila po tváři. „Malá malina se mnou spolupracuje, ale nikdy nevím, jak horké chvilky mi připraví. Z nějakého důvodu je noc jako moje nemesis. Jen zpomalit.“

„Dneska ti to moc sluší. Taťka bude nadšený.“ Zvedl jsem jí ruku a políbil ji na dlaň. Pak jsem ji vrátil zpět na bříško.

„Budu kvůli tobě zase brečet?“ zakryla mou ruku svou.

„Ne. Dneska v noci nebudou žádné slzy. Dnešek je šťastný den. Vzpomeň si na to, jak nadšený byl tvůj táta, když jsme mu to řekli. No, alespoň poté, co si uvědomil, že je moc daleko na to, aby mě vykastroval.“ Zamrkal jsem.

„Miluju tě, Blackstone. Dokážeš mě rozesmát a to už něco znamená. Pojďme na to.“

„Ano, šéfe.“ Prošel jsem okolo a pomohl své dívce z auta a po schodech ke dveřím. Zazvonil jsem na zvonek a čekal. Okolo nohy se mi protáhlo hebké, teplé tělíčko. Kocour od minula vyrostl.

„Mourku, kámo. Kde jsi sakra byl?“ Zvedl jsem ho a představil Brynne. „Tohle je Mourek, samozvaný majitel mého otce. Tak trochu si ho adoptoval.“

„Jé… to je ale nádherné kotě. A jaké má zelené oči.“

Brynne se natáhla, aby si ho pohladila. Mourek sklonil hlavu a položil si jí k Brynne do dlaně. „Je vážně přátelský, že jo?“

„Jo, to je…“

Přerušily nás otevírající se dveře. Na verandě mého otce se objevila Brynnina tetička Marie s příjemným úsměvem ve tváři.

„Překvapení,“ řekla Marie. „Vsadím se, že jste mě tu vy dva nečekali, že ne?“

Rozpačitě jsem se rozesmál. Ve skutečnosti jsem se cítil trochu zaskočen, ale velmi dobře jsem svou nejistotu zamaskoval. „Marie, jestli tohle není to nejpříjemnější překvapení, tak nevím, co by jím mohlo být. Pomáháš tátovi s večeří?“

„Ano,“ odpověděla. „Prosím, pojďte dál, vy dva.“ Přivítala nás polibkem a objetím. S Brynne jsme si rychle vyměnili pohledy. Vsadím se, že Brynne byla překvapená stejně jako já, že tu Marii vidí.

Jakmile jsem spatřil tátu, došlo mi, že se něco děje. Utřel si ruce do utěrky a pozdravil nás. Vřelé objetí

a polibek pro mou holku a pro mě stěží chladné přikývnutí. Mourek mi vyskočil z náručí a zmizel někam pryč.

„Když jsi zavolal, že přijdete, už jsme měli s Marií domluvenou večeři,“ řekl otec.

Vážně? Další bleskový pohled z očí do očí s Brynne a boj, abychom to zamaskovali, byl na první pohled zřejmý. Takže táta a Marie jsou…? Pěkné. Pořád si myslím, že Marie je na svůj věk velmi atraktivní. Možná je na mě táta naštvaný, protože jsem jim přerušil romantický večer. No, seru na to. „Proč jsi něco neřekl?“ zeptal jsem se. „Nemuseli jsme sem dnes chodit.“

Můj otec zavrtěl hlavou a pokračoval s kyselým výrazem. Kdybych ho neznal, řekl bych, že mě úplně přehlíží.

Jen mě, ne Brynne. Věnoval jí vřelý úsměv a řekl: „Ach, myslím, že bys to neměl odkládat, synu.“

Co to má, k čertu, znamenat? Že by už něco věděl? Jestli mu sestra nebo Fred něco vyslepičili, tak tu budou lítat vybraná slova. Přimhouřil jsem oči. On mi na oplátku nastavil kamennou tvář.

Marie přerušila napětí. Kurva, díkybohu. „Brynne, drahá, pojď mi pomoct s dezertem. Dělám malinové košíčky, určitě budou výborné.“

Pocítil jsem nutkavou touhu usmát se, když zmínila maliny. Očima jsem zalétl k Brynne. S rozesmátým pohledem na mě mrkla a následovala Marii do kuchyně.

„Co je to s tebou, tati? Překazili jsme vám večer, nebo něco takového? Mohl jsi mi říct, že se ti dnešek nehodí.“

Táta si podložil bradu a zvedl obočí a dal mi najevo, kdo povede tuhle malou konverzační výměnu.

Neuvěřitelné, jak velkou moc má rodič. Vrátil jsem se zpět do svých mladých let, kdy jsem byl na koberečku za nějakou lumpárnu, co jsem provedl.

„Vlastně jsi mi narušil večer, ale na tom nezáleží. Vždycky rád vidím svého syna. Ne, ještě pořád nevěřím, že jsem musel čekat, až mi zavoláš, Ethane.“ Probodl mě pohledem.

„Můžeme přestat mluvit v hádankách? Očividně tě něco naštvalo.“

„Jo, to ano, něco mě naštvalo,“ řekl stroze.

„Co tím chceš říct?“ Zlomil se mi hlas. Kurva! Teď jsem v průšvihu. Ví to táta? A jak se to dozvěděl?

„Myslím, že to víš, synu. Vlastně vím, že to víš.“

„Vážně?“ Jo, hlas mi pořád skřípal jako opernímu zpěvákovi na jevišti. „Jak je to možné?“

Výraz otcovy tváře trochu zněžněl. „Zdá se, že je možná spousta věcí. Představ si mé překvapení, když jsem zavolal Hannah a do telefonu se mi ozvala má vnučka a radostně mi pověděla, že strýček Ethan a tetička Brynne čekají miminko.“

Ach jo! Okamžitě jsem si prohrábl vousy. „Takže ti to řekla ta malá příšera?“

„Přesně tak.“ Otec měl pořád ve tváři přísný výraz. „Zara mi o tom řekla.“

Otočil jsem dlaně vzhůru na znamení kapitulace. „Co chceš, abych pověděl, tati? Stalo se to náhodou.

Neplánovali jsme to a můžu ti odpřísáhnout, že jsme byli stejně překvapení jako všichni ostatní!“

Založil si ruce na prsou a předstíral, že ho vůbec nemrzí, že mě nachytal na švestkách. „Kdy bude svatba?“

Sklopil jsem zrak na podlahu a najednou jsem se zastyděl. Na tuhle otázku jsem mu totiž nedokázal odpovědět. „Pracuju na tom,“ zamumlal jsem.

„Prosím, řekni mi, že si ji vezmeš. Teď hned mi to řekni.“ Otcův hlas nabyl na intenzitě. „Nemůžeš čekat, než se to miminko narodí, jako to dělají nějaké celebrity.“

„Mohl bys prosím mluvit tišeji?“ požádal jsem ho. „Brynne je… tak trochu se bojí závazků. Děsí ji to… kvůli její minulosti.“

Otec po mně hodil pohledem, z něhož mi ihned došlo, co si o mém vysvětlení myslí. „Na to je trochu pozdě, synu,“ odfrkl si. „Už jste spolu tak svázáni, jak jen to je možné. Dovolit, aby se dítě narodilo dřív, než se podle zákona vezmete, by ji mělo děsit víc. Jsem si tím jistý. Měl by sis ji vzít, už kvůli tobě i kvůli Brynne.“ Zavrtěl hlavou. „Zapomeň na minulost, musíš myslet na budoucnost.“ Díval se na mě jako pes na flák masa. „Už jsi ji vůbec požádal o ruku? Nevidím, že by měla na prstě prstýnek.“

„Řekl jsem, že na tom pracuju,“ vyštěkl jsem. A, kurva, opravdu na tom pracuju, tati!

„Čas se nezastaví, Ethane.“

„Vážně, tati? Díky za radu.“ Kdybych byl mladší, tak bych za ten sarkasmus schytal pěkný pohlavek. Teď jsem jen přimhouřil oči a čekal další výbuch. Pak mě něco napadlo a musel jsem se zeptat. „Marie to ví taky?“ zeptal jsem se povýšeně.

„Neví.“ Otec mi věnoval další nepřátelský pohled spojený s protočením panenek a vydal se za Brynne a Marií do kuchyně.

Naštvaně jsem zíral na jeho vzdalující se záda, rozhodnutý, že bude lepší, když si od téhle chvíle budu udržovat větší odstup. Nemá žádný smysl rozpoutat rodinnou hádku a všechny naštvat. Je lepší, když budu trpět. Takže jsem se usadil na pohovku a zatoužil po cigaretě. Nebo po celém balíčku.

Vtipné, jak zcela odlišně rodiče na naši novinku zareagovali. Tom Bennett z nás měl radost, poté co zpracoval

prvotní šok. Vůbec se nedožadoval data svatby, ale chtěl vědět, jestli jsme šťastní a jestli miluju jeho dceru a jestli se o ni a o to maličké postarám. Dokonce navrhl, že by na konci podzimu přiletěl na návštěvu, což Brynne nadchlo.

Ani Brynnina matka se na datum svatby nezeptala. S paní Exleyovou to je jiný příběh. Ale ona mě nemá ráda a jsem si jistý, že se jí ani příliš nezamlouval fakt, že se stane babičkou. To má, do prdele, smůlu. Na druhém konci telefonu bylo dlouho ticho, když jsme jí tu novinku zavolali. Brynne nechtěla mluvit s matkou přes Skype, jako to udělala v případě otce, a já už chápal proč. Brynnině matce se na tváři nejspíš objevil vážně pekelný výraz, když uslyšela naši novinku, a to má holka rozhodně vidět nepotřebovala. Bylo dost náročné ji uklidnit

i po obyčejném telefonátu. Jo, hranice už byla vyznačena a mé možnosti dány. Brynnina matka je prostě kráva, která dokáže lidi jen soudit. A která se stará o své postavení ve společnosti víc než o svou dceru. Doufal jsem, že vzájemný kontakt bude omezen na minimum.

Takže, jo, to, že se ke mně choval otec nepřátelsky kvůli tomu, že ještě nemáme datum svatby, mě překvapilo. Zejména v okamžiku, kdy by dvě unce trpělivosti udělaly tlustou čáru za jeho obavami.

V tom okamžiku mi Mourek skočil do klína a udělal si tam pohodlí. Hleděl na mě jasně zelenýma očima. Začal jsem ho hladit po elegantní stříbrné srsti a přemýšlel, jak se hezký večer změnil v den blbec.

„Mám plán,“ řekl jsem kocourovi. „Mám. Už nikomu nikdy nic neřeknu.“ Mourek zamrkal zelenýma očima, jako by mě zcela chápal. A pak začal příst.

Ethan mi odtáhl židli od stolu a pomohl mi vstát. „Chtěl bych ukázat Brynne zahradu,“ oznámil.

„A neměli bychom pomáhat s uklízením po večeři?“ zeptala jsem se.

„Ne, prosím, má drahá, nech Ethana, aby ti ukázal nádhernou zahradu jeho matky. Chci, abys ji viděla.“ Jonathan to pronesl tak, že jsem si mu nedovolila odporovat. Ani jsem nad tím nepřemýšlela.

Podívala jsem se na Ethana a vzala ho za ruku.

„No, tak dobře, když vám to nevadí. Losos s omáčkou béarnaise byl skutečně výtečný. Jsem ohromena vašimi kulinářskými dovednostmi, Jonathane.“ Mrkla jsem na Marii. „Vím, že má teta je v kuchyni doslova čarodějka, ale u vás mě to překvapilo.“

Jonathan pokrčil rameny. „Musel jsem se to naučit.“ Okamžitě jsem vnímala, že je špatné připomínat všem ztrátu Ethanovy matky. Malý chlapec ztratil matku, ale Jonathan ztratil svou ženu a spřízněnou duši. Bylo to smutné, ale Jonathan se připravoval dlouhou dobu na to, jak se vypořádat se zvláštními okamžiky, jako je tenhle, a mou poznámku přešel, jako by se nic nestalo. „Marie a já jsme si to dnes hezky rozdělili. Já připravil maso a rýži a ona salát a dezert.“ Jonathan blýskl očima na mou usmívající se tetu a mrkl na ni. Přemýšlela jsem, jestli spolu… chodí. Připadalo mi zvláštní přemýšlet nad nimi, jestli spolu mají romantický vztah, ale pokud je to pravda, tak z toho mám radost. Možná jsou jen přátelé, ale rozhodně by jim to spolu slušelo. Přemýšlela jsem, jak se Ethan cítí, když vidí otce s jinou ženou.

Ethan mi přitiskl ruku na záda a vedl mě ven. Mourek se nám pletl pod nohama, ale pak vyskočil na cihlovou zeď ohraničující obrovskou zahradu s lavičkou obklopenou tmavě fialovými stračkami a světle modrou levandulí.

„To je tak krásné, stejně jako anglické zahrady na pohledech.“ Obrátila jsem se na Ethana, který vypadal opravdu zaujatě na obyčejnou prohlídku zahrady. Měl pevně sevřenou čelist a odhodlaný výraz ve tváři. „Je pro tebe obtížné, když vidíš svého otce s Marií?“ zeptala jsem se opatrně.

Zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Marie je sexy,“ ušklíbl se. „Řekl bych mu: jen do toho tati.“

„Tak to je úleva. Trochu jsem se od té chvíle bála. Zdál ses mi… během večeře trochu napjatý.“

Stáhl si mě na zahradní lavičku a objal mě pažemi, hlavu si mi zabořil do krku. „Připadám ti napjatý teď?“ zamumlal mi do vlasů.

„Už ne tolik,“ odpověděla jsem a prstem jsem ho masírovala za krkem. „Ale svaly máš pořád velmi tuhé. Kdy jim to řekneme? Myslela jsem, že už to bude za námi.“

„Oznámíme jim to, až se vrátíme dovnitř. Chtěl jsem s tebou být nejdřív na chvilku o samotě.“

„A já s tebou.“ Usmála jsem se do jeho pohledné tváře, zatímco mě zkoumavě pozoroval. Osvětlení zahrady se mu odráželo v modrých očích jako malé jiskřičky. Naklonil se, aby mě políbil, a jeho dokonalá technika mě znovu ohromila. Ucítila jsem napětí v žaludku, když jsem se na něj podívala, pořád mě dostával do kolen jako tehdy, kdy jsme se na sebe poprvé podívali v galerii paní Andersenové na začátku května.

Ethan mě líbal na otcově zahradě mnohem delší dobu, než jsem si původně myslela, ale tohle já bych mohla dělat celé noci. Jeho rty a jazyk byly od začátku jako magické a pořád jsem je takové vnímala. Díky jeho polibkům jsem se cítila žádoucí. S žádným jiným mužem jsem si takhle milovaná nepřipadala. Nakonec se odtáhl a vzal můj obličej do dlaní. Palcem mi přejel po rtu, aby mi tak poslal vzkaz. Bylo to gesto, které

znamenalo, že jsem jen jeho. Tělem se mi rozlila vlna slasti. I nepatrný Ethanův dotek tohle způsobil a já už ten pocit znala. Prostě jsem ho kvůli tomu milovala ještě víc, pokud to vůbec bylo možné.

„Když jsme byli na Hallborough, něco jsem ti koupil. Objevil jsem to v antikvariátu, když jsem šel do vsi,

a věděl jsem, že se ti to bude líbit. Čekal jsem na tu správnou chvíli, abych ti to předal.“ Vytáhl z kapsy u bundy malý obdélníkový balíček a položil mi ho do klína.

„Ach… dostala jsem dárek?“ Vzala jsem balíček do rukou a rozbalila světle modrý papír. Byla to kniha. Velmi stará a velmi vzácná kniha. Když mi došlo, co mi Ethan dal, rozbušilo se mi srdce. „Lamia, Isabella, V předvečer svaté Anežky a další básně od Johna Keatse?“ vykoktala jsem, naprosto šokovaná.

„Líbí se ti?“ Výraz Ethanovy tváře byl váhavý a já si uvědomila, že možná přemýšlí, jestli mám z daru vůbec radost. Raná sbírka od Keatse musela stát majlant a tahle kniha k raným patřila. Svázaná v zelené kůži a pořád patrný zašedlý nápis vyrytý zlatými písmeny na přebalu, naprosto skvostný kousek.

„Ach můj bože! Ano, to si piš, zlato. Je to nádherný, skvělý dárek. Budu ho navěky opatrovat.“ Opatrně jsem otevřela přebal a podržela ho pod jednou ze zahradních lamp, abych viděla na text. „Je tu věnování. Pro mou Marianne. Navždy tvůj Darius. Červen 1837.“ Sáhla jsem si rukou na zátylek a podívala se na Ethana. „Byl to milenecký dar. Darius miloval Marianne a věnoval jí tuto knihu.“

„Tak jako já miluju tebe,“ řekl něžně.

„Ach, Ethane. Jestli budeš dělat takové věci, tak nikdy nepřestanu plakat.“

„No, vlastně mi tvé slzy nevadí. Nikdy mi nevadily. A zejména když vím, že nejde o slzy smutku. Štěstím můžeš brečet kdykoli, kotě.“ Naklonil se ke mně a opřel se svým čelem o mé. „Zbožňuju chuť tvých slz,“ řekl, než se odtáhl.

Dotkla jsem se jeho tváře a zašeptala. „Taky tě miluju. A dáváš mi až příliš drahé dárky.“

„To není pravda, kotě. Dal bych ti celý svět, kdybych mohl. Nikdy mě o nic nežádáš. Jsi tak velkorysá

a zahanbuješ mě svou kuráží. Většinu času z tebe žasnu. Tak to je.“ Přikývl, aby dodal svým slovům důraz.

„Nelžu.“

„Teď je řada na mně, abych se zeptala, jestli jsi skutečný.“

Ethan přikývl a prohlížel si mě od hlavy k patě. „Myslím, že jsem se stal skutečným, když jsem tě poznal.“ Srdce mi spadlo až na zem, když Ethan vstal z lavičky a poklekl přede mne. Vzal mé ruce do svých.

„Vím, že jsem občas trochu jako slon v porcelánu a také, že jsem se ti do života dostal téměř násilím, ale miluju tě celým svým srdcem. Nikdy o tom nepochybuj. Jsi má holka. Chci tě a potřebuju, abys se mnou byla navěky. Bez ohledu na to, co přinese budoucnost, chci ji sdílet s tebou. Dítě, které je na cestě, je jen důkazem toho, že jdeme správnou cestou. Patříme k sobě, má krásko. Tak dokonale k sobě patříme.“

Nedokázala jsem promluvit, ale souhlasila jsem s ním. Tak dokonale k sobě patříme.

Jediné, co jsem dokázala, bylo hledět do jeho nádherných očí a zamilovávat se do Ethana Blackstonea stále víc a víc. Můj úžasný muž.

Cesty, pro které se v životě rozhodneme, nikdy nejsou jasné. Nikdo nedokáže předpovědět, co nám přinese budoucnost. Ale v tu noc, kdy jsem Ethana poprvé spatřila, jsem věděla, že je v něčem zvláštní. Když jsem poprvé vešla do jeho bytu, abych s ním strávila noc, věděla jsem to. Věděla jsem, že to rozhodnutí změní život. Alespoň mně určitě. Ethan je takovým partnerem, o jakém jsem vždy snila. A možná i dokonce lepším, než jsem si kdy dovedla představit. Načasování je vždycky nečekané. Vypořádáte se s tím, co vám život přichystá,

ve chvíli, kdy to přijde.

Ethan byl prostě… pro mě ten pravý. Stiskla jsem mu ruce. Byla to jediná odpověď, kterou jsem mu dokázala dát, vzhledem k tomu, jak rychle mi tlouklo srdce. Kdyby mě Ethan nedržel na zemi, jistě bych se vznesla

k nebi.

„Brynne Elizabeth Bennettová, uděláš mě nejšťastnějším mužem, jenž kdy žil, a vezmeš si mě? Staneš se mou ženou a matkou našich dětí?“ Naklonil hlavu a zašeptal: „Učiníš mě skutečným. Protože to dokážeš jen ty. Jen ty…“

„Ano,“ přikývla jsem rychle.

Nevím, jak se mi vůbec podařilo vykoktat tu odpověď, byť jen tím jedním slovem. Slyšela jsem se, že něco říkám nahlas, ale ve skutečnosti jediné, co jsem dokázala, bylo hledět na něj. Dívala jsem se, jak přede mnou klečí, a cítila lásku, kterou ke mně vysílá. Bylo toho tolik, co jsem mu chtěla říct, ale neudělala jsem to. Chtěla jsem si tuhle chvíli udržet v paměti, abych si mohla kdykoli vybavit, jak mě Ethan požádal, abych ho učinila skutečným.

Chápala jsem, co to znamená, když mi to řekl. Chápala jsem to, protože jsem to cítila podobně. Vytáhl mě z temnoty na denní světlo. Ethan mě vrátil zpět do života.

Na prst mi vklouzlo něco studeného a těžkého. Když jsem sklopila zrak, abych se na to podívala, spatřila jsem ten nejkrásnější prsten, jak se mi leskne na prsteníčku levé ruky. Starožitný, zdobený a obrovský – šestihranný tmavě fialový ametyst zasazený do platiny s diamanty. Leskl se jako poklad. Podržela jsem ho u světla ze zahradní lampy, abych si ho mohla lépe prohlédnout. Byl překrásný, nádherný a na můj vkus příliš extravagantní, ale líbil se mi, protože mi ho vybral Ethan. Zachvěla se mi ruka a po tváři mi začaly téct slzy.

Nedokázala jsem je zastavit. Bylo dobře, že mi Ethan řekl, že mu mé slzy nevadí, protože v další chvíli mi z očí začaly téct doslova potoky.

A rozhodně šlo o slzy štěstí.

„Já… já si tě chci vzít. A-ano. Tolik tě miluju, Ethane.“ Vzlykala jsem. Byla jsem jím tak šokovaná, že jsem sotva dokázala vstřebat, co mi řekl. A jsem si jistá, že nadměrné množství hormonů v mém těle tomu ani trochu nepomáhalo.

Ethan zvedl mou ruku a políbil ji, ten známý pichlavý dotek jeho bradky spojený s teplými rty mě okamžitě uklidnil. Nebyla jsem schopna slova. Díky němu jsem se cítila milovaná. A vždycky to tak bude. Teď už k němu patřím. Přivítala jsem to s otevřenou náručí. Nějaký čas mi to sice trvalo, ale přišla jsem na to. Přijala jsem Ethanovu lásku a nabídla mu samu sebe na oplátku. Konečně.

Nikdy v životě jsem netušila, že někdy můžu být až takhle šťastná.

Vousy mě poškádlily na kůži. Po bradavce mi přejel horký jazyk. Kroužil okolo toho pevného, tvrdého místa. Prohnula jsem se v zádech vstříc jeho ústům a zasténala v návalu nesmírné slasti. Zdálo se, že ho to jen pobídlo. Jeho penis byl vzhůru a já pochopila, co by mi rád ještě před snídaní provedl. Nejhezčí způsob, jak začít den.

Se zamrkáním jsem otevřela oči a pohlédla do těch jeho. Vzal mé probuzení jako signál k tomu, že má zelenou. Milovala jsem probouzet se takhle s Ethanem po boku. Váha jeho těla mě tiskla dolů, jeho boky vnořené mezi mými stehny, jeho ruce, které mě tlačily k posteli. Jeho oči plály a jeho penis mě naplňoval se zcela jasným odhodláním. Dala jsem najevo své potěšení a prohnula se k němu tolik, jak jen to bylo možné. Ethan si vzal má ústa a našel tak další část mého těla, kterou mohl dobýt.

Ráda jsem se jím nechala dobývat. Bylo to tak nádherné.

Pomalu se pohnul a začal přirážet. Hluboko. Pokaždé se dostal o něco hlouběji. Natočil boky. Stiskla jsem své vnitřní svaly okolo jeho penisu a věděla, že mu to pomůže, a já navíc dříve dosáhnu orgasmu. Poslední dobou jsem byla neuvěřitelně nadržená.

„Ještě ne, kotě. Tentokrát budeš muset počkat,“ zachraptěl nade mnou. „Udělám se ve stejnou chvíli jako ty.

Řeknu ti, kdy přijde ten správný čas.“

Prudce nás přetočil a posadil si mě nahoru, ale nebyl spokojen s pozicí, ve které bych si ho osedlala. Ethan se zvedl do sedu a pevně chytil mé boky, aby do mě mohl lépe vrážet svůj penis. Při každém přírazu jsem ho cítila velmi hluboko, naše tváře se nacházely jen pár centimetrů od sebe, stejně jako naše propojená těla. Mohl

v mých očích spatřit napsáno téměř vše: jak moc ho miluju, jak moc ho potřebuju, jak moc po něm toužím.

„Aaaach, bože…“ zachvěla jsem se a zoufale jsem se snažila ovládnout vášeň, ale věděla jsem, že je to nemožné. Ethan byl, co se sexu týče, naprostý mistr. A také dokonale zvládal vůdčí roli. Jeho dominantní povaha se projevila v plné síle. On rozhodoval, kdy dosáhnu orgasmu. Občas mě nutil vyvrcholení oddalovat, jako třeba dnes. Neměla jsem nejmenší pochyby, kam tím míří. Čekání jen stupňovalo slast, která měla nastat.

„Jsi jako samo nebe, když tě mám na svém ptáku,“ řekl. Jeho rty si znovu našly ty mé a umlčely na chvíli veškerá slova. „Jsi pro mě tak vlhká… a tak těsná. Máš tak těsnou kundu. Miluju tvou kundu, kotě.“ Čekala jsem, až přijde tahle část, která se stala naším rituálem – chvíle, kdy začal mluvit sprostě. Nic mě nedokázalo tak rozpálit jako slova, která vycházela z jeho úst. A jeho penis. Ethan dokázal říct slovo „kunda“ tak, že vůbec neznělo vulgárně. To slovo stejně mezi Brity nemělo stejný význam. Tady to nebylo odsuzující pojmenování jako u nás doma. Z Ethanových erotických řečí jsem šílela vášní.

Přijala jsem ho dovnitř a dovolila mu, aby si mě vzal. Naše ústa, propojená jazyky, jen dodávala na intenzitě jeho přírazů. Vrážel do mě svého ptáka a já mu vycházela vstříc, zvedal mě a pouštěl, znovu a znovu na svém mohutnějícím orgánu. Cítila jsem, jak ve mně tvrdne, a modlila jsem se, aby mě dovedl až na konec.

„Prosím…“ žadonila jsem šeptem do jeho úst.

„Moje kráska se chce udělat?“

„Ano, tak strašně moc!“

Ucítila jsem, jak jeho ruce pustily můj zadek, kde mě držel, aby mi pomáhal určovat tempo a směr pohybu, a přesunuly se k mým bradavkám a stiskly je. „Řekneš mé jméno, až budeš.“

Vtom mým tělem projela ostrá bolest, která mě vynesla na vrchol rozkoše. Dovolila jsem si přijmout orgasmus. „Ethane, Ethane, Ethane…“ křičela jsem a zhroutila jsem se na jeho tělo, neschopna udržet se vkleče. Všechno se pro mě stalo naprosto nemožné, už jsem nevládla svému tělu. V té chvíli vyvrcholil i on. Slyšela jsem drsné hrdelní zvuky a cítila jsem, jak mi do kundičky vytryskl proud horkého semene, který mi připomněl, že právě takhle jsme počali naše dítě. Právě takhle. Naše těla spojená ďábelskou souloží, dokud jsme se nedostali až k nirváně a dokud už na ničem jiném nezáleželo.

Zvedl mě, jeho boky se několikrát pohnuly v poslední vlně slasti. Vrněla jsem mu na hrudi a toužila jsem se už nikdy nepohnout. Nikdy.

„Takže dobré ráno, paní Blackstoneová,“ řekl s tichým smíchem.

„Mmm, to skutečně ano.“ Pohnula jsem se nad jeho boky a napjala se okolo jeho penisu, který byl v mém těle ještě napůl tvrdý. „Ještě nejsem paní Blackstoneová.“

Zalapal po dechu. „Klid, má krásko, nesmíš mě zabít, než z tebe udělám počestnou ženu.“

Rozesmála jsem se. „Myslím, že jsem ve větším nebezpečí než ty. Bože, děláš mi úžasné věci.“ Přitiskla jsem se k jeho rtům a k nosu. Líbilo se mi, když jsme byli spolu, a já věděla, že Ethan bude jen můj na malou chvilku a pak bude muset odejít do práce.

Byl tak napjatý kvůli olympijským hrám a pracoval tak tvrdě, že jsem byla odhodlána mu pomoci, jak jen to bude v mých silách. Dopřát mu sex, během kterého bude moci vypnout mozek, byl jeden ze způsobů. A navíc jsem z toho těžila i já.

„Miluju, když ty úžasné věci děláš se mnou. Miluju tě.“ Políbil mě, něžně a pomalu. „A protože budeš brzy paní Blackstoneová, měla by sis zvyknout na to, že ti tak říkám.“

„Fajn, myslím, že to zvládnu,“ rozevřela jsem levou ruku a pozorovala znovu prstýnek. V tlumeném ranním světle vypadal tmavě fialový kámen jako černý. „Taky tě miluju.“ Pořád jsem byla trochu v šoku, když jsem se zadívala na tu věc na levé ruce. Jsem zasnoubená s Ethanem a skutečně si ho vezmu. A budu s ním mít dítě. Kdy se mi povedlo vyhrabat se z toho dna? Pořád jsem si musela opakovat, že to není sen.

„Opravdu se ti ten prstýnek líbí?“ zeptal se něžně. „Vím, že máš ráda starožitné předměty, a tenhle kousek byl tak neobvyklý, že jsem doufal, že ho upřednostníš oproti něčemu modernímu.“ Držel mi obličej ve svých rukách

a palcem mi přejížděl po bradě. „Ale jestli chceš jiný, stačí říct. Vím, že to není normální zásnubní prsten, a chci, abys měla ze všech těchto věcí radost.“

Ochranitelsky jsem sevřela levou ruku do pravé. „Miluju svůj prstýnek a rozhodně ti ho nevrátím,“ poškádlila jsem ho. „Víš, že pod určitým světlem vypadá jako černý? Černý kámen. Anglicky black stone.“ Usmála jsem se na něj.

Vrátil mi úsměv, když mu došlo, co říkám. „A líbí?“

„Moc se mi líbí, pane Blackstone. Máš pozoruhodný vkus na dárky, které jsou velmi extravagantní, a i přesto, nebo právě proto, je všechny miluju. Rozmazluješ mě.“

Pohnul se pode mnou a připomněl mi, že jsou naše těla stále spojena. „Už jsem takový. A to jsem ještě ani nezačal, kotě. Počkej a uvidíš.“ Zamrkal.

„Já ti ještě nedala žádný dárek,“ odtušila jsem a zatáhla za prostěradlo, které jsem měla smotané pod koleny.

„Podívej se na mě.“ Jeho hlas byl najednou vážný, veškeré škádlení zmizelo. Zvedla jsem oči, abych se střetla s modrým plamenem.

„To neříkej. Není to pravda. Dala jsi mi tohle.“ Vzal si mou ruku a položil si ji na srdce. „A tohle.“ Tentokrát položil svou ruku na mé srdce. „A tohle.“ Přitiskl obě naše ruce na mé bříško a nechal je tam. „Neexistuje větší dar, Brynne.“

15. kapitola

Potvrdila jsem si, že běhání po obchodech je dobré cvičení pro blázny.

„Co tím chceš říct, že by sis takové boty nikdy neobula?“ Benny zvedl něco, co vypadalo jako nejméně patnácticentimetrové jehlové podpatky na krystaly posetých botách značky Louboutin. „Jsou sexy. Zkus si je, zlato. Tvoje nohy budou vypadat nádherně dlouhé.“

Protočila jsem panenky. „A proč by měly?“

„Je to sexy.“

Zavrtěla jsem na Bena hlavou. „Ne, zlato. Cílem toho dne je vdát se, ne vypadat jako holka z eskortní služby.“ Ukázala jsem si na bříško. „Jsem těhotná, vzpomínáš si?“

„Jo,“ odfrkla si Gaby sarkasticky po mém levém boku. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsi to věděla dva týdny a nic jsi mi neprozradila!“

„Promiň, nebylo to úmyslné. Už jsem ti řekla, že jsem byla v naprostém šoku? A to z více důvodů.“ Vrátila jsem jí sarkasmus stejnou měrou, ale s dobrým úmyslem. „Sotva se začínám cítit jako člověk.“ Zamračila jsem se. „S důrazem na sotva.“

Gaby zavrtěla hlavou. „To chápu,“ řekla a přejela pohledem stojan na šaty v naději, že najde něco, co jí bude jako družičce sedět. „Sedm týdnů, Bree. Máme sedm týdnů, abychom tu svatbu připravili. To je šílený.“

„Já vím. Přála bych si, abychom měli víc času tohle všechno naplánovat, ale Ethan si mě chce vzít hned, jakmile to bude možné. Budeme mít celé dva týdny poté, co skončí olympiáda.“ Ztišila jsem hlas. „Myslí si, že když se vezmeme a vykřičíme to do světa, tak to toho muže, co mě sleduje, odradí od další akce. Můžu jen doufat, že má pravdu.“ Trochu se mi zvedl žaludek, ale zatlačila jsem strach do pozadí. Vážně se teď nemůžu starat o to, kdo po mně možná jde. Budu mít dítě – další bytost, kterou je potřeba chránit. Překvapilo mě, jak snadno jsem se s rolí budoucí matky sžila. Uvědomila jsem si, jak hluboko je v nás biologie zakotvena. Chránit své nenarozené dítě byl jen přirozený instinkt, který jsem následovala. Zhluboka jsem se nadechla a připomněla jsem si, že Ethan na mě dává velmi dobrý pozor a že nic neriskuju. Už ne. Ačkoli mě ta děsivá zpráva na mém mobilním telefonu vystrašila, a stejně tak informace o tom, že dva útočníci z onoho videa jsou mrtví. Rozhlédla jsem se a spatřila jsem Lena, který doslova stál na stráži. Svatební salon mu ani trošku nevadil. V posledních dnech se stal mým stínem, protože Ethan a Neil byli příliš zaneprázdněni olympiádou. Usmála jsem se na něj

a všimla jsem si něžného výrazu v jeho očích jen okamžik před tím, než se vrátil k povinnostem bodyguarda, který prohlíží místnost a drží mi cvoky dál od těla. Díkybohu.

Gaby musela vycítit můj strach, protože mě objala paží. „Tolik jsi toho prožila. Jak to, že jsi z toho ještě nezešílela, holka?“ Odmlčela se jen, aby se nadechla. „Barvu? Chceš, abychom měli na sobě něco fialového nebo levandulového?“

„Dobrá otázka. Bohužel na ni ještě neznám odpověď,“ pokrčila jsem rameny. „Už z toho blázním,“ řekla jsem s povzdechem, „a ráda bych, abyste měli na sobě něco fialového, pokud objevíte něco, co se vám bude líbit.

Chci, abyste se s Elainou cítily dobře, ať už si vyberete cokoli, Gab. Ani nemusíte mít stejné šaty, ani stejný střih nebo materiál. Chci, abyste si vzaly to, co máte rády. Budete krásné v čemkoli…“

„Fajn, dost zbytečného tlachání, dámy. Musíme najít svatební šaty a čas nám kvačí,“ oznámil Ben panovačně a teatrálně se zadíval na hodinky.

„Můžeš mi říct, jaké požadavky na ty šaty máš, miláčku? Když budu vědět, co hledáme, najdu to.“ Luskl prsty na obou rukách.

Gaby při Benově gestu obrátila oči v sloup. „To je trochu troufalé, Bene. Jsi chlap. Co tě vede k tomu, že si myslíš, že z milionu obchodů v celém Londýně právě ty objevíš šaty, ve kterých se bude Bree vdávat?“

Ben se zadíval na Gaby a mlaskl na ni. „Jsem gay. Tak zmlkni, ženská. Už jsem ti někdy poradil špatně?“ Ben přejel Gaby pohledem od shora až dolů. Nebylo tajemstvím, že jí už dlouhou dobu vybírá šaty a že ona si bere vždy jeho rady k srdci. Ben měl cit pro módu a design. Bože, jak já je oba miluju.

„Líbil se mi tvůj předchozí návrh, Benny. Něco stylového, jednoduchá krajka je pěkná a chci rukávy. Můžou být krátké, ale ne bez rukávů,“ ukázala jsem si na bříško. „Možná by byl dobrý zvýšený pas, pokud bych začala hodně tloustnout. A možná v nádechu fialové?“

Ben protočil panenky. „Zatím vůbec nevypadáš obtloustle, zlato.“ Zvědavě naklonil hlavu. „Plánuješ to na čtyřiadvacátého srpna?“

„Nevím a nezačínej s tím, prosím. Všichni hosté vědí, že jsem těhotná, takže to nepotřebuju skrývat. Věř mi, tohle všechno už jsem slyšela od své matky. Neustále mi tvrdí, že když budu předstírat, že dítě nečekáme, budu

vypadat úctyhodněji. Fuj. Nenávidím, jaké s tím dělá divadlo. Proč prostě nemůže být šťastná? Proboha, vždyť bude mít vnouče!“

Gaby mi položila ruku na rameno. „Ať už budeš mít velké břicho, nebo ne, pořád budeš krásná a tvá matka se s tím bude muset vyrovnat. Ohromíme ji úžasnou svatbou a z tebe uděláme tak nádhernou nevěstu, že nebude mít jinou možnost než si to užít.“

Byli milí, že se mě snažili podpořit, ale já si nedělala velké iluze, že by se matčin názor změnil. Nechtěla o Ethanovi a o našem vztahu ani slyšet. Vlastně mi řekla, že s Ethanem a s tím dítětem zahodím celý život.

Zeptala se, co jsem dělala poslední čtyři roky, protože očividně jediné, co jsem dokázala, bylo znovu otěhotnět.

To zabolelo. Opravdu o mně měla tak nízké mínění. Poprvé to nebyla má chyba a tentokrát… no, neměla jsem

v úmyslu otěhotnět. Uvědomovala jsem si, že jsme s Ethanem jednali nezodpovědně, ale nelitovala jsem, že se to stalo. Nemohla bych toho litovat. Dotkla jsem se bříška a pohladila jsem si ho. Naše dítě jsme počali

s láskou, bez ohledu na to, co říká má matka nebo co si o sobě myslím já. Věděla jsem, že je to pravda. Já miluju Ethana a on miluje mě. Není jiné cesty, po které bych mohla vyrazit, ať už se to mé matce líbí, nebo ne. Na tomhle světě pro mě není jiné cesty.

„Díky, kamarádi. Vážně… nevím, co bych si bez vás dvou počala,“ povzdechla jsem si. „Taky Elaina a Hannah odvádějí skvělou práci. Doufám, že to zvládneme.“

„Jako kdyby nám zbývalo něco jiného,“ ušklíbl se Ben. „Musela bys mi držet pistoli u hlavy, abys mi zabránila pomoci ti s touhle nóbl událostí; účast celebrit, svatba, na kterou bude pozvána i sama královna!“

„Jo, no, můžeme se modlit, aby nepřijela. Díkybohu mi Elaina sehnala tu svatební koordinátorku –

nějakou Viktorii. Ujistila mě, že se postará o vše, co se týká královen a princů. Já bych absolutně netušila, co mám podle protokolu udělat jako první, když se setkám na svatbě s někým z královské rodiny.“ Podívala jsem se na Bena a Gaby a rozhodila jsem ruce do vzduchu a ztěžka polkla, když mi došlo, že… „Asi mi bude špatně.“

„Ani náhodou. Už ti nikdy špatně nebude, má drahá holčičko,“ řekl Ben přesvědčivě a položil mi dlouhou paži na ramena. „Nejdřív si zajdeme na dobrý oběd a posilníme se na to, pak se vrátíme zpět k úkolu najít ti dokonalé šaty na tu nóbl svatbu plnou celebrit, která nastane za sedm pěkně krátkých týdnů.“ Ben vzhlédl

k nebi a pokřižoval se. „Tak to uděláme.“

Nedokázala jsem odolat a poslala jsem během oběda Ethanovi zprávu. Zdálo se, že si vychutnává naše škádlení, a když zrovna nebyl na pracovní schůzce, obvykle odpovídal hned. A někdy odpověděl, i když na jednání byl. Většinou jsme si posílali pikantní zprávy.

Usmívala jsem se a napsala: Mozna bych si te mohla vzit naha. Jeste totiz nemam zadne saty. Uz obedvas? Miluju te.

Nečekala jsem dlouho a telefon zavibroval. To ne, kote. Tahle by to neslo. Muzes byt naha cele libanky.

Na svatbu se pekne obleces.

Nahlas jsem se rozesmála, a získala tak nechtěnou pozornost přátel. Pokusila jsem se to zakrýt tím, že jsem se pustila do salátu. Ačkoli jsem věděla, že nemám šanci na úspěch.

„Zase si posíláte sexemesky?“ zeptal se Ben s úšklebkem.

„Promiň. Děje se to spontánně,“ naklonila jsem hlavu a pokrčila rameny. „Bouří se mi hormony.“ Stálo za pokus obvinit z mého chování těhotenské hormony.

„To jistě, miláčku,“ řekl Ben s úsměvem, jeho radar na vtipy byl v plné pohotovosti. Vsadím se, že by dokázal okouzlit jeptišku, kdyby chtěl. Trochu mě děsí, jak mu všechno vychází.

„Jen se podívají jeden na druhého a lidé ve stejné místnosti se samovolně vznítí jen z toho, že se na ně dívají.“ Gabyin hlas byl protknutý sarkasmem. Znovu se napila vína.

Našpulila jsem rty, že se k ní nemůžu připojit a také si nalít víno. Rozhodla jsem se, že je v pořádku, že žárlí.

„Nebuď protivná, Gab, ty mě zase dráždíš tím, jak tu popíjíš víno. Nemůžu si pomoct, že mě Ethan samovolně rozpaluje.“

Gaby se rozesmála a dolila si do sklenice chardonnay. „Žádný div, že tě Ethan zbouchnul. Umím si představit, jak obtížné pro vás bylo v prvních dnech dostat do sebe jídlo a pití. Pořád jste jen šukali jako králíci.“

Nastavila jsem jí tu nejlepší kamennou tvář, jakou jsem dokázala. Vydržela jsem to deset vteřin a pak jsem se začala hihňat. „To máš pravdu.“

Škádlili jsme se, když mi začal zvonit telefon. Máma? V tuhle hodinu? Nikdy mi nevolá, když je u nich ráno.

„Sakra! Volá mi máma. Myslíte, že vycítila, že o ní mluvím?“ rozhodla jsem se, že nechám hovor spadnout do hlasové schránky.

„Máš jako vyzvánění pro svou matku hudbu z filmu Psycho?“ zeptala se Gaby s hranolkou v ruce.

Pokrčila jsem rameny. „To mi nastavil Ethan.“ Nepříjemné ticho. „Vždycky si rád hraje s aplikacemi

a programy.“ Ticho rostlo. „Chci říct, že když něco sedí…“ statečně jsem se pokoušela odlehčit situaci a obrátit ji ve vtip.

Zachránil mě Benny, když se začal smát. Nakazil nás všechny. Sakra, když už se musím vyrovnat s tím, že mě matka nemá ráda, mohla bych se pokusit hledat v tom něco vtipného. Ben se s mou matkou setkal, a dokonce

i přežil, aby o tom mohl vyprávět. Má matka ho toleruje, ale ze všech nejvíc miluje Gabrielu, takže jsem si jistá, že si o mně Gaby myslí, že se chovám krutě. Nechovám. Ben by mi to potvrdil.

O minutu později můj telefon ohlásil novou hlasovou zprávu, což nebylo žádné překvapení. Má matka mi nechávala hlasové zprávy pořád. Věděla, že jí nezvedám hovory, čímž jsem ji štvala ještě víc. Najednou jsem se cítila unaveně. Vyčerpávaly mě tyhle nekonečné hádky. Jen jsem si přála, aby byl chvilku klid. Nepřežila bych, kdybych měla podobně trýznivý vztah se svou dcerou nebo se synem, který se má narodit.

Popíjela jsem limonádu a trošku jsem přemýšlela, snažila jsem se poslouchat Gaby a Bena, kteří si povídali

o různých stylech závojů a výhodách a nevýhodách bílé nebo krémové barvy pro těhotnou nevěstu. Začala jsem se cítit provinile.

Co to vypovídá o tom, jak zvládám tuhle situaci? Co když se mnou někdy má dcera nebude chtít mluvit?

Nebude se mnou chtít být? Bude si o mně myslet, že jsem pokrytecká mrcha?

Vzdala jsem to.

Zvedla jsem telefon a poslechla si hlasovou zprávu.

„Brynne, musím s tebou mluvit. Je… je to naléhavé. Zkusím zavolat Ethanovi, třeba se mu dovolám.“

Najednou jsem ucítila hrozný strach. Jestli se má matka odhodlala snížit k tomu, aby zavolala Ethanovi, pak se muselo stát něco opravdu zlého. Ne! Ať se nestalo nic tátovi. Ať se mu nic nestalo. Vůbec jsem nedokázala uvažovat. Ztuhla jsem s telefonem u ucha. Matčin hlas nebyl normální. Zněl, jako by plakala. Má matka nikdy nepláče.

Roztřásly se mi ruce, takže jsem jen stěží dokázala stisknout rychlou volbu. Všimla jsem si, že mi od Ethana přišla zpráva, ale ignorovala jsem ji. A pak se Benův telefon rozsvítil jako vánoční stromeček.

„Co se děje, Bree?“ Gaby natáhla ruku a dotkla se mé paže.

„Nevím. Má matka… říkala, že je to naléhavé… plakala.“

Začaly na mě padat stěny restaurace a mé srdce tlouklo tak rychle, že jsem cítila, jak se celá třesu. Ben zvedl telefon. Zadíval se na mě a řekl: „Je tady. Právě volá své matce.“

Věděla jsem, že Ben mluví s Ethanem, a pochopila jsem, že se stalo něco zlého. Zamlžilo se mi před očima.

Vytočila jsem číslo a na druhém konci jsem zaslechla matčin hlas. Všechno se najednou rozeběhlo tak rychle, že jsem to nedokázala zastavit. Tentokrát jsem to zastavit chtěla. Přestaň. Prosím, zastav to… ať už mi matka

chce říct cokoli, nechci to vědět.

„Brynne, zlatíčko, jsi s někým?“ Má matka mi nikdy neříkala zlatíčko a nikdy nezněla tak jako právě teď.

„Mami! Co se děje? Jsem s Benem a s Gaby. Sháníme svatební šaty…“ slyšela jsem, jak mi začal přeskakovat hlas. „Proč jsi volala Ethanovi?“ Ticho na matčině straně se mi zaťalo do srdce jako ostrá čepel nože. Věděla jsem, že nemlčí proto, že by nechtěla komentovat mou informaci o svatebních šatech. Chtěla jsem věřit, že právě svatba je tím důvodem, ale věděla jsem, že to tak není.

„Brynne… jde o tvého otce.“

„Co je s tátou? Je… v pořádku?“ Sotva jsem tu otázku dokázala vyslovit. Podívala jsem se na Bennyho

a všimla se, že se mu ve tváři objevil výraz bolesti. Pak začal tiše mluvit do svého telefonu a sklopil oči. Věděla jsem, co dělá. Ben mluvil s Ethanem a říkal mu, ve které restauraci jsme, aby si sem pro mě mohl přijít.

Neeeeeee! To znamená, že se stalo něco skutečně špatného.

„Brynne, zlato, tvůj táta – utopil se v bazénu – našli ho pracovníci technické obsluhy.“

Mé uši slyšely ta slova, ale mozek se vzbouřil. Odmítal to akceptovat. To přece nemůže být pravda. „Ne!“ přerušila jsem ji.

„Brynne… je to pravda. Přála bych si, aby nebyla, ale… je to tak.“

„Ale nemůže být – mami. Nemůže být… ne! Neříkej mi to! Mami… mami?“

„Zlato, byl ve vodě příliš dlouho. Nejspíš dostal infarkt.“

„Ne – ne – ne…“ zakňučela jsem. „To nemůže být pravda. Táta přijede do Londýna, aby mě navštívil. Přijede na mou svatbu… slíbil mi to. Řekl mi to. Řekl mi, že tu bude…“

„Brynne… je pryč, zlato. Tolik mě to mrzí.“ Plakala. Má matka mi vzlykala do telefonu a mě zasáhlo vědomí, že jsem ji nikdy dřív plakat ani neviděla ani neslyšela.

Telefon mi vyklouzl z ruky a se žbluňknutím mi přistál přímo v polévce. Jen jsem zírala a nechala jsem ho

ležet na dně talíře s kuřecí polévkou s kousky tortilly. Ethan mi bude muset pořídit nový. Tenhle telefon už bych stejně do ruky nevzala. Už se ho nikdy nedotknu.

Nějak jsem se dostala na nohy, ale stejně jsem neměla kam jít. Nebyl tu nikdo, za kým bych šla – byla jsem jako v pasti.

Ponořila jsem se do vlastního světa jako posledně. Jen tentokrát jsem si uvědomovala, co se děje. Uvítala jsem ten pocit. Lehkost je příjemná, když vás těžké srdce táhne dolů do hlubin pekla. Jo, když jsem opustila své tělo, začala jsem se cítit líp.

Má duše plula prostorem vzhůru, dokud jsem se nepodívala dolů na své tělo. Viděla jsem, jak si mě Ben posadil na klín. Seděl na podlaze restaurace a držel mě v náručí. Gaby byla vedle něj a s někým hovořila po telefonu. Číšník přispěchal na pomoc.

Ale tohle všechno bylo tak hloupé.

Proč jsme na podlaze luxusní londýnské restaurace, když bychom měli obědvat? Nějak jsme se tam museli dostat. Vybírala jsem svatební šaty a vymýšlela plán příprav. Už za sedm týdnů za mnou přijede táta, aby mě odvedl k oltáři. Panebože, vždyť pozvání obdržela i samotná královna Anglie. Nemáme čas se takhle válet

po zemi!

Nakonec mi to došlo. Lehkost, která mi byla tak příjemná, mě opustila a místo ní znovu nastoupil pocit bolesti a žalu.

Nechtěla jsem zpět na zem. Chtěla jsem zůstat tady, kde jsem se nacházela.

To není pravda. Chtěla jsem se vznášet směrem vzhůru, dokud bych se nerozplynula. Tahle myšlenka mi přišla velmi atraktivní. Rozplynutí…

Necítila jsem nic kromě zuřivé nenávisti ke stropu. Ten zatracený, zkurvený strop mi brání, abych se vznesla k nebi.

Nech mě být! Nech mě vznést se až k nebi…

16. kapitola

Posadil jsem se a hleděl na Brynne. Spala. Má dívka spala v pohodlné posteli pro hosty v otcově moderním domě na velmi pěkném předměstí San Franciska. Zlomilo jí to srdce, ale právě teď odpočívala. Nyní na chvíli necítila žal.

Nemohl jsem ji nechat o samotě déle než několik hodin, takže jsem opustil Londýn a vyrazil s ní do Států na pohřeb jejího otce. Ani na chvíli jsem neuvažoval, že bych to neudělal. Co kdyby se ji pokusili na americké půdě unést? Ne, to nemůžu riskovat. Musím se o ni starat den za dnem, hodinu za hodinou. Udržet Brynne

v bezpečí se stalo mou nejvyšší prioritou. Olympiáda může jít k čertu. V Londýně mě zastupoval Neil a díky němu a Frances veškeré pracovní záležitosti šlapaly jako hodinky. Nebál jsem se o svou práci. Ne, mé obavy byly výrazně, výrazně větší a mnohem děsivější.

Doufal jsem, že se během této návštěvy objasní, co se vlastně Tomovi stalo, ale už jsem moc nedoufal. Ať tak či tak, nevzdám se bez boje. Oni se ji pokusí dostat, ale stejně budou muset nejdřív projít přese mne.

Paní Exleyová chtěla, abychom zůstali u ní v domě, ve kterém žila se svým manželem, nemluvným Frankem, ale Brynne o tom nechtěla ani slyšet.

Řekla, že chce být v otcově domě, s jeho věcmi, na místě, kde ho naposledy viděla, když spolu mluvili přes Skype. Byla vděčná, že když si spolu naposledy povídali, sdělovala mu radostné zprávy. Pořád mi opakovala:

„Táta z nás měl radost. Všechno věděl a byl šťastný.“

„Ano, to ano, kotě…“ zašeptal jsem jí do spánku. Má Šípková Růženka v noci, s dlouhými vlasy rozprostřenými po polštáři, přikrytá až ke krku, jako by ji uklidňovalo, když ji látka halí od hlavy až k patě. Pořád trpěla šokem

a sotva jedla. Bál jsem se o její zdraví a o naše dítě. Děsilo mě, že nás tahle situace možná změní. Že se změní její city ke mně. Že se z ní stane uzlíček nervů.

Byl jsem si velmi dobře vědom její minulosti a nyní mě to neskutečně tížilo. Má dívka trpěla depresemi.

Dokonce se pokusila zabít v jednom z okamžiků, kdy jí život přišel velmi tragický. Vidíte, říkal jsem to. To vědění mi, kurva, opravdu nedělá dobře. Ano, bylo to dávno, a teď už je velmi vyrovnaná a rozumná… ale není žádná záruka, že se znovu nevrátí k sebedestruktivnímu chování anebo mi neřekne, abych zmizel. Možná mě pošle

k čertu, když toho na ni bude příliš.

Zhluboka jsem se nadechl a podíval jsem se na svůj odraz v zrcadle. Co si to tu, kurva, namlouvám? Brynne není sama. Deprese je krutá milenka a já s ní byl na čas také ve velmi těsném kontaktu.

Odolal jsem touze se Brynne dotknout. Ona potřebuje klid a já potřebuju cigaretu. Kouknul jsem se na noční stolek, abych zjistil, kolik je hodin, a opatrně jsem vstal. Oblékl jsem si kraťasy a košili a zamířil jsem ven, abych se posadil u bazénu a dopřál svému tělu trochu nikotinového blaha. A také jsem chtěl zavolat Neilovi.

Zíral jsem do tmavé vody, zatímco jsem čekal, až se hovor spojí. Do stejné tmavé vody, ve které strávil Tom Bennett poslední chvíle svého života.

Nechal jsem dveře pootevřené, takže bych slyšel, kdyby mě Brynne potřebovala. Zase začala mít noční můry, a protože je těhotná, neměla by brát léky. Mohly by mít nepříznivé účinky na vývoj plodu. Tak jako tak by je stejně odmítla. Takže trpěla. A já se o ni bál.

Na hladině vody se odrážel letní měsíc a já přemýšlel o tom, jak tu Tom zemřel. Nebyl jsem detektiv

z oddělení vražd, ale i tak mi hlavou probleskly některé scénáře. Vůbec jsem ale neuvažoval nad tím, že bych je řekl nahlas. Kdybych to udělal, pak bych své dívce nejspíš přichystal podobný osud. To tedy ne. Ani omylem, zatraceně.

„Ahoj, kámo.“

„Držíte pevnost?“ odpověděl jsem na Neilův příkrý pozdrav.

„Panuje tu typický chaos, takže se nemusíš bát. Je to jen práce, jako obvykle, E.“

„To máš pravdu. Navíc ti věřím. Pověz těm kreténům, že jsem to řekl, prosím.“

„S radostí, šéfe, ale měl bys vědět, že všichni klienti mají pro tvou situaci pochopení. Většina z nich se chová jako lidské bytosti.“

Zhluboka jsem popotáhl z cigarety a podržel jsem ji, aby se co nejvíc rozhořela. Neil jen trpělivě čekal. Zdálo se, že ho nic nerozhází. Nejchladnější chlap, jakého jsem kdy poznal. „Události jako tahle ti velmi rychle změní priority, víš?“

„Jo. To se vsadím. Jak si vede Brynne?“

„Ona… dělá, co může, aby zůstala silná, ale bojuje. Ještě jsem před ní nezmínil možnosti a nejsem si jistý, jestli se do té konverzace vůbec chci pouštět. Vypadá to na masivní srdeční zástavu při plavání, což by tak

opravdu mohlo být, ale stejně budu chtít vidět zprávu z pitvy,“ povzdechl jsem si. „Víš, jak dlouho to může trvat. Forenzní laboratoře jsou stejně zkurvené ve Státech jako u nás doma.“

„Nějaké náznaky toho, že by došlo k cizímu zavinění?“

„Ještě ne. Pro advokáty, kteří mají na starosti dědictví, závěti a poslední vůle, bylo všechno v pořádku. Ale mně to přijde poněkud moc úhledné. Jako by Tom věděl, že přišel jeho čas. Možná to opravdu bylo selhání jeho srdce. Brynne věděla, že bere léky na tlak, a bála se o něj. Ale od pohledu bys to na něm nepoznal. Ten chlap měl skvělou kondičku.“

„Hmm. Jediní, pro koho by jeho smrt mohla být přínosem, jsou lidi od senátora Oakleyho.“

„Já vím. Nenávidím tu myšlenku, ale vím o ní. Všechno je přepsáno na Brynne – dům, auta, investice. Není to žádné překvapení, ale přemýšlím, jestli Tom nezanechal něco, co by Oakleyho usvědčovalo.“

„Jako videokazetu?“

„Jo… přesně něco takového. Možná budu zítra vědět víc. Máme schůzku s jeho obchodním partnerem ohledně závěti, hned zítra ráno. Pak je pohřeb. To bude kurva dlouhý den.“

„Kdy se vrátíte domů?“

„Pokud všechno půjde dobře, tak nejspíš přímým letem zítra v noci. Chci odtud Brynne dostat co nejdřív. Jsem tu na nervy. Naprosto mimo známé území.“

„Správně. Popřej jí za mě upřímnou soustrast, prosím. Zavolej, kdybys mě potřeboval. Budu tady.“

„Díky… uvidíme se za čtyřiadvacet hodin.“

Ukončil jsem telefonát a zapálil jsem si druhou cigaretu. Kouř pomalu stoupal nočním vzduchem. Kouřil jsem a přemýšlel. Můj mozek se vracel zpět do míst, kde nemůžu být moc dlouho. Ta místa mě děsila a z velmi dobrého důvodu.

Utonutí je hrozný způsob, jak sejít ze světa. Respektive, pokud jste při vědomí. Tohle jsem znal z vlastní zkušenosti. Ten studený a zoufalý pocit, jak vám voda vniká do nosu a do úst. Nemůžete zůstat v klidu ani zadržet váš slábnoucí dech. Bolest plic, kterým se naprosto nedostává kyslíku.

Myslím, že na mě Afghánci právě s touto metodou experimentovali. Nebyla to jejich preferovaná metoda, to jistě ne. Nejraději mě věšeli za paže a drtili má záda. A také mi po několik týdnů nedopřávali žádný spánek.

Mysl dokáže neuvěřitelné věci, když jí neposkytnete čas na odpočinek.

Podíval jsem se na hvězdy a vzpomněl jsem si na ni. Na svou mámu. Je tam někde v podobě anděla. Věděl jsem to. Duchovno je hluboce osobní a já nepotřeboval žádný důkaz, abych věřil tomu, co jsem cítil uvnitř svého srdce. Je tam a dívá se na mě a byla se mnou ve chvíli, kdy se mi rozhodli uříznout –

Ne. Právě teď nechci žádné hrůzostrašné myšlenky. Později.

Rychle jsem vstal a típl druhou cigaretu. Zastrčil jsem nedopalky zpět do krabičky a vešel zpět do krásného amerického moderního domu, který patřil mému tchánovi. Nikdy jsem s ním o tom znovu nemluvil, ale je ironické, že jedna z nejdůležitějších konverzací, které jsem kdy v životě vedl, proběhla s ním. E-mail s prosbou o pomoc… a fotografie.

Jak jsem se vracel zpět do postele k Brynne, modlil jsem se. Ano. Doufal jsem, že byl Tom Bennett v bezvědomí, když odešel z tohoto světa.

V černém obleku značky Chanel a se sepnutými vlasy vypadala Brynne nádherně. Hrozně smutně, ale tragicky půvabně. Její matka jí přinesla oblečení. Očividně měly stejnou velikost, takže v tomhle bodě byla Brynne proti argumentům naprosto bezmocná. Cítil jsem, že se tím snaží jen projít a ještě si nedovolila přestat se utápět

v žalu.

Zůstal jsem bokem diskuzí tak, jak to jen šlo. Brynne nebyla ve stavu, ve kterém by zvládla rodinnou hádku, takže jsem držel jazyk za zuby. S paní Exleyovou jsme zachovávali opatrné příměří a snažili jsme se vyhnout přímému kontaktu. Za celou tu dobu jsem neslyšel, že by se zeptala Brynne, jak se jí v těhotenství daří. Ani jednou. Jako by předstírala, že se to nestalo. Která matka se nestará o svou těhotnou dceru alespoň natolik, aby se jí zeptala, jak se jí daří?

Přál jsem si, aby vše rychle skončilo a já odtud mohl svou holku odvézt. Toužil jsem se vrátit do Británie.

Letět dnes v noci mi nepřišlo dost brzy.

Pohřeb proběhl dobře, jestli se dá za dobrý považovat pohřeb, když smrt nastala nečekaně brzy. Chtěl jsem, aby to byla nešťastná událost, nikoli vražda. Brynne se mě nezeptala. Nejspíš ji to ani nenapadlo a já za to byl vděčný.

Poznal jsem ho v okamžiku, kdy vešel do sálu po bohoslužbě. Viděl jsem dost fotografií toho slizkého hajzla, abych ho odhalil na první pohled. Ten chlap má ale drzost. Vkráčí si sem, jako by na to měl plné právo. Což má.

Přišel přímo k Brynne, objal ji a sdělil jí jistě neupřímné projevy sympatií za tak velkou ztrátu. Myslím, že byla příliš smutná, aby zareagovala na jeho přítomnost. Její matka stála vedle a přijala ho s neskrývanou náklonností, což mě naštvalo. Jak to mohla Brynne udělat? Syn tohohle chlápka jí znásilnil dítě, natočil to

na video a pustil veřejnosti, a ona ho nazývá svým přítelem? Bla, bla, kecy. Podíval jsem se Oakleymu přímo do očí a ujistil jsem se, že mé podání ruky bylo velmi silné.

Tak, senátore, právě jsme se seznámili. A poznáme se ještě blíž.

Ustoupil jsem zpět a ovládl se. Políbil jsem svou holku na čelo a řekl jí, že se za pár okamžiků vrátím. Senátor a já si potřebujeme promluvit.

Sledoval jsem ho a okamžitě jsem postřehl jeho ochranku. Vlastně byli v davu docela nepřehlédnutelní.

Jediné, co potřebuju, je mluvit se senátorem. Neublížím mu, jasné?

Když Oakley odešel na záchod, ujistil jsem se, že se držím pár koků za ním. Dokonalé načasování. Chlápek

z ochranky měl plné ruce práce, když si nandával na talíř jídlo. Pánské záchody byly opatřeny zámkem, což byl pěkný bonus navíc. Zdálo se, že mé štěstí dnes nezná hranic.

Když vyšel z kabinky a upravoval si pásek, opíral jsem se o pult s umyvadly.

„Jsme tu sami a dveře jsou zamčené, Oakley.“

Okamžitě se zastavil a zhodnotil situaci. Senátora očividně osvítil duch svatý a dopřál mu trochu inteligentce, to jsem mu musel nechat. Nezpanikařil.

„Vyhrožujete mi, Blackstone?“ zeptal se pevným hlasem.

„Pamatujete si mé jméno. Velmi dobře. A myslím, že vám nevyhrožuju… zatím,“ pokrčil jsem rameny. „Proč něco neřeknete, senátore?“

„Jsem zde z úcty k muži, kterého jsem léta považoval za přítele, to je všechno,“ došel k umyvadlu a pustil vodu.

„Ach, takhle tomu říkáte. Řekl bych, že tady jde spíš o kampaň, nebo ne?“

„Tragická smrt Toma Bennetta mě šokovala stejně jako ostatní. Brynne je velmi milé děvče. Vždycky byla.

Ztráta otce pro ni musí být hroznou zátěží. Vím, jak moc ji Tom miloval. Hodně pro něj znamenala.“

Jen jsem na něj zíral, vcelku překvapen dramatickým dialogem. Očividně měl velkou praxi z politických debat.

„Blahopřeji k nadcházející svatbě a budoucímu dítěti,“ řekl, když si myl ruce v umyvadle.

„Takže jste si už přečetl oznámení,“ naklonil jsem hlavu, přikývl a postavil jsem se do dveří. Tenhle zkurvysyn neodejde, dokud mu to nedovolím. „Takhle to uděláme, senátore. Vy budete poslouchat a já mluvit.“

Vytáhl si ručník a začal si osoušet ruce.

„Vím všechno. Montrose je mrtvý. Fieldinga pohřešují od konce května. Vsadím se, že je také mrtvý

a pohřešovaný už zůstane. Vím, že jste poslal syna do armády. Umím si to pospojovat dohromady. Všichni postupně mizí. Až na pitevním vyplní Tomovu složku, přečtu si ji. Zajímalo by mě, co v ní bude napsáno,“ dramaticky jsem pokrčil rameny.

„Nemám v tom prsty, Blackstone.“ Zvedl ke mně světle hnědé oči. „Já ne.“

Přistoupil jsem blíž. „Jsem rád, že to vím, Oakley. Ujistím se, že je to pravda. Nahrál jsem si výpovědi, dokumenty, záznamy… všechno. Tom Bennett taky.“ Tím jsem si sice nebyl jistý, ale znělo to dobře. „A jestli si myslíte, že mě dokážete stáhnout ke dnu, abyste se dostal k Brynne, tak rozpoutáte politickou bouři plnou sraček, při které vám bude připadat Watergate jako epizoda z večerníčku.“ Udělal jsem další krok vpřed. „Moji lidé vědí, co mají dělat, když zmizím,“ zašeptal jsem. „Propíchnou balónek a ozve se… puf.“ Lusknul jsem prstem na zdůraznění.

Téměř nepatrně polkl, ale já si toho všiml. „Co ode mě chcete?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Není to o tom, co chci já, Oakley. Je to o tom, co chcete vy.“ Dal jsem mu chvilku, aby to vstřebal. „Chcete vyhrát úřad viceprezidenta a klidně spát v noci ve své pohodlné posteli nebo hnít

ve vězeňské cele se spolubydlícím, který vás chce poznat ještě intimněji?“ Ušklíbl jsem se. „Uděláte vše, co je

ve vašich silách, abyste se ujistil, že Brynne Bennettová, ze které bude brzy paní Blackstoneová, povede v Anglii příjemný a klidný život se svým manželem a dítětem po boku, aniž by se musela obávat, co z její minulosti vypluje na povrch.“ Řekl jsem svá slova drsně. „Ostudy hodná událost, které byla Brynne obětí. Těžký. Zločin.“

Začal se potit. Viděl jsem, že se mu zaleskly kapky na skráních. „Ujistíte se, že to tak bude, Oakley. Rozumíte mi?“

Nepohnul ani brvou, ale jeho oči souhlasily. Znal jsem ten pohled a ten mi řekl ano.

„Dobře. Jsem rád, že mi rozumíte, protože tohle je jediné varování, kterého se vám dostane. Jestli se cokoli stane komukoli z nás… pak… všechno vyletí do povětří. Promluvím si s britskou vládou, s reportéry z Washington Post, z London Times, se Scotland Yardem, s MI6 i s americkým kongresem. Prostě s každým.“ Naklonil jsem

hlavu a pomalu jí zatřásl. „A vzhledem k olympiádě v Londýně a dobrým vztahům mezi Státy a Británií?“ Obrátil jsem dlaně vzhůru. „Žádná díra nebude dost hluboká, abyste se do ní mohl ukrýt.“ Mávnul jsem rukou na důraz.

„Myslete… třeba na Saddáma Husajna… jestli chcete.“ Pohnul jsem se, abych odemkl dveře. „Jsem si jistý, že vám nemusím připomínat tu lavinu, která se valí z kopce.“ Chystal jsem se opustit pánské toalety a naposledy jsem se otočil. „Hodně štěstí při nadcházejících volbách. Přeji vám dlouhou a úspěšnou kariéru, senátore. Mějte se.“

Oakleyho gorila se protáhla okolo mě a vmáčkla se do místnosti. Ten muž se díval poněkud zmateně, když zaslechl mé přátelské rozloučení.

Pokynul jsem mu a vyrazil jsem najít Brynne. Lásku svého života, matku našeho nenarozeného dítěte, svou sladkou holčičku, která byla bez mé přítomnosti už příliš dlouho. Potřeboval jsem ji po svém boku.

17. kapitola

Ulevilo se mi, když se ke mně Ethan kdovíodkud vrátil. Potřebovala jsem ho a vše bylo snazší, když stál po mém boku. Připadala jsem si slabá, opovrhovala jsem sama sebou, ale nemohla jsem si pomoci a byla jsem příliš vyčerpaná, abych si s tím lámala hlavu. On byl jediné záchranné lano, které jsem tady měla. Toužila jsem se vrátit domů. Domů – do Londýna.

Přišel ke mně a v rukách nesl dva talíře s jídlem.

„Přinesl jsem ti od každého trošku,“ řekl.

„Ach, děkuju… ale vůbec nemám hlad. Nemůžu jíst.“ Pohlédla jsem na ovoce a na croissantové sendviče. Zamračil se a zaťal čelist. Věděla jsem, že se začne hádat.

„Musíš něco jíst. Co jsi dnes měla, když nepočítám ten malý šálek čaje?“ zašeptal. „Mysli na miminko…“

„Nemůžeš někoho nutit do jídla. Věř mi, to už vím z vlastní zkušenosti.“ Náš rozhovor narušil matčin pohrdavý hlas. Žádný sentiment typu: „Ethan má pravdu, Brynne, musíš jíst, protože tvé dítě potřebuje výživu, i když ty sama nemáš hlad.“ Žádné: „Nyní jíš za dva, drahá.“ Jo… Co jsem čekala?

Všimla jsem si, jak Ethan naklonil hlavu a provrtal matku pohledem. Myslím, že mu také z uší začala stoupat pára, ale neztratil nervy. To mě překvapilo. Jen se otočil s ledovým výrazem ve tváři a ignoroval ji.

„Pojď si ke mně sednout a dej si něco malého,“ řekl mi něžným hlasem, za nímž se však skrýval vážný úmysl na to dohlédnout.

Jak bych ho mohla odmítnout? Nedokázala bych to. Cokoli, co dělal, bylo v mém zájmu. Já potřebuju jíst,

i když nemám vůbec chuť k jídlu. Ethan má pravdu. Mám někoho, kdo za mě řeší, co je pro mě dobré. Zvlášť teď.

Podívala jsem se na mámu a přejela očima její dokonale padnoucí oblečení, které si vzala na pohřeb bývalého manžela. Proč sem k čertu vůbec chodila? Poté co jsem se odstěhovala do Londýna, s tátou sotva promluvila.

Jistě kvůli němu vůbec nesmutní. Nebo ano? Neměla jsem ponětí. Zamrzelo mě, že nemám tušení, protože to znamenalo, že ji vůbec neznám. Má matka a já jsme si nebyly takhle blízké. Nesdílely jsme spolu emoce

a tajemství. Nikdy jsem se nedozvěděla, proč se tak náhle rozvedla s mým tátou, ani jestli ho vůbec kdy milovala. A hlavně jsem neměla ponětí, proč se naši brali. Jak se poznali? Kde ji požádal o ruku? Nějaké příběhy z dob, kdy spolu chodili? Nic.

Otočila jsem se a šla s Ethanem ke stolu. S každým krokem jsem nad matkou přemýšlela stále méně a méně.

„Jsi tak krásná,“ řekl Ethan tiše, když jsem se statečně pokoušela pozřít jídlo, které mi donesl, „navenek i uvnitř.“

Pokusila jsem se polknout cukrový meloun, který mi na jazyku chutnal jako mokré piliny. „Chci jít domů,“ řekla jsem.

„Já vím, že ano, kotě. Chci tě vzít domů. Už tu nemáme moc věcí, se kterými bychom si museli dělat starosti.

Protože tvůj otec sepsal všechno do poslední vůle… můžeme se sem vrátit za pár měsíců a pak se uvidí. Pan Murdock říkal, že je lepší chvíli počkat… teď nemusíš dělat žádná osobní rozhodnutí.“ Položil svou ruku na mou.

Ano. Pete Murdock je otcův obchodní partner v jeho právnické firmě. Nebo… byl. Táta vždycky říkal, že důvěra je nesmírně důležitá. Nyní jsem dostala do správy dům v Sausalitu, všechny otcovy peníze a investice; veškerý majetek, který za padesát jedna let získal, teď patřil mně.

Nic z toho jsem nechtěla. Jen jsem si přála, aby se mi vrátil táta. Mé myšlenky přerušil přátelský hlas. „Brynne… ach, zlato, tady jsi.“

Otočila jsem se a spatřila Jessiku s otevřenou náručí. Objala jsem ji a pevně stiskla. S Jess jsme se znaly

od základní školy. Seznámily jsme se v první třídě, učila nás paní Flaglerová. Byly jsme téměř nerozdělitelné až do posledního ročníku na střední škole. Respektive do dne díkůvzdání.

Ano, Jessica byla se mnou tu noc, co se to stalo. Ona byla opravdovou kamarádkou ve chvílích, kdy jsem někoho takového potřebovala. Ale já po té události dala od všech přátel ruce pryč. Potřebovala jsem zmizet. Nezbytná součást procesu mého psychického uzdravení. Po několik let jsme zůstaly v kontaktu, i v době, kdy jsem se přestěhovala do Londýna, ale alespoň čtyři roky jsme se neviděly. Pořád byla opálená, měla drobnou sportovní postavu a plavé vlasy na krátko ostříhané. Byla jsem ráda, že se tu dnes ukázala, aby projevila úctu mému otci.

„Moc mě to mrzí, Brynne. Tvůj táta – byl ten nejlepší chlap – moc jsem si užívala naše rozhovory, kdykoli jsme se viděli v posilovně. Hrozně rád o tobě mluvil.“

„Ach, Jess…“ Ucítila jsem, jak mi vlhnou oči. Mé emoce se znovu vzedmuly jako přílivová vlna. „Díky, že jsi

přišla. Hodně to pro mě znamená. On tě měl opravdu rád. Myslel si, že jsi moc fajn.“ Znovu jsme se objaly a já se na ni pořádně podívala. „Moc ráda tě znovu vidím.“ Otočila jsem se k Ethanovi. „Jess, tohle je Ethan Blackstone, můj snoubenec.“ Natáhla jsem ruku a ukázala jí zásnubní prsten. „Ethane, představuju ti Jessiku Vettnerovou, mou kamarádkou od první třídy.“

„Je mi potěšením, Jessiko,“ řekl Ethan a potřásl jí rukou. Přemýšlela jsem, jestli si vybavuje, že Jess byla ta dívka, která se mnou šla na večírek tu osudnou noc mého života. Pokud si na to vzpomněl, nedal to nijak najevo. Ethan byl v těchto situacích velmi ohleduplný.

Jessica se otočila ke svému doprovodu a představila ho. Další tvář z mé minulosti. Vedle Jess se objevil Karl Westman. Páni… zaplavily mě emoce. Potřebovala jsem chvilku, abych je všechny zpracovala. Byla jsem tak ohromená. Málem jsem zešílela, už když jsem spatřila otce Lance Oakleyho. Tolik mě to překvapilo, že jsem sotva vnímala, co mi říká. Má matka s ním mluvila výrazně delší dobu. Nyní se tu zjevil i Karl.

„Brynne, je mi líto tvé ztráty,“ řekl Karl a pohnul se, aby mě objal.

„Ahoj, Karle, dlouho jsme se neviděli,“ cítila jsem se zvláštně, ale věděla jsem, že on se tak nejspíš cítí také.

Měli jsme společnou minulost, ale to nebyl důvod, proč mi připadalo, že mi zlomené srdce nejspíš vyskočí

z hrudi. Způsobil to fakt, že tu stáli čtyři lidé a všichni o tom věděli. Dokonce viděli i to video, nebo alespoň věděli o jeho existenci.

Opravdu jsem chtěla vyrazit domů. „Díky, že jsi dnes přišel. Je to od tebe velmi milé.“

„Je mi potěšením.“ Karl ukončil objetí a já se mu zahleděla do očí. Nespatřila jsem tam nic bolestivého. Jen trochu laskavosti a možná maličko zvědavosti. To je normální, ne? Potkali jsme se na atletickém mítinku, když jsme byli oba ve třeťáku, a pak jsme na sebe narazili, když jsem nastoupila do posledního ročníku na střední. Několikrát jsme si vyšli a naše schůzky končily tak jako většina mých schůzek – sexem na odlehlém místě. Měla jsem ho ráda. Karl byl tehdy roztomilý kluk – a pohledný muž dnes. Oběma se nám líbil Hendrix a dokázali jsme si dlouho povídat o hudbě. Jess měla naprostou pravdu, když psala na Facebooku, že je Karl pořád sexy.

Vždycky se ke mně choval hezky. Ne tak jako Lance Oakley.

Lance chodil na vysokou školu a já byla mladá a hloupá. To už je dávno. V minulém životě. Věděl Karl, že on byl tím důvodem, proč se na mě Lance naštval natolik, že mě zdrogoval a pak natočil při sexu s jeho kamarády na kulečníkovém stole? Kdybych s Karlem nešla na žádné rande, možná by Lance ani jeho kamarádi tu noc nenatočili žádné video. Možností bylo hned několik. Kdyby, možná, pokud… A nepomůže mi nad tím přemýšlet.

„Dozvěděl jsem se o tom od Jess,“ řekl a natáhl paži a přátelským, milujícím gestem mě objal okolo ramen,

„a chtěl jsem ti osobně vyjádřit upřímnou soustrast.“ Jessica na něj pohlédla s jiskřičkami v očích. Člověk nemusel být génius, aby pochopil, že je má kamarádka do Karla Westmana naprosto zblázněná. A on působil podobně. Upřímně jsem doufala, že jim to vydrží. Tvořili pěkný pár.

Přinutila jsem se k úsměvu a k nejlepšímu hereckému výkonu svého života. „Jsem ráda, že vás oba vidím. Už je to dávno.“

Pokračovali jsme v konverzačních výměnách a najednou si mě Ethan přitáhl k sobě. Bylo to majetnické gesto, takové, které jsem velmi dobře znala. Hladil mě po paži nahoru a dolů, zatímco věnoval Jess a Karlovi plnou pozornost. Zejména když Karl zmínil, že ho jeho firma vyslala na olympijské hry na průzkum a že bychom tím pádem mohli strávit nějaký čas pohromadě, až bude v Londýně. Hmm… tak to se asi nestane, Karle.

Ethan znovu zmínil nadcházející svatbu a její datum, přičemž spojil mou ruku se svou, přitáhl si ji ke rtům

a políbil mě na ni. Mělo to stejný účinek, jako když se pes vymočí na kandelábr, aby si ho označkoval. Bylo to elegantní gesto, jen já jsem si připadala jako metaforický kandelábr. Ethan ale dokázal zařídit, aby to působilo galantně. On takový prostě je.

A znovu jsem přemýšlela nad tím, jestli si spojil Karla s postavou z mé minulosti. Přísahám, že byl schopný

na to přijít. Ethanův šestý smysl byl extra vnímavý, pokud šlo o muže v mém životě. Vzpomněla jsem si na jeho výbuch, když jsem se setkala na ulici před kavárnou s Paulem Langleym, a došlo mi, že je Ethan k veškerým mužům, se kterými jsem kdy něco měla, extrémně žárlivý. A že jich v minulosti bylo. Rozhodně víc než několik, ten fakt prostě musel vstřebat. Nic, co udělám, už to nezmění. Ale i Ethan měl svou minulost, a to, že jsme ji navzájem přijali, byl začátek budování kvalitního vztahu. Oba jsme některé věci nechávali být. Ale nechtěla jsem, aby mi bránil mluvit s lidmi, jako je Paul a Karl jen proto, že Ethan na každého muže neskutečně žárlil.

Teď už s nimi přece nejsem. Jsem s ním.

Pokrčila jsem rameny. Nezáleželo na tom. Minulost se nedá změnit, minulost… skončila a upadla

v zapomnění. I přestože mě bolelo srdce a zoufale jsem truchlila nad ztrátou svého otce, věděla jsem, co je nejdůležitější. Díky té zkušenosti se mi otevřely oči. Naučila jsem se, že ztráta milovaného člověka vám

v okamžiku změní priority.

Můj otec je pryč, ale já jsem z toho nezešílela.

Pochopila jsem, na čem záleží a na čem ne. Muž, který si mě tiskl ke svému pevnému tělu, aby mě chránil a miloval, a droboučký človíček, který rostl uvnitř mého těla, se nyní stali celým mým světem.

To nejlepší, co se mi za posledních pár dní stalo, bylo, když mi Brynne usnula na rameni v letadle do Londýna.

Byla tak vyčerpaná a unavená, že se jí zavřely oči, hned jak jsme se usadili. Vůbec jsem se jí nedivil. Setkání s matkou pro ni muselo být… bolestivé, pro nedostatek lepších slov. I já byl z té zkušenosti na prášky. Bože, opravdu tu zlou ženskou nemám ani trochu rád. Dala by se nazvat tchyní z pekel z naprosto zkurvené noční můry. A na celém světě nebylo nic, co bych s tím mohl udělat. Má sladká holka má za matku bestii. Je tak

pohledná a elegantní, jak jsem si ji představoval, ale zároveň se chová jako odporná stvůra. Představoval jsem si Toma Bennetta, jak nyní přijímá andělská křídla za to, že s ní tak dlouho vydržel. Potlačil jsem zachvění.

Nejdražší matička se Brynne pokoušela rozmluvit její úmysl odletět a chtěla mě poslat domů samotného. Při té vzpomínce jsem zaskřípal zuby. Jako bych něco takového vůbec někdy dovolil! Nejspíš by se ji snažila přesvědčit, aby šla na potrat nebo se natrvalo přestěhovala do Států.

Nakonec Brynne matce už skoro vůbec neodpovídala. Jen se otočila a řekla, že se vrací domů do Londýna, aby se za mě vdala a porodila naše dítě. Nevěřím, že budu kdy na někoho tak pyšný jako v tomto případě na svou holku, když řekla ta slova a podívala se na mě.

Brynne otevřela oči a já zachytil okamžik nevinnosti, probuzení z blaženého nevědomí do všech špatných věcí, které se jí kdy v životě staly… například ztráta milovaného rodiče. Ve skutečnosti to potrvá jen zlomek času. Vím to z vlastní zkušenosti.

Její oči byly nejprve velmi jasné a pak se zachvěly, ukázala se v nich bolest z uvědomění si skutečnosti.

Nakonec se zavřely, aby ji ochránily od bolestivých myšlenek a ona si mohla v klidu odpočinout na téhle cestě plné lidí. První třída byla lepší než turistická, ale i tak jsme byli v letadle se spoustou cizích lidí. Neměli jsme žádné soukromí. Brynne se držela, co to šlo. Ještě se nezlomila a musím přiznat, že mě to trochu děsilo, ale nebylo nic, co bych s tím mohl udělat. Nemůžu za ni truchlit. To bude muset zvládnout sama, a tak dlouho, jak bude potřebovat.

Přistoupila k nám letuška, aby se zeptala, co si dáme k večeři. Dnešní menu obsahovalo lososa nebo kuřecí

s parmezánem. Podíval jsem se na Brynne, jež nepatrně zakroutila hlavou a smutně se zatvářila. Ignoroval jsem ji a řekl letušce, že si oba dáme lososa. Vzpomněl jsem si, jak moc si ho užívala, když jsme večeřeli s tátou

a Marií.

„Musíš něco jíst, kotě.“

Přikývla a oči jí zvlhly. „Co… co teď budu dělat?“ Zvedl jsem její ruku a přitiskl si ji na srdce.

„Vrátíš se zpět do našeho domu a trochu si odpočineš. Pak budeš dělat cokoli, co ti zlepší náladu. Zajdeš

za doktorkou Roswellovou a promluvíš si s ní. Půjdeš do práce a budeš pracovat na svém výzkumu, když ti bude líp. Naplánuješ s holkami a s Benem naši svatbu. Půjdeme spolu za doktorem Burnsleym na druhou návštěvu

a zjistíme, jak si naše zelená olivka vede. Dovolíš mi, abych se o tebe staral a šel s tebou dál životem. Naším životem.

Poslouchala každé mé slovo. Ve skutečnosti každé obrečela a já byl rád, že jí můžu dát něco, co potřebuje slyšet. Někdy jediné, co vám může druhá osoba říct, je, že všechno bude v pořádku, že si jen musíte projít touhle těžkou fází života. Já vím, že Brynne potřebovala slyšet to, co jsem jí řekl. Stejně tak jsem jí to já potřeboval říct.

„A já budu s tebou na každičkém kroku.“ Zvedl jsem její ruku ke rtům. „Slibuju.“

„Jak víš, že máme zelenou olivku?“ zeptala se s mírným úsměvem.

„Otevřel jsem si ty internetové stránky, o kterých jsi mi říkala, a odteď si je pravidelně prohlížím. Tenhle týden budeme mít zelenou olivku a příští týden švestičku,“ zamrkal jsem na ni.

„Miluju tě,“ zašeptala tiše a pročísla si rukou vlasy.

„Já tě taky miluju, krásko moje. Hrozně moc.“

Letuška dorazila se dvěma teplými ručníky a s nabídkou pití. Dal jsem si víno a Brynne brusinkovou šťávu

s ledem. Počkal jsem, dokud se nenapila. Nechtěl jsem ji k tomu nutit, ale začnu ji přesvědčovat, pokud budu muset.

K mému překvapení a úlevě se zdálo, že jí brusinkový džus zachutnal.

„Tohle chutná vážně, vážně skvěle.“ Další lok. „Už používám i tvá slova.“

„Můžu tě ujistit, že pořád zníš jako má Američanka, kotě.“

„Já vím. Chtěla jsem říct, že si vybírám slova, která říkáš ty. Jako tohle chutná vážně skvěle, místo abych řekla: tohle je skvělé. Je to proto, že jsem s tebou moc často.“

„No, a vzhledem k tomu, že už se mě nikdy nezbavíš, tak hádám, že to znamená, že budeš velmi brzy mluvit jako rodilá mluvčí.“

„Můžu to zkusit.“ Usrkla ze skleničky a vypadala o něco lépe.

„Mimochodem si jsem jistý, že než se zelená olivka narodí, tak nebude poznat, že jsi Yankee.“ Její tvář se rozzářila. „Právě jsem si uvědomila něco, co je vážně super.“

„Co?“ zeptal jsem se, překvapený, ale šťastný, že ji vidím živější než během posledních dní.

„Zelená olivka mi bude říkat mamko, a ne mami nebo mámo.“ Trochu nakrčila nosík. „Přijde mi to trochu divné… ale myslím, že si na to zvyknu… a bude se mi líbit, jak to zní.“

Nedokázal jsem zarazit výbuch smíchu. „Budeš ta nejlepší mamka, jakou kdy zelená olivka měla.“

Krátce se na mě usmála, ale její úsměv zmizel téměř v okamžení. „Rozhodně nebudu jako ta moje.“ V jejích slovech jasně zazněla bolest a trápení.

„Mrzí mě, že jsem to vytáhl,“ zavrtěl jsem hlavou, protože jsem nechtěl pomlouvat její matku, i když by si to byla bývala zasloužila.

„Myslíš tím, že jsi ji vytáhl.“

„Taky,“ opáčil jsem. Opravdu jsem nechtěl diskutovat o Brynnině komplikovaném vztahu s matkou, ale jestli si o tom chce promluvit, pak jí rozhodně můžu říct svůj názor. Jen jsem doufal, že nebudu muset.

Zachránila mě tím, že se zeptala na něco jiného. „A co tvá matka, Ethane?“

„No, sotva si na ni pamatuju. Jediné, co mi utkvělo v hlavě, jsou vzpomínky spjaté s fotografiemi. Myslím, že si něco vybavuju, ale nejsem si jistý, jestli to nejsou jen imaginace z fotek anebo kousky vyprávění mého táty a Hannah.“

„Říkal jsi, že máš vytetovaná křídla na zádech kvůli své matce.“ Ne, o tomhle vážně nechci mluvit.

Téměř jsem si povzdechl, ale dokázal jsem se přemoci. Věděl jsem, že bude lepší ji umlčet teď. Brynne se mě ptala na tetování už dřív a já si byl jistý, že by chtěla vědět, proč ho mám, ale rozhodně jsem nebyl připravený řešit to s ní právě teď. Ne za tragických okolností v letadle plném lidí. Na to, abych odhalil své emoce, nebyl ani správný čas ani správné místo.

Losos se objevil jako na zavolanou, tak jsem mohl odložit odpověď.

Brynne pokračovala v upíjení džusu a odmítala jídlo, které na aerolinky nebylo vůbec špatné.

„Tady,“ nabídl jsem jí na vidličce napíchnutý kousek ryby, rozhodnutý, že ji nakrmím, když ho odmítne.

Pečlivě si sousto prohlédla a pak otevřela ústa a snědla ho. Žvýkala pomalu a rozvážně. „Losos je dobrý, ale já chci vědět, proč ti ta křídla připomínají matku.“

Takže takhle tu hru budeme hrát, jo? Emoční vydírání výměnou za jídlo… Nabídl jsem jí další kousek ryby. Pevně stiskla rty. „Proč to tetování, Ethane?“

Zhluboka jsem se nadechl. „Jsou to andělská křídla, a protože o matce smýšlím jako o andělovi, tak se mi líbil nápad mít je na zádech.“

„To je krásná myšlenka,“ usmála se.

Nabídl jsem jí čerstvý kousek lososa, který tentokrát bez argumentů přijala.

„Jak se tvá matka jmenovala?“

„Laurel.“

„To je hezké. Laurel. Laurel Blackstoneová…“ zopakovala.

„Přesně tak,“ odpověděl jsem.

„Jestli bude zelená olivka děvče, myslím, že pro ni máme krásné jméno, co myslíš?“

Cítil jsem, jak se mi stahuje hrdlo a jak nedokážu polknout. A nebylo to tím, že bych jedl lososa. Její návrh pro mě něco znamenal – něco hlubokého a velmi osobního.

„To bys udělala?“

„Jméno Laurel se mi opravdu líbí, a jestli budeš chtít, tak… ano, samozřejmě,“ odpověděla a oči se jí leskly o něco víc než před chvílí.

Byl jsem ohromen, doslova mě dostala do kolen svou štědrostí a ochotou dát mi tak krásný dárek, zejména teď, když sama truchlí. „Hrozně rád bych pojmenoval naši holčičku Laurel, po mé matce,“ řekl jsem upřímně. Pak jsem napíchl na vidličku malý kousek chleba.

Ukousla si a pomalu jej žvýkala. Vůbec se mi nepodívala do očí. „Dobře, takže to bychom měli,“ řekla tiše, její hlas zněl poněkud melancholicky a vzdáleně.

Představil jsem si, nad čím asi přemýšlí, a zeptal jsem se. „A co když naše zelená olivka bude kluk?“

„Ano, ano, ano,“ začala plakat. „Chtěla bych… ho pojmenovat Thom-m-as,“ podařilo se jí vykoktat dřív, než se naprosto zhroutila přímo nad Atlantickým oceánem, v první třídě, na palubě letu British Air 284, přímé linky ze San Franciska do Londýna na Heathrow.

Přitáhl jsem si ji k sobě a políbil ji na temeno hlavy. Držel jsem Brynne a nechal ji dělat to, co potřebovala udělat. Byla potichu a nikdo jí nevěnoval pozornost, ale přesto mě bolelo, že si tímhle krokem nemůže projít normálně a beze svědků.

Letuška se jmenovkou, na které bylo napsáno Dorothy, a s měkkým irským přízvukem, si nás všimla

a spěchala nám nabídnout pomoc. Požádal jsem ji, aby odnesla večeři a přinesla ještě jednu přikrývku. Zdálo se, že Dorothy chápe, že Brynne truchlí, a snažila se rychle odnést jídlo, zhasla světla a přinesla nám deku.

Po celý zbytek letu se nám věnovala víc než ostatním a já si připomínal, že jí musím poděkovat za její vstřícnost, až o několik hodin později vystoupíme.

Po celý zbytek letu jsem držel svou holku v náručí, dokud ji slzy nevyčerpaly natolik, že upadla do tenat spánku. Já usnul také, ale pořád jsem se probouzel. Má mysl bloumala po různých místech. Měl jsem starostí až nad hlavu a mohl jsem jen doufat a modlit se, že má slova udělala na Oakleyho na pohřbu dojem. Byl jsem připraven udělat všechno, co jsem slíbil, pokud by se k Brynne někdo byť jen přiblížil. Věděl jsem, jak moc ji odteď budu muset hlídat.

Neměl jsem tušení, kdo je zodpovědný za Montroseovu a Fieldingovu smrt. Nebyl jsem si jistý, jestli byl Tom Bennett součástí tohoto případu a jestli byl, nebo nebyl zavražděn. Nevěděl jsem, kdo poslal na Brynnin starý telefon tu šílenou zprávu ani kdo vyvolal bombový útok na Mallertonově galavečeru. Nevěděl jsem toho hodně a kurva dost jsem potřeboval alespoň na některé otázky znát odpovědi.

Cítil jsem strach.

Zkurvený, šílený, příšerný strach, ze kterého mi praskala lebka.

18. kapitola

Spala jsem téměř nepřetržitě po tři dny, když jsme se vrátili do Londýna. Potřebovala jsem to. A vrátit se

do známého prostředí mi pomohlo,“ řekla jsem doktorce Roswellové. „Začala jsem výzkumný projekt, který mi zadali na univerzitě, a mám dobré přátele, kteří mi pomáhají naplánovat svatbu.“

„A co noční můry, když teď neberete léky?“ zeptala se.

„Pokaždé je to jiné. Poté co jsem vysadila prášky, se mi zase vrátily, ale teď – od té doby co táta umřel – zase přestaly. Myslíte, že je to tím, že mám mysl plnou horších starostí, které zabírají místo špatným snům?“

Doktorka Roswellová se na mě opatrně podívala a zeptala se: „Je smrt vašeho otce horší než to, co se vám stalo v sedmnácti?“

Páni. Obtížná otázka. Ještě nikdy jsem nad tím nepřemýšlela. Nejdřív jsem chtěla hned vykřiknout, že smrt mého otce je samozřejmě horší, ale kdybych měla být upřímná sama k sobě, tak si to nemyslím. Nyní jsem dospělá a vidím věci jinak, mám více zkušeností, než když jsem byla náctiletá. Tehdy jsem se snažila zabít kvůli tomu videu, na kterém mě znásilňují. Nad ničím jsem na rozdíl od současné situace nepřemýšlela. Teď chci žít. Toužím strávit svůj život s Ethanem, a zejména proto, abych se postarala o naše dítě. Není jiné volby. Když jsem seděla v ordinaci doktorky Roswellové, jako by mě osvítil duch svatý. Nakonec mi světlo pomohlo uvědomit si, že budu v pořádku. Že to zvládnu a že se zase začnu radovat – časem.

Zavrtěla jsem hlavou a odpověděla své terapeutce po pravdě.

„Ne, není to horší.“

Napsala si něco tím tyrkysovým perem, které se mi tolik líbilo.

„Díky, že jste mi pomohla vidět věci jasně. Myslím, že se takhle dívám na svět poprvé,“ řekla jsem jí.

„Můžete mi vysvětlit, co tím myslíte, Brynne?“

„Myslím, že ano,“ zhluboka jsem se nadechla a řekla: „Vím, že mě můj otec miloval, a vím, že věděl, jak moc miluju já jeho. Měli jsme vztah, ve kterém jsme si pořád sdělovali své pocity, takže necítím lítost, že bych mu nestihla říct, že jsem ho měla ráda. Mám zlomené srdce, protože byl náš společný čas tak náhle přerušen, ale není nic, co s tím můžu udělat. Takhle život funguje. Podívejte se na Ethana, který ztratil matku, když mu byly čtyři roky. Ti dva neměli skoro žádný čas, který by spolu strávili. Ethan si ji sotva pamatuje. Já měla úžasného, milujícího otce celých čtyřiadvacet let.“

Doktorka Roswellová se na mě rozzářeně usmála. „Ráda slyším, že mluvíte právě takhle. Myslím, že jste dosáhla velkého úspěchu. Velmi brzy už vám nebudu muset posílat účty za své služby.“

„Hmm… ne, to se asi nestane, doktorko Roswellová. Trápila jste se s mými problémy celé roky. Jen si představte, že mi za chvilku začnou mateřské komplikace.“

Pousmála se. „Na ty rozhovory už se těším.“ Zavřela svůj notýsek a odložila plnicí pero. „Takže, řekněte mi o svatebních plánech. Chci slyšet každičký detail…“

Objevila jsem, že Facebook je na plánování svatby vcelku užitečný. Elaina mi to navrhla, protože byla až po uši v organizování vlastní svatby a věděla, o čem mluví. Posadila jsem se, uvařila jsem si brusinkový čaj a přihlásila se ke svému účtu.

Zřídila jsem si soukromou skupinu pro sdílení fotek a firemních odkazů, která zahrnovala mě a mou malou armádu pěšáků: Gaby, Bena, Hannah, Elainu, Marii a Viktorii, oficiální sňatkovou agentku, která si postavila živnost na tom, co mně přišlo jako neskutečná výzva. Vše kupodivu probíhalo hladce, vezmu-li v úvahu, že se svatba měla odehrát už za pět týdnů. Jsem napěchovaná hormony a těhotná a přišla jsem o blízkého člověka, přesto mi přišlo, že vše zvládám docela dobře.

Ethan byl tak zavalen prací, že jsme se téměř neviděli, a valná část naší komunikace se odehrávala prostřednictvím textových zpráv. Věděla jsem, že si o mě dělá starosti a snaží se mi věnovat tolik pozornosti, kolik dokáže, ale teď prostě neměl času nazbyt. Chápala jsem, pod jakým tlakem se ocitl, a většinou jsem potřebovala čas, abych se vyrovnala s tím, co se v posledních týdnech stalo. Přicházel domů velmi pozdě a skoro vždycky chtěl jen dvě věci. Pomilovat se a mít mě vedle sebe, když usínal. Ethanova touha po fyzickém kontaktu byla stejně silná jako vždycky. Ani trochu mi to nevadilo. Myslím, že jsem to potřebovala stejně jako on. Měli jsme jeden o druhého strach.

Napsala jsem Elaině krátkou zprávu ohledně květinové výzdoby a připojila jsem vtipnou glosu o tom, že se bavíme víc po Facebooku než osobně. Hloupé, zejména když si uvědomíte, že bydlíme ve stejné budově. Elaina a Neil byli právě tak zahlceni prací pro Blackstoneovu bezpečnostní agenturu jako Ethan. Nikdo neměl času nazbyt.

Opustila jsem stránku a zkontrolovala svůj hlavní profil, abych zjistila, jestli tam nemám nové zprávy. Našla jsem upozornění na dary pro Merituský studijní fond v San Francisku, který můj otec léta podporoval. Líbila se mi činnost té charity: pomáhali znevýhodněným, ale nadaným dětem získat vysokoškolské vzdělání. Věděla jsem, že by si to táta přál, takže jsem oznámila, že místo květin budou dary zaslány přímo do Meritusu. Správce fondu mi poděkoval a poslal mi upozornění, kdykoli někdo poslal dar ve jménu mého otce. Paul Langley ho poslal, stejně tak personál galerie Rothvale a také Gabyin otec, Rob Hargreave. Jejich ohleduplnost se mě hluboce dotkla, a proto jsem každému poslala osobní děkovný vzkaz.

Vystavila jsem na Facebook pěknou fotografii otce, jak mě drží v náručí, když jsem byla ještě dítě. Měla jsem hodně práce s naskenováním obrázků z alb, která jsem si přivezla z otcova domu. Na téhle fotce jsme měli

na sobě něco, co připomínalo pyžama, takže nás někdo nejspíš vyfotil ráno. Seděla jsem před tátou na stole, dívala jsem se do foťáku a oba jsme se usmívali. Přemýšlela jsem, kdo asi tu fotku dělal. Moje matka? Táta

na tom snímku vypadal velmi mladě… a velmi šťastně. Alespoň jsem měla cenné vzpomínky – jako třeba tuhle, které bych si mohla držet blízko u srdce.

Zasáhl mě smutek, když jsem si uvědomila, že otec nebude mít žádné fotky se svým vnoučkem. Už ne… Ucítila jsem v hrudi známou bolest a musela jsem na okamžik zavřít oči. Pokoušela jsem se jen dýchat.

Ta bolest, když si znovu uvědomíte, že už je nikdy neuvidíte, neobejmete, společně se nezasmějete, nepromluvíte si…

Je to na hovno.

Ale Jonathan bude mít fotky s vnoučkem či vnučkou. Ano, bude. Věděla jsem, že Ethanův táta bude jako dědeček vždycky po ruce. Se spokojeným výrazem jsem si představila, jak se nám o děti budou starat Jonathan s Marií. Od té doby, co moje matka neprojevila o své vnouče žádný zájem, představovala jsem si na místě babičky svou tetu. Dost. Změna tématu prosím.

S pípnutím se mi před očima vynořila nová zpráva.

Karl Westman: Ahoj. Právě jsem se přihlásil a vidím, že máš u jména zelenou tečku. Přijel jsem

do Londýna na olympiádu a doufám, že bychom se mohli potkat, když už jsem ve městě. Jsem tu od včerejšího rána. Pořád se snažím zotavit z jet lagu. Jak se máš ty?

Karl… Přidal si mě do přátel na Facebooku krátce po pohřbu. Už jsme si od té doby i trošku povídali. Vzpomněla jsem si, že ho jeho firma poslala na olympiádu a Jess mi to také připomněla. Byla skutečně zklamaná, že nemůže vyrazit s ním, protože byla velkým sportovním fanouškem. Olympiáda ji rajcovala výrazně víc než mě. Přesto je velkou a vzrušující událostí, když se ve vašem domovském městě pořádají třicáté olympijské hry, a to bez ohledu, jak se na to díváte.

Brynne Bennettová: Už je to lepší… díky. Kde v Londýně bydlíš?“

Karl Westman: V Chelsea, samozřejmě! Nehodlám nic promeškat, když už jsem tady. Ani Jimiho minulost. Brynne Bennettová: Ha, vzpomínám si. Je to legrační, protože mě dneska veze na oběd Ethanův táta. Dřív byl taxikář a zná všechna významná historická místa. Můžeš se s námi potkat, jestli chceš. Dostaneš krátkou lekci z historie.

Karl Westman: To bych moc rád. Díky. Napiš mi restauraci, ve které budete, a já si tě najdu.

Odhlásila jsem se z Facebooku a zamířila jsem do sprchy. Mám v plánu oběd se svým budoucím tchánem a potom focení. Dneska se lenošit nebude.

„Takže dneska Ethan mým hlídáním pověřil vás, Jonathane?“ zeptala jsem se mezi dvěma sousty skutečně lahodného kuřecího salátu. Až ho budu vyrábět sama, nesmím zapomenout na sušená rajčata a kopr. Moje chuť k jídlu se mírně zlepšila, ale nevěděla jsem, jestli díky těhotenství, anebo tomu, že už jsem se pomalu vyrovnávala s otcovou smrtí. Ať tak či tak, dokázala jsem se podívat na jídlo, aniž bych zatoužila otočit hlavu

a pozvracet se.

„O tom nic nevím, má drahá. Chtěl jsem svou budoucí snachu pozvat na oběd, to je všechno,“ řekl a pokrčil rameny. Pozoroval mě hnědýma očima. „A Ethan mi řekl, že Len bude dneska pryč.“

„Ha! Myslela jsem si to,“ rozesmála jsem se. „Už jeho taktiku chápu, Jonathane. Ethan nepovolí ve své ostražitosti ani na okamžik, nebo bez velmi dobrého důvodu.“ Usrkla jsem džus. „Moc hezky se o mě stará a vím, že to dělá, protože mě miluje.“

„Myslím, že mu velmi dobře rozumíš. Ve skutečnosti bych řekl, že jsi změnila mého syna v takového člověka, kterým jsem doufal, že se jednou stane, ale bál jsem se, že možná taky ne.“ Jonathan se usmál a z jeho pohledu čišela velká dávka laskavosti a absolutně žádná výtka.“

„Kvůli válce?“ zeptala jsem se. „Vím, že se mu v armádě stalo něco velmi zlého, ale nevím co. Nechce to se

mnou sdílet… zatím.“

Jonathan mě jemně pohladil po ruce. „No, to jsme dva. Nevím, co mému synovi udělali. Jen vím, že přišel domů se strašidelným pohledem v očích a velmi tvrdý. Takový předtím nebýval. A teď můžu říct, že se zase změnil v toho Ethana, kterým byl za mlada. Vděčím za to tobě. Ty jsi ho vytáhla z temnoty, Brynne. Vidím, jak se na tebe dívá a jak o sebe pečujete.“ Napil se piva. „Stručně řečeno, učinila jsi starého muže velmi šťastným. Moc se mi ulevilo.“

„Takhle se v mnoha ohledech cítím i já. Ethan mě také zachránil.“

Jonathan pozorně naslouchal a pak mi ukázal na břicho. „Zjistíš, že se nikdy nepřestaneš bát o své děti, bez ohledu na to, kolik jim bude let.“

„To už jsem mnohokrát slyšela,“ povzdechla jsem si ztěžka. „Bojím se už teď… o něj nebo o ni.“ Dotkla jsem se bříška. „Kdyby se mi něco stalo… pak asi zjistím, jak to funguje.“

„Nic se ti nestane, má drahá. Ethan ani já to nedovolíme. Příštích několik týdnů bude extrémně náročných a nebudeš vědět, kam dřív skočit ohledně plánů a událostí, ale pak se vše usadí a vy dva si vyzkoušíte manželský život a já budu čekat na příchod svého čtvrtého vnoučete.“

Usmál se na mě a já mu úsměv srdečně vrátila. Opravdu začínám mít Ethanova tátu ráda. Bude z něj úžasný dědeček pro naše dítě. Ve skrytu duše mi udělalo radost, že naší malé rodince fandí. Byla to maličkost, ale pro mě šlo o obrovskou věc. Jonathan mi dával něco, co mi má vlastní matka dát nemohla nebo nechtěla – prosté požehnání a přání úspěchu a štěstí při zakládání nové rodiny.

Zamířili jsme ven z restaurace, a vtom jsem si všimla, že k nám pospíchá Karl. Vypadal pořád tak bezstarostně, jak jsem si ho pamatovala ze střední školy.

„Brynne! Bože, moc se omlouvám, že jdu pozdě. Dostal jsem tvou zprávu a pak nastalo jedno zpoždění za druhým.“ Zvedl ruce. „Zdržel jsem se kvůli práci.“ Přistoupil blíž, aby mě objal a políbil na tváře.

„Karle, tohle je můj… tchán, Jonathan Blackstone. Jonathane, Karl Westman, starý přítel z mého rodného města. Kdysi jsme spolu soutěžili v atletice.“

Potřásli si rukama. Chvíli jsme si ve třech povídali. Karl působil otráveně, že propásl oběd a znovunavázání přátelství, jak sám říkal. Nebyla jsem si jistá, jestli by Ethan schválil, že se s Karlem vídáme. Upřímně bych se bez toho také obešla. Neměla jsem nic proti starým přátelstvím, ale v tomhle případě vztah zahrnoval i velké množství emocí, ze kterých jsem neměla úplně dobrý pocit.

„Jess by mě zabila, kdybych jí řekl, že jsem v Londýně a nepotkal jsem se s tebou alespoň na chvilku,“ řekl a pak se otočil k Jonathanovi. „Pane Blackstone, velmi lituju, že jsem promeškal možnost vyzvědět cenné turistické rady.“

„Jestli se zajímáte o historii a reálie Jimiho Hendrixe, pak vám mohu sdělit všechno, co vím. Vozil jsem stovky turistů po městě přes dvacet pět let. Myslím, že jsem viděl všechno.“ Jonathan předal Karlovi svou vizitku.

„Napište mi e-mail a já vám pošlu, co vím. Určitě budete chtít na Samarkand do čísla 22 na Lansdowne Crescent v Chelsea.“

„Naprosto správně.“ Karl si vzal od Jonathana vizitku a dal si ji do kapsy. „Díky za jakékoli tipy, které mi můžete dát. Nemám moc času a rád bych viděl většinu.“ Znovu se otočil ke mně. „Takže… je nějaká šance, že dokážeme zařídit jiný program? Předpokládám, že právě teď musíš už zase být někde jinde, nebo ne?“

„Jo, mám focení za hodinu a něco a musím se na to připravit.“ Na chvíli jsem se zamyslela. „Ale půjdeš se podívat na hry, ne? Ethan zajistí lístky na téměř jakoukoli událost, kterou bys mohl chtít vidět. Můžeme se potkat na některé atletické soutěži, třeba na překážkách nebo na běhu na sto metrů? Vlastně už se začínám těšit, že soutěže uvidím.“

„Perfektní,“ řekl. „Zavoláme si.“

Karl mě znovu objal a vyrazili jsme každý svou cestou.

Jonathan mlčel, když mě vezl do fotostudia. Zdálo se, že nad něčím přemýšlí, a mě napadlo… Vadí mu, že fotím nahé fotografie? Co mu Ethan řekl? Viděl někdy některou z mých fotek? Došlo mi, že to nezjistím, pokud

se ho nezeptám, ale nechtěla jsem se o tom s lidmi bavit. Mé focení je osobní a nebudu vyjednávat o tom, jestli ho dělat budu, nebo ne.

Najednou Jonathan zastavil na adrese v Notting Hill a čekal, až vstoupím do elegantní bílé budovy, kde mám dnes naplánované focení. Zamávala jsem mu, když jsem vcházela dovnitř, a pak jsem vyrazila do práce a velmi rychle jsem se začala plně soustředit na to, kvůli čemu mě najali.

Stupidní otázky, které lidé kladou v průběhu rozhovorů, jsou občas tak směšné, že se divím, jak se dokážu udržet a nezhroutit na stůl a nevykřiknout: „Jak můžete být tak zkurveně hloupí a pořád ještě dýchat?!“ To

všechno… Naučil jsem se držet klapačku zavřenou, dokonce i když mě to opravdu mrzelo.

Právě jsem se plížil na tolik potřebnou dávku nikotinu po všech těch příšerných konferenčních hovorech, když mi do kanceláře zavolala Elaina. Nevolá mi moc často, takže má zvědavost okamžitě stoupla.

„Ethane, myslím, že bys měl přijít na recepci.“

„Jo? Co se děje?“

„Je tu Muriel… ze stánku s novinami. Přinesla ti balíček, tobě osobně, a prý neodejde, dokud –“ Vyběhl jsem z kanceláře dřív, než Elaina stihla dokončit větu.

Srdce se mi rozbušilo a celým mým tělem projela vlna strachu. Proletěl jsem dveřmi na recepci a vpadl dovnitř. Stála tam Muriel s těmi svými koňskými zuby a knírkem a čekala na mě. Držela balíček v inkoustem potřísněných rukách a hleděla na mě zelenýma očima. Pospíchal jsem k ní.

„Pane, něco tu pro tebe mám,“ zamávala obálkou. „Řekls kdokoliv a kdykoliv.“

„Ano. A nechal to u tebe někdo v novinovém stánku právě teď?“ ukázal jsem na to, co držela v rukách. Přikývla a přejela pohledem celou místnost, hodnotila výzdobu a nejspíš počítala, kolik se za to zaplatilo. „Jo,

asi před hodinou. Nemohla sem opustit stánek. Tady se píše Blackstone a vím, žes říkal číslo čtyřicet čtyři.“

Snažil jsem se nevypadat příliš v šoku z poznání, že umí číst, a přikývl jsem. Tělem mi projela dávka adrenalinu. Co je to tentokrát? Další výhružky Ivanovi?

„Máš skvělou paměť, Muriel. Díky, žes opustila stánek a vážila tak dlouhou cestu, abys mi to doručila osobně.“ Sáhl jsem do kapsy a vytáhl peněženku. „Oceňuju tvou obětavost.“

Podal jsem jí dvacku. Krátce mi pokynula a otočila se k odchodu. Roztrhl jsem červenou stuhu, otevřel jsem obálku – uvědomil jsem si, že je to stejná obálka, jakou jsem obdržel v den Mallertonova galavečeru – stejná obálka, která obsahovala Ivanovy fotografie a šifrovaný vzkaz, který zněl: Nikdy se nepokoušej zavraždit člověka, který páchá sebevraždu, nebo nějaké takové kecy, na které jsem právě teď neměl čas. Ale nehodlal jsem riskovat život svého bratrance. Příští týden na olympiádě bude v centru dění a v první linii, bude uvádět všechny lukostřelecké soutěže, zahrabán hluboko v tom mediálním cirkusu a pod přímou palbou novinářů. Jestli na něj má někdo spadeno, potřebuju mít na místě preventivní opatření.

Strčil jsem ruku do obálky a vytáhl fotografie. Stejné jako posledně – lesklé, černobílé, osm na deset. V té chvíli mě polil ledový pot. Na těch fotkách nebyl můj bratranec, ale Brynne.

Kurva, ne! Ne! NE!

Šlo o sekvenci snímků z ulice ze dne, kdy jsme s Brynne vyrazili na první schůzku s doktorem Burnsleym.

Na těch fotografiích jsme obědvali venku na lavičce před tím, než jsme vstoupili do akvária. Objímali jsme se na chodníku poté, co jsme vyšli z doktorovy ordinace. Já, jak pokládám ruce na Brynnino břicho a líbám ji. My dva, jak jíme sendviče a povídáme si o našem štědrovečerním setkání. Objevil jsem také snímek Brynne,

na kterém mě fotila na mobil a smála se, protože to bylo krátce poté, co jsem vyšel z obchodu, kde smrdělo pokaděné dítě. Měl jsem si všimnout, že nás někdo fotí. Jak to, že jsem si toho nevšiml? Jak to, že jsem si toho, kurva, nevšiml?

Byl jsem rozptýlený. Rozptýlení je v mé branži nepřítelem číslo jedna a já strašlivě selhal. Byl jsem mimo

z návštěvy u doktora a potom z toho šílenství v akvaristice – byl jsem příliš nesoustředěný, abych sledoval, kde a kdo se okolo nás motá.

Zasténal jsem a listoval znovu. Nedokázal jsem najít žádnou zprávu ani poznámku na zadní straně fotografií.

Vzhlédl jsem a uvědomil si, že Muriel odešla.

Štěkl jsem na Elainu. „Sežeň mi Brynne na telefonu a řekni jí, aby vydržela. Musím s ní nutně mluvit!“ Pak jsem se rozeběhl k výtahům.

„Muriel, počkej!“ Běžel jsem za ní halou. Odcházela z budovy. Určitě si o mně všichni museli myslet, že jsem zešílel, protože jsem předváděl skutečně obstojné divadelní představení, ale nezáleželo mi na tom. Ať si myslí, co chtějí.

„Ano, pane?“

„Kdo? Vidělas toho, kdo tam nechal tu obálku?“

Zamrkala očima a ty se trošku rozhořely. Tohle byl okamžik pravdy – buď mi pomůže, protože je hodná, nebo si nade mnou ponechá výhodu a nic neřekne.

„Viděla jsem ho, když odcházel. Viděla jsem jeho záda.“

„Co si pamatuješ? Jaký byl? Postava, barva vlasů, cokoli? Je to velmi důležité,“ žadonil jsem. „V té obálce byly fotky mé přítelkyně… mé manželky. Její život může být ohrožen,“ ztišil jsem hlas. „Prosím, Muriel? Řekni mi cokoli, co by mi mohlo pomoct.“

Chvíli přemýšlela a oči se jí nepatrně pohybovaly. „Mluvil do telefonu. A jediné, co jsem viděla, byla jeho

záda. Měl tmavé vlasy a nebyl tak vysoký jako ty.“

Hnědé vlasy a menší než já. To mi moc nepomohlo. Na zemi chodí miliony lidí, kteří by odpovídali tomuto popisu. Potřeboval jsem vyrazit zpět do kanceláře a ujistit se, že Elaina sehnala Brynne. „Díky moc,“ řekl jsem váhavě a otočil jsem se.

„Ještě něčeho jsem si všimla,“ zavolala za mnou Muriel, „jeho hlasu… nebyl zdejší. Byl to Yankee.“

Ten, kdo ji sleduje, je Američan. Musí to být někdo z Oakleyho lidí… nebo možná Fielding není vůbec mrtvý.

Možná je v Londýně. To, ne! Prosím, ne!

Krev mi ztuhla v žilách z toho, co mi Muriel řekla. Hlavou se mi míhaly veškeré možnosti a scénáře v děsivém sledu.

A pak se mé nohy daly do pohybu.

19. kapitola

Zrovna, když jsem vycházela z šatny, zazvonil mi telefon. Podle vyzvánění jsem věděla, že volá Elaina z práce, takže jsem nechala hovor spadnout do hlasové schránky, aniž bych si poslechla vzkaz. Poslala jsem jí rychlou zprávu: Nemuzu mluvit… jsem na foceni. Zavolam ti pozdeji. – B

Ztišila jsem si telefon, ale nechala ho zapnutý, jak mi Ethan řekl – něco ohledně GPS aplikace, kterou mi tam nastavil. Strčila jsem si přístroj do kapsy u županu a už jsem nad ním nepřemýšlela. Mám tady práci a musím se soustředit.

Vlasové příčesky mě lechtaly na zádech a podlaha pod zadkem vysloveně studila. Dnes jsem na sobě neměla žádná titěrná tanga, ale nádherné černé punčochy s růžovými krajkami na stehnech, které byly zavázány

do mašlí.

Simon, můj dnešní fotograf, byl rozhodně nekonvenční. Měl na sobě modré úzké džíny a limetkově zelenou košili a bílé kotníčkové boty z kůže. Nejenže jsem si skoro potřebovala chránit oči, ale snažil se mě vyfotit tak, jak mě ještě nikdo nevyfotil. Mohla jsem se jen třást na to, co Ethan řekne, až se podívá na výsledek.

Bude je nenávidět na první pohled a pak se pokusí je všechny koupit, aby nikdo jiný žádnou fotku nezískal.

Ucítila jsem nával adrenalinu – vědomí toho, že dělám něco trochu děsivého a neznámého. Líbilo se mi to a chtěla jsem, aby se fotky povedly, a snažila jsem se poskytnout maximálně profesionální služby, jaké jsem dokázala.

Nastavila jsem záda fotoaparátu, nohy doširoka roztažené, kolena mírně pokrčená, dlaněmi jsem se opírala o lýtka a držela jsem si nohy od sebe. Měl to být provokativní výstřel a kdokoli, kdo by teď okolo mě prošel, by viděl můj klín. Čistá pornografie. Ethan by to rozhodně neschválil. Ale já se nebála. V téhle branži existovala pravidla a každý je dodržoval… protože věděl, že kdyby je porušil, tak by si už ani neškrtl.

Konce vlasových příčesků se zlehka dotýkaly podlahy. Jejich cílem bylo zakrýt můj zadek, což bylo dobré, protože jsem se nerada dívala na fotkách na své pozadí.

Řekla jsem to Simonovi a ten se rozesmál. „Brynne, zlatíčko, jestli má někdo naprosto dokonalý zadeček, tak jsi to ty.“

„No, děkuju, Simone, ale moc s tebou nesouhlasím, jestli mě chápeš. A neušklíbej se, prosím.“

„Slibuju. Jediné, co vidím, je linie křivek a tvé dlouhé, krásně tvarované nohy. Celá záříš, drahoušku. Nové vitamíny?“ zeptal se roztržitě, když fotoaparát cvakl.

„Hmm, vlastně ano.“

„Ach, prozraď mi to, prosím,“ rozplýval se nade mnou. „Chci znát tvé tajemství krásy.“

Vyprskla jsem smíchy. „Nemyslím, že bys chtěl to, o čem mluvím, Simone… pokud tedy netoužíš po větších prsou.“

„Ach, drahoušku, prosím, neříkej, že se chystáš na plastiku. Tvá ňadra jsou nádherná!“

Znovu jsem se rozesmála k plátnu přede mnou a přála jsem si vidět jeho tvář. „Hmm, ne, žádné implantáty.

Zvětší se přirozenou cestou.“

„Co? Jde o nějakou léčbu?“ Řekla bych, že byl velmi daleko od pravdy, ke které jsem se ho snažila dovést. Ať už to byl gay, nebo ne, Simon byl muž, a ti většinou nemají cit pro jemné narážky. Hádám, že za to může penis.

„Taková, na jejímž konci se narodí miminko,“ usmála jsem se a toužila jsem mu pohlédnout do obličeje ještě víc než předtím.

„Ach můj bože! Ty jsi zbouchnutá, že ano?“

„Tohle je jedno z nejhorších pojmenování, se kterým Britové přišli. Ale ano. Jsem.“

„Gratuluju, drahoušku. Doufám, že jsi z toho taky nadšená.“

„Jsem.“ Na minutku jsem ztichla a přemýšlela jsem o všem, co se u mě v brzké době změní, a bojovala jsem s emocemi, které mě v posledních dnech trochu dusily. Možná je to způsobeno hormony, které se ve mně bouří, ale podobné pocity byly na denním pořádku.

Simon pokračoval ve fotografování, říkal mi, jak mám změnit pozici, nastavoval osvětlení a povídal si se mnou. Takový byl jeho styl. Neustále cvakal spouští. „Takže si budeš brát svého přítele?“

„Jo. 24. srpna nastane náš velký den. Vezmeme se na vesnici u jeho sestry v Somersetu.“

„To zní velmi noblesně…“ Simon přemítal nad novým úhlem pohledu. „Mohla bys naklonit hlavu na stranu a podívat se na mě?“

„Jo… jasně,“ řekla jsem. „Chceš přijít, Simone?“

„Drahoušku, už jsem se bál, že se nezeptáš! Mám perfektní důvod, abych si pořídil nový oblek.“ Blábolil cosi

o italském hedvábí a o jakémsi zeleném kousku, který viděl v Miláně. Ten by se prý na vesnickou svatbu rozhodně hodil.

Přemýšlela jsem o otci a o tom, že on si už nový oblek na mou svatbu nepořídí. Nebude tam, aby mě odvedl k oltáři. Nemám nikoho, kdo by mě odvedl. Franka o to rozhodně žádat nebudu. Má matka už se mě k tomu snažila navést, ale odmítla jsem ji. Radši půjdu k oltáři sama. Nic proti Frankovi, ale on není můj otec. Ani trochu. Je to manžel mé matky a to je všechno.

Náhle mnou projela vlna smutku a já se ji zoufale pokusila potlačit, ale očividně se mi to moc nedařilo, protože se Simon zeptal: „Potřebuješ pauzu, zlatíčko?“

Přikývla jsem, ale nedokázala jsem promluvit. Jediné, co jsem svedla, bylo polknout.

Někdy, když člověk prokáže nějakou laskavost a vy jste ve sračkách, všechno se změní, bez ohledu na to, jak moc se snažíte udržet své problémy uvnitř. Tohle přesně se stalo. Simon odložil fotoaparát a přišel za mě, položil mi ruku na rameno. Naprosto jednoduché gesto podpory a útěchy.

„Slyšel jsem o tvém otci. Je mi to líto, drahoušku. Musí to pro tebe být hrozné.“

„Díky… pořád je to hodně čerstvé. Vzpomenu si na nějakou maličkost, která mi ho připomene a… moc mi chy

–“

V tom okamžiku vletěl do místnosti Ethan a vypadal jako gladiátor v aréně.

„Brynne! Co to kur –“ Najednou jsem neměl slov. Prostě mi došla v okamžiku, kdy jsem spatřil svou holku úplně nahou s roztaženýma nohama a nějakým kreténem, jak se jí dotýká.

Zareagoval jsem a pohnul se. Na nic víc si nevzpomínám. Vytáhl jsem Brynne na nohy a odmrštil chlápka v zelené košili na plátno.

„Ethane!“ zaječela. „Co to děláš?“

„Snažím se tě najít! Proč nezvedáš ten zatracený telefon?“

„Pracovala jsem!“ zaječela. Stála přede mnou úplně nahá kromě černých punčoch a něčeho, co jí prodlužovalo vlasy.

„Už jsi skončila. Vlastně tohle všechno skončilo!“ rozhodil jsem ruce a zamířil k ní. „Obleč se, odcházíme.“

„Já nikam nejdu, Ethane. Co je to s tebou, k čertu? Já právě teď pracuju!“

Ale ano, odcházíš, má krásko! Zůstaneš tu jen přes mou mrtvolu. Já mizím a ty jdeš se mnou.

Fotograf, který měl na sobě snad všechny barvy, se rozhodl pohnout a vytáhnout telefon. „Zavolám ochranku

–“

„Já jsem kurva její ochranka.“ Ukázal jsem směrem k Brynne a vyrval mu telefon z rukou uprostřed vytáčení.

„Brynne už skončila. Zavolej do mé kanceláře, pokud chceš kompenzaci za problémy. Rád ti zaplatím.“ Vytáhl jsem vizitku a hodil jsem ji po něm. Přistála mu u nohou na podlaze. Myslím, že jsem byl neuvěřitelně klidný, vzhledem k…

Mrkl na Brynne, která tam jen stála a zírala na nás s otevřenými ústy. Pořád byla do prdele nahá!

„Nekoukej na ni, ty zmrde!“ zařval jsem na něj.

Vypískl jako holka a otočil hlavu na druhou stranu a nahrbil se.

„Simone, moc se omlouvám za –“

„Ale ne, neomlouváš!“ Chytil jsem ji za ruku a zastínil svým tělem. „Mohla by sis něco obléknout? Proboha, do hajzlu, stojíš tady úplně nahá!“

Brynne na mě zírala a z očí jí létaly blesky. Natáhla se pro župan. Celou dobu byl na stole, mimo dosah fotoaparátu. Vůbec jsem si ho nevšiml. Oblékla si ho a přepásala. Její pohyby byly těžké, trhané. Mhouřila

na mě oči, ze kterých stále sršely ohnivé blesky. Sáhla si rukou do vlasů a chvilku tam něco dělala, dokud z nich neoddělila dlouhý pramen hnědých vlnitých vlasů. Opatrně ho položila na stůl. Pak se otočila zpět ke mně

a sklonila se k jedné noze, potom k druhé, aby si sundala punčochy a umístila je vedle příčesku.

Věděl jsem, že zuří kvůli tomu, co jsem právě udělal, ale bylo mi to jedno. Přinejmenším byla v pořádku. Což jsem nemohl s jistotou říct o jejím příteli fotografovi, ale Brynne byla v bezpečí pod mým dohledem, a ne

v rukách únosců. Do prdele, byla nahá a samotná v místnosti s cizím mužem, který ji fotil, ale naštěstí se nesplnila má nejhorší noční můra. Byla tu a já ji měl přímo před očima.

Cesta domů proběhla v tichosti. Trocha vzdychání a šustění oblečení na sedačkách, ale nic jiného. Brynne nemluvila a ani já neměl chuť na řeči. Nevěděl jsem, co by mi v tom okamžiku vylétlo z úst. Lepší to nechat chvilku být.

Jakmile jsme přijeli domů a vešli do bytu, vklouzla do koupelny a zamkla se tam. Slyšel jsem puštěnou vodu, ale žádné jiné zvuky. Přitiskl jsem ucho na dveře a poslouchal. Nechtěl jsem, aby plakala o samotě, pokud teda

brečí, ale pořád jsem byl rozčílený doběla. Tohle pózování bude muset skončit. Prostě jsem nedokázal snést pomyšlení na to, že vystavuje své nahé tělo na odiv jiným. Kteří sní o tom, že ji ošukají… nebo něco horšího!

Potřeboval jsem vyřídit asi milion věcí, být asi na milionu míst a potkat se asi s milionem lidí, ale copak jsem mohl nechat Brynne doma a odejít do práce? Nemohl. Kurva, právě teď nepůjdu nikam.

Místo toho jsem vešel na balkón a posadil jsem se na lehátko. Pozoroval jsem, jak se město mění

s přicházejícím soumrakem. A kouřil jsem jednu cigaretu za druhou. Moc to nepomohlo. Vtipné, že něco, co používám, abych se uklidnil, když se cítím nervózní, najednou nefunguje. Čekal jsem, až Brynne vyleze

z koupelny, ale to ona vyhrála první kolo. Nevypadalo to, že by dnes podnikla první krok ona.

Když už jsem nemohl snést nedobrovolnou samotu, vrátil jsem se dovnitř, abych se pokusil o kontakt.

„Brynne?“ Ticho. „Pusť mě dovnitř.“ Zalomcoval jsem klikou a k mému překvapení se pohnula. Vůbec nebyla zamčená.

Otevřel jsem dveře a našel jsem ji, jak si lakuje prsty na nohou. Vlasy měla stažené do sponky a na sobě žlutý hedvábný župan, díky kterému její pleť vypadala, jako by zářila. Nepodívala se na mě, ale pokračovala v nanášení tmavě růžového laku, jako bych tam nebyl.

„Můžeme si promluvit?“ zeptal jsem se nakonec.

„O čem? O tom, jak jsi mě vytáhl uprostřed focení, které je mou prací, a téměř jsi zbil fotografa? A to nezmiňuju, jakou pověst teď budu ve světě modelingu mít,“ řekla naprosto bez emocí.

„Nechci, abys tu práci dělala.“

Zašroubovala víčko u laku na nehty a postavila ho na poličku. „Takže je to jen o tom, co chceš ty?“

„Potřeboval jsem vědět, kde jsi, a ty jsi mi nezvedala telefon.“ Nechal jsem jí chvíli, aby přijala mé vysvětlení, ale ona nijak nezareagovala. „Dobře, přiznávám, že jsem tam vpadl jako horká hlava a ztratil jsem sebeovládání, ale měl jsem k tomu setsakra dobrý důvod.“ Prohrábl jsem si rukou vlasy a nechal ji tam.

„Do hajzlu, ty jsi byla nahá, Brynne.“

Když mi odpovídala, hleděla přitom na podlahu: „Nejspíš už mi nikdo nikdy nezavolá. Už mě nikdo nebude chtít.“

Ach, ti zkurvysynové tě budou chtít pořád. Postavil jsem se k ní a vzal jsem její bradu do dlaní a přinutil jsem ji, aby se na mě podívala. „To je dobře. Doufám, že už ti nikdo nezavolá.“ Pořád zůstala potichu, ale oči jí blýskaly. „Myslím to vážně, Brynne. Už nikomu nahá pózovat nebudeš.“ Tak, řekl jsem to.

„Je to mé rozhodnutí, Ethane. Nemáš žádné právo říkat mi, že to nesmím dělat.“

„Ach, opravdu?“ Chytl jsem ji za levou ruku a zvedl ji. „Co potom znamená tenhle prstýnek? Budeš moje žena, matka mého dítěte – a já do hajzlu nechci, aby někdo takový pózoval nahý!“ Podíval jsem se na ni. „Už jsem řekl.“

Vytrhla mi ruku a vyhrkla: „Nechápeš to. Vůbec nechápeš NIC, co dělám!“ Teď ječela a vypadala skutečně rozzuřená. Zatlačila na mou hruď, aby mě odsunula od sebe dál.

Seru na to! Zlepšila se mi nálada. Začal jsem přemýšlet, jak zavést řeč zpátky k tématu. Napadlo mě, jak by se mi to mohlo povést. Mohl bych jí rozervat ten žlutý hedvábný župánek a šukat ji až do příštího týdne a pak bychom se vrátili zpět k téhle konverzaci nebo k argumentům nebo o co tu k čertu šlo. To by mohlo fungovat.

Místo toho jsem ji zvedl za ramena a přitiskl jí paže k tělu, takže se mnou nemohla bojovat. Pořád se snažila, i když jsem ji pevně tiskl ke své hrudi, naše obličeje byly od sebe jen pár centimetrů, její hebké křivky se třely

o mého ptáka a probouzely ho k životu.

„Snažím se pochopit, proč si má holka potřebuje svlékat oblečení a vystavovat před lidmi své nahé fotografie!“ řekl jsem víc rozhněvaně, než jsem měl v úmyslu… a pak jsem ji tvrdě políbil na ústa.

Nejdřív jsem protlačil dovnitř jazyk. Později tam nacpu víc, ale pro začátek jsem potřeboval být uvnitř jejího těla jakýmkoli orgánem. Potřeboval jsem, aby mě přijala. Pořád šílela, ale já cítil, že jsme propojeni. Pořád to byla moje holka a oba jsme to věděli. I ve chvíli, kdy jsem si bral její ústa. Rty, jazyk a zuby pracovaly dohromady a vysílaly velmi specifickou zprávu. Jsi moje a já chci, co je moje.

Začal jsem si ji podmaňovat. Došel jsem k závěru, že tohle může skončit jen jediným způsobem. Tak, že vrazím svého ptáka do její sladké kundy a ošukám ji.

Neexistovala omluva pro to, co jsem udělal vzápětí. Vzal jsem si ji. Vzal jsem si, co je mé. Vzal jsem si Brynne.

Přitiskla se ke mně celým tělem. Část, týkající se duše, budu řešit potom. Nejdřív si zašukáme a pak si promluvíme – to u nás fungovalo. Tím jsem si byl jistý.

Zvedl jsem ji a odnesl do naší postele. Dívala se na mě planoucíma očima. Položil jsem ji, rozevřel její hedvábný župan a rozepnul sponu ve vlasech. Hruď se jí zvedala a bradavky ztvrdly, když jsem se svlékl ze

svého oblečení. Můj penis byl tak tvrdý, že snad každou chvíli vybuchne.

Chystal jsem se to zjistit a byl jsem více než ochotný vzít na sebe to riziko, protože bude ještě podruhé a potřetí. Tohle bude chvíli trvat.

Zalehl jsem Brynnino nádherné tělo, které smím vídat jen já, a šukal jsem ji. Šukal jsem ji velmi tvrdě. A ona mi to oplácela. Souložili jsme, dokud jsme se oba neudělali. A pak znovu, dokud jsme neměli dost. Dokud nám nedošly síly a jediné, po čem jsme toužili, byl spánek po tolika orgasmech. Oba jsme skočili vyčerpaní slastí, která v nás hořela a omámila nás svým dýmem… až do naprostého zapomnění.

Probudila jsem se z noční můry. Byla to ta stará, kdy se dívám na video, ve kterém hraju hlavní roli, a přeju si, abych umřela. Pořád to byl hrozivý obraz, který mi vytanul na mysli a zůstal mi tam po mnoho let. Nemyslím, že někdy zcela zmizí. Jsem odsouzena k tomu, že už ho budu vídat celý zbytek života. Přemýšlela jsem, a ne poprvé, jestli si ti tři na to video vůbec kdy vzpomněli. U těch dvou jsem to vědět nepotřebovala, ale zajímalo mě, jestli kdy Lance cítil lítost nad tím, co mi udělal. Nad tím, jak smutným se stal můj život poté, co se to stalo. Uvažoval nad tím vůbec? Ošklivé. Tak škaredé a ošklivé.

Snažila jsem se utišit své vzlykání uprostřed noci, ale Ethan slyšel všechno. Užili jsme si nádherný výbušný sex a uvolnili trochu napětí a frustrace, ale nevyřešili jsme tím hlavní problém, který mezi námi vlál jako vlajka ve větru. Nic se nevyřešilo.

Ethan se vedle mě pohnul a přitáhl si mě k sobě. Cítila jsem, jak se kolem mě omotaly jeho silné paže. Hladil mě po vlasech a nechal mě vyplakat.

„Moc tě miluju. Mrzí mě, když tě vidím takhle smutnou. Jsem radši, když jsi na mě naštvaná, než když jsi takhle smutná, kotě.“

„To je v pořádku. Vím, že mě miluješ,“ zašeptala jsem mezi vzlyky a otřela si oči.

„Miluju,“ řekl a něžně mě políbil. „A omlouvám se za to, jak jsem se choval k tomu fotografovi,“ odmlčel se,

„ale stejně nenávidím, když se necháváš fotit, a chci, abys to už nikdy nedělala.“

„Já vím…“

„Takže s tím modelingem přestaneš?“ V jeho hlase jsem zaslechla naději. Škoda, že ji musím pohřbít.

„Nemyslím, že bych to dokázala, Ethane. Nemůžu přestat – ani kvůli tobě.“

Když má slova opustila rty, nijak nezareagoval. Bolelo mě, že mu to musím říct, ale bylo to nutné. Pravda je někdy obtížně snesitelná a já si představovala, že právě teď se Ethan cítí hrozně mizerně, ale chtěla jsem mu poskytnout necenzurovanou verzi. Dlužila jsem mu ji.

„Proč ne, Brynne? Proč nemůžeš přestat s modelingem? Proč to pro mě nemůžeš udělat?“

Znovu se mi na tváři objevily ty hloupé slzy. „Protože…“ vzlykla jsem, „protože fotky, které teď… fotím, jsou tak… nádherné. Jsem… jsem na nich krásná!“

Ethan mě držel v náručí, zatímco jsem plakala. Zdálo se, že pochopil, že je to pro mě zásadní. Přála bych si, aby tu teď byla doktorka Roswellová.

„Jsou. Máš pravdu, Brynne. Tvé fotky jsou úžasně krásné.“ Něžně mě políbil a polaskal jazykem. „Ale ty jsi vždycky byla krásná,“ zamumlal mi do rtů.

Ach, ale v tom se pletl. Ethan to nikdy neviděl, takže nemohl vědět, že v tomhle mám pravdu já. „Ne. Ty mi nerozumíš.“ Otřela jsem si slzy z tváře. „To je v pořádku. Nechápeš, proč potřebuju dělat fotky, na kterých jsem krásná.“ Ztěžka jsem si mu povzdechla v náručí a pohladila ho na hrudi.

„Tak mi to vysvětli, abych tomu porozuměl.“

Nevím, jak se mi povedlo ze sebe vydolovat ta slova, ale nějak jsem to dokázala. Navzdory slzám, jejichž proud sílil, a díky jeho klidné síle a trpělivosti, protože mě držel v náručí a hladil mě po vlasech. Nakonec se mi povedlo prozradit někomu jinému tu příšernou pravdu. „Protože to video bylo tak… nechutné. Záběry byly nechutné. Já byla nechutná! A když vidím něco, co může nahradit tu nechutnost, tak mi to pomáhá být sama sebou.“

Ethan si mě otočil pod sebe a přišpendlil mě rukama k posteli. Přidržel mi obličej. „Na tobě není nechutného vůbec nic,“ řekl mi.

„Ano. Na tom videu je.“

Utichl a přejížděl po mně očima tam a zpět. „To je ten důvod, kotě? Je to důvod, proč ses pokoušela… spáchat sebevraž –“

„Ano!“ vzlykla jsem do Ethanovy pevné hrudi a nechala ho, aby mě objal. Nyní jsem mu odhalila pravdu. Mou záchranu. Mou berličku. Motivaci, díky které jsem se dokázala vrátit do normálního života a o níž jsem předpokládala, že zůstane hluboko v mém nitru. Modlila jsem se, aby to pochopil.

Dlouho mě jen objímal a nic neříkal. Přemýšlel nad tím, co jsem mu právě řekla. Naučila jsem se, že právě takhle funguje, že je Ethan ve svých názorech neuvěřitelně čestný a přímočarý a také že o nich hodně přemýšlí.

„Není to ten proces fotografování, který nenávidím. Chápu, že jsi v tomhle naprostá profesionálka.

Fotografové tě používají jako objekt pro své umění. Jsi pro ně dechberoucí artefakt.“ Hladil mě dlaní po stehně.

„Vím, že tě ten chlap dneska nesváděl. Viděl tvé tělo jako umělecký předmět.“

„Pokud sis nevšiml, tak Simon je tak vyhraněný gay, že by mohl být protikladem normálního gaye.“

Ethan se tiše zasmál. „Všiml jsem si, kotě. Kdyby mi to neprozradilo jeho oblečení, tak to dívčí zapištění určitě.“

„Chudák Simon. Víš, že jsem ho pozvala na svatbu? Chtěl si na sebe vzít nový italský oblek v listově zelené barvě, který viděl v obchodě v Miláně.“ Snažila jsem se ho trochu poškádlit.

„Úchvatné.“ Ethan si povzdechl. „Hned ráno mu zavolám a omluvím se mu.“

„Děkuju.“

Ale Ethan nebyl se sdílením emocí u konce. Chtěl mi toho říct mnohem víc. „Nenávidím to, že se lidé dívají na fotografie tvého těla. Muži se na ně dívají. Muži jako já tě vidí svlečenou a chtějí tě ošukat. Brynne, tohle je ta část, která mi vadí, protože já nechci, aby se na tebe kdokoli takhle díval a takhle o tobě přemýšlel. Chci tě celou pro sebe. Jsem sobecký, ale jsem prostě takový.“

„Ach…“

„Takže teď víš, proč je to pro mě důležité,“ řekl tiše, jeho hlas vysílal pravdu přímo k mému srdci.

„Slyšela jsem tě, Ethane, a doufám, že jsi slyšel i ty mě, když jsem ti řekla, jak to vnímám já a proč dělám modeling.“

Natáhl se ke mně a něžně a pomalu se mě dotýkal svými rty. Prostřednictvím doteků, a ne slov, mi sděloval, že chápe. Po chvilce mě políbil, odtáhl se zpět a pohladil mou tvář palcem. Takhle to dělával od doby, kdy jsme se spolu poprvé setkali. Udělal to dokonce dřív, než mě políbil. To gesto jsem milovala.

Uvažovala jsem, nad čím Ethan přemýšlí. Pozorně si mě prohlížel hlubokýma modrýma očima, lehl si na bok, podepřel se loktem, takže se na mě mohl dívat. Uvědomovala jsem si, že ještě neřekl ani slovo. Čekala jsem. Můžu čekat celou noc, pokud je tu se mnou a já se na něj můžu dívat. Nahý Ethan v posteli je pohled, který se mi nikdy neokouká. Je zosobněná mužská krása. Jeho paže, jeho hruď, jeho pekáč buchet na břiše a boky – prostě celý on – delikátní pastva pro mé oči.

Přišlo mi vtipné, že on někdy o mně říká totéž. Ale mé tělo se změní, jak se bude miminko vyvíjet. Ztloustnu stejně jako jiné těhotné ženy. Bude mě Ethan i potom chtít tak jako teď?

„Musím ti říct, co se dnes stalo. Opravdu mě to šokovalo a zčásti to může za to, jak jsem se choval ve fotografickém studiu…“ Zastrčil mi vlasy za ucho.

To dávalo smysl. Měla jsem tušit, že se stalo něco, kvůli čemu se Ethan přestal chovat racionálně. Že se stalo něco, co spustilo celou lavinu událostí. „Dobře… řekni mi to.“

V noci v posteli mi řekl nejnovější události. Že mu byly doručeny fotografie od člověka, který mě sledoval, a že si je jistý, že ta osoba je Američan a že mě celou dobu má na mušce. Že nás pozoruje a fotí si nás

v nejrůznější denní době. Teď jsem byla skutečně vyděšená… a chápala jsem, proč Ethan tak zpanikařil a choval se jako blbec. Ta situace se nezlepší. Spíš zhorší. Kdo ví, co ho zastaví. Nebo jestli to vůbec přežiju. Jediné, nad čím jsem dokázala přemýšlet, bylo mé dítě a Ethan, a věděla jsem, že ať už to bude stát cokoli, ať už se budu muset vzdát čehokoli, udělám to.

Mluvili jsme o bezpečnosti a GPS a o bodyguardech a o opatřeních. Tohle všechno by mi mělo zajistit bezpečí na několik příštích týdnů, dokud neproběhne svatba a dokud se Ethan nebude moci soustředit jen na mé bezpečí. Vysvětloval mi to jasně a já ho poslouchala. Oba jsme se shodli, a když jsem konečně znovu usnula, bylo to na jeho hrudi s jeho silnými pažemi, které objímaly mé tělo. Věděla jsem, že jsem v těch nejlepších rukách. A že muž, který mě drží, mě skutečně miluje. Ethan mě potřebuje stejně tak jako já jeho.

Alespoň tohle nám oběma došlo.

20. kapitola

Jak se ti dýchá, synu?“ Otec zvedl sklenici a usmál se.

„Jako by se mi po hrudi procházel slon a nyní už se přesunul jen na mé nohy,“ odpověděl jsem po pravdě a připil jsem mu na zdraví.

„To chápu. Ale chci ti říct, že zahájení her bylo nejkrásnější, jaké jsem kdy viděl. Naprosto skvělá show. Říkám bravo.“ Všichni jsme věděli, že byl můj otec zahájením olympiády skutečně nadšený, protože o něm od včerejší půlnoční večeře nepřestal mluvit. Já jen vnímal obrovskou úlevu, že se nic nestalo.

I když jsem byl vyčerpaný a toužil jsem po posteli s Brynne v náručí, zjistil jsem, že si zahajovací večírek

v Gladstone opravdu užívám. Ivan nám opatřil rezervaci, a to navzdory šílenství, které ve městě panovalo. Lorda Ivana, britského zlatého lučištníka s pohlednou tváří a slavným jménem, všichni milovali. Už dlouho jsme si takhle hezky nevyšli a já věděl, že to táta, Neil i Elaina ocení, i když jsem to mohl přijmout nebo nechat být.

Brynne vypadala, že se baví, a to mi stačilo.

Celé město slavilo, že hry byly v plném proudu. Konečně jsem zahlédl pár světýlek na konci tunelu. Zvládli jsme bez problémů poslední týden a začátek olympiády bez výhružek či jiných vzkazů. Prostě normální život.

Položil jsem ruku Brynne na záda a pohladil ji mezi rameny. „Jo, to nejhorší je za námi. Zahajovací ceremoniál proběhl hladce. Žádné bláznivé přerušení show. Dokonalý konec všech těch měsíců plánování. Teď už jen doprovodit pár VIP na samostatné události a místa, ale to už budou menší a snadnější úkony. Navíc budu mít

k ruce ten nejlepší personál.“ Pokynul jsem Neilovi a znovu jsem zvedl skleničku.

„Pokud se nám podaří udržet magory dál od Ivana, budeme mít hotovo,“ odpověděl Neil s úšklebkem.

„Ano, prosím. Velmi bych ocenil, kdyby se mi všichni magoři vyhnuli velkým obloukem,“ odsekl Ivan.

Následovalo hrobové ticho… Nějaký bláznivý korejský lukostřelec měl na Ivana spadeno od té doby, co byl tři olympiády zpátky diskvalifikován a Ivan vyhrál zlato. Nepřestal ho nenávidět. To se u podobných situací stává. Jakmile jednou šlápnete do hovna, tak se vám přilepí na botu na velmi, velmi dlouho a ten smrad vás pronásleduje, kamkoli se hnete.

„Vypadáš unaveně, zlato,“ řekla Brynne něžně a pohladila mě po paži.

„Cítím se tak,“ odpověděl jsem a podíval se na hodinky, „přemýšlím nad tím, že kdybychom zmizeli teď, mohli bychom být za půl hodiny v posteli.“ Zamrkal jsem na ni a uvažoval nad tím, že jediné, po čem celý večer toužím, je Brynnina přítomnost a pár hodin spánku. Tyhle dvě věci se opravdu přesunuly na první příčky mého seznamu věcí, které chci udělat.

Vtipkoval jsem, když jsem říkal, že bychom mohli odejít z večírku, ale má dívka mě překvapila. Jako vždy.

„Tak na co čekáme?“ zeptala se tichým hlasem. „Myslím, že bych mohla omdlít do polévky.“

Když jsem se na ni podíval, našel jsem známky únavy a začal jsem se cítit provinile, že jsem si jich předtím nevšiml. Byla těhotná a potřebovala odpočívat za dva. Spatřil jsem záblesk příležitosti a chytil jsem se jí.

„Dobrou noc, všichni. Už je čas, abychom zmizeli. Má žena mě prosí, abych ji vzal do postele.“ Brynne zalapala po dechu a uhodila mě do ruky. „A vzhledem k tomu, že jsem jen polointeligentní chlap, myslím, že bude nejlepší jí vyhovět.“ Třel jsem si paži, do které mě bouchla, a s přehnaným důrazem jsem se naklonil

k celé skupince: „Těhotná žena – pořád hrozně nenasytná.“

Zavrčel jsem, když mě kopla do nohy, ale smích, kterého se mi dostalo, mi za to stál.

„Jsi mrtvý, Blackstone,“ řekla mi na cestě k autu.

„Hej, kdo nás odtamtud dostal?“ Položil jsem jí paži okolo ramen a sklonil jsem se, abych si ukradl polibek.

„A všechno, co jsem o tobě řekl, je pravda.“

Odvrátila rty, aby zabránila polibku, a rozesmála se. „Jsi idiot a asi za pět měsíců už tak samolibý nebudeš.“

„Co se stane za pět měsíců?“ zeptal jsem se zmateně.

„Ty hormony, co ze mě dělají nymfomanku?“ Naklonila hlavu a pomalu zavrtěla hlavou ze strany na stranu.

„Zmizí. Nadobro.“ Naznačila rukou pohyb, jako když někomu podřezává hrdlo. „Žádný sex. Vůbec. Po celé měsíce.“

No, to je velmi nepříjemná myšlenka… „Počkej. Děláš si legraci? Děláš, že ano?“

„Měl bys teď vidět svou tvář!“ zasmála se, potěšená, že měla poslední slovo. Jo, moje holka mi byla rovnocenným partnerem a nevzdala se bez boje.

„Tak špatné to bude?“ Modlil jsem se, aby si ze mě jen utahovala, protože jestli ne, tak to bude nesnesitelné mučení.

„Jo,“ řekla a chytla mě rukou za zadek. „A rozhodně si to zasloužíš, i když tě miluju, Blackstone.“

To jsem ale nesmírně šťastný chlap. „S těmi pěti měsíci si ze mě utahuješ, že jo?“

Znovu se rozesmála a vypadala velmi samolibě a sexy jako samo peklo, ale na mou otázku mi neodpověděla.

„Ne, ty hajzle! Řekl jsem, žádné video! Žádné zkurvené video!“

Ethanův křik mě probudil. Znovu se mu zdál sen. Tedy ne sen – rozhodně to byla noční můra.

Jeho křik mě doopravdy vyděsil. Pořád opakoval tatáž slova: „Žádné video!“ Znovu, znovu a znovu, prosebným hlasem. Děsilo mě to, protože mi tak připadal úplně jiný, než ve skutečnosti byl. Když se zmítal těmito nočními můrami, stal se naprosto jiným člověkem – někým cizím.

Věděla jsem, že ty noční můry pocházejí z doby, kdy byl zajat během války v Afghánistánu. Ačkoli o tom se mnou nikdy nemluvil, muselo to být hrozné. To bylo vidět na první pohled.

„Ethane, vzbuď se,“ zatřásla jsem s ním tak něžně, jak jsem dokázala, ale bylo patrné, že se pohybuje v místech mimo můj dosah, v jiném světě.

„Je mrtvé… Ježíši! To dítě! Jen malé zkurvené dítě, vy barbaři!“

„Ethane?“ Znovu jsem jím zatřásla, tentokrát o trochu silněji, za paže a za krk.

„Ne! To nemůžete… Ne… ne… ne… prosím, ne… nedělejte to… nemůžou se dívat na video, na kterém umírám

–“

„Ethane!“ Dala jsem mu facku a doufala, že ho ta bolest vytrhne z noční můry.

Prudce otevřel oči – divoké, vyděšené – a naklonil se přes hranu postele. Visel tam, shrbený a zhluboka

dýchal. Hlavu měl mezi koleny. Položila jsem mu ruku na záda. Škubl sebou, ale já dlaň nestáhla. Jeho dech byl čím dál tím víc rozechvělý. Neřekl ani slovo. Ani já nevěděla co říct.

„Mluv se mnou,“ zašeptala jsem mu za zády.

Zvedl se z postele a začal se oblékat. Hodil na sebe tepláky a tričko.

„Co to děláš?“

„Musím ven,“ řekl rozechvěle.

„Ven? Ale tam je zima. Ethane, zůstaň tu se mnou a promluvme si o tom. Musíš se mnou mluvit!“ Prosila jsem ho.

Choval se, jako by mě neslyšel, ale myslím, že mě slyšel, protože se vrátil k místu, kde jsem seděla

na posteli, a dotkl se mé hlavy. Velmi něžně. Ucítila jsem, jak se chvěje. Celá jeho ruka se třásla a vypadal naprosto ztracený. Natáhla jsem paži, abych si ho k sobě přitáhla za zadek, ale on poodstoupil. Pak vyšel

z ložnice.

„Ethane!“ zavolala jsem za ním. „Kam jdeš? Vrať se zpátky a promluvme si!“ Ticho.

Položila jsem se na záda a přemýšlela jsem, co mám dělat. Část mě ho chtěla jít utěšit a přinutit ho, aby se mnou sdílel své trápení, ale druhá část mě se to k smrti bála udělat. Co když mu tím způsobím ještě větší bolest a utrpení nebo to ještě zhorším? Ethan potřeboval profesionální pomoc, aby se s tím vyrovnal. Kdyby mě

ve válce zajali a mučili, taky bych nejspíš trpěla posttraumatickým syndromem. Zrovna já bych tomu měla rozumět.

Učinila jsem rozhodnutí. Oblékla jsem si legíny a svetr a vyrazila za ním. Nepřekvapilo mě, kde jsem ho našla.

Řekl mi pravdu. Byl venku. A kouřil své cigarety.

Chvíli jsem jen stála za sklem a pozorovala ho. Ležel na lehátku, bosé nohy mu přečnívaly do vzduchu, protože byl příliš vysoký. Nad ním se vznášel úzký proužek dýmu a v pozadí zářilo jasné osvětlení města a vytvářelo kolem jeho těla téměř svatozář.

Kouření mi nevadilo, opravdu ne. Nikdy. Líbilo se mi, jak značka jeho cigaret voněla, a Ethan málokdy chutnal po cigaretách. Vždycky mi chutnal po mátě, ale voněl po tabáku, takže jsem dokázala říct, kdy byl kouřit.

Kupoval si vždy stejný druh – Djarum Black. Hřebíčkem kořeněný tabák, dovážený z Indonésie. Pořád jsem nevěděla, proč kouří zrovna tyhle. Ethan se mnou o svém kouření – o své temné stránce, skoro vůbec nemluvil.

Právě teď se můj Ethan potácel někde v temných místech své minulosti. Doslova mi trhalo srdce, když jsem ho takhle viděla. Pootevřela jsem dveře a vklouzla na balkon.

Nevšiml si mě, dokud jsem se vedle něj neposadila na lehátko.

„Vrať se do postele, Brynne.“

„Ale já chci být s tebou.“

„Ne. Vrať se dovnitř. Kouření není dobré ani pro tebe ani pro dítě.“ Jeho hlas zněl podivně cize a mně z toho naskočila husí kůže.

„Ani pro tebe to není dobré,“ řekla jsem pevně. „Jestli nechceš, abych tu byla s tebou, tak típni tu cigaretu

a pojď si se mnou promluvit dovnitř. Musíme si o tom promluvit, Ethane.“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a zhluboka potáhl z cigarety.

Srdcem mi projela ostrá bolest a naštvala jsem se, ale potřebovala jsem udělat něco, abych si získala jeho pozornost. Právě teď byl ode mne tak vzdálený. „To jsou jen kecy, Ethane! Potřebuješ s těmi nočními můrami pomoct. Podívej, co to s tebou dělá!“

Nic neřekl a ticho mezi námi křičelo víc než ozvěny celého nočního Londýna.

„Jestli o tom nechceš mluvit se mnou, tak si najdi terapeuta nebo skupinu nebo něco, co ti pomůže se s tím vypořádat.“ Žádná reakce, jen kouření. Do tmy zářila červená špička zapálené cigarety, ale Ethan vůbec nereagoval.

„Proč mi neodpovídáš? Miluju tě a jsem tu pro tebe a ty mi ani neřekneš, proč kouříš hřebíček, natož co ti provedli v Afghánistánu.“ Naklonila jsem se k němu. „Co se ti tam stalo, Ethane?“

Uslyšela jsem ve svém hlase paniku a věděla, že se brzy rozbrečím. Jeho chování mě hrozně bolelo a cítila jsem, že pro něj nejsem dost důležitá, aby se mnou sdílel svůj největší strach. Ethan o mé hnusné minulosti věděl téměř vše a tvrdil mi, že to pro něj není důležité. Copak nevěděl, že bych s ním prošla i peklem? Že bych udělala cokoli, abych mu pomohla, jen kdyby mi to dovolil?

Opatrně zamáčkl cigaretu, kterou kouřil. Použil popelník vedle lehátka. Složil si ruce do klína a zíral na noční město. Vůbec se na mě nepodíval, ale začal mluvit tichým hlasem.

„Kouřím hřebíček, protože ho kouřili moji strážní. Ručně balený kořeněný tabák, který voněl tak zasraně dobře, že jsem z toho málem přišel o rozum. Zoufale jsem po něm toužil. Málem jsem zešílel touhou po něm.“

Ztuhla jsem v chladném nočním vzduchu a jen poslouchala, co Ethan říkal. Při každém slově se mi zlomil kousek srdce.

„Pak… v ten den, co mě měli popravit, se stal zázrak… a já byl ušetřen. Přežil jsem. Jejich zkurvená čepel nenašla můj krk.“ Jeho hlas se zlomil.

„Čepel?“ Tušila jsem, kam tím míří, ale bála jsem se jen pomyslet na to, co se mi nejspíš Ethan chystal říct.

„Jo. Plánovali natočit mou popravu na video a rozeslat to do celého světa,“ řekl tiše, ale slova vyzněla brutálně nahlas.

Ježíšikriste! Není divu, že má noční můry. Nedokázala jsem si ani představit, jak trpěl, když ho fyzicky mučili, ale psychické mučení z pomyšlení na to, co mu chtějí udělat, muselo být mnohem horší. Nezvládla jsem potlačit vydechnutí, které se mi vydralo z hrdla. Tolik jsem ho chtěla obejmout, ale on pokračoval.

„Chceš vědět, jaká byla první věc, o kterou jsem požádal?“

„Povídej.“

„Vyšel jsem ven ze svého vězení. Nebyl jsem si zcela jistý, jestli jsem naživu, nebo mrtvý v pekle. Našel mě voják americké námořní pěchoty, jak se v šoku procházím mezi troskami a stále dýchám. Zeptal se mě, jestli jsem v pořádku. Řekl jsem mu, že bych si dal hřebíčkovou cigaretu.“

„Ach, zlato…“

„Byl jsem naživu, chápeš. Přežil jsem a nakonec jsem si mohl zapálit jednu z těch úžasných ručně balených hřebíčkových cigaret, po kterých jsem celé týdny šílel. Teď je kouřím… proto… myslím, že mi pomáhají uvědomit si, že jsem naživu.“ Ztěžka polkl. „Je to trochu na hovno…“

„Ach, Ethane…“ Pohnula jsem se z lehátka, abych ho objala, ale on mě zadržel.

„Ne,“ řekl a natáhl ruku, aby mezi námi udržel vzdálenost. Připadal mi tak odtažitý – nečitelný. Chtělo se mi plakat, ale věděla jsem, že bych tím všechno jen zhoršila, a já Ethanovi nechtěla působit ještě větší bolest, než už měl.

„Jdi dovnitř, Brynne. Nechci, abys tu se mnou teď byla. Není to pro tebe dobré. Nejsem… teď… dobrý společník. Potřebuju být sám.“

„Posíláš mě pryč?“

Pomalu si zapálil další cigaretu, oheň z jeho zapalovače zazářil do noci a podnítil vůni tabáku. „Vrať se do postele, kotě. Miluju tě, ale teď potřebuju být chvíli sám.“

Cítila jsem z něj určitou emoci. Nemohla jsem tomu uvěřit, ale přísahala bych, že jsem ji vyčetla správně.

Ethan byl vyděšený, že udělá něco, čím mi ublíží, a to byl důvod, proč mě požádal, abych ho nechala o samotě.

Podvolila jsem se Ethanovu přání, i když mi to lámalo srdce.

21. kapitola

Pohladil jsem Brynninu fotografii, která mi stála v rámečku na stole. Tu, kterou jsem vyfotil mobilem, když mi poprvé ukazovala v Rothvale Lady Percival. Vypadala na ní tak šťastná a krásná. Minulou noc šťastná nebyla. Ne, vyděsil jsem ji a pak jsem vše ještě zhoršil, když jsem ji poslal pryč, zatímco se ke mně pokoušela dostat blíž.

…panebože, pěkně jsem to s ní zkurvil. Pokusil jsem se představit si výměnu rolí. Co kdybych já byl tím, koho by poslala pryč v okamžiku, co by se probudila z noční můry? Co kdybych já byl ten, jehož uklidňování by odmítla? V téhle situaci už jsem se ocitl a stálo to za hovno. Cítil jsem se strašně, a právě tak se asi včera cítila ona.

Přesto jsem se bál, co by s ní minulá noc udělala, kdyby se mě dotýkala ještě víc. Když jsem se předtím probudil z noční můry… jo, nebylo to hezké. Přepnul jsem do šukacího módu – doslova. Použil jsem sex

a Brynne, abych se mohl vrátit z toho děsivého místa ve snu do skutečného světa. Nechápala, jak moc jsem se v těch chvílích pohyboval na tenkém ledě. Nevěřil jsem si. Co kdybych jí ublížil nebo zašel při sexu příliš daleko? Teď je těhotná a zranitelná. Prostě jsem odmítl přijmout riziko toho, co bych mohl způsobit.

Poslat Brynne pryč, když za mnou včera přišla a snažila se vyslechnout můj příběh, byla ta nejobtížnější věc na světě. Chtěla mě uklidnit, ale já ji zarazil. Ani jsem se jí nepodíval do tváře, protože jsem věděl, že bych byl v pasti, kdybych to udělal. Když šlo o Brynne, neměl jsem žádnou sílu vůle.

Abych odolal touze vyspat se s ní, vrátil jsem se dovnitř a zbytek noci jsem strávil na gauči. Nevěřil jsem si, že bych se udržel, kdybych se k ní vrátil do postele. Stačil by mi jen závan její vůně a zvuk jejího dechu a rázem bych se do ní zabořil v zoufalé touze dostat do ní svého ptáka. Brynne je mé nebe, které jsem dlouho hledal.

A věděl jsem, že jsem ho právě v ní našel.

Ačkoli musím přiznat, že měla pravdu. V mnoha věcech, ale zejména v situaci ze včerejší noci. Potřebuju pomoc. Jsou místa, kam si pro ni můžu jít. Hodně vojáků přichází domů z války a nesou si s sebou traumata

a zátěž. Jsem jen další z dlouhé řady podobných zoufalců. Chápal jsem to. Nechtěl jsem těm démonům čelit, ale chápal jsem, že budu muset. Mám nyní důležitější priority než svůj život. Mám Brynne. A čekáme spolu dítě.

Není možné, abych ji děsil svými psychotickými sny a terorizoval její klidný spánek.

Ptal jsem se sám sebe proč. Proč se mi najednou ty sny tak živě vracejí v mém podvědomí? Mohla by být Brynnina situace spouštěčem vzpomínek, které jsem uložil do vězení do zadní části své mysli? Mohla je přivést zpět mezi živé? Do hajzlu… Byla to bolestivá myšlenka, ale velmi pravděpodobně měla něco do sebe.

Dnes večer jsem se rozhodl věnovat Brynne. Květiny, večeře, romantika – naprostá upřímnost o pekle,

ve kterém jsem byl, a povídání o tom, jak jsem to zvládl. Zaslouží si vědět všechno a já si připadal dost silný, abych jí to řekl. Tento bonus jí vynahradí emoční zátěž. Tohle je jeden z aspektů hlubokého vztahu. Ona se mnou sdílí svá trápení. Proč bych se neměl chovat stejně? Protože jsi bezohledný debil a musíš na sobě ještě hodně pracovat.

Brynne nenávidí, když si okolo sebe stavím bariéry. Z první ruky jsem zjistil, že je neuvěřitelně silná a že má hluboko v sobě zakořeněnou vůli bojovat. Není žádný zbabělec a nesloží ji, když jí to všechno řeknu. Má holka čelí strachu tváří v tvář. Měl bych si z ní vzít příklad a dělat totéž. Došlo mi, že je čas najít si profesionální pomoc a svěřit se někomu se svými démony. Brynne mi bude stát po boku, aby mi pomohla, a nemůžu být

v lepších rukách než v jejích.

Brynne mi také naservíruje můj zadek na stříbrném podnose a já bych na to měl být připraven, až přijdu domů. Nenechá to být. Bohužel. Musel jsem se pousmát, když jsem si představil, jak mě asi doma přivítá. Bude nádherná jako vždycky, s planoucíma očima, s rukama založenýma v bocích, připravená k boji a plná ohně. Těšil jsem se, až spatřím tu změnu, až jí dám dárek a odprosím, připraven sdělit jí ta nejtemnější tajemství svého života, která obývají místa v mé duši, jež jsou pro většinu smrtelníků tabu. A jak mě možná za to všechno nakonec odmění…

Vyřídil jsem několik telefonátů a uvedl do pohybu několik událostí. Čas neúprosně uháněl a nemohl jsem truchlit, že nemůžu napravovat včerejší situaci. Tak jsem Brynne poslal alespoň zprávu: Miluju te. Promin mi tu vcerejsi noc. Chystam se to napravit, jo?

Vytočil jsem číslo své sestry do Somersetu a čekal, až se hovor spojí.

„Bratře, nemohl sis to lépe načasovat. Právě tu mám pana Simse, který má nějaké listiny a potřebuje na ně tvůj podpis.“

„Tak to jsou velmi dobré zprávy. Řeknu Frances, aby ti zařídila přenocování, provedeme to takhle.“

„Jasně. Myslím, že je to skvělý nápad, E.“

Usmál jsem se. „To já taky. Když se na to díváš, myslíš, že je možné to zrealizovat v krátkém čase?“

„No, bude to těsné, ale myslím, že to zvládneme – ne všechno, ale to nevadí, pro tvůj účel to bude stačit.“

„To je dobře. Zcela ti důvěřuju, Han. Prostě udělej, co umíš.“

„Kdy sem přijedeš? V určitém okamžiku bude potřeba, abys to viděl na vlastní oči.“

„Ano. Nedostanu se tam, dokud neproběhne závěrečný ceremoniál, ale pak si budu moct udělat krátký výlet… nějak.“

Políbila jsem Benyho na tvář a pevně jsem ho objala. Pak jsem se vrátila zpět k obrázkovým podkladům na obrazovce. „Ach můj bože, líbí se mi všechny, Bene. Nemůžu si vybrat.“

Tiše se zasmál. „On si bude taky myslet, že jsou krásné, Bree. Jsou. Jsou dech beroucí.“

„Díky moc, že jsi mi takhle rychle pomohl. Ten nápad přišel hned po tom… něco se stalo… a já se rozhodla, že bych tyhle fotky chtěla pro Ethana. Nikdo jiný je neuvidí, jenom my.“ Dotkla jsem se jeho tváře. „Díky, že jsi mi to pomohl zrealizovat, můj drahý, báječný příteli.“

Ben se na mě usmál a přidal laskavý pohled – přišlo mi, že je dojatý tím, že jsem právě jeho požádala, aby mi nafotil speciální fotky. Vskutku speciální fotky. Jen já a můj svatební závoj. A jediný, kdo je uvidí, bude Ethan.

Ethan… jo. Ještě si budeme muset promluvit o včerejší noci. Nevrátil se do postele, a když jsem vstala, už byl pryč. Ale na ty kecy mu nenaletím. Až přijde domů, budu sedět na zadku a nehnu se, dokud si se mnou nepromluví – nebo…

Nebo co? Na tuhle otázku jsem neměla odpověď, ale nad něčím jsem uvažovala. Měl špatnou náladu z těch nočních můr a já neměla v úmyslu prohlubovat jeho utrpení bez odborné pomoci, která by mu pomohla se

s nimi vypořádat. A ta část, kterou se mnou sdílel včera v noci, jen trhala mé srdce na kousky. Lidé, kteří ho mučili, mu chtěli setnout hlavu a trápili ho. Nedokázala jsem si představit, jak to vydržel, aniž by zešílel. Toužila jsem ho obejmout a zahrnout ho svou láskou. Ethan ji ode mě bude muset přijmout – ať už chce, nebo ne, slíbila jsem si.

„Hej, je mezi vámi dvěma všechno v pořádku? Vypadáš trochu ustaraně, lásko.“

Přikývla jsem a začala skládat závoj pečlivě do balíčku. „Jsme v pohodě. Jen menší vztahové problémy, které musíme vyřešit.“ Položila jsem si ruce v bok. „Ale já už to vymyslela. Muži jsou tak zatraceně tvrdohlaví, víš?“

Ben se na mě usmál. „To mááááš pravdu. Jsou to muži. Co se tohohle tématu týče, mluvíš s tím správným, Bree. Naprosto s tebou souhlasím.“ Ben na mě mrkl a sbalil si vybavení. „Pojď, má krásko, odvezu tě domů, než tě Blackstone začne hledat, protože si bude myslet, že jsi mu utekla. Tohle pro něj bude překvapení, nemá nejmenší ponětí, že jsi se mnou a že spolu něco takového děláme.“

„Ne. Vůbec nic netuší. Tohle bylo spontánní rozhodnutí a já si na celé dopoledne vypnula telefon, takže mě nemůže vystopovat pomocí GPS. Zapnu si ho, až se dostanu domů, a on uvidí, že jsem živá a zdravá a nebude šílet.“

Ben zavrtěl hlavou a zadíval se na strop.

„Jsi zákeřná potvora a já vůbec nevím, o čem to mluvíš.“ Ušklíbla jsem se na něj.

„Mluvím vážně, Bree. Nezahrnuj mě do svých plánů, jak toho chlapa oklamat. Chtěl bych se dožít třicítky.

Díky.“

„Tak se tolik neboj,“ škádlila jsem ho, když jsme šli ven k jeho autu, „dělají se ti vrásky.“

Ben se na mě zamračil a pak se zarazil, pohladil si čelo a snažil se vypadat šibalsky. Ben byl většinu času hodně veselý a bylo fajn se s ním smát.

Když mě Ben vysadil doma, zjistila jsem, že je v bytě Annabelle. Musel na další schůzku, ale naplánovali jsme večeři na víkend. Chtěla jsem Bena požádat o malou laskavost, ale nejdřív jsem to musela probrat s Ethanem

a pak se můžeme Bena zeptat spolu. Na dobrou věc není potřeba spěchat, a tohle bylo pro mě skutečně důležité.

Annabelle přerušila mé myšlenky obvyklým pozdravem: „Dobrý den, paničko.“

„Ach, dobrý den, Annabelle. Nějaké vzkazy za tu dobu, co jsem byla pryč?“ Zeptala jsem se opatrně a doufala, že mě Ethan usilovně nehledal a nenaštval všechny kolem sebe.

„Ne, paničko. Dnešek je velmi klidný den. Přišla vám pošta a nějaké balíčky.“

„Ach, dobře. Doufám, že jsou to ukázkové svatební předměty.“ Přála jsem si, aby mi říkala Brynne, ale Annabelle byla ze staré školy a zdálo se, že o oslovení paničko se vůbec nedá diskutovat. Přesto jsem ji měla ráda. Annabelle sem jezdila dvakrát do týdne, v pondělí a ve čtvrtek, většinou aby uklidila a vyprala. Také pro

nás vařila, ale jen v těchto dnech. Byla zvyklá Ethanovi uvařit a pak dát jídlo do mrazáku, aby si ho ohřál, když přijde domů, ale když jsem se sem nastěhovala, řekla jsem jí, ať to nedělá.

Ethan měl přece mě, abych se o něj starala během ostatních dní, a já si vaření opravdu užívala.

Nejdřív to Annabelle trochu vadilo, protože byla jeho hospodyní asi pět let a líbilo se jí, když byly věci organizované a naplánované. Od mého příchodu jsme si na sebe už všichni navykli a přijali jsme zvyky a rutiny toho druhého. Rozhodli jsme se, že si Annabelle necháme alespoň na pondělky a čtvrtky, aby tu pracovala

a seberealizovala se.

„Položila jsem je na stůl ve vaší pracovně jako obvykle.“

„Díky, Annabelle. Otevřu je později.“ Bloumala jsem po kuchyni, překvapená, že nevidím nachystanou žádnou večeři. Annabelle vždycky něco dobrého uvařila nebo upekla, když tu byla.

„Volala paní Frances a říkala, že vás pan Blackstone chce vzít dnes večer na večeři.“ Jako by mi Annabelle četla myšlenky.

„Ach, opravdu?“ Zvedla jsem obočí. „Líbí se mi, jak deleguje vše na Frances.“

„Ano, paničko.“ Annabelle se na mě usmála.

„No, tak to bych si měla dát sprchu a začít se chystat,“ řekla jsem a podívala se na hodinky.

„Ach, málem jsem vám zapomněla říct, že servisní technik na akvária přijde ve čtyři hodiny, aby zkontroloval akvárium. Pan Blackstone ho objednal před několika týdny a ujistil se, že tu budu. Volali, aby to potvrdili, ale já mám zrovna dnes schůzku a budu muset odejít dřív,“ odmlčela se jen, aby se nadechla, „ale nemusíte si dělat starosti, paničko, řeknu to panu Lenovi a on je do kanceláře pana Blackstonea pustí, až přijdou.“

„Díky, Annabelle. Jsem si jistá, že Simba bude nadšen.“ Zasmála se mému komentáři a zavrtěla hlavou.

„Ta ryba je velmi zvláštní, to ano.“

Sprcha byla příjemná a já měla radost, že mi Ethan na dnešní večer připravil plán. Znamenalo to, že se snaží omluvit za minulou noc, a já opravdu doufala, že mi konečně odhalí svou minulost. Už nastal čas, abych to věděla. A upřímně, připadala jsem si dobře, že konečně můžu trochu pečovat já o něj. Celý náš vztah byl založen na tom, že mě Ethan chrání, stará se o mě a vzhledem k tomu těhotenství si mě chce i vzít. Teď bych byla i já ráda tou, která řídí naši společnou loď, ale to by mi to musel dovolit. Cítila jsem se dobře, protože to vypadalo, že se to skutečně stane. Dnes v noci budu já jeho oporou.

Při fénování vlasů mi došlo, že jsem si zapomněla zapnout telefon, když jsem se vrátila domů. Ethan mi na to určitě něco řekne, tím jsem si jistá. Kurva. Nenáviděla jsem, když se na mě Ethan zlobil, ale došlo mi, že kdyby mě Ethan doopravdy urputně sháněl, zavolal by Lenovi a zeptal by se ho, kde jsem. Len by potvrdil, že jsem doma. Jen jsem doufala, že by Len nezmínil tu část dne, kdy mě Ben odvezl pryč a pak mě znovu vysadil doma. Chtěla jsem, aby ty fotky byly naprostým překvapením. Budou mým svatebním darem pro Ethana.

Pospíchala jsem, abych mohla co nejdřív opustit koupelnu a zapnout telefon. Musím zkontrolovat přijaté zprávy na telefonu. Skutečně jsem doufala, že byl Ethan natolik pracovně zaneprázdněn, že si nevšiml mé nepřítomnosti. Žádná šance. Ethan si všimne všeho.

Sebrala jsem kabelku z kuchyňské linky a vyhrabala telefon, ale když jsem ho zkoušela zapnout, baterka byla naprosto vybitá. Potřebovala jsem nabíječku, abych mohla zkontrolovat zprávy.

Nabíječky všech druhů ležely u Ethana v kanceláři. Vyrazila jsem do předsíně a vzpomněla si na objednanou akvarijní službu. Nejspíš už tu jsou a akvárium kontrolují. Podívala jsem se na hodiny na mikrovlnce, ukazovaly 04:38. Jo, jsou tu. Rozhodla jsem se, že tam stejně vpadnu. Potřebuju si nabít telefon.

Zaklepala jsem na dveře, než jsem vešla. „Promiňte, že ruším, ale potřebuju si tu vzít nabíječku na telefon.“ Nad akváriem byl skloněný chlap a měl plné ruce práce s trubkami a kbelíky. Kývl hlavou, aniž by se otočil,

a řekl: „Jo.“ Pokračoval v činnosti. Nezdálo se, že si mě vůbec všímá, tak jsem připojila telefon do nabíječky a zapnula ho. Začala jsem prohlížet poštu na stole.

Otevřela jsem první krabičku, když mě náhle zezadu chytily silné paže a sevřely mě.

„Co to k čertu…“ Má slova umlčela ruka, která se mi přitiskla na ústa.

„Brynne… Tak dlouho jsem na tuhle chvíli čekal. Tak dlouho…“ mumlal hlasem, který mi zněl povědomě, ale nedokázala jsem si ho zařadit.

Má mysl se rozběhla jako o závod. Ať už je to kdokoli, přišel, aby mě zabil. Můj čas se naplnil. Dnes v noci zemřu a Ethan najde jen mé tělo. Nebudeme spolu šťastně žít. Naše dítě se nenarodí v únoru, protože když umřu, tak dítě zemře se mnou. Neproběhne žádná svatba na Hallborough a já Ethanovi už nikdy nedám fotky jako svatební dar…

Prosila bych o život, kdybych mohla. Ale neměla jsem kyslík ani na mluvení ani na pláč ani na dýchání.

Ale vědomí, že zemřu, nebylo to nejhorší. Nejhorší ze všeho bylo pomyšlení, že už nikdy nespatřím Ethana. Že už se ho nikdy nedotknu ani mu neřeknu, jak moc ho miluju. Má poslední chvíle s ním bude minulá noc, kdy mě poslal zpět do bytu, aby mohl být sám. Ach bože, tohle mého Ethana zničí. Nikdy si to neodpustí.

Můj únosce mi pevně držel paže u těla a ústa měl těsně u mého ucha. Snažila jsem se zápasit, ale má síla slábla. Chytil mě za zátylek a stiskl, zakryl mi ústa a nos. Mé plíce volaly po vzduchu. Cítila jsem, jak mě obklopuje mlha. Padala jsem k zemi. Nakonec se to skutečně stalo. Přes veškerá preventivní opatření, která Ethan nachystal, aby tomuhle zabránil. A… ani já to nedokázala zastavit.

Ach, Ethane… Je mi to tak líto. Tolik tě miluju. Je mi to tak strašně líto.

22. kapitola

Podíval jsem se na hodinky a přál jsem si, abych už mohl opustit kriketové hřiště, ale věděl jsem, že tu budu muset strávit ještě alespoň hodinu. Ivan právě dokončil zahajovací řeč lučištníků a média byla u konce

s vysíláním, ale sedadla se stále ještě vyklízela a já věděl, že to chvíli potrvá. U svého bratrance jsem zavedl osobní přístup, stejně jako jsem to dělal u členů královské rodiny, a zatím bylo všechno v pořádku. Eliminace jednotlivců nebyla žádným překvapením a mně nezaměstnávalo mozek nic jiného než touha odejít domů

za svou dívkou a vrátit se zpět do její přízně. Chtěl jsem jí vyjádřit dnes večer pokornou omluvu a těšil jsem se na to.

Ivan ke mně vyrazil, když vtom mi zavibroval mobil. Doufal jsem, že je to Brynne. Ještě mi neodpověděla na zprávu, kterou jsem jí poslal. Usmál jsem se, když jsem spatřil její jméno… ale pak jsem si přečetl, co mi napsala.

A v té chvíli si mi zhroutil celý svět.

tohle uz dal nejde. Ethane, minula noc me malem zabila. chci zpatky Muj Stary zivot… uz te nemiluju a ani uz necekam tve dite. jedu domu a chci tam byt sama… nejezdi za mnou a nevolej mi na Telefon! Najdi si nejakeho terapeuta, ethane, myslim, že Ho opravdu potrebujes. – Brynne

Nepamatuju si, jak jsem se odtamtud dostal. Ivan byl se mnou, takže mi musel pomoct. Později přišel i můj táta. Chtěl jsem jet domů, protože GPS ukazovala, že je Brynne doma. Poslední signál z jejího mobilu přišel

z mého bytu. Našeho bytu.

Ale ona v bytě nebyla.

Když jsem spatřil, že na dně Simbova akvária leží její zásnubní prsten i telefon, toužil jsem se zhroutit a umřít. Byl to vzkaz – řečený jasně a zřetelně. Brutální, bolestivý a krutý, ale pochopil jsem ho.

Naše první setkání proběhlo v obchodě s akvárii, i když to jsme o sobě ještě nevěděli. Brynne viděla Simbu dřív než mě. Začalo to u Simby. A u Simby to také skončilo. Jak trefné.

Ačkoli ta situace vůbec nedávala smysl. Má emoční stránka to chtěla vzdát, ale má pragmatická neustále bojovala s důvodem, co se tak strašně posralo. Minulá noc byla špatná, jo, ale proč hned rozchod? Těžko říct. Brynne není takhle krutá. Rozhodně je vlídnější než většina lidí. A zcela jistě je upřímná. Kdyby chtěla odejít, řekla by mi to osobně, nikdy by se nerozešla tak neosobním způsobem, jakým je textová zpráva. Ani ta zpráva nezněla tak, jako by ji psala ona. Kdysi mi řekla, že už mi nikdy neřekne žádné „Waterloo“. To je pravda, nenapsala to slovo do zprávy, ale slíbila, že už nikdy takovýmhle způsobem neuteče.

Len ani netušil, že Brynne odešla z bytu. Řekl mi, že pustil do mé pracovny chlápka z Fountaines zhruba

ve čtyři hodiny, přesně podle domluvy. Zhruba v půl šesté mu Brynne napsala zprávu a požádala ho, zda by jí doběhl do Hot Javy a přinesl speciální čaj másala, který by si ráda dala, protože je těhotná. Len odběhl

do kavárny, ale když stál ve frontě, zavolala mu a řekla, aby si s tím čajem nedělal starosti, protože já prý už jsem na cestě domů a něco jí přivezu.

Len nám řekl, že když se vrátil do bytu, ten chlap z Fountaines už měl svou práci očividně hotovou a zmizel.

Slyšel, jak teče voda v koupelně, a předpokládal, že se Brynne sprchuje.

Spojil jsem se s Annabelle a ona mi sdělila, že když se s Brynne setkala, byla má holka naprosto normální

a vypadala, že se těší, až bude rozbalovat vzorky svatebních předmětů. Našel jsem v její tašce pečlivě složený svatební závoj. To mi nedávalo smysl. Proč by se nadšeně vrhla na svatební předměty, kdyby mě chtěla opustit? Proč by vyndávala svatební závoj?

Na posteli jsem objevil připravené Brynniny brčálově zelené šaty, jako kdyby si vybírala, co si vezme na večeři. Proč by si chystala oblečení na rande, kdyby mě chtěla opustit?

Ta část o tom, že už nečeká naše dítě, byla také nesmyslná. Brynne miminko chtěla. Nešla by na potrat.

Milovala naše dítě tak jako každá matka. Věděl jsem to hluboko ve svém srdci, bez ohledu na to, co bylo napsáno v té zprávě.

Další věc, která mi přišla podezřelá, byla bezpečnostní kamera na dveřích, která v době, kdy byl Len dole

v kavárně, vypověděla službu. Ve stejném časovém okně by tedy musela Brynne opustit náš byt a také by se tam měl pohybovat někdo ze servisní služby na akvária. Taková souhra okolností se přece nestává v normálním životě. Jen v televizi.

Zavolal jsem do Fountaines a zeptal jsem se, koho poslali, aby provedl údržbu Simbova akvária. Z jejich odpovědi mi ztuhla krev v žilách a zastavilo se mi srdce.

„Pan Blackstone nám dnes ráno volal, aby dnešní termín přeobjednal na jindy, pane.“

Takže ta osoba, která mi poslala fotky Brynne a mě, jak stojíme ve Fountaines, musela být v tom zkurveném obchodě. Pronásledovala nás po celém Londýně a stála poblíž, když jsem byl v obchodě a poslouchala, když jsem objednával údržbu akvária. Řekl jsem jim čas i místo, takže mi ten bastard mohl ukrást mou holku přímo

z domova, za denního světla, právě pod nosem.

Patřím do horoucích pekel.

Ozval se zvon. Hluboký, zvučný hlas kostelního zvonu, očividně někde v Londýně, plnil svou práci a oznamoval čas. Napočítala jsem sedm úderů, než jsem otevřela oči a zjistila, že jsem se probudila v podivné místnosti.

Modlila jsem se, aby to byla noční můra.

Nebyla.

Motala se mi hlava, nejen z jedné, ale dvou ztrát vědomí. Poprvé nebyl můj únosce důsledný, jen chtěl získat mou pozornost a přikázat mi, co mám udělat.

Přinutil mě udělat hrozivé, kruté věci lidem, které mám ráda, které miluju. Ale udělala jsem to, protože jsem doufala a modlila jsem se, že tak zachráním jejich životy. Můj únosce mi nebyl nijak neznámý. Znala jsem ho už tolik let a v každém smyslu toho slova. A nebyl to cizinec, kdo vraždil. Zavraždil lidi, aby se dostal až tam, kde teď je. Neměla jsem žádný důvod věřit, že mě nezabije také. Neměla jsem moc co ztratit.

„Má kráska se probudila,“ zašeptal vedle mě, jeho ruce se rozběhly po mém těle za konkrétním účelem. Cítila jsem jeho dech na krku.

„Ne… prosím, nedělej to, Karle. Prosím…“ žadonila jsem a snažila jsem se ho odstrčit vlastníma rukama.

„Ale proč ne. V minulosti jsme spolu šukali mnohokrát. Líbilo se ti to. Vím to,“ chraptěl. „A to jsem byl jen kluk. Teď už vím, co dělám.“ Vklouzl mi rukama pod tričko a stiskl mi ňadro. Přejel mi ústy po krku a pokusil se mě políbit, ale já sevřela rty a otočila hlavu stranou.

Chytil mě pevně za bradu a otočil můj obličej zpět k sobě. „Nemysli si, že přede mnou můžeš hrát tvrďačku, Brynne,“ řekl krutým hlasem těsně před tím, než přitiskl svá ústa na moje a jazykem se cpal dovnitř.

„Karle, čekám dítě… ne, prosím… přestaň, prosím!“ Žadonila jsem mezi nádechy

„Fuj… ten bastard, co v tobě roste, se mi zrovna příliš nezamlouvá, má drahá, zejména proto, že se tě chystám ošukat. Opravdu víš, jak chlapa naštvat,“ stěžoval si, „ale dobře, uděláme to po tvém. Můžu počkat.“

Karel se ze mě zvedl a opřel se o zeď, jeho oči si toužebně prohlížely mé tělo. Upravil si nádobíčko a ušklíbl se na mě.

„Chystáš… chystáš se mě zabít?“ Snažila jsem se nepřemýšlet nad jeho motivy a nad tím, co se stane, když uspěje. Bojovala jsem s návalem paniky. Potřebovala jsem, aby mi Karl věřil. Měla jsem plán a doufala jsem, že se mi zdaří. Utéct od něj nebude první na pořadu dne.

„Ještě nevím. Možná jo, možná ne,“ ušklíbl se škodolibě. „Pokud se rozhodneš, že chceš radši ošukat dřív než později, dej vědět. Získáš si tím plusové body, zlato.“

Snažila jsem se ignorovat jeho komentář. „Najal tě senátor Oakley, abys mě zabil?“ Srdce se mi pod žebry rozbušilo tak, že to bolelo.

Zaklonil hlavu, stále opřený o zeď, a rozesmál se. „Senátor je naprostý kretén, který si sám neumí zavázat ani tkaničky u bot. Hmm… ne, má drahá, senátor Oakley mě nenajal.“

„Tak proč? Proč to děláš, Karle. Vždycky ses ke mně choval tak… hezky.“

„Seru na tebe, ty malá děvko. Celých sedm let jsi o mně nic nevěděla,“ vyštěkl a vypadal jako duševně nemocný. Hodně duševně nemocný. „Už nejsem ten hodný kluk, co si ho pamatuješ ze střední školy,“ řekl mi samolibě a usmíval se, jeho chování se měnilo z bláznivého na veselé během několika vteřin.

„Tak mi řekni, co tě změnilo, Karle. Proč jsi přestal být tím hodným klukem, kterého jsem znala?“ zeptala jsem se a pak jsem ztichla. Pečlivě jsem si prohlížela okolí a snažila se nemyslet na Ethana ani na to, co asi teď

dělá. Objevil už můj skrytý vzkaz? Nebo se pořád zmítá v bolestech ze slov, která jsem mu napsala, a věří, že už ho nemiluju?

Jako by se něco takového mohlo kdy stát!

Jestli Ethan rozluštil můj šifrovaný vzkaz, budu mít vůbec kdy možnost zahrát na to jediné vodítko, které jsem v té chvíli vymyslela?

Karl začal mluvit, vlastně spíš koktat. Mluvil o tom, jak zabil Erika Montroseho a vymyslel to tak, že to vypadalo jako rvačka v baru. Sotva jsem ho poslouchala. Snažila jsem se vymyslet, jak se dostat k jeho

telefonu. Věděla jsem, co bych s ním udělala, kdyby se mi dostal do rukou. Potřebovala jsem jen jeden okamžik. Udělala bych to v nepatrném zlomku času, kdyby se naskytla příležitost.

„Nikdo další nemusel zemřít, víš, poté co jsem zabil Montroseho,“ řekl.

„Co to znamená?“ zeptala jsem se.

„Je to tvoje vina, že umřeli ti další. Nebaví mě zabíjet, Brynne. Připadá mi to nechutné.“ Zamračil se a znovu se podíval na mé tělo, bezpochyby přemýšlel nad něčím, co se stane v téhle ložnici, kde mě zamkl.

„Karle, ne… ty nejsi jako oni. Ty bys neudělal to, co mi oni provedli na tom večírku.“

Přimhouřil oči a řekl: „To máš pravdu. Byli prasata, že ti udělali něco takového. Znásilnit holku, co je zdrogovaná, není můj styl.“ Vstal z postele a šel k oknu. Pohlédl na tmavnoucí oblohu. „Sama za mnou přijdeš a budeš mě o to prosit.“

Hmm… no tak to se asi nestane, ty maniakální zkurvysyne.

„Co jsi myslel tím, že už nikdo kromě Montroseho nemusel zemřít?“

Otočil se a díval se na mě, jako bych byla idiot. „Byl jsem tady – v Londýně. Všechno jsem měl dokonale naplánované. Znovu se setkáme a začneme tam, kde jsme před lety skončili. Spojíme se, abychom stáhli Oakleyho na dno pomocí té nechutné videonahrávky,“ vysvětloval, jako by mluvil k malé holce. „Pak tu

nahrávku prodáme Oakleyho týmu, a pokud nebude mít zájem, tak týmu protistrany, a najdeme si nějaké pěkné a tiché místo, kde strávíme zbytek života.“

„A co se stalo, že jsi změnil názor?“ zeptala jsem se tiše.

„Tvůj zkurvený přítel se stal!“ zavrčel. „Ze všech mužů, se kterými jsi mohla začít randit, sis musela vybrat chlápka, co vlastní bezpečnostní agenturu a má styky s tou zkurvenou královskou rodinou a s britskou vojenskou rozvědkou! Díky moc, Brynne. Pěkný tah!“

„Ale já si ho nenašla, on si našel mě. Můj táta najal Ethana, aby mě chránil před…“ V okamžiku, kdy slova opustila mé rty, se mlha začala rozptylovat a mně začalo docházet, jak to bylo se smrtí mého otce.

„Já vím,“ řekl Karl prostě, jeho tmavé oči byly plné šílenství.

„Zabil jsi mého otce, že ano?“ Bojovala jsem, abych neztratila ani kousek z racionálního myšlení a chování. Nedokázala jsem to.

„Kde je? KDE DO PRDELE JE?!“ zařval jsem do éteru.

Vedle mě stáli Ivan, Neil, Len a můj táta, aby mi poskytli podporu. Nevěděl jsem kde začít. Urputně jsem se snažil, abych se nezhroutil a nestala se ze mě troska plná strachu a zoufalství.

„Synu, podívej se na tohle. Myslím, že ti v té zprávě Brynne napsala šifru.“ Táta držel můj telefon a prohlížel si ho.

„Cože? Jakou šifru!!“ Vytrhl jsem mu telefon z rukou a znovu si četl zprávu.

„Velká písmena,“ vysvětlil mi přes rameno, „jsou jen u některých slov. Podívej se na ně.“

Slova: Ethane, Muj, Stary, Telefon, Najdi, Ho, Brynne byla jediná, která měla na začátku velké písmeno.

Táta má pravdu. Nemohl jsem tomu uvěřit. Má holka mi dokázala poslat zašifrovaný vzkaz pod nátlakem únosu. Zavřel jsem oči a modlil jsem se o další zázrak.

„A slova, která by měla mít velká písmena – jako třeba tvé jméno podruhé – je nemají…“

„Jo, tati, chápu to!“ Přerušil jsem ho a běžel jsem ke stolu a hledal, dokud jsem nenašel její starý telefon.

Vrazil jsem ho do nabíječky a zapnul. Chvíle, než naběhl, byly pro mě tím nejhorším mučením.

Na mobilu se neobjevilo nic nového. Mé vzrušení kleslo, ale alespoň jsem měl nějakou naději. Malou šanci, na kterou si můžu vsadit. Vrstva, kterou bych mohl začít odloupávat a zjistit, co je pod ní. Chápal jsem tenhle druh šancí. Vzkaz znamenal naději. Vzkaz znamenal, že byla naživu. A kdybych měl vsázet na Brynne, byl jsem přesvědčen, že bude bojovat do posledního dechu.

„Poslala mi zakódovaný vzkaz,“ řekl jsem znovu, opět nikomu konkrétnímu, pořád v úžasu z toho, jak rychle dokázala během situace přemýšlet. Nastavil jsem na telefonu nejvyšší hlasitost a položil její drahocenný mobil přímo na psací stůl. Posadil jsem se a sledoval, jak zcela normálně svítí. Musel jsem. Má holka mi na něj zavolá a řekne mi, kde je, abych za ní mohl vyrazit a přivést ji zpět. No tak, kotě…

Připadalo mi, že se čas neuvěřitelně vleče. Později jsem si vzpomněl, že jsem během čekání na zprávu od své holky nepocítil chuť na cigaretu. Nepřemýšlel jsem o tom, že bych si jednu dal, nepředstavoval jsem si její chuť ani jsem necítil nikotinové abstinenční příznaky. Nic. Už se nikdy v životě nedotknu žádné cigarety, jen když se mi podaří přivést Brynne zpět domů. Není to nic moc, já vím. Spíš tak trochu ubohost. Ale bylo to jediné, co jsem mohl vsadit.

Modlil jsem se ke svému andělu, aby učinil zázrak, a doufal jsem, že mě slyší. Že mě podruhé v životě slyší.

Mami, zase potřebuju tvou pomoc…

Vtom se na telefonu objevil obrázek a ozval se ten nejnádhernější zvuk, který jsem kdy v životě slyšel.

Otevřel jsem zprávu a zíral, mé oči se snažily rozpoznat to, co právě vidí.

Brynne v souboji na život a na smrt hrála vabank a právě si zvedla šance tím, že vsadila na dobrou kartu. Miloval jsem ji za to. Mé srdce se mi téměř rozskočilo na tisíc kousků. Má holka hrála s instinkty zkušeného pokerového esa.

No jasně, ta holka patří ke mně.

„Tati?“ natáhl jsem k němu roztřesenou rukou telefon. „Kde je tahle kostelní věž? Musíš vědět, kde je. Vezmi mě tam. Teď hned. Brynne ji vidí z okna místnosti, ve které je uvězněná. Dokázala to vyfotit.“

23. kapitola

Prvotní instinkt mi velel vyrvat lampu ze zdi a začít s ní mlátit Karla zezadu do hlavy. Nevím, jak to, že jsem to neudělala. Chtěla jsem mu ublížit, přimět ho, aby trpěl po celou věčnost, dlouho před tím, než by zemřel. Vše zlé, co jsem si pro něj vymyslela, bych nepřála nikomu jinému, koho znám. Myslím, že to ve mně zůstane navěky. Nemám s tím problém.

Chvilku to trvalo, ale nakonec jsem uspěla. Karl se v našem malém vězení začal nudit a začal někomu psát, nebo si hrát hru, to jsem nepoznala. Takhle jsem zjistila, že má telefon a kam si ho dává. Měla jsem v plánu mu ho v nestřeženém okamžiku vzít a použít na zavolání na jediné telefonní číslo, které jsem si pamatovala – mé vlastní, které jsem používala, když jsem se před čtyřmi lety přestěhovala do Londýna. Žádné jiné číslo jsem neuměla zpaměti, jen tohle.

Přemýšlela jsem, jak se ke Karlovu iPhonu dostat. Postupem času mi došlo, že jediným způsobem je sáhnout hluboko do své duše, tam, kde jsem ochotná vsadit vše na jednu kartu, jak by řekl Ethan. Dát do banku naprosto všechno. Pečlivě zvážit rizika – nebo následky. Pokusit se vyhrát, nebo být ochotna všechno ztratit.

Hněv může být prostředkem, který mě dostane tam, kam chci.

„Zavraždil jsi mého otce, ty ďábelský zkurvysynu,“ řekla jsem tiše.

Vzhlédl od psaní zpráv a hleděl na mě. „Zasloužil si to. Už předtím jsem ho nenáviděl za to, že mi nedovolil, abych se s tebou viděl po tom, co se to stalo. Držel tě v utajení před kamarády a přede mnou. Chtěl jsem ti pomoct a být tu pro tebe. Tvůj dementní otec mi zabouchl dveře před nosem vždycky, když jsem se s tebou snažil spojit.“

„Chránil mě od dalšího ubližování. Byl to můj rodič, ty hovado!“ nechala jsem své emoce vyplout na povrch.

„Miloval mě!“

„Jo, ale stál mi v cestě. Když jsem ho zabil, začal můj plán fungovat lépe. Oakley se na jeho pohřbu málem posral. Všimla sis, jak se potil?“

„Ne,“ odpověděla jsem, „truchlila jsem pro svého otce, ty bezduchá hromado sraček.“

Karl se na mě ušklíbl a já snila o tom, jak bych mu vypíchla oko tupou lžící. „Nejsi jako tvůj táta, když jsem si ho vzal ven. Byl to chladnokrevný zkurvysyn, i když věděl, co se stane.“ Karl si mě pohrdavě přeměřil. „Řekl tvé jméno právě ve chvíli…“

Nedokázala jsem zadržet zalapání po dechu, zoufalý výkřik, který se vydral z hlubin mého srdce, když jsem slyšela ta jeho nonšalantní slova, vyslovená skoro bezděčně. Bylo toho příliš mnoho, abych to jen tak přijala. Když můj otec umíral, věděl, že je to Karl, kdo mi jde po krku.

„Netvař se tak naštvaně, Brynne. Řekl jsem tvému tátovi, že se o tebe postarám,“ pronesl povýšeným hlasem a pak se ke mně obrátil zády.

To ti pěkně děkuju, ty zkurvený zmetku!

Říká se, že v návalu adrenalinu jsou lidé schopni vyvinout extrémní fyzickou sílu. Matky zvedají auta, aby osvobodily své děti, a tak dále. Nevěděla jsem, jestli to bude fungovat i u mě, ale bylo mi to jedno. Přišel čas použít lampu – nejlepší volba z možností, které jsem si vymyslela. Pěkná, pevná kamenná základna by měla stačit, pokud se pode mnou nezhroutí.

Správně. Kurva. Teď.

Vzala jsem tu zatracenou věc a plnou silou jsem s ní mrštila zezadu na Karlovu hlavu.

Na střední jsem soutěžila ve vrhu koulí, což se mi teď hodilo. Spojení dokonalé přesnosti a brutální síly. Karl se sesul k zemi jako hadrová panenka. Možná ty příběhy o matkách, co zvedají auta, fungují i u mě.

Já jsem matka a Karl mi tuhle důležitou skutečnost jen připomněl.

Sáhla jsem po jeho telefonu, který se válel na podlaze, a udělala jsem první věc, která mě napadla. Namířila jsem ho z okna a vyfotila panoramatický obrázek. Pak jsem ho poslala na své staré telefonní číslo.

Doufala jsem, že se mi povedlo Karla zabít, protože přesně to si zasloužil, ale nemohla jsem si být jistá a nechtěla jsem se tu zdržet tak dlouho, abych to zjistila. Potřebovala jsem se odtud dostat.

Dveře mi zabraly notnou chvilku drahocenného času, protože je zevnitř zajistil řetězem a zámkem. Nedařilo se mi je odemknout, protože se mi třásly ruce. Věděla jsem, že jsme tak ve třetím nebo čtvrtém patře a že se musím dostat na ulici, abych byla v bezpečí. Když jsem vyšla z bytu, ocitla jsem se v dlouhé chodbě. Tohle místo byla architektonická změť. Nedalo se tu vůbec vyznat. Rozhlédla jsem se, abych našla nejlepší cestu ven. Nejrychlejší cestu.

Zákruty a schodiště mi připomněly hotel Mission Inn v Riverside, který jsem navštívila s rodiči, když jsem byla

ještě dítě. Můžete jít po různých cestách a skončíte v bláznivých smyčkách, po schodech nahoru a dolů a okolo samostatných výklenků, které vás zavedou právě tam, kde jste byli před chvílí. Kde tu mají výtahy?

Přemýšlela jsem nad Ethanem a znovu jsem si kladla otázku, jestli pochopil můj vzkaz ve zprávě a jestli mě dokáže najít. Pak jsem si vzpomněla na GPS, o které jsme se bavili, a vtom mě osvítil duch svatý. Facebook!

S Facebookem si můžete pomocí GPS aplikace zaměřit místo, kde se nacházíte, a zveřejnit ho ve statusu.

Prolistovala jsem Karlův telefon a našla Facebookovou aplikaci. Přihlásila jsem se na svůj účet a klikla

na místo. Nechala jsem aplikaci, ať se snaží, a vybrala jsem si směr, který se mi zamlouval ze všeho nejvíc. Téměř jsem vybuchla smíchy, když jsem zjistila, co ukazuje. Čísla 22 – 23 Lansdowne Crescent. Hotel Samarkand. Napsala jsem si do statusu na Facebook: Ethane, jsem tady, pojď si pro mě. Označila jsem Karla Westmana do kolonky s kým jsem a klikla na odeslat. Pokračovala jsem v zoufalé snaze najít výtahy. Toužila jsem se odtud dostat co nejdál.

Za dobu, která mi připadala jako věčnost, jsem objevila výtahy a stiskla jsem tlačítko pro směr dolů. Hledala jsem, kde se objeví Karl, nebo někdo jiný. Proč je tady tak mrtvo? Kde jsou všichni? Dveře se otevřely a já zadoufala. Stiskla jsem P jako přízemí a ani jednou jsem se nenadechla, dokud se za mnou nezavřely dveře

a výtah nezačal klesat.

Svoboda, zalapala jsem po dechu. Jsem téměř venku. Ethan uvidí můj vzkaz na starém telefonu

a na Facebooku a bude vědět, kde mě hledat. Můžu mu zavolat, jakmile se dostanu na bezpečné místo, například do restaurace nebo obchodu.

Dveře se bez problémů otevřely a já vkročila do temného dvora, asi šlo o servisní vchod. Tohle musí být zadní vstup do hotelu, ne ten hlavní, v nějž jsem doufala. Stejně jsem vykročila a v té chvíli jsem zaslechla Ethanův hlas, jak volá mé jméno: „Brynne!“ Nejsladší zvuk, který mé uši kdy slyšely.

Vyrazila jsem za zvukem a soustředila jsem se jen na něj. Slyšela jsem v tom hlase naléhavost a cítila jsem obrovskou úlevu. Ethan mě našel, jsem naživu a všechno bude v pořádku.

„Ethane!“

Běžela jsem k němu, ke své lásce, ke svému srdci, když mě zachytily čísi paže a pevně mě sevřely. Připadala jsem si jako moucha lapená do pavučiny.

„Nééé!“ zakřičela jsem zničeně.

„Nemyslela sis, že se ti podaří ode mě utéct, že ne, Brynne?“ Zafuněl mi do ucha Karlův odporný přízvuk.

Má snaha ho zabít očividně selhala. Nyní jsem měla na krk přitisknutý ostrý nůž. V šoku z jeho chladnokrevnosti jsem přestala bojovat. Ucítila jsem zklamání, hořkou pilulku, kterou jsem musela polknout, ale co bylo horší, byl srdcervoucí výraz v Ethanově tváři. Stál ani ne pár metrů ode mě. Tak blízko, a stejně to nestačí.

Ethan se zastavil na místě, rozhodil ruce na znamení kapitulace, hlavou kroutil ze strany na stranu a snažil se přesvědčit Karla, aby mě nepodřízl.

Tohle… bude Ethanův konec. Jeho strach z toho, co by mi mohl Karl provést tím nožem, ho požene

do jakéhokoli vyjednávání, aby mě osvobodil. Věděla jsem to. Ethan obětuje sebe, aby mi zachránil krk. Karl nemohl mít prst na lepší spoušti, aby v Ethanovi probudil strach.

Události se děly v naprosto dokonalém sledu. Byl jsem své dívce velmi blízko, ale blízko v téhle chvíli skutečně nestačilo. Nebudu spokojený, dokud ji nebudu mít v bezpečí v náručí.

Můj táta věděl naprosto přesně, kde hledat kostelní věž se zvonem, jakmile jsem mu ukázal fotografii, kterou mi Brynne zaslala. Nikdo nezná město lépe než můj otec. Ta věž patřila kostelu Svatého Jana na Notting Hill.

Otec řekl, že ta fotka musela být vyfocená z Lansdowne Crescent.

Elaina zavolala Neilovi do auta, jak jsme se řítili ulicemi, a potvrdila lokaci na Lansdowne Crescent na Notting Hill… a také jméno jejího únosce. Karl Westman? Tak tohle jsem nečekal a musel jsem bojovat s panikou, která ve mně narůstala. To jediné, co mi pomáhalo fungovat, byla skutečnost, že se Brynne Westmanovi líbí. Jestli ji chce pro sebe, tak je šance, že ji nechá naživu. Alespoň k tomu jsem se celou dobu usilovně modlil.

Elaina také předala zprávu, kterou Brynne zveřejnila na Facebooku, a já zase musel sáhnout hluboko

do svého sebeovládání, abych si udržel příčetnost. Jdu pro tebe, kotě. Znovu mě dostalo Brynnino brilantní řešení problému. Mluvíme o tom, že jednala ve stresu. Možná mohla místo takové kreativity zavolat na policii.

Dokonce jsem se všiml, jak vybíhá z budovy, když jsme se zahlédli. Běžela ke mně a křičela mé jméno. Má holka byla naživu a utíkala do mé náruče. Už jsem se připravoval na to, že ji znovu ucítím ve svém objetí

a políbím ji a řeknu jí, že pro mě znamená všechno.

Ale objevil se ten zatracený zkurvysyn a sáhl na ni. Chytil ji a přitiskl jí nůž na její nádherný nevinný krk. Nikdy

jsem se necítil hůř než ve chvíli, kdy měla má holka nůž na hrdle. Který ji ohrožoval na životě.

Karl Westman je chodící mrtvola. Je nyní mým posláním, abych tuto myšlenku proměnil ve skutečnost,

i kdybych se měl odebrat na věčnost spolu s ním. Pokud bude Brynne žít, tak mi to za to stojí. Zemřel bych pro ni.

„Víš, že jí nechceš ublížit, Westmane. Dám ti, co chceš. Peníze? Bezpečný odchod z Anglie? Obojí? Můžu pro tebe udělat cokoli, ale musíš ji nechat jít.“ Škoda pro tebe, že lžu, jako když tiskne, a plánuju tvou smrt, hajzle.

„Nechci nic z toho, o čem mluvíš, Blackstone!“ zařval.

„Jestli jí ublížíš, věř mi, že svět je dost malý, abych si tě v něm našel. Už je pro tebe zapovězená, Westmane. Je nedotknutelná. Jestli jí ublížíš, budeš ji v další vteřině následovat do hrobu. Nemysli, že mé výhrůžky nejsou pravdivé. Rozhlédni se kolem sebe. Tihle všichni tě sledují. Jsou tady – všude…“

Westman zpanikařil, přesně jak jsem doufal, horečně natáhl krk a otočil hlavou, aby se podíval na všechny ty, kteří jsou připraveni sundat ho k zemi. Tohle jsem potřeboval. Rozptýlení, které by narušilo jeho soustředění.

Jakmile se mi ta příležitost naskytla, odmítl jsem ji nevyužít. O zaváhání nemohla být řeč. Pohlédl jsem Brynne do očí a vrhl jsem se na něj. Jestli tohle má být poslední okamžik mého života, chci ji vidět v bezpečí.

Ucítil jsem záchvěv vzduchu přímo na své tváři. Záblesk světla se objevil nalevo na okraji mého periferního vidění.. Napadlo mě, co znamenalo to první. A nechtěl jsem si představit, co znamenalo to druhé. Nebo kdo to způsobil.

Ozval se zvuk pádu kovu na kamennou dlažbu. Zadunění těla, které na ni dopadlo. Nelidské zasténání. Křik.

Všichni tři jsme se váleli na jedné hromadě. Měl jsem jediný cíl, a to dostat své tělo před Brynnino, a to mi netrvalo ani vteřinu. Přetočil jsem nás a rozhlédl se. Neviděl jsem žádného střelce na ochozu, ale jestli to jsou profesionálové, tak bych ani nikoho vidět neměl.

Westman ležel na zádech na dlažbě a z hlavy mu vytékala tmavá krev. Doufal jsem, že kulka, co mu prorazila lebku, byla pekelně nepříjemná, ale došlo mi, že nejspíš ani netušil, co ho trefilo. Taková škoda, že nemůžu poděkovat osobě, která mu ji vpálila do hlavy.

„Jsi v pořádku, kotě?“

„Ano!“

To mi stačilo. Uchopil jsem Brynne a oba jsem se nás snažil dostat pryč ze dvora. Jen jsem s ní běžel, vůbec jsem netušil, jak je to možné, že jsem nebyl zasažen a že mé tělo stále funguje. Byl jsem si docela jistý, že jsem se právě vyhnul kulce a těsně mě minul šíp vystřelený z Ivanova luku. Ale odkud přišla ta kulka? Že by tajná služba prostě Westmana sejmula? Nyní není čas spekulovat – to můžeme později. A já věděl, že moji lidé zjistí vše, co se tu stalo. Já mám v náručí svůj poklad a to je to jediné, co mě teď zajímá.

Vedl jsem nás k autu, strčil jsem Brynne na zadní sedadla a vlezl si k ní. Byl tam můj otec, už na nás čekal, díkybohu. Ne, díky mamce. Řekl jsem otci, aby nás odtud odvezl domů.

Prohlížel jsem si ji, jak sedí na zadním sedadle. Zkontroloval jsem její krk a sevřel obličej do obou rukou.

Nevšiml jsem si žádné krve.

„Jsi v pořádku… opravdu jsi v pořádku, že ano?“ Blábolil jsem jako idiot. Má slova vůbec nedávala smysl.

Chtěl jsem se na ni dívat až do konce světa a nikdy neodtrhnout svůj pohled od jejích očí. Její oči mi říkaly, že je naživu. Brynne je naživu!

Přikývla. Mé ruce jí pořád držely tvář. Její oči zvlhly a začaly se z nich řinout nádherné slzy.

„Na – našel jsi mě,“ zakoktala. „Jsem v pořádku, Ethane…“

„Řekl jsem ti, že si tě vždycky najdu… a dneska jsi mi v tom pomohla ty,“ zašeptal jsem jí do rtů. „Ty jsi to dokázala.“

Nejdřív jsem poděkoval svému andělu strážnému a pak jsem k sobě Brynne přitiskl a držel ji u svého srdce.

Její srdce tlouklo stejně s mým. Seděli jsme na zadních sedadlech mého Roveru, na stejném místě, kde jsme se potkali tu noc v květnu, kdy jsem ji přesvědčil, že ji chci odvézt. A jaká to byla v posledních měsících jízda.

Velmi nerovná a plná neočekávaných zvratů, ale nakonec to za to stálo. Právě kvůli téhle chvíli. Protože jsme oba mířili ke společné budoucnosti.

Držel jsem ji celou cestu domů. Má nejdražší láska a má největší potenciální slabina byla v bezpečí v mé náruči a já ji prostě odmítal pustit.

Moc jsme toho během cesty nenamluvili. Když nás otec dovezl před budovu, poděkoval jsem mu za pomoc a slíbil jsem, že mu později zavolám. Odnesl jsem Brynne skrz garáže až k výtahům.

„Můžu jít,“ špitla mi na hrudi.

„Já vím,“ políbil jsem ji na temeno hlavy a dodal, „ale já tě právě teď chci nést.“

„Tak dobře,“ zašeptala a přitiskla si ke mně tvář, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Vdechovala mou vůni.

Chápal jsem, že po tom touží.

Ta část o tom, že ji chci nést, byla pravdivá. Vždycky ji takhle budu chtít nosit, dokud mi to mé tělo dovolí, dokud budu mít sílu ji zvednout. Když jsem ji držel v náručí, blízko srdce, uvědomoval jsem si, že… žiju. Když už mluvíme o touze po druhé osobě. Nemohl jsem po ní toužit silněji. Kdyby se stalo něco jiného, kdyby to dopadlo tragicky, pak by můj život dospěl ke konci… a na ničem jiném by už nezáleželo. A já bych to jinak nechtěl.

S Brynne jsem se cítil opravdový. Ať půjde kamkoli, půjdu tam s ní.

Pořád jsme moc nemluvili, ale ani jednomu z nás to nevadilo. Donesl jsem ji do koupelny a zapnul jsem sprchu. Posadil jsem ji na stolek a nejprve jsem jí zul boty, pak jsem jí svlékl tričko a nakonec zbytek jejího oblečení, kousek po kousku, dokud nebyla naprosto a nádherně nahá. Pečlivě jsem si ji prohlížel a neviděl jsem nic než perfektní pleť, naštěstí nikterak nepoznamenanou únosem. Pak jsem se také svlékl a odnesl jsem ji

do sprchy.

Jen jsme stáli pod proudem vody a drželi se v náručí… a nechali vodu, aby z nás smyla vše špatné.

24. kapitola

O čtyři týdny později…

Tak jsem slyšel, že vám mohu gratulovat,“ doktor Burnsley zdvihl oči od Brynnina rozkroku, kde znovu řádil

s banánovou sondou, a podíval se na mě. Uvědomil jsem si, že na tu sondu doopravdy žárlím. Ta zkurvená věc je poslední dobou víc v akci než můj pták. Brynne si přála, abychom se v ložnici chovali zdrženlivě až

do svatební noci. Chtěla, aby ta chvíle byla něčím zvláštní. Největší ptákovina, jakou jsem kdy slyšel, ale k čertu, dělal jsem, co mi bylo řečeno. Většinou.

„To je pravda. Až sem půjdeme příště, už to nebude slečna Bennettová, ale paní Blackstoneová.“ Mrkl jsem jedním očkem na Brynne.

Ústy naznačila slova: Miluju tě.

Taky tě miluju, má krásko, pomyslel jsem si.

„Tak to jsou dobré zprávy,“ řekl doktor Burnsley a znovu se zadíval na monitor, kde se objevila černá tečka na bílém pozadí s tlukoucím srdcem, kromě toho, že černá tečka už vůbec nevypadala jako černá tečka. Mé oči byly jako u vytržení. Viděl jsem paže, nohy, dlaně a chodidla. Naše děťátko se začínalo stávat skutečnou bytostí. „Všechno vypadá velmi dobře. Dítě hezky roste a už má asi tak velikost –“

„? broskve,“ doplnil jsem za doktora. Nevěřícně otočil hlavu, oči plné překvapení.

Brynne se tiše rozesmála, ale přitom nespustila zrak z monitoru a sledovala, jak se naše maličké hýbe a vystavuje se nám na odiv.

„Jo, váží skoro čtvrt kila a už mu rostou zoubky a hlasivky,“ zakřenil jsem se na doktora. „A Brynne je asi ve třetině těhotenství a oficiálně ve druhém trimestru.“

„Někdo si toho hodně přečetl,“ poznamenal doktor Burnsley s pobaveným výrazem v obličeji.

„Webové stránky bump.com, doktore – naprosto skvělý zdroj informací,“ opětoval jsem jeho výraz a zamrkal na něj, ale myslím, že se mu to moc nelíbilo.

O tři hodiny později.

Začala nám oficiální dovolená. Kufry sbaleny a naloženy? Ano.

Rover napěchovaný až po střechu vším, co bychom mohli na našem svatebním výletu do Hallborough potřebovat, a možná i něčím navíc? Ano.

Nevěsta? Ano – zatraceně, rozhodně ano.

Má holka vypadala tak, že mi málem spadla čelist, když jsem ji spatřil. Měla na sobě fialové šaty s květinovým vzorem a vlasy spletené do ležérního uzlu. Líbila se mi, když je nosila takhle, protože jsem začal hned přemýšlet nad tím, jak jí ho rozplétám a hladím ji ve vlasech, když ležíme nazí v posteli. Už brzy…

„Takže, jste připravena přijmout okovy manželské, slečno Bennettová? Máte poslední šanci odmítnout tuhle svatbu plnou celebrit a utéct ode mě,“ škádlil jsem ji. Přitáhl jsem si ji k hrudi a zastrčil jsem jí pramínek vlasů za ucho.

„Hmmm, a čí byl tohle nápad?“ zeptala se zvědavě.

„Stačí říct a nemusíme to udělat, kotě.“ Mluvil jsem vážně. Byl bych schopen celou tuhle šarádu zrušit, kdyby Brynne chtěla, i když jsem věděl, že by mě za to má sestra nenáviděla až do konce života.

„Ne, ne, ne, ne, pane Blackstone. Vy jste si objednal tuhle nóbl akci s královskou rodinou a celebritami

a gurmánskými lahůdkami a drahým šampaňským na historickém panství své sestry,“ zvedla obočí, „a nyní tohle všechno musíte zvládnout.“ Zatahala mě za košili. „Musíme si sklidit, co jsme si zaseli.“

„To máš pravdu.“

„Kromě toho, chci tě vidět, jak stojíš u oltáře a čekáš na mě, nádherný, s modrýma očima jen pro mě.“

„Přesně tak to kurva bude – jen pro tebe.“ Důkladně jsem ji políbil, ochutnával jsem její sladké rty a říkal jsem si, že tohle si budu užívat po zbytek života.

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Ta tvá necudná ústa…“

„Miluješ, když ti jimi dělám necudnosti.“

„Mmmm, to teda jo.“ Usmála se. „Máte pravdu, pane Blackstone.“

Uhladila mi košili, kterou mi před chvilkou vytahala, a přiměla mě se usmát. Brynne byla skvělá, když mi vysvětlovala své pocity, jako třeba právě teď. Pomyslel jsem si, že je to neuvěřitelně sexy, ale mně na ní přišlo

sexy úplně všechno. Zejména když je to tak dlouho, co jsem s ní naposledy spal. Za čtyřicet osm hodin už ten nesmysl se sexuální abstinencí skončí. Kurva, díkybohu. A pak? No, začnou nám souložící líbánky. Na tom výletu nás čeká jeden orgasmus za druhým. Italská vila na pobřeží, samota, soukromí – budeme se jen milovat, jíst, spát, plavat v oceánu a zase se milovat. Možná bych to zvládl provozovat do konce ži…

„Navíc mám nádherné šaty a závoj, speciálně pro tuhle zábavu,“ podívala se na mě a zamrkala. „Zaplatil sis za to.“

„Zábavu? Co je to za yankeeský výraz?“

„Vlastně je docela vhodný. Znamená to vesnickou akci s tancem a houslemi.“ Rychle do vzduchu naznačila pohyb, jako když hraje na housle. „Vím, že to bude rozhodně vesnické, a pozval sis Davida Garretta – neznám žádného houslistu, který by byl víc sexy – a to ani nemluvím o jeho hudebních schopnostech. Takže, Blackstone, bude to ta největší vesnická zábava, kterou svět kdy viděl. Měl bys pohnout svou britskou sexy prdelkou, abychom taky někdy vyjeli.“

„Takže teď tě přitahuje David Garrett?“

Předstírala, že to zvažuje, a přitom po mně blýskla pohledem a poklepala si prstem na bradu. „Na to se dámy nikdy neptej.“

„No to je do hajzlu fakt báječné! Má žena se mi nejspíš spustí s houslistou na mé vlastní svatbě. Nádherné!“ Vytáhl jsem telefon. „Promiň, musím zavolat Davidovi Garrettovi a říct mu, aby na tu svatbu neje…“

„Ani nad tím nepřemýšlej, kámo,“ vyhrkla rozhodně. „Jestli máme mít na svatbě všechny ty pozvané celebrity, tak bych aspoň měla mít možnost si několik z nich vybrat! Tak je to spravedlivé.“

Předstíral jsem žárlivost. „Takže tobě se teď ta celá noblesní akce zamlouvá, protože se tam budeš moct potkat s tím houslistou?“ zeptal jsem se v žertu, ale něco pravdy na tom bylo.

Ironické, jak jsem se snažil naplánovat vše tak, abych Brynne udržel v bezpečí, a nakonec to nebylo nic platné. Brynne už status známé celebrity nepotřebovala, protože ten, kdo po ní šel, je po smrti. Dostal, co si zasloužil.

Nepřišli jsme na to, co se vlastně Karlu Westmanovi stalo, ale já na to měl zajímavou teorii. Poté co nás táta přivezl na místo činu, Neil, Ivan a Len zůstali opodál a nepletli se do akce. Mou prioritou bylo dostat Brynne

do bezpečí, vše ostatní bylo až za tím. Už jsem viděl tolik mrtvých těl, že mrtvolu poznám, když ji vidím. Westman byl zabit na místě střelou do hlavy.

Co se stalo, je mi záhadou. Snažil jsem se na to přijít. Pochybuju, že kdy dostanu potvrzení od senátora, ale Ivan mi řekl, že když se díval po šípu, který vypálil, někdo odtáhl tělo. Byla to záležitost vteřiny. Jedině profesionálové jsou schopni tak rychlé operace. Neil a Len se potulovali kolem druhý den ráno za světla, ale nic nenašli. Dokonce i krev někdo smyl. Žádná stopa.

Brynne zmínila, že celé místo bylo velmi tiché, a že za celou dobu nepotkala v hotelu jediného člověka, což vzhledem k olympijským hrám nedávalo smysl. Takže znovu další potvrzení toho, že muselo jít o akci, do které byli zapojeni ti nejlepší. Nejspíš tajná služba Spojených států. Westman byl mrtvý dřív, než unesl Brynne z bytu.

Katastrofa byla odvrácena, ale pořád jsem nebyl zcela klidný. Celý ten humbuk nastal z jediného důvodu.

Velmi zvláštní, ale pravdivé. Kdyby ji Westman nezačal pronásledovat, nikdy bychom se nesetkali ani bychom si spolu nic nezačali ani bychom se nevzali a nepočali naše dítě. Někdy mi to přišlo trochu moc racionální, ale taková byla realita. Snažil jsem se nad tím nepřemýšlet. Brynne je volná a může žít normální život, aniž by ji kdokoli pronásledoval nebo se jí snažil jakkoli ublížit, a nic víc jsem si nikdy nepřál. Díky andělům z nebes…

a jednomu obzvlášť.

„Ethane!“ zamračila se na mě.

„Jo?“ zeptal jsem se a přejel jsem jí palcem mezi obočím, abych jí vyhladil vrásky.

„Vůbec mě neposloucháš. Odpověděla jsem ti a ty se myšlenkami touláš kdovíkde.“

„Promiň. Co jsi říkala?“

Podívala se na mě vyčítavým pohledem a znovu mi začala zakasávat košili. „Říkala jsem, že… bych zvládla tisíc takových směšných svateb plných celebrit, kdyby to znamenalo, že si vezmu tebe.“ Zvedla ke mně své hnědozelenošedé oči. „Stojíte za to, pane Blackstone.“

Pěknou chvíli nám to ještě trvalo, než jsme se vydali na cestu do Hallborough.

O dva dny později…

Sledovala jsem s Benem Simona z růžové zahrady a doufali jsme, že nás nevidí. Ve svém sytě zeleném obleku z Milána, ušitém přímo na míru, uspořádával hosty na fotografie. Snažil se je zachytit v různých bláznivých

a avantgardních pozicích.

„Bože pomoz nám, jestli tyhle fotky někdy proniknou na veřejnost. Budeme královsky v prdeli – a to doslova!“ řekl Ben suše a kývl hlavou směrem k nezbedným pózám jistého prince se zrzavými vlasy a neznámé slečny, která ho doprovázela. „Proč proboha najal Ethan Simona Carstairse jako svatebního fotografa?“

„Ach… no, nedávno si Ethan ukousl vcelku velké sousto, nebo jak my ve Státech říkáme, spolkl žábu, a odnesl to náš drahý Simon. Ethan mu zavolal, aby se mu omluvil, že tak vybuchl, a jen tak mimoděk se na konci rozhovoru zeptal, jestli by mu jeden z největších gay fotografů v celém Londýně, možná i v celé Evropě, neposkytl své služby,“ pokrčila jsem rameny. „Simon dělá nádherné fotky a o to tu nakonec jde, ne?“ Dloubla jsem do Bena. „Simon si ten děsivě zelený oblek asi skutečně zamiloval.“

Oba jsme se rozesmáli a sledovali jsme veselí. Simon skutečně vypadal jako podivín, od kterého kvůli jeho trávově zelenému obleku nemůžete odtrhnout oči. Zrovna fotil společnou fotku Gaby a Ivana. Přemýšlela jsem, jak to spolu budou mít, protože jsme jim s Ethanem oběma přidělili důležité role svědků. Gaby vypadala nádherně jako vždy a Ivan po ní pokukoval, takže si toho očividně všiml. Budu si ji muset později odchytit

a vyzpovídat. Viděla jsem v těch dvou potenciál už podle řeči těla a podle toho, jak okolo sebe kroužili. Rozhodně mezi nimi panovala jistá chemie.

„Taky bych ti dokázal udělat fotky ze svatby, víš,“ pronesl Ben.

Pohlédla jsem mu přímo do pohledné tváře. „Vím. Ale já potřebovala dnes svého nejlepšího přítele na něco mnohem důležitějšího.“

„Já vím,“ zašeptal Ben a chytil mě za ruce, „a bylo mi velkým potěšením odvést tě na svatbě k oltáři. Já… nemám slov, Bree. Jsi tak krásná, má drahá přítelkyně, jak zvenčí, tak i zevnitř.“ Stiskl mi ruce. „A vidět tě, jak stojíš šťastná Ethanovi po boku, bylo něco, co mi natolik vzalo dech, že jsem to nemohl popsat slovy jinak, než že tě miluju.“ Dal si mé ruce k ústům a políbil mě na ně.

„Fajn… rozplakal jsi mě, Benny,“ zasmála jsem se mezi vzlyky. „Máš kapesník pro hormony zmítanou nevěstu?“

„To mě mrzí, lásko,“ řekl rozpačitě a vytáhl kapesník.

„To je v pořádku.“ Opatrně jsem si otřela oči. „Nebyl nikdo jiný, koho bych o to požádala. A nechtěla jsem jít sama. Nevím proč, ale jsem si jistá, že táta by chtěl, abys mě k oltáři vedl ty. Myslel si, že naše přátelství vydrží po celý život, Benny. A navíc jsi byl v té galerii tu noc – řekl jsi mi, ať se podívám na toho sexy chlapa v šedém obleku s vykulenýma očima, kterýma se na mě díval přes celou místnost. Byl jsi u toho, kdy jsme se s Ethanem poprvé setkali.“

„Jo, to jo.“ Ben vypadal, že teď zase bude potřebovat kapesník on.

„Tady.“ Vrátila jsem mu ho. Oba jsme se rozesmáli a objali.

„Díky, že jsi pozvala i mou mamku,“ řekl.

„To je samozřejmost! Mám tvou mamku ráda. Je rozkošná, zejména když si dá několik drinků. Moc ráda vidí, že jsi nejhezčí z nás všech. Jsem tak ráda, že jsi ji vzal s sebou.“

„Ona tě má taky ráda, a kdybych nebyl gay, přiměla by mě, abych se s tebou oženil už před lety. Moc by si přála být babička, a až tvé miminko přijde na svět, určitě se o něj bude zajímat. Na to by ses měla připravit.“ Ben se mi zadíval na břicho, na kterém už začínalo být těhotenství vidět.

„To je tak hezké,“ rozněžnila jsem se a rozhlédla, abych našla svou mámu a Franka, kteří si povídali u stolu s italským diplomatem. Mezi mnou a mámou se vztahy trochu zlepšily, ale nejsem si jistá, jestli je šance, že

spolu budeme mít v budoucnu normální vztah. Asi to tak je v pořádku. Asi ano. Teď už mám svou rodinu, která mě potřebuje, stejně jako já potřebuju ji. Mou anglickou rodinu. Protože tohle je místo, které teď nazývám svým domovem.

Je tu hodně lidí, na kterých mi záleží. Zejména na miminku. Ethanův otec a moje teta Marie budou ti nejlepší prarodiče, jaké může moje dítě mít. Hannah, Freddy, Gaby, Ivan, Ben, Neil a Elaina budou tetičkami a strýčky. Jordan, Colin a Zara bratranci a sestřenice. Obklopuje mě tolik lásky.

Zezadu mě objaly pevné paže a na krku jsem ucítila škrábání vousků. „Paní Blackstoneová, skrýváte se na zahradě před svatebním veselím?“

„Přesně tak,“ opáčila jsem a opřela jsem se o něj, naprosto spokojená.

„Ááááá, bože na nebi! Ne, mojí mamku, ne!“ Zaúpěl Ben, když spatřil, že Simon tancuje velmi odvážně s paní Clarksonovou na tanečním parketu.

„Jdi za nimi, Bene.“ I já i Ethan jsme se rozesmáli, když se Ben začal prodírat davem, aby šel zachránit svou matku, pohupující boky, ze Simonových spárů.

„Stejně bláznivě, jak Simon vypadá, tak umí i tančit,“ poznamenala jsem s úsměvem. „Ještě jsem se

nevyrovnala s tím, že jsi ho najal, aby nám udělal fotografie.“

Ethan si mě přitáhl do náruče. „Nepřipomínej mi to, prosím. Víš, že mě vydíral? Řekl, že zapomene na celou tu zkurvenou situaci, když nám bude moci nafotit svatbu. Myslel jsem si, že to bude fajn, tak jsem souhlasil. Pak

mi poslal smlouvu. Věř mi, když říkám, že tvůj přítel Simon si za své služby nechal k čertu dobře zaplatit. Dokonce mi poslal i účet za ten šílený oblek z Milána!“

Málem jsem se udusila smíchy. „Ach, můj bože!“ Ukázala jsem na Simona, který se vlnil za Benovou mamkou v zářivě zeleném hedvábí. „Podívej, řekla bych, že ty peníze byly dobře vynaložené. Simon vypadá tak šťastně.“ Usmála jsem se ještě víc.

„Zatraceně doufám, že aspoň ty fotky budou prvotřídní,“ zamumlal Ethan.

„Před chvílí jsem tě viděla, jak tančíš s místní kráskou, co má zálibu ve zmrzlině,“ řekla jsem a doufala, že odvedu pozornost k něčemu příjemnějšímu.

Ethanova tvář se okamžitě změnila. „Je tak úžasná. Doufám, že naše malá broskvička bude stejná jako ona, pokud tedy budeme mít děvče.“ Položil mi ruce na břicho. „Už tu broskvičku cítím. Bříško ti tvrdne, takové předtím nebylo.“

„Ano. Broskvička o sobě dává už vědět,“ položila jsem své ruce přes jeho.

„Líbí se mi tvé šaty. Jsou dokonalé. Ty jsi dokonalá.“

„A ty zase vypadáš v tom obleku zatraceně sexy. Tu fialovou vestu sis vzal kvůli mně, viď? Miluju ji. Pěkně k sobě ladíme, pane Blackstone.“ Skutečně tomu tak bylo. Moje krémové krajkové šaty měly fialový pásek zavázený na zádech. Na krku jsem měla řetízek a ametystový přívěšek se srdíčkem s perlou. Ethan si oblékl

pruhovanou fialovou vestu a sako s tmavě purpurovými proužky. Závoj jsem měla dlouhý a jednoduchý, ale líbil se mi, protože jsem si v souvislosti s ním vybavila fotky, na kterých jsem jenom v něm. Fotky, určené jen pro Ethanovy oči. Chtěla jsem mu je ukázat. „Mám pro tebe dárek,“ řekla jsem.

„To zní hezky,“ odpověděl a políbil mě na krk, „ale ty sama jsi dárek.“ Držel mou tvář v obou rukou. Milovala jsem to. „Co by řekla paní Blackstoneová tomu, kdybychom odtud zmizeli a zahájili naši svatební noc?“

O vteřinu později…

„Paní Blackstoneová s tím rozhodně souhlasí.“ Natáhl ke mně ruku. „Můžeme, má paní?“

„Už jsem ti řekla, jak se mi líbí tvé gentlemanské manýry? Je to nádherný kontrast k vulgárním a necudným promluvám, které od tebe občas slýchám, a můžu ti říct, že to na mě zabírá.“

Ethan vypadal velmi potěšen. „No, to jsem rád, že to vím, kotě. Myslím, že se tak dokážu chovat pořád.“ Sklopil oči a přitáhl si mou ruku ke rtům. „Ujistím tě o tom dnes v noci.“

Ježíšikriste, díky. „Musím doběhnout do našeho pokoje a vzít si odtamtud ten dárek, jo? Bude to jen chvilka.“

Políbil mi ruku a obkroužil jazykem místo, kde se skvěl můj snubní prstýnek hned vedle zásnubního, a teprve potom mě pustil. „Počkám na tebe dole u schodiště. Jen jdu říct Hannah, že prcháme,“ zavrněl.

„Bože, tak strašně tě miluju,“ řekla jsem mu.

Usmál se na mě tím typickým Ethanovským úsměvem, který nedával na odiv příliš často, a dodal: „Já tě miluju víc.“

„To pochybuju,“ zavolala jsem přes rameno, „ale beru to!“

Spěchala jsem pro balíček do naší ložnice, a když jsem se vracela dolů, ucítila jsem teplý proud vzduchu.

Dotkl se mě, omotal mé tělo jako hebký plášť. Zastavila jsem se na odpočívadle, kde visel nádherný Mallertonův portrét sira Jeremyho a Georginy. Milovala jsem tu malbu, a nebylo to jen tím, že bych se na ni dívala jako na část sbírky. Bylo to emocemi, které se v ní ukrývaly. V té rodině byla ukryta nádherná láska. Sir Jeremy s modrýma očima a plavými vlasy vypadal nádherně a světlovlasá Georgina měla v obličeji výraz nehynoucí lásky. Nevím, jak se Tristanu Mallertonovi podařilo zachytit ty výrazy na plátno, ale očividně tím musel být taky uchvácený. Malba mi naprosto brala dech.

A pak tu byly děti – starší chlapec a mladší děvče. Holčička seděla matce v klíně, ale oči měla jen pro svého otce. Představila jsem si, jak ji musel bavit během dlouhých hodin, kdy seděla bez hnutí jako modelka. Díky zkušenostem s malbami jsem dokázala odhadnout, že to bylo skutečně dlouho. Dítě tak nevypadalo. Ta holčička otce milovala a on ji také velmi miloval. Stejně jako já.

Tolik tě miluju, tati…

Když jsem odvrátila oči od malby, abych sešla zbytek schodů, spatřila jsem Ethana, jak na mě čeká. Jen trpělivě stál, jako by chápal, že potřebuju chvíli soukromí. Zdá se, že Ethan rozumí mým náladám. A když jsem se nad tím pořádně zamyslela, došlo mi, že Ethan je tím největším darem, jaký mi otec kdy dal.

Thomas Bennett, můj nejdražší a nejmilovanější otec poslal Ethana Blackstonea, aby na mě v Londýně dával pozor a mohl mě zachránit. Nyní jsem věděla, že mu za to budu po zbytek života vděčná.

Díky, tati. Pohlédla jsem na obrázek malé holčičky a ucítila s ní vzájemné propojení, i když mezi námi byla celá staletí. Doufala jsem, že si dcera sira Jeremy Greymonta užila se svým otcem hodně dlouhých let. Já dostala jen dvacet čtyři šťastných roků a musela jsem to přijmout jako milost, protože to byl neocenitelný dar.

Rozhodla jsem se, že nebudu v den své svatby smutnit kvůli tátovi. On by byl teď rozhodně šťastný. Miloval mě a já milovala jeho. Pořád je svým způsobem se mnou a já jsem pořád s ním a na tom se nic nezmění.

„Nech zavřené oči, dokud ti neřeknu, že je máš otevřít, ano?“ Zaparkoval jsem auto a přešel na Brynninu stranu, abych jí pomohl vystoupit. „Žádné podvádění, paní Blackstoneová, koukej to vydržet.“

„Mám oči zavřené, pane Blackstone,“ řekla, když se postavila vedle mě. „Můj balíček. Dej mi ho, prosím.“

Vzal jsem ho ze sedadla a opatrně jsem jí ho položil do rukou. Byl lehký, jen malý balíček převázaný stříbrnou stužkou. „Připravena?“

„Ano,“ řekla.

„Dobře, nech oči zavřené. Vezmu tě a ponesu.“

„To zní velmi tradicionalisticky,“ opáčila.

„Jsem rád, že si myslíš, že jsem tradicionalista, kotě.“ Zvedl jsem ji, opatrně, abych jí nepomačkal šaty,

a vyrazil jsem po štěrkové cestě Stonewellského panství. Kamínky mi křupaly pod nohama a slyšel jsem zvuk

vln narážejících do skal pod námi. Přišlo mi to úžasné a doufal jsem, že i Brynne se to bude líbit. Celé místo bylo osvětleno pochodněmi ve starobylých stojanech a svíčkami ve skleněných dózách. I náš pokoj pro svatební noc.

„Slyším oceán,“ řekla mi u hrudi. Jednu ruku měla položenou okolo mých ramen a hladila mě po zádech.

„Mmm-hmm.“ Zastavil jsem na místě, o kterém jsem usoudil, že bude dokonalé pro první pohled. „Takže, právě jsme dorazili na naše svatební místo, paní Blackstoneová. Postavím tě, abys to všechno viděla v plné kráse,“ varoval jsem ji předtím, než jsem ji uvolnil z náruče. Postavil jsem ji tváří k domu a něžně jí zakryl oči rukama.

„Chci se podívat. Budeme tu spát?“

„Nejsem si jistý, jestli tu budeme spát… ale dnes tu strávíme noc.“ Políbil jsem ji na krk a sejmul ruce z očí.

„To je pro tebe, má krásko. Už můžeš otevřít oči.“

„Stonewellské panství. Myslela jsem si, že jsme tady. Vzpomínám si, jak tu vonělo moře a jak znělo křupání štěrku, když jsme po něm chodili. Je to tu tak krásné – nemůžu tomu uvěřit.“ Otevřela náruč. „Kdo to pro nás zařídil?“

Pořád to nechápe. Položil jsem jí dlaně na ramena a políbil ji zezadu na krk. „Nejvíc zásluh má na tom Hannah. Je to naprostý zázrak.“

„No, myslím, že opravdu je. Jsem naprosto uchvácená,“ otočila se tváří ke mně. „Je to dokonalé místo pro naši svatební noc,“ řekla a opřela se o mé tělo.

Vzal jsem její obličej do dlaní a něžně ji políbil. Obklopoval nás svit svíček a vůně oceánu. „Líbí se ti tu?“

„Víc než líbí. Miluju to tu.“ Otočila se zpět a znovu se o mě opřela a prohlížela si dům.

„To jsem rád, paní Blackstoneová, protože poté, co jsme tu spolu byli, jsem tohle místo nedokázal dostat z hlavy. Chtěl jsem tě sem přivézt zpět. Vnitřek potřebuje trochu péče, ale základy jsou dobré a pevné,

z kamenů vytěžených z místních skal. Tenhle dům tu stojí už dlouho a doufám, že tu ještě dlouho stát bude.“ Vytáhl jsem z kapsy malou obálku a umístil ji před Brynniny oči, aby si jí všimla.

„Co je to?“ zeptala se.

„To je můj svatební dar pro tebe. Otevři to.“

Rozevřela obálku a do rukou jí spadly velmi zvláštní předměty, některé moderní, jiné staré. „Klíče?“ Otočila se s šokovaným výrazem v očích. „Ty jsi koupil ten dům?!“

Nedokázal jsem zabránit úsměvu. „Ne tak docela.“ Znovu jsem ji obrátil k domu a zezadu jsem ji objal rukama a položil jsem si bradu na temeno její hlavy.

„Koupil jsem domov. Pro tebe, pro mě a pro broskvičky a další maliny a borůvky, které možná přijdou na svět.

Tohle místo má spoustu pokojů, které bychom měli zaplnit.“

„O kolika borůvkách to mluvíme? Protože když se dívám na tak velký dům, tak si říkám, že musí mít opravdu hodně pokojů.“

„To se, paní Blackstoneová, uvidí, ale můžu tě ujistit, že udělám všechno proto, abychom jich alespoň pár zaplnili.“

„Ach, tak na co čekáme. Neumíš nic lepšího, než plkat?“ zeptala se samolibě.

Vzal jsem ji do náruče a vyrazil jsem. Rychle. Jestli je připravená na líbánky, tak nejsem blázen, abych to odkládal. Nejsem magor.

Mé nohy se rychle míhaly po cestě a po kamenných schodech do našeho nového vesnického domu. „A teď přenesu nevěstu přes práh,“ řekl jsem a otevřel těžké dubové dveře ramenem.

„Začínáte být víc a víc tradicionalista, pane Blackstone.“

„Já vím. Docela se mi to líbí.“

„Ach, počkej, můj balíček. Chci, aby sis otevřel i můj svatební dar pro tebe. Postav mě. Osvětlená hala pro to bude perfektním místem.“

Podala mi černou krabičku převázanou stříbrnou stuhou a vypadala velmi šťastně a velmi roztomile v té svatební krajce a přívěskem se srdíčkem na krku. Vzpomněl jsem si na tu noc, co musela zvládnout

s Westmanem, ale zasunul jsem tu událost hluboko do pozadí. Teď a tady není žádný prostor pro nic ošklivého. Teď je čas na radost.

Zvedl jsem víko krabičky a odtáhl černý hedvábný papír. Z pohledu na snímky, které jsem spatřil, se mi zastavilo srdce. Brynne, nádherně nahá v několika pózách, měla na sobě jen svatební závoj.

„Ty jsou pro tebe, Ethane, jen pro tvé oči,“ zašeptala. „Miluju tě celým svým srdcem i svou duší a celým svým tělem. To všechno ti teď patří.“

Nejdřív jsem měl problém promluvit, tak jsem na ni jen zíral a děkoval bohu.

„Ty fotografie jsou nádherné,“ řekl jsem jí nakonec, když jsem dokázal najít slova. „Jsou nádherné, kotě,

a já… už to chápu.“ Brynne potřebovala dělat se svým tělem nádherné věci. Byla to její realita. Já ji potřeboval ovládnout – postarat se o ni, abych uspokojil svou touhu po dominanci.

„Chci, aby sis je nechal. Jsou jen pro tebe, Ethane. Ty budeš jediný, kdo je uvidí. To je můj dárek pro tebe.“

„Nemám slov,“ prohlížel jsem si pózy, listoval obrázky a vychutnával jsem si je. „Líbí se mi tahle, kde se díváš přes rameno a závoj ti padá přes záda.“ Zkoumal jsem ty fotografie víc. „Máš otevřené oči a… díváš se na mě.“

Opětovala můj pohled svýma mnohobarevnýma očima. Pokaždé mě překvapí, když změní odstín. „Dívám se na tebe. Ale mé oči prozřely až v okamžiku, kdy jsi vstoupil do mého života. Dal jsi mi všechno. Přiměl jsem mě chtít vidět vše, co je okolo mě. Poprvé během mé dospělosti. Přiměl jsi mě, abych po tobě toužila. Přiměl jsi mě chtít… žít. Ty jsi můj největší dar ze všech, Ethane Jamesi Blackstone.“ Natáhla ruku, dotkla se mé tváře

a zůstala tak. Její oči mi ukazovaly tolik emocí, o kterých mluvila.

Přitiskl jsem svou dlaň na její ruku. „Jako ty pro mě, má nádherná Američanko.“

Políbil jsem svou nádhernou nevěstu v hale našeho nového starobylého domu. Líbal jsem ji dlouho. Nespěchal jsem a ani ona. Právě teď před sebou máme dar luxusu navždy a oba víme, jak je ten dar vzácný.

Když jsme byli připraveni, znovu jsem ji zvedl do náruče, miloval jsem, jak mi její váha spočívá v rukou, a to napětí svalů, když jsem ji nesl nahoru po schodech do našeho svatebního apartmá, odkud ji nepustím celou dlouhou noc. Budu ji tu držet a ona bude držet mě. Ten plán mi dával smysl. Nedokázal bych to vysvětlit nikomu jinému, ale to jsem nepotřeboval. Věděl jsem, co pro mě náš vztah znamená.

Brynne je mým největším darem. Ona je bytost, která doopravdy vidí mou duši. Jen její oči jsou toho schopny. Jen oči mé Brynne.

Dárek pro čtenáře

Vánoční příběh

První setkání Ethana a Brynne

24. prosince 2011, Londýn

Na ulici nebyl téměř nikdo, což bylo podivuhodné vzhledem k tomu, že byl Štědrý den. Důvodem byla nejspíš zatracená zima. Lidé byli asi dost chytří, aby zůstali doma. Totální klišé nakupovat dárky za pět minut dvanáct jsem právě začala realizovat, procházela jsem dveřmi v Harrods a doufala jsem, že najdu něco vhodného pro tetičku Marii. Věděla jsem, že bych měla hodit zadkem, protože s ní mám strávit zítřek a nemám nic, co bych jí dala.

Pro tetu Marii je obtížné kupovat dárky, protože je tak jedinečná a nekonvenční, je složité se jí trefit do vkusu.

Navíc má tolik peněz, že si může koupit vše, po čem touží. Připomíná mi v mnoha ohledech filmovou tetičku Mame. Od exotických dovolených, přes bohaté zesnulé manžely až po fantastické šaty ve skříni.

Po tři čtvrtě hodině jsem to vzdala a vyrazila jsem ven. Zastavila jsem se na kafe v občerstvení. Zatoužila jsem po kofeinu a teple.

Kráčela jsem ulicí a srkala ho. Nahlížela jsem do výloh a hledala cokoli, co by mě zaujalo. Ucítila jsem závan ledového vzduchu a přitáhla jsem si límec blíž ke krku. Alespoň jsem měla horké kafe a odněkud jsem slyšela tóny vánočních koled, které zněly překrásně. Jako z Vánoční koledy. Jsem si jistá, že Dickens by rád věděl, že některé z těch písní se hrají i po sto šedesáti osmi letech. Milovala jsem historii a musela jsem se usmát při pomyšlení, jak se změnily některé tradice během dlouhých let. Změna není vždy k dobrému. Chce to silný charakter, aby se člověk přizpůsobil změnám. Přála jsem si, abych byla takhle silná.

Některé dny jsem přemýšlela, jestli taková budu. Vzhledem k mému rozhodnutí být v Londýně sama jsem si uvědomila, jak moc mi během prázdnin chybí rodiče. Výzdoba, cukroví, večírky…

No, možná večírky ne. Už si je moc neužívám. A vážně uvažuju, jestli se kdy ještě podívám do San Franciska. No tak – změňme téma, prosím.

Přišla jsem k výloze, která mě překvapila. Jako antikvariát nebo zboží z druhé ruky. Na dveřích bylo vyleptané do skla ZASTRČENÝ KRÁMEK. A takový skutečně byl. V celém Londýně byly tuny malých obchůdků a několik

z nich nádherně naaranžovaných. Tohle byl jeden z nich. Vstoupila jsem dovnitř a uslyšela rolničky visící na dveřích.

„Šťastné Vánoce,“ zavolal veselý hlas.

„Šťastné Vánoce,“ odpověděla jsem do usměvavé tváře staršího gentlemana, který měl na sobě britskou uniformu, pletenou vestu a tweedovou bundu.

Obchod voněl nádherně. Po skořici. Měla jsem v plánu, že tetě Marii na zítra něco uvařím, a těšila jsem se na to. Milovala jsem vaření, ale jen tehdy, když bylo pro koho vařit. Málem jsem si povzdechla, ale nakonec jsem tu touhu potlačila.

Přitahovalo mě to směrem k jemným pleteným věcem. Tyhle byly očividně komisní. Ne starobylé. Šátky

a čepice mnoha barev. Vzala jsem do ruky tmavě fialový set a mezi prsty jsem promnula šátek. Zdálo se mi, že je z kašmíru, tak byl hebký. Nejspíš jehněčí vlna. Podívala jsem se na cenu a zvedla obočí. Ale chtěla jsem ho. K čertu, potřebovala jsem ho zrovna ve dnech, jako je tenhle. Znovu jsem se podívala na cenu a rozhodla jsem se, že bych občas měla za něco utrácet. Koneckonců jsou Vánoce.

Koho se to snažíš oblbnout, hlupačko? Pořád nemáš nic pro Marii.

Pokračovala jsem v pátrání, ale neobjevila jsem nic zajímavého. Rozhodla jsem se, že je čas odejít.

Přistoupila jsem ke kase, abych zaplatila za čepici a šátek a spatřila pod pultovým sklem dobovou bižuterii. Hned mi padla do oka. Jednotlivé kousky pocházely z Čech a byly starožitné – dokonalý dárek přímo pro Marii. Jako rukavice na ruku. Bod pro mě!

Jeden kousek se na mě přímo usmíval. Perfektní. Brož s holubicí. Stříbrná, s perlami na křídlech a ocasu, oko z černého krystalu a ze zobáku viselo malé srdíčko s modrým krystalem ve středu. Holubice symbolizuje mír

a bůh ví, že něco takového svět potřebuje. Nejlepší na tom bylo, že jsem si svou tetu uměla představit, jak takovou věc nosí. Věděla jsem, že si ji zamiluje.

Ve spěchu jsem zaplatila, téměř bez sebe, že už se nemusím trápit tím, že nemám dárek. Podívala jsem se

na hodinky. Věděla jsem, že musím vyrazit a že to mám ke stanici metra docela daleko.

Venku byla zima. Zatracená zima.

Taková, že jsem si nasadila na hlavu novou čepici a kolem krku jsem si omotala šátek. Přímo na ulici.

Podívala jsem se do okénka zaparkovaného auta, abych zkontrolovala, jak vypadám. Chtěla jsem se ujistit, že nevypadám hloupě. Ne, že by mi na tom v té zimě příliš záleželo.

Ušla jsem ještě pár bloků a došlo mi, že další vteřinu už venku nevydržím. Vpadla jsem tedy do prvních dveří, na které jsem narazila. Byla na nich cedule OTEVŘENO. A také FOUNTAINES AKVÁRIUM. Vlezla jsem do obchodu se zvířátky. Nebo abych byla přesná, do obchodu, kde prodávali exotické ryby. V pohodě. Bylo tu teplo

a z akvárií stoupala vlhkost, takže vcelku příjemné prostředí. Na rozdíl od místa, odkud jsem právě přišla. Sundala jsem si šátek, procházela se a zastavovala u každého akvária, abych se podívala a přečetla si jméno rybky.

Sekce slanovodních rybek mi připomněla, jak jsem byla ve čtrnácti na výletě na Maui. Potápěla jsem se tam

a viděla stejné rybky, jako byly tady. Tenkrát jsem to ještě nevěděla, ale ty prázdniny byly poslední, které jsem strávila s oběma rodiči. Máma a táta se rozvedli krátce po našem návratu, a od té doby už jsme nikdy

na žádnou společnou dovolenou nejeli. Smutné. Teď musí bojovat, aby se jeden ke druhému dokázali chovat civilizovaně. Dokonalý protimluv – bojovat, aby byli civilizovaní.

Zastavila jsem u jedné obzvláště zajímavé rybky. U perutýna. Perutýni jsou nesmírně zajímaví svými špičatými barevnými ploutvemi, díky kterým vypadají jako z jiného světa. Tenhle byl opravdu zvědavý, připlul přímo ke sklu akvária a zatřepetal ploutvemi, jako by si chtěl povídat. Byl rozkošný. Věděla jsem, že perutýni jsou na dotek jedovatí, ale přesto mě neuvěřitelně fascinoval. Představovala jsem si, jak je náročné udržovat akvárium s mořskou vodou.

„Ahoj, krasavče,“ pozdravila jsem ho potichu.

„Mohu vám nějak pomoct?“ zeptal se mě mladý muž za mými zády.

„Jen jsem ho obdivovala, je skutečně nádherný,“ odpověděla jsem prodavači.

„Jo, vlastně už je prodaný. Majitel si ho přijde dneska vyzvednout a odveze domů.“

„Ach, no, dobře. Doufám, že se ti bude ve tvém novém domově líbit, krasavče,“ znovu jsem promluvila na rybu. „Věřím, že si tě koupil někdo, kdo si tě bude hýčkat.“

Prodavač mi souhlasně pokýval hlavou a usmál se.

Otočila jsem se od akvária, rozhodnutá, že je čas znovu se postavit tváří v tvář zimě a vyrazit domů.

Potřebovala jsem tetě Marii ještě zabalit dárek a chtěla jsem něco upéct – asi sladké koláčky, které bych

s sebou zítra mohla vzít. Začneme trochou tradice. Navíc mě opravdu bavilo dávat na ně polevu a zdobit je. Mé oblíbené byly ve tvaru sněhových vloček.

Zamířila jsem ke dveřím, upravila jsem si čepici a zamotala šátek okolo krku tak, že mi zakrýval téměř polovinu tváře. Vtom někdo vešel dovnitř. Ustoupila jsem, abych ho nechala projít a střetla jsem se s vysokým mužem v pěkném kabátu, ale nepodívala jsem se na něj. Mé oči upřeně zíraly na to, co se dělo za dveřmi obchodu.

Sníh.

Na Štědrý den v Londýně sněžilo!

„Sněží,“ zamumlala jsem překvapeně.

„Jo… sněží,“ odpověděl.

Vešla jsem mezi bílé sněhové vločky, a jak jsem muže míjela, ucítila jsem jeho vůni. Jako exotické koření smíchané s jemnou vůní mýdla a kolínské. Je hezké, když muž pěkně voní, pomyslela jsem si. Šťastná žena, která má doma muže, co takhle pěkně voní.

Došla jsem k okénku černého Range Roveru HSE zaparkovaného na ulici a ještě jednou jsem si zkontrolovala, jak v čepici vypadám. Nechtěla jsem po cestě domů rozesmát moc lidí.

Sněžení houstlo a já si v odrazu z okénka Roveru všimla, jak mi na nové fialové čepici ulpívají jednotlivé vločky. Usmála jsem se pod šátkem a vyrazila.

Při cestě domů jsem se třásla zimou. Bylo mi chladno, ale kupodivu… dobře. Co víc si může holka z Kalifornie na Vánoce přát než vidět padat v Londýně sníh? Naprosto nečekané. Něco jsem si při cestě domů ale uvědomila. Malé věci v našem životě jsou občas ty nejcennější dary, kterých se nám dostane, a pokud si jich všimneme, když přijdou, pak jsme skutečně požehnaní.