Beth Orsoff

Posedlá romantikou

KAPITOLA 1

Příšerná svatba

„VEZMI SI M Ě, „ řekl.

Pohlédla jsem mu do zvlhlých hnědých očí. „Jsi opilý.“

„To teda nejsem,“ stačil ze sebe vypravit, než zase říhl a zamořil okolí kyselým pachem zvětralého piva.„Jestli mě odmítneš, budeš toho litovat. Možná ne dneska, možná ani zítra, ale rozhodně brzy a až do konce života.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si vzpomněla, kde už jsem tenhle dojemný výlev slyšela. „Nemůžeš mě přece žádat o ruku frází ukradenou z Casablanky. A jen tak mimochodem, tímhle projevem se Humphrey Bogart snažil Ingrid Bergmanovou přesvědčit, aby si ho nebrala.“

„Aha,“ zamumlal, zavřel oči a dal hlavu zpátky na stůl, kde ji měl položenou celou předchozí půlhodinu.

Svatební hostina sestřenky Sharon byla přesně taková, jak se na velkých židovských svatbách očekává.Formální záležitost pro nejméně dvě stě hostů, při které se všichni opijí a dav lidí, z nichž nejmladším jekolem čtyřicítky, se v rytmu samby vrtí na parketu. Já byla jedna z devíti družiček, a zároveň jediná bezdoprovodu, což byl důvod, proč jsem zůstala dřepět na židli vedle Petera, ženichova čtrnáctiletého bratra.I on tu byl sám, ale na rozdíl ode mě měl aspoň dobrou výmluvu: nebyl ještě dost starý na to, aby mohl svoji holku na svatbu hodit autem.

I přes to, jaká se na veselce sešla velká společnost, jsem většinu večera posedávala u stolu. Bylo tokoneckonců jediné místo, kde člověk v brčálově zeleném modelu z polyesteru s ramenními vycpávkamitak akorát pro obránce v americkém fotbalu a bohatě řasenou sukýnkou z tylu, kterou by záviděly ibaletky, mohl zůstat nenápadný. Když to ale začalo vypadat, že se Peter každou chvíli pozvrací, rozhodlajsem se to risknout a trošku se porozhlédnout po sále. Dokonce i výslechy ze strany příbuzných jsou lepší, než se nechat ohodit.

Ušla jsem od stolu sotva pár metrů, když na mě někdo z parketu zavolal jménem. Automaticky jsem seotočila po hlase a uviděla máminu tetu Rose, jak na mě mává. Na to, abych se vydala na druhou stranu,bylo pozdě. Naše pohledy se už setkaly.

Rosina platinová hříva divoce jiskřila ve světle lustrů, když se v černých koktejlkách pošitých flitry a sestrýčkem Edem v závěsu rozehnala mým směrem. „Julie, drahoušku,“ zašvitořila a chytila mě za ruce.„Kde se touláš? Celej večer tě marně hledáme.“

Vyhýbám se rodině. „To bude nejspíš tím, že se jaksi ztrácím mezi ostatními baletkami v brčálovém,“

odtušila jsem.

„Nebud hloupá, drahoušku, ty šaty jsou překrásný. Viď, Ede?“

„Překrásný,“ přisvědčil Ed a otřel si kapesníkem zarudlý obličej.

„Tak povídej, drahoušku, jak se máš,“ pokračovala neúnavná Rose. „Pokud se nepletu, tak jsme senaposledy viděly taky na svatbě. Čí to ale jenom byla?“

„Madelinina.“

„No jo, máš pravdu.“ Pustila mi ruce, aby mohla svoje slova doprovodit patřičnou gestikulací. „Chudáktvůj strýček Jerry! Muset strojit dvě veselky tak rychle za sebou!“

Souhlasně jsem přikývla. Marně jsem totiž doufala, že

Sharon počká se svatbou aspoň do té doby, než si najdu někoho, kdo by na ni šel se mnou.

„Joan je samozřejmě štěstím bez sebe, že už má obě holky pod čepcem. A navíc před třicítkou. Kolik jevůbec tobě, drahoušku?“

„Třicet dva,“ hlesla jsem s nuceným úsměvem.

„Z toho si nic nedělej, drahoušku. Však se taky dočkáš.“

„Moc dlouho by to už ale natahovat neměla, nebo jí nakonec ujede vlak.“ Poznala jsem ten jízlivý hlasdřív, než jsem se stačila na brčálově zelených jehlách otočit a postavit se své sestře Deborah tváří v tvář.Nějak se jí povedlo se ke mně zezadu nenápadně přikrást. Což je na někoho, kdo má přes boky metrdvacet, rozhodně solidní výkon.

„Co to žvaníš?“ vyjela jsem na ni. „Ženský přece můžou mít děti i po čtyřicítce. Moje biologický hodinyještě ani nezačaly tikat.“ Opakovala jsem tuhle frázi v posledním roce tak často, až jsem jí sama málemvěřila.

„Pokud ti jde jenom o dítě, tak ano,“ opáčila Deborah a ušklíbla se. „Jestli se ale chceš předtím ještě vdát,musíš to stihnout do pětatřiceti.“

„Odkud to ty můžeš vědět?“ Deborah se vdala hned po škole a od té doby rodila jak na běžícím pásu.Byla sice jen o čtyři roky starší, ale zato měla už tři děti.

„Čtu Moderníženu,“ odsekla a hned zas přešla do útoku. „Zrovna tenhle měsíc tam byl dlouhý článek ovšech těch svobodných ženských nad pětatřicet, co nemůžou sehnat manžela. Věděla jsi například, že vtomhle věku je jich o deset milionů víc než svobodných mužů?“ Deborah se obrátila na tetu Rose. „A těchpár nezadaných chlapů, co ještě zbejvá, si očividně myslí, že jakmile je jednou ženský pětatřicet, jde jí jen o to se vdát a pořídit si děti. A tak s nimi radši už ani nerandí.“

„To sis vymyslela.“ Aspoň jsem v to doufala.

„Je to tak, slečno právničko. Můžeš si to najít sama.“

Než jsem jí stačila vpálit, že prostě jenom žárlí, protože já jsem štíhlá a mám kariéru, kdežto ona je tlustáa nemá nic, spustila kapela těžkou romantiku „You Light Up My Life“ od Debby Boonové a Deborahodběhla hledat manžela. Při téhle písničce se brali.

„Nevšímej si jí, drahoušku,“ pravila teta Rose, sotva byla sestra z doslechu. „Chlapi zbožňují ženy skariérou.“ Naklonila se ke mně blíž. „Myslí si, že když má ženská vlastní peníze, nebude tolik utrácet ty jejich.“

Ohlédla jsem se zpátky ke stolu a zjistila, že se Peter válí už i po mé židli. Pokud jsem se nechtěla bavit sdalšími příbuznými, a to jsem opravdu nechtěla –, zbývala mi jediná možnost, kam se schovat.Rozloučila jsem se s tetou Rose a strýčkem Edem a zamířila na toalety.

Ještě jsem ani neminula ocas hada, kterého zrovna vytvořili tancující hosté, když mě zmerčil strýček Jerry a hned se za mnou vydal. Sotva pletl nohama, motýlka měl rozvázaného, ovšem pečlivě učesané šedivévlasy mu držely jako přibité. Z jedné strany ho podpírala švagrová Maureen. Vzhledem k tomu, že strýčekJerry byl hostitel, cítila jsem se povinna se s ním aspoň na chvilku zastavit.

„Ahoj, zlato,“ zaševelila Maureen svým proslulým falešně sladkým hláskem. „Doufám, že se dobře bavíš.“

„To bych jí taky radil,“ vypravil ze sebe Jerry. „Víte, kolik mě ta veselka stála?“

„Je to tu super, strýčku Jerry. A Sharon to strašně sluší.“ Ještě půl minuty a vezmu roha.

„To je pravda,“ přitakal, pustil Maureen a pro změnu objal kolem ramen mě. „Pořád nemůžu uvěřit, že semoje holčička vdává. Víš, po Madelinině svatbě jsme si všichni mysleli, že další na řadě budeš ty. Dokonce jsem si na tebe vsadil.“

Takže jsem už něco jako závodní kůň. Skvělý.

„Ale ne, Jerry,“ opravila ho Maureen, „to bylo na předminulý svatbě. Od tý doby, co Julii ten její nechal, je mimo hru.“

Po neméně povzbuzující konverzaci s další pratetou a dvěma vzdálenými sestřenkami jsem se konečněprobojovala na toalety. Dřepla jsem si na studené mramorové prkýnko a snažila se potlačit slzy, jinak by se mi totiž roztekla řasenka a každý by hned poznal, že jsem brečela. A to by bylo snad ještě horší nežvšechny ty řeči příbuzných o tom, jak prostě nechápou, že taková chytrá a atraktivní ženská jako jánemůže sehnat chlapa.

Kromě máminy tety Rose považovala starší generace skutečnost, že jsem právnička, spíš za mojinevýhodu než výhodu. Znamenalo to, že trávím až moc času budováním kariéry, a nevěnuji se takdostatečně tomu nejdůležitějšímu, hledání manžela.

Když jsem se po deseti minutách hlubokého dýchání na uklidněnou konečně zvedla, že už půjdu, uslyšelajsem najednou Maureenin falešný smích a ještě jeden hlas, který jsem neznala. Znovu jsem si tedy vykasala šaty a posadila se.

studené záchodové prkýnko bylo snesitelnější než další konverzace s Maureen.

„Co to bylo za ženskou, jak jste se s ní s Jerrym bavili?“ vyzvídal ten druhý hlas. „Kterou myslíš?“ váhala Maureen. „Jerry se motal po celým sále.“

„Tu družičku,“ vysvětlil druhý hlas. „Taková malá s tmavými vlasy a velkým poprsím.“

„Aha, to byla Jerryho neteř Julie. Dcera Sheily a Phila. Musím se Jerryho zeptat, jestli nemá silikony.Rozhodně nevypadají jako pravý.“

Silikony? Copak rjikdy neslyšely o gelové podprsence?

„Je tady s někým?“ zajímal se dál druhý hlas.

„Ne,“ odpověděla Maureen. „Proč se ptáš?“

„Napadlo mě, že by se skvěle hodila k mýmu bráchovi. Zrovna se rozešel s holkou a na tyhle roztomilý

kočky přímo letí.“

Proč jsou malé holky podle všech vždycky jenom roztoa

milé? Proč nemůžeme být prostě krásné? Pak jsem ale mrkla na svoje brčálové šaty a uvědomila si, že v

tomhle úboru bych měla být vděčná za jakýkoliv kompliment.

„Nemyslím, že by tvůj –“ Někdo si musel zrovna tenhle nevhodný okamžik vybrat k tomu, aby spláchl, a dočasně tak přerušil moje špiclování. Když voda konečně přestala téct, zaslechla jsem Maureen, jak říká:

„Její bejvalej píše pro tu televizní show Láska mezi fascikly.“ „To je která?“

„Dávají to v pátek večer. O právničkách, co jsou strašně úspěšný v práci, ale nemůžou natrefit napořádnýho chlapa.“

„Už vím, to jsem jednou viděla. Zdálo se mi to docela vtipný.“

„To taky je.“ Maureen ztišila hlas, ale ne natolik, abych ji neslyšela. „Mimochodem, tu postavu Ilene, co ji přítel podvádí a ona o tom neví, údajně napsal právě podle Julie.“

To mi stačilo. Vyrazila jsem z kabinky do umývárny. „Nejsem Ilene, ale Susan, ta, co sbalí každýho

playboye a odkopne ho, jakmile se do ní zamiluje.“

Maureen zůstala stát jako opařená, pusu dokořán, ruku s rtěnkou pět čísel od obličeje. Její kamarádka,taková bledá tuctovka, zalapala po dechu. Zbylé dvě ženy, které jsem díkybohu neznala, na mě jennechápavě civěly.

Než se stačily vzpamatovat a nějak zareagovat, vyběhla jsem ze dveří.

KAPITOLA 2

Na vodku je spolehnutí

TRVALO JEN PÁR VTEŘIN, než se můj vztek rozpustil v slzy. I přes to, co jsem Maureen řekla, mělapravdu. Byla jsem ta, co ji přítel podváděl a ona o tom nevěděla. Minulost jsem sice nemohla přepsat,mohla jsem se ale vyhnout příbuzným a rozhodně jsem znala způsob, jak svou bolest otupit.

Hotelový bar byl úžasný, tmavý, tichý a až na páreček u stolku pod oknem a chlápka ve středním věku na kraji pultu úplně prázdný. Posadila jsem se na druhý konec.

Vysoký, tmavovlasý barman odložil časopis a přistoupil blíž. „Co to bude?“

„Stoličná a 7-Up s citronem.“

„Jste v pořádku?“ zeptal se a sledoval, jak si rukávem šatů utírám slzy.

„Naprosto.“ „Opravdu?“

„Jo,“ odsekla jsem. „Ale díky za optání.“ „Poslyšte, na svatbě máte pití zadarmo. Tady budete muset zaplatit.“

„Tak donesete mi ten drink, nebo ne?“

Konečně se dovtípil. Za minutku byl zpátky. „Šest dolarů padesát, „ řekl a postavil přede mě sklenici. Otevřela jsem kabelku a zjistila, že s sebou nemám žádné peníze. Jen rtěnku, použitý papírový kapesník a klíč od pokoje. „Můžete mi to naúčtovat na pokoj?“ „Jistě. „ Podal mi šek. „Jenom mi sem napište číslo a tady se podepište.“ Odnesla jsem si pití k prázdnému stolku u dveří. Chlápek ve středním věku si to očividně vyložil jako signál, že toužím po společnosti.

„Můžu?“ zamumlal se silným texaským přízvukem a položil ruku na opěradlo židle proti mně. Teprve teďjsem si všimla, že má kovbojské boty a na opasku stříbrnou přezku-koně. Co všechno musí člověk udělat, aby mohl být aspoň chvilku sám? „Promiňte, ale raději ne,“ zavrtěla jsem hlavou.

Stejně si přisedl.

„Bill Engel,“ představil se a napřáhl ke mně ruku.

Chabě jsem s ní potřásla. „Poslyšte, Bille, nic ve zlým, určitě jste moc fajn, ale vážně bych teď byla radši

sama.“

„Ale no tak, slečinko. Sama můžete bejt kdykoliv jindy. Tohle je vaše jediná a neopakovatelná příležitostseznámit se se mnou. Kolik myslíte, že je v New Jersey kovbojů?“

„Předpokládám, že moc ne, ale stejně nemám zájem.“ Nechtěla jsem být hrubá, ale pro dnešní večerjsem si společnosti užila až až. Popadla jsem sklenici a přesunula se zpátky na barovou židli v rohu.

Kovboj Bill šel za mnou.

Dvěma doušky jsem drink obrátila do sebe a hned si barmanovi řekla o další. Sotva přede mne na pultpoložil šek, Bill po něm chňapl.

„To je na mě.“

„Ne.“ Vyškubla jsem mu ho z ruky. „Svoje pití si platím sama.“ V žádném případě jsem nestála o to, aby sinedej bože myslel, že mu něco dlužím.

„Nebuďte přece taková.“

Alkohol ještě nezačal působit, a tak jsem cítila, jak to ve mně začíná vřít vzteky. „Jestli mě okamžitě

nenecháte na pokoji, zavolám na vás policii.“

„A co si jako myslíte, že udělají? Ani jsem se vás nedotkl.“ Texaský přízvuk byl jako zázrakem ten tam.

„Tak vás budu žalovat za obtěžování.“

„Co jste zač? Jedna z těch zkurvenejch newyorskejch právniček?“

„Ne, jedna z těch zkurvenejch losangeleskejch právniček.“

Vtom se do toho vložil barman. „Co kdybych vám zavolal taxíka, pane Engele?“

„Já žádnýho taxíka nepotřebuju,“ vyštěkl kovboj Bill. „Vím, kdy mám dost.“ Rychle do sebe kopl zbytek piva, třískl sklenicí o pult a vypadl.

„Díky,“ řekla jsem barmanovi.

„Za nic, slečinko,“ zahuhňal s texaským přízvukem.

To mě rozesmálo. „Co to měl ten chlápek za přízvuk? Ještě nikdy jsem nepotkala Texasana, kterej by ho uměl nasazovat, jak se mu zlíbí.“

„Však taky není z Texasu,“ odpověděl barman, „ale zTrentonu. Jenom si rád hraje na kovboje.“

„Proč?“

Pokrčil rameny. „Že by za tím byla nadměrná konzumace westernů?“

Oba jsme se zasmáli.

„Promiňte, že jsem byla předtím protivná,“ vzpomněla jsem si. „Mám špatný den.“

„To mi došlo,“ řekl. „Ženská s takovým hezkým úsměvem jako vy přece nemůže být zlá.“

„Díky,“ zamumlala jsem do sklenice a potlačila přitom úsměv. Když jsem pak z kabelky vytáhla potrhaný

kapesník a chystala se do něj vysmrkat, sáhl pod pult a podal mi hrst koktejlových ubrousků.

„Díky,“ zopakovala jsem a zoufale se snažila vymyslet nějakou vtipnou poznámku. Po deseti vteřinách ticha jsem to ale vzdala a zeptala se prostě: „A jak vůbec víte, že jsem tady na tý svatbě?“

„Podle vašich šatů.“ Ukázal na ně bradou. „Neznám žádnou ženu, která by se do něčeho takovýho navlíkla

dobrovolně.“

Chlap s citem pro módu. Musí to být homosexuál. „Ale nemyslete si, že jsem homosexuál,“ dodal.

„To by mě ani nenapadlo,“ zalhala jsem.

„No, většinu žen nejspíš jo. O dámský módě sice vím kulový, ale všechny ženský, co znám, nesnášejí družičkovský saty.

„To máte recht,“ přisvědčila jsem a kopla tam druhou vodku se 7-Up. Hned mi namíchal další drink.

Tentokrát ale chutnal hlavně po té vodce.

Konečně jsem ucítila, jak se mi po těle rozlévá příjemné teplo, a v duchu se modlila, aby to vydrželo co

nejdéle.

KAPITOLA 3

Zpátky domů

JAKO DALŠÍ SI PAMATUJU teprve buzení po telefonu v devět ráno. Snídaně byla od desíti. Usoudila jsem,že se bez jídla obejdu, otočila se na druhou stranu a zase usnula.

10:15 zazvonil telefon znovu.

„Kde vězíš?“ uslyšela jsem mámin hlas. „Všichni se po tobě ptají.“

„Tak jim vyřiď, že mi není dobře a že nepřijdu,“ odpověděla jsem.

„Budou si myslet, že máš kocovinu,“ řekla vyčítavě.

„V tom případě jim vyřiď, že mají pravdu a že nepřijdu.“

„Dobře,“ vyštěkla, „vymyslím si nějakou výmluvu. Otec chce ale nejpozději v poledne vyrazit na letiště,tak koukej, ať jsi do tý doby připravená.“ Cvak. Praštila mi s tím.

Ležela jsem na posteli, v hlavě mi bušilo a pokoušela jsem se ze střípků vzpomínek sestavit nějakýucelený obraz. Byla jsem sama, natažená na nerozesílaných pokrývkách a pořád ještě v družičkovskýchšatech. To bylo dobré znamení. Punčocháče jsem sice neměla, ale nezřetelně jsem si vybavovala, že jsem si je hned na začátku večera stáhla na toaletě.

Kalhotky jsem měla, ale podprsenku už ne. To bylo divné. Nejspíš jsem si ji v noci sundala. Jako poslední jsem si pamatovala, že jsem se bavila s tím sexy barmanem. Usoudila jsem (nebo spíš zadoufala), že jsem se pak opila, nějak se vyhrabala nahoru a vytuhla. Pokud to bylo jinak, dřív nebo později se mi tostejně donese. Jako vždycky.

Po čtyřech aspirinech a třech lahvích vody jsem se sebrala natolik, abych se mohla vysprchovat aobléknout. Když jsem s tím byla hotová, blížilo se už poledne a ještě jsem neměla zabaleno, a tak jsemprostě jen všechno z toaletního stolku a skříně naházela do kufru. Roztřídím to, až dorazím domů.

Přesně ve dvanáct (moji rodiče jsou dochvilní, když už nic jiného) táta zaklepal na dveře. Máma hoposlala nahoru, aby mě vyzvedl, zatímco sama zůstala dole v hotelové hale a absolvovala nezbytnéloučení se všemi příbuznými.

manželství může jeden z partnerů očividně docela dobře plnit veškeré společenské povinnosti jménemobou, a umožnit tak tomu druhému věnovat se prozaičtějším záležitostem. Není divu, že my svobodnímáme pořád plné ruce práce. Musíme všechno řešit sami.

***

Sotva portýr za mámou zabouchl dveře od auta, obrátila pozornost ke mně.

„Tak kdes byla večer?“

„S tebou a tátou na svatbě,“ odpověděla jsem. „Už si nevzpomínáš?“

„Nehraj si na vtipnou,“ napomenul mě táta, ale ve zpětném zrcátku se na mě usmál.

„Hledali jsme tě,“ řekla máma. „Propásla jsi parádní výstup. Peter, ženichův mladší brácha, do sebe celý

večer tajně lil pivo a pak usnul pod stolem. Nikdo by si toho ani nevšiml, kdyby se najednou běhemkrájení dortu neprobudil a nepozvracel stůl. Ostatní mládenci ho museli s kyblíkem na led pod bradou odnést ven.“

Jak se zdá, vypařila jsem se právě včas.

Máma pokračovala: „Jeho rodiče z toho byli samozřejmě v šoku. Sharon si myslela, že na něj dáváš pozor, ale nemohli jsme tě nikde najít.“

„Nejsem jeho chůva. Akorát jsem vedle něj seděla u stolu.“

„A kde jsi teda byla, když se krájel dort?“

„Asi jsem to zrovna zabalila. Byla jsem unavená, tak jsem si šla lehnout o trošku dřív.“

„Tvoje sestra povídala, že ses rozzuřila, když si s tebou chtěla promluvit. Říkala, že jsi ječela i naMaureen.“ Deborah je šestatřicet a pořád ještě žaluje mamince. „Nemůžeme se bavit o něčem jiném,mami?“ Nebavilo mě probírat s matkou svůj milostný život (nebo spíš jeho absenci), ani když jsem zrovna neměla kocovinu.

„Jak myslíš, „ opáčila. „Jenom ti chci říct, že se nemůžeš naštvat pokaždý, když jdeš na svatbu.“

„Nenaštvu se pokaždý, když jdu na svatbu,“ vypravila jsem ze sebe a snažila se zůstat klidná. „Naštvu seakorát, když se do mě všichni navážejí, kdy se už konečně vdám.“

„Dobře víš, holčičko,“, teď to přijde, „že nikdo z nás nemládne…“ Poslední slova jsem odříkala s ní.

tu chvíli se ozval táta, podruhé za celou hodinu. „Víš, co je alternativa ke stárnutí, že jo?“

Tátova oblíbená řečnická otázka. Podívala jsem se z okna a uviděla první ukazatel k letišti Newark. Užjenom tři kilometry. Díkybohu.

KAPITOLA 4

A tak to začalo

BYLA JSEM ŠŤASTNÁ, že už jsem na palubě. Klidně mi na letišti mohli ztratit zavazadla a bylo by mi tojedno. Víkend plný ponížení právě skončil a přede mnou se rozprostíralo pět hodin času na čtení novéhoprávnického thrilleru Scotta Turowa, do kterého jsem se pustila cestou na svatbu. Tentokrát jsem sedělau uličky a žena na sedadle vedle mě měla zapnutý iPod, takže nehrozilo, že by mě během letu někdo rušil.

Stála jsem ve frontě na toaletu, když tu jsem zaslechla: „Hergot, tady je ale narváno.“ Ohlédla jsem se a

za sebou spatřila vyzáblého chlapíka s ustupujícím čelem, jak se na mě usmívá.

„Však je taky léto,“ řekla jsem a zase se otočila, abych nepropásla konec show Jerryho Seinfelda, kterou pouštěli na videu.

„Už jsi to viděla?“ zeptal se kostlivec.

„Jo,“ opáčila jsem, „ale se zvukem je to ještě vtipnější.“

Přikývl. „Mimochodem, já jsem John.“

Představila jsem se a pokračovala v bezobsažné konverzaci, dokud se toaleta neuvolnila.

Cestou zpátky na své místo jsem už Johna nezahlídla. Spokojeně jsem se tedy zase začetla.

O pět minut později se nade mnou ozvalo: „Takže bydlíš v L. A.?“

John stál v uličce vedle mě. Označila jsem si prstem v knížce, kde jsem skončila, a odsekla: „Jo. A ty?“

„Zrovna jsem se přistěhoval.“

Přikývla jsem a znova se zabrala do čtení. Klidně bych dala krk na to, že kdyby mě tenhle týpek jenom

trochu přitahoval, v žádném případě by se se mnou do řeči nedal. To už je moje kosmická karma: Štěstí při parkování, neštěstí v lásce.

„Vyrostla jsi tam?“ nenechal se odradit.

„Ne,“ řekla jsem. „Pocházím z New Jersey. Do L. A. jsem se přestěhovala před deseti lety.“ Možná, že když se ho na oplátku nebudu na nic ptát, dojde mu, že nemám zájem.

„Já jsem z New Yorku,“ informoval mě.

Přikývla jsem. Bylo by hodně nezdvořilé, kdybych si při tom jeho žvanění četla? Zatímco jsem váhala,

dřepl si John zničehonic doprostřed uličky. Zůstala jsem na něj zírat, stejně jako všichni ostatní kolem.

Určitě tím porušil nějaký předpis pro leteckou dopravu nebo tak něco.

Mrkla jsem na muže, který seděl přes uličku. Byla jsem si téměř jistá, že natahuje uši, aby mu ani slovo

neuniklo, ale oči měl zapíchnuté do křížovky. Žena napravo ode mne si sundala sluchátka. Když jsem se na ni podívala, jen se usmála a vytáhla z kapsy na sedadle před sebou časopis.

„Co v L. A. ráda děláš?“ vyzvídal John.

Vážně se mě chystá pozvat na rande? Copak mu nedošlo, že nás všichni kolem poslouchají? Jak se zdá, víkend plný ponížení ještě úplně neskončil.

„Nic zvláštního,“ pokrčila jsem rameny. „Chodím do kina, na pláž, s kámoši do města. „ Tak už si hergot něco z toho vyber, ať to máme za sebou!

„Taky rád chodím do kina,“ řekl. „Co kdybych ti někdy zavolal a vyrazili jsme na něco spolu?“

„Jasně.“ Ačkoliv jsem o něj neměla nejmenší zájem, nemohla jsem ho odmítnout, když nás všichni sledovali. To by bylo příliš kruté. Odpálkuju ho později, v soukromí.

„Dáš mi teda svoje číslo?“ naléhal.

„Nemám tužku,“ namítla jsem a doufala, že ani on ne.

Než stačil odpovědět, chlápek přes uličku odtrhl růžek křížovky a podal ho Johnovi i s tužkou. Věděla jsem, že nás poslouchá.

***

Čekala jsem u výdeje zavazadel na kufr a kamarádku Kaitlyn, která slíbila, že mě na letišti vyzvedne.Kaitlyn se hledala snáz než můj černý kufr. S tou záplavou kudrnatých rudých vlasů a na nejmíňdeseticentimetrových jehlách vždycky vyčnívala z davu.

„Tak jaký byl víkend?“ spustila. „Vsadím se, že to nakonec nebylo tak hrozný, jak jsi čekala.“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou, „bylo to ještě horší. A navíc to má pokračování.“ Zrovna jsem si totiž všimlaJohna na druhé straně pásu se zavazadly. Už našel svoji tašku a teď se pátravě rozhlížel po davu.Schovala jsem se za Kaitlyn a dál netrpělivě čekala na kufr.

„Komu se vyhýbáš?“ chtěla vědět.

„Hnědý vlasy, modrá bunda, tmavě zelená plátěná taška.“

„Žádnýho takovýho nevidím,“ prohlásila.

„To je dobře, třeba už odešel.“ Vtom jsem zahlédla kufr na pásu a vykročila, abych ho sebrala, zrovnakdyž se John vynořil z druhé strany. Okamžitě si to k nám namířil i s vozíkem na zavazadla a úplně kašlalna to, že blokuje přístup k pásu a lidi se kolem něj musejí složitě prodírat.

„Hledal jsem tě,“ usmál se.

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Napadlo mě, že bych tě mohl hodit domů.“

„Já už ale odvoz mám.“ Seznámila jsem ho s Kaitlyn.

Zatvářil se zklamaně, ale rychle se vzpamatoval. „Tak ti aspoň zavolám. Můžeme v pátek večer něco podniknout.“

Tentokrát nás neposlouchal nikdo kromě Kaitlyn, takže jsem se nemusela cítit provinile. „Nejsem si jistá,jestli v pátek večer můžu.“

„A co v sobotu?“

„Přes víkend už něco mám,“ řekla jsem. „Jenom teď přesně nevím, který večer.“

„To nevadí, „ nenechal se odradit. „Vyrazíme si, až budeš mít volno.“

Někteří jedinci holt mají delší vedení.

***

John nás doprovodil až k východu, kde se s námi rozloučil, aby chytil autobus na parkoviště prodlouhodobé stání, zatímco já jsem šla s Kaitlyn k jejímu černému kabrioletu Mustang v zóně prokrátkodobé stání. Počkala jsem, dokud jsme se pohodlně neusadily a nepřipoutaly, a pak jí dopodrobnavylíčila průběh svatby i to, jak jsem se seznámila s Johnem.

„Nebyl špatnej,“ prohlásila a hnala si to po čtyřistapětce. Kaitlyn měla vždycky slabost pro plešaté chlapy.„Aspoň už máš na příští víkend rande.“

„Nikam s ním nejdu.“

„Proč ne?“

„Kromě toho, že mě vůbec nepřitahuje, je namyšlenej a protivnej.“

„Líbíš se mu,“ namítla.

Tohle je jedna z Kaitlyniných nejhorších vlastností, za všech okolností se snaží v lidech vidět to dobré.„Ale mně se nelíbí.“

„Máš prostě jenom strach.“

„To teda nemám.“

„Nebyla jsi na rande od tý doby, co ses rozešla s Mizerou.“

„To je lež. Zrovna minulý měsíc jsem byla na obědě s tím prodavačem aut.“

„To nebylo žádný rande. Pokoušel se ti prodat auto.“

Kaitlyn měla pravdu. Sotva jsem mu prozradila, že ještě rok musím splácet leasing na svoji hondu Acura,řekl servírce o účet a už nikdy nezavolal.

„Je to Víc než rok, Julie. Už je pomalu čas.“

„Jenom jedenáct měsíců. A jak dobře víš, většinu tý doby jsem strávila prací na případu. Neměla jsem časse ani pořádně vyspat, natož randit.“

„No jo.“ Nepochybovala jsem, že za slunečními brýlemi obrátila oči v sloup. „Chci jenom říct, že bys toměla zase zkusit.“

„Hele, nebyla jsi na tý svatbě náhodou taky?“

KAPITOLA 5

Pondělní deprese

DOKONCE I PO MIZERNÉM víkendu mívám v pondělí ráno deprese. Obvykle to začíná slabou nervozitou v neděli večer, která se v pondělí ráno, když zazvoní budík, promění v mírnou frustraci a v okamžiku, kdyzaparkuju ve firemních garážích, se rozvine v regulérní depresi. Mojí jedinou útěchou je, že všichnikolegové, pokud vím, jsou na tom úplně stejně.

Do kanceláře jsem dorazila v 9:25, jako obvykle. Když jsem u firmy Rosenthal & Leventhal před šesti letyhned po právnické fakultě začínala, chodívala jsem přesně na devátou. Rychle jsem ovšem zjistila, žejakákoliv doba, kterou v kanceláři strávím před půl desátou, je jen ztráta času. Rosenthal z firmyRosenthal & Leventhal se totiž dřív než v 9:30 nikdy neukázal.

Několik starších právníků chodilo v 9:29, ale ti už to dotáhli na společníky a mohli si takovou drzostdovolit. Moje kamarádka Simone, která seděla v kanceláři vedle mě, se tu a tam připlížila v 9:45. Vždyckyale předem zavolala sekretářce a přikázala jí, ať rozsvítí a zapne počítač, než se objeví Rosenthal, aby sipři svém pravidelném ranním kolečku po kancelářích myslel, že si zrovna odskočila. Moje sekretářka Lucybyla nejen naprosto neschopná, ale ke všemu to byla Rosenthalova nevlastní dcera, takže mně by něcopodobného rozhodně neprošlo.

Když jsem si sama odemkla dveře kanceláře, sama si rozsvítila a sama vyzvedla poštu (Lucy opět postihlajedna z jejích záhadných pondělních nevolností), přikročila jsem k obvyklé ranní rutině. Zapnula jsempočítač, a než naskočil, zkontrolovala hlasovou schránku. Pak jsem přečetla elektronickou i obyčejnoupoštu, prolistovala nejnovější výtisk Variety, časopisu věnovaného zábavnímu průmyslu, a z okna vdvaatřicátém patře se pokochala výhledem na pahorky v Santa Monice. Než jsem s tím byla hotová, bylodeset. Vzhledem k tomu, že bylo pondělí a Rosenthal chodil každé pondělí ráno na jedenáctou ke cvokaři o dvě patra níž, zbývalo odpracovat už jenom hodinku, než budu mít volno.

***

Přesně v „:02 se u mě zastavila Simone na pravidelný pondělní potlach, abychom si ulevily od deprese,zanadávaly na práci a probraly, co se událo o víkendu. Bezpochyby měla hned ráno stání u soudu, jaknaznačoval její konzervativní model (teda aspoň na ni konzervativní): lehké černé letní sáčko odArmaniho, barevně sladěná sukně, která končila deset čísel nad koleny, a lodičky na skoro osmicenti–metrových podpatcích, v nichž rázem měřila přes metr osmdesát. Dlouhé rovné kaštanové vlasy si vzadu stáhla do sponky.

„Mohla bych ti vyjmenovat milion míst, kde bych dneska byla radši než tady,“ prohlásila a svezla se nažidli pro hosty.

„Já taky, ale Jersey mezi ně rozhodně nepatří.“

Narovnala se. „Málem jsem zapomněla. Jaká byla svatba?“

Ve zkratce jsem ji informovala.

„Nevykládej si to špatně,“ řekla, když jsem to ze sebe vychrlila, „ale myslím, že tvoje máma má možná pravdu.“

Nejdřív Kaitlyn a teď Simone. Co to je, spiknutí? „Tak s tebou jsem skončila, kamarádko.“

„Jenom si mě poslechni,“ nenechala se umlčet. „Tvoje ségra si ten článek nevymyslela. Taky jsem hočetla.“

Než jsem se stačila ohradit proti zjevným nedostatkům, kterých se autor, tedy aspoň podle mého názoru, dopustil v argumentaci, Simone mě zarazila. „Dejme tomu, že všechno, co tam stojí, je pravda. To bypak znamenalo, že se musíš vdát, než ti bude pětatřicet.“

„Jenom za předpokladu, že se skutečně chci vdát a mít děti.“

„Sama víš, že chceš, tak se to prosím tě nesnaž popírat.“

„Nechci,“ trvala jsem na svém.

Simone se pořádně opřela, překřížila paže na prsou a vyšpulila rty.

„No dobře, jestli odpřísáhneš, že to nikdy neprozradíš mojí matce, tak přiznávám, že bych se jednoho dneráda vdala. Ale co se týče dětí, ještě pořád nejsem rozhodnutá.“

„Dobrá,“ přestala se mračit, „ale vzhledem k tomu, že ses ještě definitivně nerozhodla, že děti mítnebudeš, musíš si zachovat možnost volby. Takže se potřebuješ zasnoubit nejpozději ve čtyřiatřiceti, abys mohla naplánovat hezkou svatbu, nebo spíš aby tvoje matka mohla naplánovat hezkou svatbu. A takybys toho chlápka měla znát aspoň rok, což znamená, že musíš svýho budoucího manžela potkat, až tibude třiatřicet.“

„Je mi už třicet dva.“

„Tak to máš ještě fůru času,“ pravila.

„Tobě se to lehko řekne, když jsi zasnoubená.“ Natáhla dlouhé, pěkně tvarované nohy. „To jsem, ale je nom proto, že jsem předtím absolvovala spoustu rande. Je to fakt jen sázka do loterie. Prostě jsi se zatím neseznámila s dost muži.“

„Seznamovat se s muži, nebo aspoň s těmi, kteří mě zajímají, pro mě není tak snadný jako pro tebe, Simone. Já nevypadám jako modelka.“

Greg, další právník, který je ve firmě šest let, a zároveň jediný přírodní blonďák, co znám, se opřel ozárubeň dveří.

„Copak jsem to slyšel o modelkách?“ zeptal se.

„Tys nás špicloval!“ vyštěkla Simone.

„Ovšem že ne,“ opáčil Greg. ‚Akorát jsem šel zrovna kolem a zdálo se mi, že slyším cosi o modelkách, tak jsem chtěl nabídnout svoje služby pro případ, že by potřebovaly doprovod nebo tak něco.“

Simone vstala. „Nechápu, jak s tebou tvoje žena může vydržet.“

„Možná by ses divila, jak je šťastná,“ zašklebil se, ale to už mu ukázala záda a místo odpovědi za sebou

práskla dveřmi.

Jednou snad zjistím, proč jsou na sebe ti dva tak nabroušení.

Greg bez váhání obsadil místo, které mu Simone tak znenadání uvolnila, a natáhl si nohy přes roh mého

stolu. Ještě že jsem si nenaplánovala žádnou práci.

„Potřeboval jsi něco, Gregu?“

„Vlastně nic,“ usmál se. „Jenom jsem ti chtěl říct, aby ses nepodceňovala. Kdybych byl svobodnej, hned

bych s tebou šel na rande.“ „Takže jsi nás fakt poslouchal.“

„Jo,“ přiznal se, „ale o to teď nejde.“

„A o co teda?“

„O to, že ženský jako ty mají ve skutečnosti mnohem lehčí život než ty, co vypadají jako Simone.“

To znělo slibně. „Podle čeho tak soudíš?“

„Jsi přístupná. Spousta chlapů se neodváží oslovit krásnou ženskou, protože se bojí odmítnutí.“

Věděla jsem sice, že nejsem žádná bohyně, ale nepotřebovala jsem, aby mi to Greg potvrzoval. „Co tím

chceš říct? Ze chlap radši pozve na rande ošklivku, protože si myslí, že je tak zoufalá, že mu v žádným

případě nedá košem?“

„Ale ne,“ zašklebil se. „Chci tím říct, že normální chlap mnohem spíš pozve na rande hezkou holku, jako jsi například ty, než nějakou oslnivou krasavici, protože si myslí, že u tý hezký má aspoň šanci.“

Nebyla jsem si jistá, co je horší, jestli Gregova teorie, nebo moje zoufalá touha věřit, že je pravdivá.

„Myslíš to vážně?“

„Naprosto. Nepochybuju, že když si někam vyrazíš, nebudeš mít nejmenší problém se seznámit. Jen musíš víc chodit do společnosti.“

Pořád ještě jsem byla skeptická.

„Věř mi,“ usmál se podlézavě.

Než mě mohla napadnout nějaká vtipná odpověď, naskočilo mi na obrazovce počítače upozornění, že je„:50. Rosenthalovo padesátiminutové sezení u psychiatra právě skončilo, takže byl nejvyšší čas pustit se zase do práce.

KAPITOLA 6

Sladký život nezadaných

CÍTILA JSEM SE PROVINILE, že jsem skoro celé dopoledne proflákala, a jako pokání si uložila strávit zbytek dne nad tím nejnudnějším úkolem, jaký si lze představit, studiem dokumentů. Do šesti večerjsem se stačila prokousat sedmi kartotékami a více než deseti tisíci listy papíru, ale kouřící pistoli pořád ne a ne najít. Nejspíš proto, že ani žádná nebyla. Nikdy žádná taková nebyla, to jen v kině a televizi.Musela jsem ale pátrat dál.

Zrovna když jsem uvažovala, nakolik je pravděpodobné, že se to provalí, pokud se vypařím dřív (vzhledem k tomu, že Lucy nebyla v práci, a nemohla tak zvorat moji výmluvu, jsem to odhadovala na méně než padesát procent), zavrněl počítač a na obrazovce naskočilo hlášení o příchozím e-mailu. OdRosenthala. Všichni právníci v občanských záležitostech včetně mé maličkosti se žádali, aby se na sedmou laskavě dostavili do konferenčního sálu.

Zaúpěly jsme se Simone současně. Dlouhý a úzký stůl v konferenčním sále se ztrácel pod tácy se sendviči a salátovými mísami. Jestliže Rosenthal pro všechny koupil večeři, znamenalo to, že plánuje dlouhývečer.

Simone, Greg a zbylí tři právníci odběhli zpátky do kanceláří zavolat svým drahým polovičkám, aby sinedělaly starosti, když nedorazí domů jako obvykle.

Já zůstala v konferenčním sále. Sama. Mizera mi rozhodně nechyběl, stejně to byl podvodník a lhář, alechyběl mi někdo, komu bych mohla zavolat. Tohle je na tom to nejhorší, když jste nezadaní. Nikdo sinedělá starosti, jestliže se včas nevrátíte domů.

Snědli jsme všechny sendviče s uzeným, krůtou i hovězí pečení a spořádali i většinu salátu Caesar.Rosenthal se dostavil o dvacet minut později se speciálním koktejlem z grilovaného lososa s vysokýmobsahem bílkovin a nízkým obsahem cukrů a celých deset minut, co se jím cpal, nás dusil česnekovými výpary.

Když se ještě u stolu trochu pošťáral v zubech a zkontroloval si účes pohledem na svůj odraz naprázdném hliníkovém obalu, byl připraven začít. „Svolal jsem tuhle schůzku, abych vám prozradil, jakágraciézní myšlenka mě dneska ráno cestou do práce napadla.“

Simone, která seděla proti mně, nenápadně namalovala prstem do vzduchu jedničku. Rosenthalův prvnípřeřek tento týden. Zatím byl rekord pět, ale nepochybovaly jsme, že ho dokáže překonat.

„Měli bychom uspořádat párty pro klienty,“ pokračoval.

Tohle že je grandiózní nápad?

„Co je pozvat na vánoční večírek?“ navrhl Parker, jeden ze senior právníků firmy a oficiální obětní beránek.

„Ne,“ procedil Rosenthal skrz sevřené rty. Jen taktak, že mu neuklouzlo „ty idiote“. „Musí to být teď hned.Něco velkýho a okázalýho. Musíme jim připomenout, že jsme tady, jsme dobří a jsme jim kdykoliv k službám…“

Žvanil dobrou půlhodinu, když se zničehonic Parker omluvil, že musí na toaletu. O pět minut později honásledoval zelený Greg, po něm sinalá Simone a nakonec já.

Čekali jsme všichni společně na pohotovosti v nemocnici Cedars-Sinai. Nebylo nijak těžké si domyslet, žemáme otravu z jídla, všichni až na Rosenthala, který jako jediný zkažené sendviče nejedl.

Nikomu z nás se sice na pohotovost nechtělo, ale Rosenthal na tom trval. Chtěl lékařské zprávy, aby mohlžalovat restauraci. Prohlásil, že nám zůstane veškeré bolestné, které z nich vytříská, jelikož nám však platí nemocenskou, náhradu za ušlý zisk si nechá pro sebe. Nebyli jsme ve stavu se s ním hádat.

Zdálo se mi, že ležím na stole v ordinaci č. 2 už hodiny, když tu dovnitř vkráčel rytíř v bílém laboratornímplášti. „Tak jak se cítíte, slečno Burnsová?“

Nadzvedla jsem hlavu a pohlédla do jeho hnědých očí. Byl střední postavy, měl světle hnědé vlasy a vobou tvářích rozkošné dolíčky. Kéž bych jen tolik nepáchla po zvratkách!

„Už jsem se cítila i líp,“ odpověděla jsem a snažila se na něj nedýchat.

Zatímco mě prohlížel, přečetla jsem si jeho jmenovku. Dr. D. COHEN.

„Co znamená to D!“

„David.“

David Cohen. Určitě je žid. Než jsem se ale stačila podívat, jestli má prsten, ucítila jsem, jak mi žlučstoupá do krku. Musel to na mně poznat, protože mi hbitě podal stříbrnou mísu a ujistil mě, že sestřičkahned přijde.

***

Cucala jsem před odchodem ledové kostky pro případ, že bych náhodou ještě narazila na doktora Davida.

Když mě ale konečně propustili, byl už pryč, stejně jako všichni moji kolegové, pro které se stavilimilenci, manželé a manželky. Kdyby nebylo po jedenácté, zavolala bych Kaitlyn, aby mě hodila domů.Takhle jsem si ale objednala taxík, vyzvedla v práci auto a odvezla se sama.

Vstoupila jsem do tmavého bytu, rozsvítila všechna světla a zkontrolovala záznamník. Žádné zprávy.Plácla jsem sebou na gauč a zkusila poškádlit Lechtivého Elma, hračku, která se mnou teď sdíleladomácnost místo neteře Ashley. Žádná reakce. Vybily se mu baterie. Poslední dobou jsem ho lechtala takčasto, až se opotřeboval. Také kdysi svěží palma v rohu obýváku, poslední památka na Mizeru, zhnědla auschla. Jedinou živou bytostí v celém bytě jsem tak byla já.

A tehdy jsem se rozhodla. Čert vem kosmickou karmu!

KAPITOLA 7 Mé zbrusu nové já

INJEKCE, KTEROU MI VEČER v nemocnici píchli, zabrala. Ráno po probuzení jsem se už cítila dobře, cožovšem nebyl žádný důvod pro to, abych nevyužila zdravotní dovolenou, kterou nám Rosenthal v dobrévíře poskytl. Mimoto jsem potřebovala trochu volného času, abych mohla Elmovi koupit nové baterie,pořídit si novou květinu a najít spřízněnou duši.

Nechala jsem v práci na záznamníku vzkaz, vypnula budík a šla zase spát. O hodinu později mě vzbudila máma.

„Jsi v pořádku?“ Z hlasu jí zaznívala upřímná starost.

„Jasně že jo. Děje se něco?“

„Ráno volala tvoje sekretářka a povídala, že jsi včera večer musela do nemocnice.“

Já tu Lucy zabij u. Celých deset minut jsem mámu musela ujišťovat, že se v blízké budoucnosti na otravu

z jídla rozhodně umřít nechystám, a nakonec mě ještě donutila slíbit, že se budu „kurýrovat“, ať už tím

myslela cokoliv. Pak jsem zavolala Lucy.

Nečekala jsem ani, až zvonivým hláskem odrecituje to svoje „Kancelář Julie Burnsové“, a drsně ji přerušila: „Proč jsi volala mojí mámě a hlásila jí, že jsem byla v nemocnici?“

„Protože je tvojí kontaktní osobou pro případ nouze.“

Představila jsem si její nevinný pihatý obličejík a okamžitě se začala cítit provinile, že jsem ji chtěla uškrtit, když mě ta touha ani v nejmenším nepřešla. „Tohle ale nebyl případ nouze. A odkud to vůbec víš?“ „Greg mi to ráno pověděl.“

„Greg je v práci?“

„Samozřejmě.“

„A Simone?“

„Taky. Myslím, že chybíš jen ty a Parker.“

To nebyla moc dobrá kombinace. Ne že bych Parkera neměla ráda, ale chtěla jsem to ve firmě příští rokdotáhnout na společníka, a ne se stát dalším obětním beránkem.

„Na jedenáctou jsem tam.“

„Myslela jsem, že ti není dobře?“

„Už je to lepší,“ zamumlala jsem a zavěsila. Kdoví, co navykládá Rosenthalovi. Kdyby nebyla jehonevlastní dcera, už dávno bych ji vyměnila, ale zatím se mi ji ani nepodařilo přihrát jinému kolegovi.Zkoušela jsem to, ale Rosenthal o tom nechtěl ani slyšet. Prohlásil, že je „můj kříž, který si musím nést“.

***

Cestou do práce jsem z auta zavolala Kaitlyn. Doufala jsem, že se mnou půjde na oběd a uspořádámestrategickou schůzku na téma hledání spřízněné duše. Její asistentka mi ale oznámila, že Kaitlyn jenemocná. Vzhledem k tomu, že to byl jeden z těch vzácných letních dní, kdy je Los Ange– les bez smogu, jsem ji nejdřív zkoušela prozvonit na mobilu, nakonec jsem ji ale zastihla doma na pevné lince. Místo pozdravu se na druhém konci ozvalo zakašlání. „Má to snad znamenat, že nesimuluješ?“ užasla jsem.

„Samozřejmě.“ Znovu zakašlala. „Víš přece, že něco takovýho nikdy nedělám.“

Tak to jsme dvě. „Co ti teda je?“ zeptala jsem se.

„Letní chřipka. Chytla jsem to v práci.“

‚A nepotřebuješ něco? Jídlo? Léky? Nebo kapku rozptýlit?“

„Ne. Budu jen ležet a modlit se za brzkou smrt.“

„Kdy jsi vůbec naposledy jedla?“

Hlasitě se vysmrkala a zahuhňala: „Ani nevím. Asi včera večer.“

„V osm jsem u tebe.“

***

Po práci jsem se stavila v potravinách pro pomerančový džus a banánovou zmrzlinu s kousky čokolády avlašských ořechů, v lahůdkách pro kuřecí vývar s nudlemi a nakonec ještě skočila do videopůjčovny proVzpomínky na Afriku, Kaitlynin oblíbený film. Ne že bych si večer představovala zrovna takhle, ale Kaitlynsi trochu péče zasloužila.

Otevřela mi v pyžamu s krátkým rukávem, na kterém byly natištěné obláčky, rudé vlasy na jedné straněspláclé, na druhé rozčepýřené, a hned se zase běžela natáhnout na gauč v obýváku. Já zatím prostřelakonferenční stolek. Kaitlyn sice měla jídelní stůl, ale za těch deset let, co jsem ji znala, jsem ji ještě nikdy neviděla, že by ho použila jinak nežjako odkladiště.

„Sláva,“ vykřikla, když jsem jí pověděla o svém rozhodnutí konečně najít toho pravého, a vystřelila hubené paže do vzduchu.

„Klídek, ještě jsem ho nenašla,“ mírnila jsem ji a snažila se ze stolku rychle utřít polévku, kterou při tomrozlila, než stačí napáchat škody na peršanu. „Rozhodla jsem se akorát, že budu hledat. Potíž spočívá v tom, že nevím kde.“

„Co bary pro nezadaný?‘1 navrhla.

„Tam by spřízněnou duši hledal opravdu jenom ten, kdo už čtyři roky nebyl na rande.“ Kaitlyn plynulepřešla od své středoškolské lásky přes lásku na právech k Billymu, což bylo taky její první a poslednírande naslepo, a od té doby s ním chodila, i když posledních devět měsíců to byl spíš vztah na dálku.

„Už vím,“ vyhrkla a málem mě zasáhla lžící. „Co ten kluk z letadla?“

„Ty ses asi zbláznila!“

„Netvrdím, že je to nutně ten pravý, ale měla bys ho aspoň trošku poznat, než ho definitivně vyloučíš.“ „Tak zaprvý mi vůbec nezavolal a –“ „Zatím,“ přerušila mě. „Už sis dneska poslechla hlasovou schránku?“

„Ne, ale,“

„Žádný ale, nejdřív to udělej. A při tý příležitosti mi můžeš rovnou přinést zmrzlinu.“

Poslechla jsem a skutečně našla na mobilu vzkaz od týpka z letadla, abych zavolala. Nesnáším, když má

Kaidyn pravdu.

„Zavolej mu, že si s ním v pátek večer vyrazíš,“ nabádala mě s pusou plnou zmrzliny.

„Ale on přece nemůže být ten pravý,“ zaúpěla jsem.

„Copak ti máma ještě neřekla, že rytíř na bílým koni nemusí dorazit přesně v tom balení, který očekáváš?“

„Ne, a i kdyby mi to řekla, tak přece víš, že svoji mámu nikdy neposlouchám.“

„Tak poslouchej aspoň tu moji.“ Kaitlynina máma byla psycholožka a vdávala se hned třikrát, naposledy

v šedesáti. Musela jsem před ní smeknout. Nejenže si na rozdíl od většiny žen dokázala vybudovatkariéru, ale navíc si taky uměla najít pořádného chlapa.

„Nevím ani, co to znamená.“

„To znamená, že nesmíš být předpojatá.“

„Já nejsem předpojatá.“

„To teda jsi. Od tý doby, co ses rozešla s Mizerou, si kaž– dýho kluka, kterýho potkáš, nejdřív v duchu

rozebereš, a jakmile se ti na něm něco nezdá, a je jedno, nakolik je to nepodstatný –, okamžitě ho

zavrhneš.“ „To není pravda.“

„Tak proč jsi už skoro rok neměla rande?“

„Protože mám štěstí při hledání skvělých míst pro parkování, ale ne skvělých chlapů. To je prostě moje karma. Musím přijít na to, jak to obrátit. Možná bych měla auto vždycky rovnou svěřit portýrovi.“

Kaitlyn obrátila oči v sloup. „Hledání toho pravýho nemá nic společnýho s parkováním, ale s tvým

přístupem.“

„Co je na mým přístupu špatnýho?“

„Proč si nechceš vyrazit s tím klukem z letadla?“

„Protože je protivnej.“

„Tak vidíš.“ (Nic jsem neviděla). „Mluvila jsi s ním dohromady pět minut, ale už jsi ho stačila vyloučit.“

„Co tím chceš říct? Ze se rytíř na bílým koni maskuje za protivnýho kostěje, co začíná plešatět?“

„Chci říct, že bys mu měla aspoň dát šanci, než ho úplně odepíšeš.“

Už už jsem chtěla odporovat, když mi najednou došlo, že Kaitlyn má možná pravdu. Třeba je ten chlápek

z letadla opravdu rytíř na bílém koni, akorát zabalený do nevábného papíru, a stačí ho jen rozbalit, abychto zjistila. A pokud je vážně slizoun, jak jsem si myslela, aspoň bych Kaitlyn usvědčila z omylu. Tak či tak by to byla výhra.

„Dobrá,“ kapitulovala jsem, „ale jestli zažiju příšerný rande, máš to na svědomí ty.“ Vyndala lžíci z pusy a věnovala mi samolibý úsměv. „S tím už se nějak vyrovnám.“

KAPITOLA 8

Rytíř na bílém koni

MOJE NOVÉ, NEPŘEDPOJATÉ JÁ nakonec se zdráháním souhlasilo, že si s Johnem v pátek vyrazí. Zavolal ve čtvrtek večer, abychom domluvili podrobnosti.

‚A co bys chtěla podniknout?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla jsem. „Co zajít na večeři?“

„Na večeři? To je nuda.“

„Tak do kina?“

Po pár vteřinách mlčení zamumlal: „Na kino nějak nemám náladu.“

„Fajn. A na co teda máš náladu?“

„Nevím, zrovna jsem se přistěhoval. Musíš mi to tu nejdřív trošku ukázat.“

Rytíř na bílém koni zkoušel moji trpělivost. „To můžu, ale ty mi musíš aspoň naznačit, co bys chtěl.“

„Víš co, zapomeň na to. Vymyslím nějaký překvápko. Stavím se pro tebe v osm.“

***

pátek jsem se z práce vypařila dřív, abych měla dost času se vysprchovat, obléknout a najíst, než se John ukáže. Neměla jsem v úmyslu zůstat o hladu jenom proto, že podle něj je večeře nuda. Když jsem ho zadeset minut osm pouštěla bzučákem nahoru, chystala jsem se mu vynadat, že přijel moc brzo, dokudjsem ovšem neotevřela dveře.

„Co to máš na sobě?“ vyhrkla jsem, i když bylo zcela zřejmé, že má pod pršipláštěm tepláky a roztrženétričko.

„Přece cvičební úbor,“ řekl a na potvrzení mi pod nos strčil sportovní tašku.

„Na co?“ To bylo všechno, co jsem ze sebe dokázala vypravit.

Vešel do obýváku, dřepl si na gauč a nohy v teniskách natáhl na skleněný konferenční stolek. „V pondělíjsem se zapsal do posilovny a jako dárek mi poslali poukaz pro hosta na jednu návštěvu zdarma. Napadlomě, že bychom si mohli jít zacvičit a pak někam skočit na kafe.“ Možná jsem trochu zaspala dobu, ale odkdy je návštěva posilovny přijatelnou aktivitou na prvním rande? „Je to na Roberstonský,“ pokračoval John, „jen pár bloků odsud.“ „Tam to znám,“ přikývla jsem. „Taky jsem tam chodívala.“

„Chodívala?“ Sundal nohy ze stolku a narovnal se. „A co se ti tam nelíbilo?“

„Nic, akorát jsem pak měla moc práce, tak jsem nechala průkazku propadnout.“

Uvelebil se zpátky. „Fajn, v tom případě se můžeš zase přihlásit a já aspoň dostanu dárek, že jsem těpřivedl. Myslím, že je to poukaz do biorestaurace. Můžeme tam pak zajít na večeři.“

téhle chvíli by na něj stará, předpojatá Julie zařvala, ať vypadne a už se neopovažuje volat. Ale jakonová, nepředpojatá Julie jsem jen pronesla: „Nechci se tam znova zapsat.“

„Proč ne?“

„Protože jsem se rozhodla, že se přihlásím do posilovny vedle práce.“

Zas tak úplně jsem nelhala. Jela jsem kolem před několika týdny a napadlo mě, že bych tam mohlachodit. Jen jsem to pak pustila z hlavy. Ne že bych to neměla zapotřebí, právě naopak. Od té doby, comě Mizera nechal, jsem přibrala tři kila, i když našemu rozchodu jsem mohla opravdu přičítat jen kilo apůl. Ten zbytek byl přímým důsledkem nemírné konzumace vánočního cukroví.

„Tak dobře, nemusíme jít na večeři, ale můj poukaz pro hosta využít můžeš.“

Mám to ale štěstí.

Nechala jsem Johna v obýváku a odběhla se do ložnice převléknout. Jenom najít tenisky mi zabralo desetminut. Byly zahrabané úplně na dně šatníku pod starou černou koženou kabelkou, kterou jsem sice užléta nenosila, ale neměla to srdce vyhodit, a hromadou ramínek z čistírny.

Než jsem se vysoukala z černých džínsů (jediných, v nichž jsem zatím ještě nevypadala tlustá) a vklouzlado vytahaných tepláků, dospěla jsem k závěru, že to možná není úplně špatný nápad. John byl siceskrblík, ale jestliže půjdeme jenom do posilovny, znamená to, že se večer moc neprotáhne, a navíc jsemse konečně cítila pohodlně.

***

„Kde parkuješ?“ zeptala jsem se, zatímco jsme postávali ve vchodu a čekali, až poleví déšť.

„Támhle,“ ukázal směrem na konec ulice, „ale myslel jsem, že bychom mohli jít pěšky.“

„V tomhle dešti?“ Bylo vidět, že John je v Los Angeles nový. Místní totiž pěšky zásadně nechodí. Nikdy. A

obzvlášť ne v dešti.

Vytáhl z kapsy klíčky od auta a usmál se: „No tak, mám v kufru deštník.“

‚A máš i pro mě?“

„Ne, ale ten můj je velkej,“ řekl. „Vejdeme se pod něj oba. Bude to romantický.“

Dovedla jsem si představit, jak se za náhlé tropické spršky vedu ruku v ruce s nádherným mužským.

Vlasy mám rozcuchané, ale mejkap drží dokonale a květované letní šaty se na mě lepí přesně na těchpravých místech. Chlapík má na sobě jenom bermudy, na svalnatém hrudníku se mu lesknou kapky vodya potu a v marné, ale gentlemanské snaze ochránit nás před deštěm nad námi drží promočené tričko. Toby bylo romantické. Vláčet se ve studeném lijáku s protivným Johnem skrblíkem šest bloků k posilovně romantické nebylo.

***

John držel deštník nakloněný v levé ruce. Díky tomu nám vítr sice nemohl hnát déšť přímo do tváře, zároveň tak byl ale schovaný prakticky jenom on. Než jsme doklopýtala k posilovně, necítila jsem prsty a levou půlku těla jsem měla skrz naskrz promočenou. John byl až na pár fleků na teplákách úplně suchý.

Naštěstí si mě recepční pamatovala z doby, kdy jsem tam docházela pravidelně. Dovolila mi půjčit si kraťasy a tričko z bedny se zapomenutými věcmi a moje oblečení strčila do sušáku na ručníky.

Johna jsem našla nahoře na běžícím pásu. Stačil se už dát do pomalého klusu.

Stoupla jsem si na pás vedle něj. „Ještě nikdy jsem nezažila, že by tu bylo tak prázdno. Když jsem sem chodívala, vždycky bylo v pořadníku přede mnou aspoň pět lidí, a dneska tu není ani noha.“

„Není to super?“ řekl. „V pátek večer to mám v posilovně nejradši.“

Jenom jsem přikývla. Když jsem párkrát v pátek večer zauvažovala o tom, že bych si mohla jít zacvičit,

Mizera mi to pokaždé rozmluvil. Tvrdil, že v tu dobu chodí do posilovny jen zoufalci, co nemají žádnékamarády. Rozhodla jsem se být milá a nechat si tenhle názor pro sebe. Místo toho jsem se Johna zeptala, jak se měl přes týden, a on mi začal vykládat o své práci v marketingu petrochemické firmy.

Kladla jsem mu doplňující otázky a povinně přikyvovala v naději, že můj první dojem z něj byl mylný a že je ve skutečnosti dobrá partie. Naše rande ovšem trvalo už pětačtyřicet minut a zatím neřekl ani neudělal nic, co by můj názor na něj změnilo.

Najednou zničehonic vyhrkl: „To se hodláš celou dobu jen tak loudat?“

Podívala jsem se dolů na stopky. Šlapala jsem jen tři a půl minuty. „Zatím se zahřívám,“ odsekla jsem.

„Už dlouho jsem necvičila.“

„Nemá smysl cvičit, jestliže nehodláš zrychlit tep. Pokud chceš dál šlapat v tomhle tempu, nemusíš se ani

obtěžovat.“

Zvýšila jsem rychlost z 5,3 na 5,8 a okamžitě se začala

potit. John se zatvářil spokojeně a pokračoval ve svém monologu. Po pár minutách prohlásil, že jsme se

už zahřáli dost a je čas dát se do běhu.

„Johne, nebyla jsem cvičit skoro rok. Nepoběžím.“

„Zbabělce.“

Měla jsem ho odpálit rovnou, místo toho jsem se ale nechala chytit na udičku. „Nejsem žádný zbabělec.

Jenom si nechci ublížit.“

„Při pomalým klusu si nemůžeš ublížit. Je to stejný jako rychlá chůze, akorát spálíš víc kalorií.“

Už už jsem měla na jazyku, jestli tím chce naznačit, že potřebuju spálit víc kalorií, ale včas jsem se zarazila. Bála jsem se, že by mohl odpovědět popravdě.

„No tak,“ naléhal John, „poběžíme jen deset minut, pak si dáme pauzičku a přesuneme se na stroje.“

Na stroje? „Poběžím deset minut, Johne, ale pak budu vyřízená. Můžeš si zaposilovat sám, než se

osprchuj u a převlíknu.“

„Fajn. Stejně ti oblíkání určitě trvá, takže aspoň nebudu muset čekat.“

Zrychlil na 10,5 a já na 6,8. Dýchala jsem ztěžka, ale pořád ještě dýchala. Po šesti minutách jsem měla

pocit, že už to dál nevydržím, přepnula displej na odpočítávání času a v duchu počítala s ním. Zbývala jenminuta a půl, když jsem si všimla, že se mi rozvázala tkanička, ale nechtěla jsem se už tak těsně před koncem zastavovat.

Když jsem se naposledy podívala na stopky, ukazovaly padesát tři vteřin. V příští chvíli jsem už ležela rozpláclá na pásu.

„Nestalo se vám nic, Julie?“ Po hlase jsem poznala recepční. Klečela vedle mě. Přečetla jsem si jejíjmenovku: TRACY. Pak jsem zvedla hlavu a uviděla Johna, jak stojí za ní. Ani zdaleka se netvářil takstarostlivě jako Tracy, ale aspoň přestal klusat.

Myslela jsem, že jsem v pořádku, dokud jsem nezkusila hnout levou nohou. Tkanička byla pořád ještěchycená v pásu. Tracy mi sundala tenisku a vyprostila ji ze stroje. Musela tkaničku přetrhnout, ale jinakse s botou nic nestalo. Rozhodně vypadala mnohem líp než já. Na čele mi naskočila boule velikostišvestky, a jak tvrdil John, i podobné barvy a levý kotník byl oteklý na dvojnásobek normální tloušťky.

„Myslím, že zlomený to není,“ prohlásila Tracy, „ale pro jistotu byste si to měla nechat zrentgenovat.“

„Víte, kde je tady nemocnice?“ obrátila se na Johna.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „zrovna jsem se přistěhoval.“

„Já to vím,“ ujistila jsem Tracy. „Ale budete nám muset zavolat taxíka. Přišli jsme sem ode mě pěšky.“

„To je dobrý,“ zadržel ji John. „Zaběhnu pro auto.“

To byla první přijatelná věc, kterou za celý večer řekl.

***

Tracy mi pomohla ze schodů a do šatny. Přinesla mi moje suché oblečení a počkala, než jsem se

převlékla. Pak mi pomohla zpátky na recepci, kde jsem musela počkat na Johna.

„Co má váš přítel za auto?“ zeptala se, zatímco rukou dělala na zamlženém skle vchodových dveří kolečko, aby bylo vidět ven.

„Nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Tohle je naše první rande.“

„On vás vzal na první rande do posilovny?“ vyhrkla udiveně a upřela na mě nevěřícný pohled.

„Děkuju, je příjemné vědět, že nejsem sama, komu to připadá zvláštní.“

„A vezme vás pak aspoň na večeři?“

„Jedině pokud se sem znova přihlásím a on dostane jako dárek ten poukaz do biorestaurace.“

Tracy dusila smích. „Vy si teda umíte vybrat.“

Chabě jsem se usmála. „On si vybral mě.“ Ale podruhé už stejnou chybu neudělám. Ani možnost usvědčit Kaitlyn z omylu za to nestojí.

Zvenku jsme uslyšely klakson a Tracy mi pomohla dobelhat se k autu. John zůstal sedět za volantem,zatímco Tracy se mě snažila nějak usadit vedle něj. V duchu jsem si udělala poznámku, že jí musím jakopoděkování poslat dáreček. Že mám ztratit Johnovo telefonní číslo, to jsem si poznamenávatnepotřebovala.

Navigovala jsem ho na pohotovost nemocnice Cedars–Sinai o čtyři bloky dál. Pomalu jsem se tam stávala pravidelným hostem.

„Kdybych věděl, že je to tak blízko, tak bych se s autem ani neobtěžoval.“ Právě smazal svůj jediný dobrý skutek.

***

Kaitlyn ke mně dorazila druhý den ráno s velkým kelímkem kafe pro sebe (bez něj by před polednemnevyšla z domu) a obrovským borůvkovým muffinem pro mě. Když se zula a slíbila, že tentokrát nicnerozlije, a kdyby snad, tak zaplatí vyčištění nábytku, uvelebila se na mém bílém futonu.

„Tak jak se to vyvrbilo?“ zajímala se.

„Myslíš po tom, co mě opustil na pohotovosti, protože nemocnice jsou v pátek večer na rozdíl odposiloven narvaný a on musel domů, aby se mohl dorůžova vyspat na partii golfu v sedm ráno?“

Kaitlyn se rozpačitě usmála. „Řekla bych, že to žádnej rytíř na bílým koni nebyl.“

„Ne,“ přitakala jsem, „to fakt nebyl. A já mám tý tvý nepředpojatosti tak akorát dost. Vracím se zpátky kesvým předsudkům. Tak aspoň včas vyloučím všechny zoufalce, místo abych s nimi ztratila celej večer anakonec skončila o berlích.“

„Nebyl to přece úplně promarněný čas. Aspoň ses zase viděla s tím židovským doktorem.“

Chcete-li ve všem špatném najít něco dobrého, obraťte se na Kaitlyn. „Na pět vteřin na chodbě, s vlasy v culíku a bez mejkapu.“

„Jo, ale pamatoval si tě.“

„Jako tu holku, co ho málem pozvracela.“

Naklonila se ke mně, ležela jsem natažená na koberci a chladila si kotník pytlíkem s ledem, a zlehka mipoklepala na temeno hlavy. „Ne, Julčo, jako tu sexy právničku s nádherným úsměvem, jejíž telefonní číslo chtěl, ale zapomněl si o ně říct.“

Něco takového může napadnout jenom Kaitlyn, a právě za to ji mám tak ráda.

KAPITOLA 9

Elmo nikdy nelže

BYL TO NUDNÝ PÁTEČNÍ VEČER, ovšem po tom posledním s týpkem z letadla jsem za to byla vděčná.Otok na kotníku se už skoro ztratil, takže jsem mohla odložit berle, a švestka na čele se scvrkla a vybledla do podoby kuličky zeleného vína. Pozdě odpoledne jsem se s Kaitlyn sešla v restauraci CheesecakeFactory a Kaitlyn přísahala, že s mejkapem a vlasy sčesanými dopředu není ta modřina ani vidět.

devět hodin jsem se v boxerkách a tričku natáhla na gauč a zkusila najít něco zajímavého v televizi. Kdyžjsem dvakrát marně projela všechny programy, vzdala jsem to a začala listovat v časopisech, které seválely na konferenčním stolku. Saténové kalhoty jsou out, jehlové podpatky in a muži nechtějí randit sženami nad pětatřicet, aspoň podle Moderní ženy.

Už jen tři roky, nebo jen jeden, kdybych se řídila podle Simonina časového harmonogramu. Jak se to

moh

lo stát? Dvaatřicet na krku a prakticky je ze mě stará panna. Ale nebylo to pořád lepší, než chodit sněkým jako John skrblík, nebo za něj nedej bože být vdaná? Věděla jsem, co by mi na to řekla máma, ale chtěla jsem znát názor ještě někoho dalšího.

Vytáhla jsem Lechtivého Elma z jeho pelíšku v rohu sedačky a zadívala se mu do velikých černých očí.Koupila jsem ho loni v prosinci neteři Ashley jako dárek k židovskému Svátku světel, ale jednoho už měla, a tak mi ho Deborah poslala poštou zpátky. Nejspíš počítala s tím, že ho vyměním za nějakou plyšovoupotvoru, ale vypadal s tím oranžovým nosem a vyvalenýma očima tak roztomile, že jsem mu to prostěnemohla provést. Nakonec jsem Ashley plyšáka koupila a Elma si nechala pro sebe.

Opřela jsem ho o polštářek a zeptala se, co mám dělat. Zmáčkla jsem mu pravé chodidlo a Elmo

zamumlal: „Polechtej Elma znovu.“

„Ano, Elmo, ale mám dál chodit na rande? Myslím jako, k čemu to je, jestli budou všichni tak hrozní jakoten týpek z letadla?“ Pak jsem mu zmáčkla bříško.

„To Elma nelechtá.“

Hmmm. „Chceš tím říct, že všichni takoví nebudou?“ Zmáčkla jsem mu levé chodidlo.

„To Elma trošku lechtá.“ –

Dobré znamení. „Takže opravdu věříš, že moje spřízněná duše na mě někde venku čeká a nejsempředurčena k tomu, abych se po zbytek života jenom válela na gauči, dívala se na televizi a lechtala tě?“Zmáčkla jsem ho v pravém podpaží.

„Elmo miluje lechtání.“

Ach jo. To jsem si mohla vykládat různě. Rozhodla jsem se dát mu poslední šanci a pak vytáhnoutvěšteckou kouli, kterou jsem si nedávno z legrace pořídila. „Chceš říct, že s Johnem to sice nevyšlo, alemám to zkoušet dál, dokud nenajdu toho pravýho?“ Zmáčkla jsem ho v levém podpaží a zadržela dech.

„To je ono, to je ono, to Elma lechtá nejvíc,“ vykřikl a roztřásl se tak, až spadl z gauče.

Dostala jsem tedy svou odpověď. A jak každý ví, Elmo nikdy nelže.

KAPITOLA 1 0

Není párty bez Rosenthala

SOBOTU VEČER JSEM se odtrhla od Elma a maratónu filmů s Cary Grantem v televizi, oblékla si černýkalhotový kostým od Garfielda & Markse a vyrazila k Rosenthalovi na vůbec první večírek pro klienty vcelé historii firmy. Ve dveřích jeho domu ve španělském stylu s nepravidelným půdorysem a šesti pokoji v Brentwoodu, jednom z drahých západních předměstí, mě přivítala paní Rosenthalová a představila se mi.

Potkaly jsem se už několikrát, ale nikdy si mě nezapamatovala. Očividně jsem nebyla natolik důležitá,aby si mě do adresáře v hlavě uložila natrvalo.

Provedla mě chodbou kolem obýváku, výsledku skvělé práce bytového designéra, a přes temný pokoj snejmodernějším domácím kinem na zahradu, kde se večírek konal. Bylo hezké vědět, že všechna mojedřina někomu tak vynáší, i když by se mi líbilo víc, kdybych ten někdo byla já.

Paní Rosenthalová pokynula k baru a vybídla mě: „Objednejte si nějaký koktejl, drahoušku, a dobře se

bavte.“

Než jsem se stačila otočit, abych jí poděkovala, byla pryč.

Čekala jsem u baru na vodku se 7-Up a citronem a obdivovala její dílo. Bylo to skutečně působivé, zvlášťkdyž jsem vzala v úvahu, že to dokázala dát dohromady v tak šibeničním termínu. Pojala večírek jako nocv kasinu a skutečně se jí podařilo pod obrovským bílým stanem v L. A. vytvořit iluzi Las Vegas.Doprostřed umístila ruletu, okolo rozestavila stolky na poker a blackjack a po obou stranách hracíautomaty. Chyběli už jen kuřáci zapalující si jednu cigaretu od druhé a hordy důchodců.

***

když jsem si objednala u barmanky, přinesl mi drink barman. „Ahoj, kotě,“ usmál se. Opětovala jsempozdrav. Byl sexy, ale skoro určitě to byl takový ten rádoby-něco typ. Všichni číšníci a barmani v L. A.jsou rádoby-něco, herci, spisovatelé, režiséři nebo jejich kombinace. Po šesti promarněných letech sMizerou jsem se ale zařekla, už žádné další rádoby-něco. Odteďka budu randit jenom s těmi, co už to„něco“ jsou.

„Dneska vám to rozhodně sluší mnohem víc než minule,“ řekl.

„Prosím?“ nechápala jsem.

„Asi si mě nepamatujete, že ne?“

Chvilku jsem si ho prohlížela. Měl dobře přes metr osmdesát, krátké vlasy černé jako uhel a modré oči,které ve tmě úplně svítily. Člověka s takovýma očima bych si určitě zapamatovala. Pravda, připadal minějak povědomý, ale nevěděla jsem, kam ho zařadit.

„Omlouvám se,“ vypravila jsem ze sebe nakonec, „ale budete mi muset napovědět.“

Než stačil něco říct, objevil se Rosenthal a objal mě. „Pojď,“ vyzval mě a táhl do středu stanu, kde semačkalo na sto hostů. „Chci tě s někým seznámit.“

„S někým jsem se bavila, Bruci.“

„S barmanem můžeš flirtovat později. Chci tě seznámit s Markem Parsonsem. Je hlavním právníkem

Rosebud Productions.“

To jméno jsem znala. Rosebud byla jedna z největších nezávislých produkčních společností v Hollywoodu.Její poslední tři filmy byly velké trháky, takže se jí dařilo, aspoň prozatím.

„A co mám jako dělat?“ zeptala jsem se, i když jsem znala odpověď. Chtěl, abych s Markem Parsonsemflirtovala. To byl taky jediný důvod, proč právničky z firmy představoval klientům.

***

Mark Parsons vypadal jako Rosenthalova mladší verze. Byl střední výšky i postavy a měl tmavéprošedivělé vlasy. Odhadovala jsem ho na pětačtyřicet. Vedle něj stála hodně vysoká a hodně těhotnáblondýna, která vypadala na pětadvacet.

Rosenthal mu položil ruku na rameno. „To je Julia Burnsová,“ prohlásil, „jedna z našich nejlepších

právniček.“ Rosenthal byl kromě mé matky jediný člověk, který mi říkal Julia.

Mark Parsons představil nejdřív sebe a pak blondýnu po svém boku, jako svoji ženu Natashu. Rosenthalse vzápětí vzdálil a já se pustila do společenské konverzace, v níž jsem ovšem nikdy moc nevynikala.Mark sice poctivě odpovídal na všechny moje otázky týkající se Rosebud Productions, jejich úspěchů vminulosti a filmů, které chystají, přitom se ale nepřestával rozhlížet okolo a hledat známé tváře. Naštěstíjednu takovou zmerčil právě ve chvíli, kdy jsem vyčerpala všechna témata k hovoru. Omluvil se, že se musí s někým pozdravit, a nechal nás s Natashou samotné.

Ulevilo se mi. Nejspíš jsem ale pořád vypadala nervózně,

protože se mě Natasha pokusila uklidnit: „To je v pořádku, vedla jste si dobře. Mark holt pracuje i tady.“

Přikývla jsem. Taky bych se nejradši ztratila, ale považovala jsem za svoji povinnost zůstat a povídat si se

ženou člověka, pro kterého jsem možná měla pracovat. Nepochybovala jsem, že Rosenthal by s tím

souhlasil.

„Tak kdy to čekáte?“ zeptala jsem se.

„Až za dva týdny,“ zamračila se. „Kéž by to bylo dřív. Jsem příšerně oteklá. Už ani nepoznávám svoje

kotníky.“

Podívala jsem se na ně. Byly tenčí než moje.

„To je vaše první?“ vyzvídala jsem.

„Jo,“ odpověděla a přejela si rukou přes břicho. „Léta jsme se o to pokoušeli marně, ale sotva jsem pakpřestala pracovat, hned jsem otěhotněla. Muselo to být tím stresem.“

„Tak to jste museli začít, když vám bylo osmnáct, nebo jste starší, než vypadáte.“ Vyklouzlo mi to z pusydřív, než jsem se stačila zarazit. Chtěla jsem to svést na vodku, ale měla jsem zatím jenom jeden drink.

Zasmála se. „Je mi už šestatřicet.“

A hergot. Sekla jsem se o deset let.

„Dělala jsem produkční v Rosebud,“ vysvětlovala. „Tam jsem se taky seznámila s Markem. Vzali jsme se

před pěti lety. Vy jste vdaná?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou, „pořád ještě svobodná.“

„A randíte s někým zajímavým?“

Po své předchozí indiskrétnosti jsem teď proti její nemohla nic namítat. „Momentálně ne. Jsem ve fázi

hledání.“

„Vím, jaký to je. Než jsem poznala Marka, chodila jsem se spoustou chlapů. Po nějaký době to ale člověkazačne unavovat.“

Přikývla jsem. Byla jsem zatím jen na jednom rande a už jsem toho měla dost. „Pak jsem se jednou vypravila na večírek,“ pokračovala, „a stěžovala si někomu, že jsem ještě nenarazilana toho pravýho, když se ke mně najednou přihrnula nějaká starší žen ská, kterou jsem nikdy předtím neviděla, a povídá: ‚Chlapi jsou všichni stejní, drahoušku, prostě jednohopopadněte.“ Ukázalo se to jako dobrá rada. Rok nato jsme se s Markem vzali.“ Jako by věděl, že je o něm řeč, stál najednou zase před námi. „Pojď, zlato,“ vyzval ji, „chci tě s někým seznámit.“

***

Ve frontě u bufetu jsem natrefila na Simone. Naložily jsme si na talíř krevety, krabí klepítka a nejrůznějšítěstoviny a pak se proplétaly labyrintem hostů tak dlouho, dokud jsme neobjevily prázdný stolek pro dva.

Simone mi poreferovala o klientech, které jí Rosenthal hodil na krk, a já jí na oplátku o Markovi aNatashe.

Když jsme se najedly, hrály jsme na automatech, dokud jsem neprohrála všechny žetony, a pak se

přesunuly k ruletě, aby Simone mohla prohrát ty svoje. Natashu jsem už sice nezahlédla, ale tu jejíhistorku ne a ne pustit z hlavy. Měla pravdu? Jsou všichni chlapi opravdu stejní? Měla bych přestat hledatspřízněnou duši a prostě jednoho popadnout, aby to už bylo za mnou? Nakonec jsem se zeptala Simone.

Chvilku váhala, jako by o tom důkladně přemýšlela, a pak prohlásila: „Jo, myslím, že jo.“

„Opravdu?“

„Jasně že ne! A nechce se mi věřit, že můžeš brát vážně radu ohledně manželství od někoho, koho vůbecneznáš, s kým ses právě potkala na večírku a kdo tu radu dostal na jiným večírku od někoho, koho takyvůbec neznal.“

„Neříkala jsem, že to beru vážně. Jenom jsem chtěla vědět, jak to vidíš ty. Mimoto bych se tím stejněnemohla řídit, i kdybych chtěla. Nemám totiž koho popadnout.“

„Vždycky můžeš zavolat tomu týpkovi z letadla.“

„Tak zoufalá ještě nejsem.“

‚A co zkusit rande naslepo?“ nadhodila.

„Nevím, nikdy jsem na žádným nebyla. Ale řekla bych, že to musí bejt trošku trapný, ne?“ „Jenom prvních pár minut. Pak už je to jako jakýkoli jiný rande. Někdy dokonce lepší, protože jste se ještěneviděli, takže máte spoustu témat k hovoru a spíš se vyhnete rozpačitýmu mlčení.“

To znělo slibně. Navíc se mi na obzoru momentálně nic nerýsovalo, a tak jsem usoudila: „Třeba by to

mohlo vyjít, pokud by ovšem ten člověk, co by nás dával dohromady, byl můj kamarád a znal můj vkus.“

„To ráda slyším,“ usmála se, „protože bych pro tebe někoho měla. Jmenuje se Ken a je právník.“

„Uf, právníka ne.“ Vždycky jsem se domnívala, že by dva právníci byli špatná kombinace. Pořád by se

hádali a vzhledem k tomu, že i jejich kamarádi a kolegové by byli právníci, strávil by člověk celý život v

jejich obklíčení. A to nemohlo být zdraví prospěšné.

„Myslím, že je na čase, abys tenhle negativní postoj překonala. V tomhle městě jich jsou tisíce. Když

vyloučíš všechny právníky a ty tvoje rádoby-něco, nikdo ti nezbyde.“

„A co doktoři?“

‚A znáš snad nějaký svobodný doktory? Já teda ne.“

Vzpomněla jsem si na toho fešáka z pohotovosti, který si zapomněl říct o moje číslo. „No dobrá. Jak

vypadá?“

„Je hezkej,“ prohlásila. „Tak metr sedmdesát až pětasedmdesát, hnědý vlasy, pěkná postava.“

„To je docela malej.“

„O čem to mluvíš? Je o patnáct čísel vyšší než ty.“

„Všichni kluci, který jsem od třetí třídy potkala, byli vyšší než já, ale to neznamená, že s nimi chci chodit.

Mám ráda vysoký chlapy.“

Vysoké ženy prostě nemůžou pochopit svízelnou situaci malých žen. Myslí si, že jakmile je muž jednouvyšší než žena, když má podpatky, je tím požadavek na výšku splněn.

Nedochází jim, že když jsou oba rodiče malí, tak jako moji, je jejich dítě odsouzeno k trpaslictví. Malážena se musí vdát za někoho vysokého, aby dala svým budoucím dětem aspoň nějakou šanci.

„Metr pětasedmdesát bych ale možná snesla,“ zauvažovala jsem, „pokud je fakt hezkej.“

„To je dobře, protože jsem mu už o tobě povídala a má zájem. Jenom jsem se chtěla ujistit, jak to vidíš,

než mu dám tvoje telefonní číslo. Má ti radši zavolat do kanceláře, nebo domů?“

„Do kanceláře.“ Kdyby to nevyšlo, můžu aspoň Lucy nařídit, aby mi jeho hovory nepřepojovala.

KAPITOLA 1 1

Rande naslepo není vždvcky naslepo

PŘED ODCHODEM Z VEČíRKU jsem se ještě rozhlížela po tom modrookém barmanovi, ale nikde jsem honeviděla. Napadlo mě, že bych se mohla zeptat některého z jeho kolegů, jestli o něm neví, ale nakonecjsem si to rozmyslela. Vždyť jsem ani nevěděla, jak se jmenuje. Co bych asi řekla? Kam se poděl tenmodrooký chlapík oblečený jako vy, co tady byl předtím? Mimoto jsem nepochybovala, že je jen dalšírádoby-něco, takže to vážně nemělo smysl.

pondělí ráno jen pár vteřin po tom, co Rosenthal vyrazil na svou pravidelnou terapii, se Simone uvelebilau mě v kanceláři.

„Dala jsem Kenovi tvoje číslo,“ culila se. „Ozve se ti tenhle týden.“

Byla jsem pořád ještě pod vlivem pondělní ranní deprese, takže jsem úplně zapomněla, že jsem s rande

naslepo souhlasila. „A odkud že ho znáš?“

„Je to Toddův kamarád. Chodí spolu na basket.“

Todd je Simonin snoubenec. Jako burzovní makléř je v balíku, ale jinak je to arogantní pitomec. Ne žebych to někdy Simone hodlala říct. Ona na tyhle typy letí. To já jsem spíš na takové ty citlivé muže, comají rádi romantické fdmy a zároveň umějí opravit kapající kohoutek. Jak se zdá, můj typ se shání hůř.

„Ak už jsi ho viděla, že jo?“ ujišťovala jsem se.

„Jednou,“ usmála se. „Na turnaji.“

„A měla jsi vůbec čas ho okouknout?“

„Buď bez obav. Přece bych ti nedohazovala nějakýho zoufalce.“

To byla taky moje jediná naděje, protože už bylo příliš pozdě, než abych si to ještě rozmyslela. „A jak

pokračujou přípravy na svatbu?“

„Hotová noční můra. Nemůžeme se shodnout ani na datu. Já bych klidně uprchla a vzala se tajně, ale

Todd touží po veliký veselce. Bude to jeho první.“

To pro Simone bude už druhá. Poprvé se vdávala krátce po dvacítce. Za rockovou hvězdu Roache zkapely Blind Alleys. Byli tenkrát na vrcholu a Simone s Roachem měli takovou tu nabubřelou veselku propět set hostů v hotelu Plaza v New Yorku. Manželství jim sice nevydrželo ani rok, ale i tak z něj Simone rozhodně nevyšla s prázdnou. Ráda sice tvrdí, že jí jsou peníze ukradené, pak ale stejně vždycky skončí snějakým pracháčem.

„Divím se, že mu na tom vůbec záleží,“ řekla jsem. Netušila jsem, že Todd má i nějaké ženské vlastnosti.

„Myslím, že na tom záleží spíš jeho matce. Vzhledem k tomu, že se Toddova ségra vdala tajně a jehobrácha konečně přiznal, že je homosexuál, vidí to jeho matka jako svoji poslední příležitost vystrojitvelikou svatbu. Stejně jako ta tvoje.“

„Rozdíl je ovšem v tom, že moje matka už jednu velikou svatbu vystrojila, pro moji sestru.“

„Jo, ale to už je hrozně dávno.“

Že by jiskřička naděje? „V tom případě by mohlo stačit, kdybych jí to připomněla, a třeba by mi už s tím

vdáváním dala pokoj.“

„Tomu tak věř,“ ušklíbla se.

Snažila jsem se o to.

Ken zavolal ve středu odpoledne. Prozradil mi, že pracuje jako konkurzní právník (to bylo plus, mělnějakou kariéru, i když jako právník), vlastní dům ve Valley (minus, nikdo nemá rád Valley, dokonce anijeho obyvatelé) a má psa (neutrální, nejdřív ho musím vidět a pak se ukáže, jest spolu budeme vycházet). Po telefonu jsme si sedli, takže jsem si od rande dost slibovala.

důsledku toho jsem ovšem v sobotu ráno po probuzení propadla panice. Samozřejmě jsem hned volala

Kaitlyn.

„Nemám co na sebe,“ vyhrkla jsem místo pozdravu. „Prohrabala jsem už celý šatník a našla jenom

kostýmky do práce a džínsy, ale žádný vhodný ohoz na rande.“

„A co sis oblíkla na to poslední?“ zeptala se.

„Tepláky.“

„Aha, chápu. V kolik že tě má vyzvednout?“

„V sedm třicet. Takže nejpozději v šest třicet musím do sprchy.“

„Je teprve jedenáct. Když se za hodinku sejdeme v obchoďáku, budeme mít šest hodin na to sehnat ti

pěkný ohoz na rande, plus nový mejkap a možná taky jedny dvoje boty pro mě.“

„To potřebuj u i nový mejkap?“

„To můžeme probrat pak. Za hodinu tě čekám v oddělení obuvi.“

***

Když jsem na dvanáctou dorazila do obchodu, Kaitlyn už nakupovala. Za těch dvacet minut, o které přišladřív, si stačila pořídit jedny balerínky a jedny jehly a teď se rozmýšlela mezi několika kabelkami. V tomhle ohledu byla mým vzorem. Já byla schopná strávit na nákupech celý den a stejně se domů vrátit sprázdnýma rukama. Podle Kaitlyn to bylo tím, že jsem zároveň vybíravá a nerozhodná, což je hroznákombinace. Potřebovala jsem na tom zapracovat.

Za dvě hodiny jsme prošmejdily oddělení malých velikostí, posledních trendů i módy pro náročné, a jápřesto nenašla černé kalhoty, ve kterých bych vypadala štíhlá a přitom nebylo potřeba je zkracovat (na úpravy jsem už neměla čas). Rychle jsme proběhly zbytkem obchoďáku a zapadly do butiku Ann Taylor.

„Tyhle jsou perfektní,“ prohlásila Kaitlyn, když jsem na sebe navlékla páté a poslední.

Vytáhla jsem cedulku, abych se podívala na cenu. „Nemůžu si je vzít, je to velikost čtyřicet.“

„No a?“

„Já mám velikost třicet osm. Kdybych si je koupila, přiznám tím, že jsem tlustá.“

„Ty přece nejsi tlustá.“

„Tak proč jsou mi všechny osmatřicítky těsný?“

„Protože jsi v oddělení malých velikostí. Tady je všechno

menší.“

„Ale jenom na dýlku. Tyhle jsou mi všechny těsný přes zadek.“

„To se letos nosí. Buď ukážeš obrysy kalhotek, nebo si musíš koupit o číslo větší.“

„To říkáš jenom proto, abych se necítila špatně, že jsem tlustá.“

„To není pravda, přísahám. Zrovna minulej tejden jsem si koupila kalhoty osmatřicítky, a víš přece, že

normálně mám velikost třicet šest.“

Když jsem si ještě jednou vyzkoušela všechny ty těsné osmatřicítky a slíbila si, že se hned po neděli

konečně přihlásím do posilovny a začnu držet dietu, koupila jsem si velikost čtyřicet. Nebyly perfektní, ale

šlo to.

Svým způsobem bylo vlastně dobře, že jsem na perfektní černé kalhoty pořád nemohla natrefit. Aspoňjsem měla nějaký program na nudná nedělní odpoledne, kdy jsem si po krátkém koketování s myšlenkou,že bych mohla zajít do muzea, musela vždycky přiznat, že kultura je něco, čemu se věnuju výhradně vzahraničí. Špatné to bylo jen tehdy, když jsem potřebovala něco na sebe ještě ten večer.

Po koupi kalhot trvala Kaitlyn na tom, že se necháme nalíčit. Dopadlo to tak, že si rovnou pořídilakosmetiku za dvě stě dolarů, zatímco já jenom novou rtěnku, kterou jsem stejně nepotřebovala, alekoupila ji z pocitu viny, protože se prodavačka celou půlhodinu tak poctivě snažila vytvořit mi nový vzhled.

Pak jsme s Kaitlyn usoudily, že jsme při tom všem zkoušení a pobíhání po obchodáku sem a tam určitěkaždá spálily aspoň pět set kalorií, takže jsme byly našim tělům, strádajícím nedostatkem cukru, vpodstatě povinovány zastavit se cestou ven v cukrárně. Kromě toho jsem se musela najíst, dokud jsemještě mohla. Dieta mi začínala v pondělí.

***

Ken dorazil přesně v 7:30. Otevřela jsem vchodové dveře a zůstala zírat. Ne že by Simonin popis nebylpřesný. Šlo o to, že zapomněla zmínit Kenův nejnápadnější rys. Tomu muži rostl z nosu úplný prales.

Bylo to jako dívat se na autonehodu u kraje silnice, fascinující a odpuzující zároveň. Civěla jsem na něj sotevřenou pusou několik vteřin, než jsem se konečně donutila odtrhnout zrak.

Nechápala jsem to. I kdyby to byl jeden z těch týpků, co si na módu moc nepotrpí a před zrcadlem trávíjen minimum času, musel by být slepý, aby si těch chlupů v nose nevšiml. Sahaly mu prakticky až ke rtu.

Zavedl mě ke svému lexusu a podržel mi dveře i přesto, že odemykal dálkovým ovládáním. Dala jsem mubod za galantnost. Další dva body dostal, když mi oznámil, že rezervoval stůl v několika různýchrestauracích, abych si mohla vybrat, na jaké jídlo mám chuť. Rozhodla jsem se pro japonskou restauracina pobřeží, protože jsem tam už před lety byla a pamatovala si, že je tam docela tma. Třeba se mi podaří na chlupy v nose zapomenout, když je neuvidím.

Sotva jsme vešli do Mon Sushi, zjistila jsem, že to uvnitř úplně předělali. Dříve temný a intimní prostor byl teď prozářený a otevřený. Pořád ještě jsem ale neztrácela naději, když nás servírka vedla k jednomu zméně osvětlených stolků vzadu, dokud ovšem Ken nezasáhl.

„Promiňte,“ obrátil se na ni, „ale když jsem sem volal, žádal jsem výslovně o stůl s výhledem na oceán.“

„Já vím, pane,“ omlouvala se, „ale všechny stolky s výhledem na oceán jsou obsazené. Pokud na němtrváte, budete si muset počkat.“

Ujistil ji, že počkáme, a odvedl mě k baru. „Doufám, že ti to nevadí,“ řekl, když pro mě vytahoval barovou židli. „Myslel jsem, že by bylo hezké, kdybychom mohli sledovat západ slunce.“

Úspěšný, galantní a ještě romantik. Čert vem chlupy v nose.

***

Když nás servírka konečně usadila u stolku s výhledem na oceán, zbyl ze západu už jen úzký oranžovýproužek vykukující za mraky. Během pár minut obloha potemněla tak, že jsem jen stěží rozeznávalaKenův obličej a z chlupů v nose zbyl pouhý stín. Ještě nebylo všechno ztraceno.

Ovšem jen do té chvíle, než si pikolík všiml, jak se Ken ve tmě snaží rozluštit menu, a přihnal se k námzapálit na stole svíčku. Je až neuvěřitelné, kolik světla taková prťavá svíčička dovede vydávat, zvlášťkdyž stojí přímo pod Kenovým nosem. Prales byl v mžiku zpátky a připoutal k sobě můj zrak.

Víno trošku pomohlo. Při druhé sklence cabernetu jsem objevila, že Ken má na levé tváři malý dolíček,který se při úsměvu vždycky prohloubí. Když jsem se na něj soustředila, chlupy v nose skoro zmizely. Pocelý zbytek večeře jsem se snažila přijít na něco vtipného, co říct.

***

O dvě hodiny později mě Ken doprovodil ke dveřím našeho domu. Přemýšlela jsem, jestli existuje zdvořilý

způsob, jak někomu naznačit, že by si měl pořídit zastřihávač nosních chloupků, když se Ken najednousklonil, aby mě políbil. Jakmile mi došlo, k čemu se chystá, zavřela jsem oči, ale bylo už pozdě. Už jsemzahlédla, jak se ke mně ty malé pichlavé potvory blíží, a ten obrázek se mi okamžitě vryl do paměti. Kdyžmě pak jeden chloupek zašimral na rtu, uskočila jsem.

„Nezlob se,“ řekla jsem a natočila přitom hlavu tak, aby Ken neviděl, že si otírám pusu, „ale na prvnímrande se zásadně nelíbám.“

„Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout.“ Na tváři se mu objevil ublížený výraz.

Zmocnil se mě pocit viny. Vždyť byl tak milý a měl tolik dobrých vlastností. Jak jen můžu být tak

povrchní?

Pak jsem ale zvedla hlavu a opět uviděla ty chlupy. Ne, tohle jsem opravdu nemohla skousnout. Hodilajsem výčitky za hlavu a popřála mu dobrou noc.

KAPITOLA 1 2

Hádej kdo přijde na večeři

DRUHÝ DEN RÁNO JSEM SE s Kaitlyn sešla na snídani ve věčně natřískaně kavárně Bread & Porridgekousek od jejího bytu. Od té doby, co mě Mizera nechal, jsme se takhle scházely pravidelně každouneděli, mohly jsme to ale zrušit, pokud jedna z nás zrovna nebyla ve městě nebo měla na práci něcolepšího. Stávalo se to jen zřídka.

„Připadá mi škoda pustit takovýho báječnýho chlapa k vodě jenom kvůli chlupům v nose,“ prohlásilaKaitlyn a usrkla kávu, kterou si přinesla zvenku. Číšník naši objednávku zatím nevyřídil.

„Mluvila bys jinak, kdyby rostly z nosu Billymu.“

„Určitě ne. Řekla bych mu prostě, že ho miluj u, a pak bych mu k Vánocům koupila zastřihávač.“

„To je ovšem snadný, když s ním chodíš už čtyři roky.“

„Pět,“ opravila mě. „Příští víkend máme výročí.“

„Óóó, tak to je velký. Neuvažujete už taky náhodou o svatbě?“

Snažila se mlžit, ale její široký úsměv mi prozradil, že ano.

„Takže jste se konečně dohodli, kde budete bydlet?“ Od té doby, co Billyho loni koncem roku povýšili a

musel přesídlit do San Franciska, to řešili v podstatě nepřetržitě.

„Hodně jsem o tom přemýšlela,“ vysvětlovala, „a dospěla k závěru, že bude rozumnější, když se

přestěhuje on. Nesnáší svýho šéfa a tak jako tak plánoval, že se porozhlídne po nový práci, kterou si

může stejně dobře najít i v L. A.“

Nějak se mi nechtělo věřit, že by to Billy viděl taky tak. ‚A už jsi mu to řekla?“

„Ještě ne, usoudila jsem, že bude lepší, když to probereme osobně. Letím za ním příští víkend.

Mimochodem, co budeš dělat v neděli večer kolem devátý?“

V duchu jsem prolistovala televizní program. „Koukat se na Zoufalý manželky. Proč?“

„Myslíš, že tě ukecám, abys mě místo toho vyzvedla na letišti? Zoufalý manželky si můžeš nahrát a já se

pak u tebe v pondělí večer stavím a podíváme se spolu.“

„Jasně. I když bych byla radši, kdyby ses vrátila už v sobotu večer, abych měla výmluvu, proč nemůžu na

oslavu Scottových narozenin.“ „Myslela jsem, že máš Scotta ráda.“

„To mám. Akorát strašně nerada chodím na párty sama.“ Znamenalo to totiž, že celý večer strávím tak, žese buď budu snažit vložit jiným lidem do hovoru, nebo postávat v rohu jako naprostý zoufalec. Ani jedenscénář mi nepřipadal lákavý. „Ale třeba se z toho můžu vylhat a říct mu, že se vracíš v sobotu večer.

Nikdy se nedozví, že to nebyla pravda.“

„Na to zapomeň,“ zavrtěla hlavou. „Na párty se přece skvěle seznamuje.“

„Pokud je ovšem nepořádají manželský páry. Pravděpodobně tam budu jediná nezadaná.“

Byl to vskutku podivuhodný jev. Jakmile se některý svobodný kamarád oženil nebo kamarádka vdala,

okamžitě se kolem nich vyrojila celá řada přátel, rovněž párů –, o kterých předtím jaktěživ neslyšeli.

Novomanželé pak trávili víkendy s ostatními dvojicemi, zatímco během týdne úplně přestali chodit mezilidi. Nám svobodným byl vyhrazen příležitostný oběd, pokud se to hodilo. Pokud ne, neznali se k námvůbec. Scott pracoval v budově hned vedle té mojí, takže jsme zůstali přáteli. Pořád ještě jsem byla dobrá aspoň jako společnice na oběd.

„Stačí, když zavoláš Scottově ženě,“ radila mi Kaitlyn, „a řekneš jí, že přijdeš sama. Ručím ti za to, že sivzpomene aspoň na jednoho ucházejícího svobodnýho mládence, kterýho by mohla pozvat.“

„Proč by to dělala? Sotva mě zná.“

„Protože žádná novomanželka netouží po tom, aby se její mužíček celej večer bavil s jedinou svobodnou

ženskou na párty.“

***

Když jsem příští sobotu večer dorazila do třípokojového bytu, který si Scott a Emily nedávno pořídili naseverním předměstí Sherman Oaks, s úžasem jsem zjistila, že na programu je klasická večeře. Nemělajsem ani tušení, že Scott vlastní jídelní stůl, natož dvanáct stejných talířů. Když jsem u něj byla naposledy, vegetoval v garsonce o ploše asi čtyřicet pět čtverečních metrů tři bloky od pláže a na pití mu sloužily plastové kelímky.

Ještě jsem mu ani nestačila popřát všechno nejlepší a Emily už mě táhla do kuchyně, vrazila mi do rukysklenku cabernetu a vyhrkla: „Chci ti povědět o Davidovi.“

„Kdo je David?“ zeptala jsem se.

„Tvůj společník na večer. A bude tady každou chvíli, takže nemáme moc času.“

Nevěděla jsem, jestli ji mám zabít, nebo jí poděkovat. „Povídala jsi, Emily, že tu budou ještě další

nezadaní. Neřekla jsi ale, že mě chceš rovnou spárovat.“

„Věděla jsi přece, že pořádáme večeři.“

„Myslela jsem, že to znamená švédský stůl.“ Všichni lidé, o nichž vím, že pořádají párty s klasickou večeří,

jsou ve věku mých rodičů.

„Z toho je moc bordelu,“ namítla. „Už jsi někdy zkoušela vyčistit lasagne ze sametovýho potahu?“

Přiznala jsem, že ne, a Emily mě ujistila, že to není žádná legrace. Pak mě bleskurychle zasypala

základními informacemi o Davidovi: třicet tři let, rozvedený, bezdětný, původem z Chicaga. Vtom se ozval

zvonek. Emily nakoukla do obýváku a zamumlala: „To je on. Zbytek už musíš posoudit sama.“

„Počkej ještě,“ přerušila jsem její sprint ke vchodovým dveřím. „Cos mu řekla o mně?“

„Nic. David nemá rád, když je všechno dohodnutý předem, tak si dej pozor, ať to tak nevypadá.“

To nebylo ani třeba. Emily se o to postarala sama. Akorát nemohla vědět, že jsme se s Davidem už

potkali.

KAPITOLA 1 3

Do třetice všeho dobrého

EMILY MĚ A DAVIDA, toho doktora z pohotovosti, kterého jsem skoro pozvracela, u stolu obratně

vmanévrovala na místa po své pravici. Ostatní hosté se pak automaticky usadili v párech vedle sebe.

„Jean a Chucka už asi znáš, Julie,“ ukázala Emily na páreček, který se na druhém konci stolu držel zaruce. Očividně ještě prožívali líbánky. „Tohle je Christine a Teď, Bill a Anne, Marshal a Lois, a David.“

Byla jsem nadšená, že Davida zase vidím, aniž přitom zvracím, a dokonce mám i mejkap. Nestávalo sekaždý den, abych natrefila na svobodného židovského doktora s hustými hnědými vlasy a dolíčky vetvářích. Davida bohužel naše nenadálé setkání zřejmě tolik nenadchlo. Vlastně mi připadalo, že si mě aninepamatuje. I tak jsem s ním zkusila zapříst hovor. Nic jiného mi koneckonců ani nezbývalo. Jakmile jsem se totiž obrátila na Emily nebo její kamarádku Christine, která seděla naproti, okamžitě Davidovi položilynějakou otázku, jen aby ho zapojily do diskuse. Bylo jasné, že Christine v tom jede taky. Kdykoliv jsem se s Davidem začala bavit, vyměňovala si s Emily významné pohledy.

Když to v jednu chvíli vypadalo, že nás ani jedna z nich neposlouchá, zeptala jsem se ho, odkud se zná seScottem.

„Vůbec ho neznám,“ odpověděl. „Dneska jsme se viděli poprvé. Pracuju s Emily.“

To mi nedávalo smysl. Emily nebyla doktorka. Dělala pro jednu firmu v centru pořadatelku konferencí.Hmmm. Možná si mě David nepamatoval prostě proto, že jsme se nikdy nepotkali. Možná byl tomu doktorovi z pohotovosti jen podobný.

„Takže ty taky pořádáš konference?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „jsem doktor.“

Tak teď jsem byla opravdu zmatená.

Zřejmě to na mně bylo vidět, protože hned dodal: „Emily organizovala konferenci pro naši nemocnici, opohotovostní medicíně v novém tisíciletí. Vlastně mě dost překvapilo, když mě sem pozvala. Nemluviljsem s ní už několik měsíců.“

Já tak překvapená nebyla. Pravděpodobně byl jediný svobodný chlap, kterého znala. Kaitlyn by byla ráda,

že měla pravdu. Já byla prostě ráda, že ho zas vidím, aniž páchnu zvratky nebo mám na hlavě pytlík sledem. A jestliže si naše předchozí setkání nepamatoval, tím lépe. Takhle jsme mohli začít pěkně od nuly.A to i přesto, že si ani poté, co jsme celý večer strávili příjemnou, i když ne zrovna nějak povznášejícíkonverzací, neřekl o moje telefonní číslo.

***

Vzhledem k tomu, že Kaitlyn byla pryč, rozhodla jsem se vynechat nedělní kalorickou snídani a místo toho

zamířila do posilovny. Praštit sebou na běžící pás bylo sice trapné, ale kupovat kalhoty velikosti čtyřicetbylo přímo traumatizující. Hned v pondělí jsem se přihlásila do posilovny vedle práce. Tohle bude užčtvrtá návštěva tento týden.

Sotva jsem si v šatně nacpala věci do skříňky, zazvonil mi mobil.

„To jsem já,“ ohlásila se Kaitlyn, když jsem to zvedla.

„Kde jsi? Skoro tě neslyším.“

„Nastupuj u do letadla. Za hodinku jsem v L. A. Můžeš mě vyzvednout?“

„Myslela jsem, že pro tebe mám jet nejdřív v deset.“

„Teď nemám čas na vysvětlování, startujeme a musím vypnout mobil. Budeš tam?“

„Sejdeme se u výdeje zavazadel,“ stačila jsem říct, než bylo spojení přerušeno. Odemkla jsem zámek

skříňky a vyrazila na letiště.

***

Kaitlyn seděla na lavičce nedaleko pásu se zavazadly. Pod očima měla tmavé kruhy a na prstě jí chybělprsten. S rudými vlasy staženými dozadu a nosem a tvářemi lehce spálenými od sluníčka ale stejněvypadala úžasně. Taky se za ní nejeden chlap otočil.

„Rozešli jsme se s Billym,“ oznámila mi.

„Jak to, proboha? Myslela jsem, že jste se zasnoubili.“

„To jo. Vydrželo nám to zhruba den.“

Z pomněnkově modrých očí jí vyhrkly slzy a začaly jí stékat po tvářích. Přisedla jsem k ní, objala ji kolemramen a držela tak dlouho, dokud nepřestala brečet. Pak jsem z kabelky vytáhla balíček papírovýchkapesníků a podala jí ho.

„Billy se sem nechce přestěhovat,“ vypravila ze sebe nakonec. „Jeho šéfa přeložili, a když nadřízenej tohošéfa zjistil, že Billy chodí na pohovory kvůli zaměstnání, dal mu královskej plat. No a Billy teď odtamtud nechce odejít.“

„Tak se přestěhuj ty za ním. Je to jen hodinka letadlem.“ Vzácný okamžik nesobeckosti. Dělalo mi todocela dobře.

„Já se nechci stěhovat do San Franciska! V práci jsem spokojená a všichni moji kamarádi bydlí tady. Mámsvůj vlastní život.“

Vytáhla jsem z balíčku čistý kapesník a podala jí ho. „Já vím. Ale vážně stojí za to kvůli tomu zahodit pět let vztahu?“

Utřela si oči a překvapivě klidně pronesla: „Pokud po tom všem není ochotný pro náš vztah podstoupittakovouhle malou oběť, pak je zřejmý, že mu na něm tolik nezáleží.“

„Nejsem si jistá, jestli je přestěhování do jinýho města zas tak malá oběť, ale když myslíš, že jo, proč jiteda nepodstoupíš sama?“ Nemohla jsem věřit, že se skutečně snažím svoji nejlepší kamarádkupřesvědčit, aby mě opustila.

„Pro něj je to maličkost. Žije v San Francisku sotva rok. Já tu žiju už deset let.“

Neměla jsem v úmyslu s touhle logikou polemizovat, alespoň ne dneska. „A jak jste se teda rozešli?“

„Probírali jsme to celou noc a shodli se, že to skončíme. Vždycky se budeme mít rádi, ale je na čase zkusitněco novýho.“ Ještě jednou se vysmrkala, přinutila se do úsměvu a zeptala se: „Půjdeme?“

Nabídla jsem jí, že můžeme něco podniknout, aby se rozptýlila, ale Kaitlyn trvala na tom, že se cítí dobřea jediné, co potřebuje, je pořádná snídaně a pak hodit domů. Žasla jsem nad tím, jak skvěle to zvládá.Možná není tak úplně na škodu, když je vaše máma psychiatr.

***

Po tom, co jsem s Kaitlyn spořádala hromadu borůvkových palačinek, jsem se provinile vrátila doposilovny a jako pokání za svůj dietní hřích si uložila hodinku a půl na rotopedu. Když jsem pak dorazila domů, byla jsem zralá tak akorát na to jít rovnou do postele, ale červená kontrolka na záznamníkunaléhavě blikala. Stiskla jsem tlačítko PŘEHRÁT a elektronický hlas mi sdělil, že mám tři zprávy.

Vzápětí jsem uslyšela matčin hlas. „Julie, tady máma. Nevím, kde jsi. Ozvi se.“ Ještě že jsem jí nedalačíslo na mobil!

Druhý vzkaz byl od Simone. „Objevila jsem skvělý způsob, jak se seznámit se spoustou chlapů. Zavolej.“Simone jsem sice číslo na mobil dala, ale ona stejně nebyla schopná si ho zapamatovat.

Třetí hlas jsem nepoznávala. „Ahoj, Julie, tady Joe, barman z toho večírku á la noc v kasinu. Jenom bymě zajímalo, jestli ti už došlo, kdo jsem. Ozvi se na (310) 555-0196. Mám u sebe jednu tvoji věcičku arád bych ti ji vrátil.“ Přehrála jsem si Joeův vzkaz ještě jednou a poznamenala si jeho číslo. Jak mě mohlnajít? Odkud vůbec věděl, jak se jmenuju? Jak to, že mi najednou tyká? A proč mě to tak rozrušilo?Počkala jsem, dokud nepřestalo hrozit, že se mi srdce v prsou rozskočí, a potom mu zavolala. Po čtvrtémzazvonění se ozval záznamník. „Ahoj, tady Joe.“ Zavěsila jsem, aniž jsem si ho vyposlechla do konce.

Bylo to směšné. Jsem přece dospělá. Nebo mě aspoň za dospělou považují. Tak bych se tak taky mělachovat. Když jsem znovu vytočila jeho číslo, ruce se mi pořád ještě třásly. Tentokrát se záznamník ozvaluž po druhém zazvonění. ‚Ahoj, tady Joe. Jestli chcete, abych vám zavolal zpátky, nechte prosím popípnutí vzkaz. Jestli ne, zavěste.“

„Ahoj, Joe,“ vyhrkla jsem, sotva jsem uslyšela pípnutí. „Tady Julie. Julie Burnsová. Z večírku. Nechal jsi mi –“

„Ahoj, Julie. Doufal jsem, že zavoláš. Nezkoušela jsi to náhodou už před chvilkou?“

„Ne,“ zalhala jsem.

„Aha, promiň, já jen že mi někdo volal a zavěsil asi dvě vteřiny před tebou. Myslel jsem, že bys to mohla

být ty.“

„Ne.“ To je ta potíž s lhaním, jakmile se k němu člověk jednou uchýlí, musí to dovést až do konce. Jenjsem doufala, že nemá telefon se zobrazováním telefonního čísla volajícího. Rozhodla jsem se radši přejítdo útoku a změnit téma. „To si vždycky všechny volající nejdřív takhle oťukáváš?“

„Normálně ne. Ale vzhledem k tomu, že jsem měl v rukou čtyři tašky s nákupem a kanystr s vodou, bylo

to jaksi jednodušší.“

‚Aha,“ zamumlala jsem. Chvilka rozpačitého mlčení. „Kdes vůbec vzal moje číslo?“

„Dala jsi mi ho sama.“

„To není pravda. „ Tentokrát jsem nelhala.

„Ale je. Dokonce jsi mi ho i napsala. (310) 555-2139.“ Bylo to opravdu moje číslo. Samozřejmě. Jinak bymi přece nemohl zavolat. Tohle bylo vážně divné. „Hele, já nevím, o co ti jde, ale –“

„Takže ti ještě nedocvaklo, kdo jsem, že ne?“

„Jasně že jo. Proto ti taky volám. Jsi ten barman z večírku u mýho šéfa.“

‚Ale ne, já myslím, kde jsme se potkali poprvé Zkusila jsem ho ignorovat. Nikdy nesmíš přiznat porážku.Přinejmenším dokud máš ještě nějakou šanci. „Volám kvůli tomu vzkazu, že máš u sebe nějakou moji věca chceš mi ji vrátit. Napadlo mě, jestli jsi náhodou nenašel náušnici, co jsem na tom večírku ztratila.“

Další lži.

„Ne,“ přerušil mě, „náušnice to není. Stejně si ale myslím, že to budeš chtít zpátky.“

„Tak co to teda je?“

„Radši bych ti to ukázal osobně. Zrovna jsem se chystal dát si večeři. Co kdybys ke mně zašla, povečeřela se mnou a já bych ti to předal?“

„K tobě domů v žádným případě nejdu!“ „Proč ne? Jsem skvělej kuchař.“

A taky skromný. „Zbláznil ses? Vždyť tě vůbec neznám.

Nevím ani, jak se jmenuješ dál. Klidně bys mohl bejt zabiják, co vraždí sekerou.“

„Jmenuju se Stein a zabiják fakt nejsem. Už jsi někdy slyšela o židovi, který by vraždil sekerou?“

„Co třeba ten chlápek Berkowitz z New Yorku?“

„To byl sériový vrah, ne vrah se sekerou. Ale nejsem ani sériový vrah.“

„Že bys byl nakonec právník?“ Rozhodně uměl argumentovat.

„Ne, ale můj táta byl, takže se trochu vyznám.“

Na to, že byl jen rádoby-něco, byl docela chytrý.

„Poslyš, Julie, já už bych fakt jedl. Je nějaká šance, že tě přesvědčím, abys přišla?“

„Ne.“

„Tak můžeme někam do restaurace.“

„Už na večer něco mám.“ Vlastně jsem ani nelhala, když jsem teď Kaitlyn vyzvedla, měla jsem v úmysluzůstat doma a dívat se na Zoufalé manželky. ‚A co takhle oběd někdy příští týden? Za světla, na veřejným místě? Mohla by sis i sama vybrat restauraci.“

„Znamená to, že si můžu přivést svoje gorily, aby tě zpa– cifikovaly, kdyby ses o něco pokusil?“

„Přesně tak.“

„Tak to by šlo.“ Umírala jsem zvědavostí, jakou moji věc má, a jak se zdálo, jediná možnost se to

dozvědět byla se s ním opravdu sejít. Mimoto byl vážně kus chlapa.

„Fajn. Tak řekni kdy a kde.“

„Co třeba ve středu v jednu v P. F. Changs na Wiltshire Boulevardu?“ Na čínskou kuchyni jsem si dělala

chutě už týden.

„To zní super. Dobrou noc, Julie.“

„Tobě taky, Joe.“ Už jsem se nemohla dočkat.

KAPITOLA „

Mizerná čínská kuchyně

KDYŽ JSEM SE VE STŘEDU ráno probudila, měla jsem žaludek jako na vodě. Bylo mi jasné, že to je odnervů

totéž jsem prožívala pokaždé, když jsem měla jít k soudu.

Do práce jsem dorazila s dvacetiminutovým zpožděním, protože jsem se nemohla rozhodnout co si vzít nasebe. Bylo mi jasné, že do kanceláře nemůžu přijít v modelu, který normálně nosím na rande, takže jsemnakonec zvolila černý kalhotový kostým a bílý hedvábný top. Zkrátka formální oblečení do práce, ale přesto sexy, nebo jsem v to aspoň doufala.

Dopoledne jsem zkusila studovat odpovědi protistrany na naše otázky, ale sotva jsem je vnímala, a protojsem to po dvou hodinách radši vzdala a jen tak si čmárala do poznámkového bloku, dokud nebyl časvyrazit na oběd. Věděla jsem, že za tohle flákání později zaplatím hodně dlouhým večerem v práci, alenedalo se nic dělat.

Spočítala jsem si, že teď v poledne budu na cestu z kanceláře v obchodní čtvrti Century City do čínskérestaurace čtyři bloky od pláže v Santa Monice potřebovat přinejmenším dvacet minut. Mohla jsem sicevybrat nějaký bližší podnik, ale chtěla jsem se vyhnout nebezpečí, že bych se tam potkala s někým zfirmy. Publikum na rande bylo skutečně to poslední, o co bych stála.

Přesně ve 12:38 (ano, přesně) jsem odložila blok a stáhla z věšáku na dveřích sako. Když jsem jeotevřela, stál přede mnou Rosenthal. Sakra, proč zrovna teď!

Významně se podíval na hodinky. Věděl, že normálně chodím na oběd v jednu. Jestliže jsem šla dřív,znamenalo to nejspíš, že se hodlám zdržet přes hodinu. Podle Rosenthala ovšem na oběd víc než hodinanebyla třeba. Jak rád tvrdil, můj čas jsou jeho peníze.

„Kam se chystáš?“ vyštěkl.

„Na oběd,“ odsekla jsem. „Mám v jednu s někým schůzku, takže si musím pospíšit. Nemůže to počkat?“

„S kým jdeš na schůzku? S klientem?“

Výjimka z pravidla hodinového oběda se připouštěla jen tehdy, pokud měl člověk schůzku s klientem –pak si ji mohl vyúčtovat. „S potenciálním klientem.“ Vlastně jsem ani nelhala. Jeden nikdy neví.

Proklouzla jsem kolem Rosenthala a vyrazila na chodbu. Popotáhl nosem. „Ty jsi navoněná?“

„Jo. To jsem přece vždycky.“ Malá lež ještě nikomu neuškodila.

„Tak to pochybuju,“ zavrčel a sledoval mě k výtahu.

Proč jen musí být tak zatraceně zvědavý? „Poslyš, Bruci, mám zpoždění. Nemůžeme si promluvit, až se

vrátím?“

Samozřejmě moji prosbu ignoroval. „Chci ti říct o novým případu. Je to pro Rosebud Productions. Mělabys čas vzít něco novýho?“ „Jasně,“ přikývla jsem a přivolala výtah. Tak už mi dej pokoj! „Musela jsi na Marka Parsonse udělat velký dojem. Výslovně si přál, abys na tom dělala ty.“ „To je od něj hezký.“ Stěží jsem si naše setkání vybavovala. I když jeho ženu jsem si pamatovala. Určitě vtom má prsty. Nesmím jí zapomenout zavolat a poděkovat. „Domluvil jsem s ním, že si ve tři zavoláme a probereme to.“ Vešla jsem do výtahu a otočila se k němu čelem. „Tak co kdybych se u tebe v kanceláři stavila o půl třetí, abys mě do toho zasvětil?“

„No snad to do tý doby počká,“ zamumlal a zamračil se.

„Skvělý,“ odtušila jsem. Dveře výtahu se začaly zavírat.

„A Julie…“

Co ještě? Stiskla jsem tlačítko pro otevírání.

„Dobře se na tom rande bav,“ zašklebil se na mě od ucha k uchu.

„Zatím, Bruci.“ Nechala jsem dveře zavřít a mrkla na hodinky. 12:46. Teď už ale opravdu přijdu pozdě.

Hnala jsem se k autu a ven na Olympic Boulevard. Doprava nebyla naštěstí tak příšerná, jak jsem se

obávala. Musela jsem jenom dvakrát jet na oranžovou, abych to do restaurace stihla.

Zatímco jsem čekala na světlech, která jsem už nestačila projet, načechrala jsem si vlasy a rty si přetřelartěnkou. Žaludek mi dělal kotrmelce. Normálně před rande nikdy tolik nervózní nebývám. Naposledy jsemse takhle kvůli chlapovi cítila, když jsem chodila s Mizerou. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli je to dobré, nebo špatné znamení.

Joe na mě čekal u vchodu. A jak mu to seklo! Měl černé džínsy, šedou košili a modré oči mu na dennímsvětle zářily ještě víc než v noci. Až po půl minutě jsem si všimla, že drží nějakou nákupní tašku. „Promiň, že jsem tě nechala čekat. Zasekla jsem se v práci.“ „To je v pohodě,“ mávnul rukou. „Zrovna jsem dorazil.“ Řekla jsem číšníkovi svoje jméno. Zavedl nás do boxu v zadní části restaurace, a když se pak u nás stavilaservírka, objednal si Joe pivo a já ledový čaj.

„Cože, dneska nebude vodka a 7-Up?“

„Ne, musím zpátky do práce. Ale oceňuj u, že si to pamatuješ.“

„Jsem barman. Musím si pamatovat.“

Za jiných okolností bych navázala otázkami ohledně jeho dalších kariérních plánů, ale teď jsem měla nasrdci něco naléhavějšího. „Co je v tý tašce? Není to náhodou ten tajemný předmět, cos mi chtěl vrátit, alejen osobně?“

„Jo,“ přikývl, ale na tašku vedle sebe se ani nepodíval.

„A dáš mi ho?“

„Myslel jsem, že bychom to mohli nechat až na dezert.“

„Snad si nemyslíš, že tady vydržím celou hodinu jen tak sedět a lámat si hlavu, co to asi je? Už to

natahuješ dost dlouho.“

Chvilku uvažoval. „Máš pravdu,“ připustil nakonec. „Mimoto se už nemůžu dočkat tvýho výrazu, až tootevřeš.“

Postavil tašku na stůl a přisunul ji ke mně. Sáhla jsem dovnitř a vytáhla tmavě modrou igelitku. V ní bylabílá taška ze samoobsluhy. Zamračila jsem se na něj.

Joe se jen usmál. „To je pro případ, že bys zkoušela nakouknout.“

Rozbalila jsem igelitku a vytáhla béžovou gelovou podprsenku, „Co to sakra je?“

„Tvoje podprda.“ Zkřížil paže na prsou a samolibě se zašklebil. „Zajímavej materiál. Z čeho to je? Na omak to připomíná sulc.“

„To není moje podprsenka,“ vyhrkla jsem automaticky.

„Ze ne? A kde se na ní teda vzalo tvoje jméno a číslo?“ Vyškubl mi ji z rukou a obrátil ji. Moje jméno atelefonní číslo byly načmárané černým inkoustem na vnitřní straně levého košíčku. Okamžitě jsem poznala svoje písmo.

Tohle nemůže být pravda. Určitě se mi to zdá. To je jen nějaká noční můra. Musím se probudit. Zavřelajsem oči. Když jsem je otevřela, Joe pořád seděl na svém místě naproti mně. V tu ránu mi došlo, kdejsem ho potkala poprvé, na baru v hotelu, kde měla svatbu sestřenka Sharon.

Rychle něco vymysli. Co zkusit protiútok? Naposledy to fungovalo. „Mohl jsi to tam napsat sám. To nenížádnej důkaz, že je moje.“

„Chceš jako říct, že jsem si jen tak vyrazil do obchodu, koupil podprdu a napsal na ni tvoje jméno a číslo?Proč bych to dělal?“

„To nevím. To musíš vědět ty. Třeba jsi blázen. Nebo je to jediný způsob, jak můžeš dostat ženskou na

rande.“

„S tím teda problém opravdu nemám.“

Tak tomu jsem věřila.

„Proč prostě nepřiznáš, že je tvoje?“

Strašně nerada ustupuju, ale bylo mi jasné, že mě zahnal do úzkých. „No dobrá, dejme tomu, že nelžeš a

opravdu je moje. Proč bych ti ji ale proboha dávala?“

„Protože jsi mi chtěla dokázat, že si ji umíš sundat, aniž se musíš svlíknout. Tvrdila jsi, že to dokážeš, ale já ti nevěřil, a tak jsme se vsadili. No a já prohrál.“

Tohle už znělo jako něco, co jsem schopná po čtyřech nebo pěti vodkách provádět.

„Úplně mě to ohromilo,“ pokračoval. „Nikdy předtím jsem nic takovýho neviděl. Mám ti ukázat, jak jsi to

udělala?“

„Ne.“ Věděla jsem to až moc dobře. „Pokud sis to všechno jenom nevymyslel, co bylo dál?“

„Zaplatil jsem sázku a koupil ti další dva drinky. Pak jsem šel do skladu trochu poklidit před zavíračkou.

Když jsem se vrátil, měla jsi hlavu na pultu a spala jako zabitá.“ To na mě ovšem sedělo naprosto přesně.

„Snažil jsem se tě probudit, ale byla jsi na šrot. Nakonec jsem tě odnesl na pokoj.“

„Tys mě odnesl?“

„Nejdřív jsem tě zkoušel jenom podpírat a doufal jsem, že to zvládneš po svých, ale pořád ses kácela. Tak

jsem to vzdal a zbytek cesty tě už radši nesl.“

„A jak jsi věděl, který pokoj je můj?“ Nevzdávala jsem se naděje, že ho přece jen přistihnu při lži a ukáže

se, že si to všechno jenom vymyslel.

„Nechala sis pití naúčtovat na pokoj, slečno právničko. Číslo pokoje jsi napsala na účet.“

K čertu. „A co bylo, když jsi mě donesl nahoru?“ Ne že bych to opravdu chtěla vědět, ale musela jsem se

zeptat. „Co myslíš, že bylo?“ Šibalsky se na mě zašklebil.

„To nevím,“ zvýšila jsem hlas. „Právě proto se ptám.“ Je těžké zůstat v klidu, když vás ponižují.

„Zachoval jsem se jako naprostý gentleman. Akorát jsem tě položil na postel a vytratil se.“

Změřila jsem si ho nedůvěřivým pohledem. Věděla jsem, co vyvádím, když mám v sobě pár drinků.Rozhodně bych ho nenechala jen tak odejít.

„Přísahám,“ zatvářil se vážně a zvedl pravou ruku. „Dokonce jsem ani nešmíroval.“

„A kdy jsem ti teda dala tu podprsenku?“

„Vlastně jsi mi ji přímo nedala. Spíš jsi mi ji nechala v baru. Našel jsem ji druhý den ráno, když jsem

otevřel. Ležela na podlaze vedle tvojí židle. Chtěl jsem ti ji vrátit, ale už ses odhlásila z hotelu.“

„A kdy jsem na ni napsala svoje jméno a číslo?“

„To nevím. Možná když jsem byl ve skladu. Na každý pád to muselo být před tím, než jsi vytuhla.“

Vtom k nám přistoupila servírka, která už deset minut kroužila kolem, a zeptala se, co si dáme. Ani jeden

z nás se zatím nedostal k tomu, aby otevřel menu. Joe ji požádal, ať ještě chvilku počká. Zatvářila se

naštvaně, ale poslechla.

Joe studoval nabídku. „Na co bys měla chuť?“

„Nemám hlad.“ Chtěla jsem jen vypadnout. A hezky rychle. Mrkla jsem na hodinky. „Obávám se, že už

budu muset jít.“

„Ale no tak, musíš něco sníst.“ „Bolí mě žaludek. Kdybych si teď něco dala, bylo by to jen horší.“ Nacpala jsem podprsenku a igelitky donákupní tašky a vytáhla z kabelky peněženku. Našla jsem dvacetidolarovku a hodila ji na stůl. „Klidně tady zůstaň a dej si oběd. Platím já.“ „Tohle mi nedělej,“ zavrtěl hlavou a strčil mi bankovku zpátky do kabelky. Znovu jsem ji hodila na stůl. „To je můj dík za to, žes mě odnesl na pokoj.“ Vyklouzla jsem z boxu a pokynula mu nákupní taškou. „A za tu podprsenku.“

Vyrazila jsem z restaurace a v podstatě se rozeběhla na parkoviště. Zařekla jsem se, že se nesmímrozbrečet, dokud nebudu sama. Slyšela jsem, jak na mě Joe volá, ale ignorovala jsem ho a podala portýrovi lístek od auta.

„Počkej, Julie.“ Joe najednou stál vedle mě. Už mi vůbec nepřipadal přitažlivý.

„Joe, já už opravdu musím zpátky do práce. Odpoledne mě čeká důležitý pohovor s klientem a předtímještě schůzka se šéfem, takže už fakt musím.“ „Omlouvám se, jestli jsem se tě nějak dotkl. Vážně mi to celý připadalo vtipný a myslel jsem, že tobě se to tak taky bude zdát.“

„Jo, bylo to vtipný. Ale teď už musím.“ Bylo čím dál těžší se nerozsypat, když stál vedle mě.

„Jestli si nechceš dát oběd, tak se pojď aspoň projít. Můžeme dolů na molo, zahrát si na automatech a

zapomenout, že se tohle kdy stalo.“

Zahlédla jsem, jak se k nám blíží moje honda. „Sbohem, Joe,“ vymáčkla jsem ze sebe a hnala se pryč.Vydržela jsem to ještě, dokud jsem neprojela dvoje semafory, a pak konečně přestala zadržovat slzy anechala je volně stékat po tvářích.

Dovedla jsem si tu scénu v duchu živě představit. Přehrávala jsem si ji pořád dokola, jako videokazetu vnekonečné smyčce. Zoufale jsem chtěla přehrávač zastavit, ale nešlo to. Pokaždé, když kazeta doběhla nakonec, přetočila se a začala hrát znovu.

Vytuhla jsem v hotelovém baru, zadek pořád přikovaný na barové židli, hlavu a ruce bezvládně na pultě.

Joe vejde a uvidí mě. Osloví mě jménem, ale odpovědi se nedočká. Zatřese mi ramenem, ale stejně měnevzbudí. Propleskne mě (jen tak zlehýnka, není z těch chlapů, co bijí ženské), abych se probrala, ale jeto marné. Uvědomí si nevyhnutelné.

Stáhne mě ze židle a vezme do náruče. Zamíří na chodbu a přitom klopýtá pod vahou mého těla idružičkovských šatů. Dovrávorá k výtahu, ale jen taktak. Opře se o zeď, aby to ustál, dokud kabinkanepřijede. Když se otevřou dveře, vkročí dovnitř, padne na kolena a pustí mě na podlahu. Stiskne tlačítkodo devátého patra. Poděkuje bohu za výtah.

Když kabinka zastaví, zjistí, že to se mnou v náručí na konec chodby nezvládne. Prokleje mě, že mámpokoj tak daleko od výtahu, pak mě popadne a hodí si mě přes rameno. Když se dopotácí před pokoj 923, vytáhne pravou rukou z kapsy saka moji zelenou kabelku, zatímco levou se mě snaží udržet na rameni.Chvilku se v kabelce přehrabuje, než najde, co hledá. Protáhne kartu čtečkou na dveřích a otevře je.

Vejde dovnitř a shodí mě na postel. Jako pytel brambor žuchnu na přehoz s modrými a zlatými květy,

ruce roztažené. Jedna noha se mi sveze na zem. Zvedne ji zpátky nahoru a vtom si všimne, jak mi po

tváři stéká čůrek slin. „Co jsem komu udělal?“ zamumlá, zabouchne za sebou dveře a zamíří zpátky k

výtahu.

Nikdy se už tomu muži nebudu moct podívat do očí.

KAPITOLA 1 5

Posmrtná křeč

KDYŽ JSEM VJELA do podzemní garáže, Simone zrovna kráčela k výtahu. Sotva si mě všimla, zastavila sea počkala na mě.

„Co se děje?“ vyhrkla. „Vypadáš děsně.“

„Dík, Simone.“ Snažila jsem se opravit si mejkap ve zpětném zrcátku, ale evidentně se mi to mocnepovedlo. Proč si jen vždycky zapomenu koupit voděodolnou řasenku?

„Co ti provedl?“

„Nic. Vážně.“ Zatvářila se pochybovačně. „Akorát se to nevyvinulo tak, jak jsem doufala.“ Hlas se mizlomil a do očí mi znovu vhrkly slzy. Vyjely jsem po eskalátoru do vestibulu a pak jsem zamířila k výtahům do dvacátého prvního až třicátého pátého patra.

„Takhle přece nemůžeš přijít do kanceláře,“ řekla Simone. „A co mám asi dělat? Vzít si odpoledne volno?“

„To je skvělej nápad. Možná se k tobě připojím. Můžeme zajít do kosmeťáku.“

„Ne,“ vymáčkla jsem ze sebe skrz slzy.

„Udělalo by se ti líp, za to ti ručím.“

Nepochybovala jsem o tom, ale nešlo to. „V půl třetí mám poradu s Rosenthalem a ve tři hovor s

klientem.“

„Tak to zruš. Řekni Rosenthalovi, že je ti špatně.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Ví, že jsem šla na rande. Nejspíšby si myslel, že jsem měla štěstí a teď si s někým parádně užívám v hotelu.“ „V žádným případě. Všichni přece víme, jak jsi ctnostná.“ „Díky, Simone.“ Simone měla spoustu obdivuhodných vlastností, ale takt mezi ně rozhodně nepatřil. Mrkla na hodinky. „Jsou teprve dvě. Co kdyby ses se mnou šla projít a já ti koupila heřmánkovej čaj?“ „Nechci žádnej čaj.“

„Jak myslíš. Ale já potřebuju kofein a nechci jít sama, takže se koukej připojit.“ Dotáhla mě do kavárny Coffee Bean ve vestibulu naší budovy a objednala latté pro sebe a čaj a obrovskýkus čokoládového dortu pro mě. Když jsme se pak s kouřícími šálky posadily ke stolku pro dva a já na ni všechno vybalila, dala se Simone do hurónského smíchu.

„Ty to hrozně zveličuješ.“

„To není pravda. Cítila jsem se strašně ponížená.“

„Až si na to po letech vzpomeneš, zasměješ se tomu.“ Sotva to ze sebe stačila vypravit a už se zase

rozchichotala.

Vyjádřila jsem své upřímné pochyby, ale smála se tak hlasitě, že mě neslyšela.

„Sejdeš se s ním ještě?“ zeptala se, když záchvat smíchu konečně polevil.

„Tys mě snad vůbec neposlouchala! Byl to ten nejtrapnější okamžik mýho života!“ Malinko jsempřeháněla, ale měla jsem na to právo. „Kdykoliv bych se s ním setkala, vybavila by se mi ta hrůza znova.Ne, v žádným případě se s ním už nesejdu.“

„To se uvidí.“ Koukla na hodinky. „Pojd, opravíme ti mejkap. Určitě nechceš přijít nahoru takhle. Víš, jakje Rosenthal zvědavej. I když nepochybuj u, že by z toho měl úžasnou srandu.“ Ta poznámka v ní vyvolala nový hysterický záchvat.

Opakovala jsem jí dokola, že to vůbec není vtipné, ale jen jsem ji tím ještě víc rozesmála. Když jsmekonečně dorazily do třicátého druhého patra, smála jsem se už i já, ačkoliv rozhodně ne tak upřímně jako ona.

***

Zapadla jsem do Rosenthalovy černé kožené sedačky. Měl rohovou kancelář, s výhledem na hory i město.

„Oběd byl fajn?“ zeptal se.

„Jo,“ zalhala jsem pro dobro nás obou. Byla jsem si jistá, že ho moje rande ve skutečnosti nezajímá, a užvůbec se mi nechtělo se mu svěřovat. „Co ten tvůj?“

Do nejmenšího detailu mě seznámil s jeho průběhem. Přikyvovala jsem a čas od času něco poznamenala,aby si myslel, že ho poslouchám. Když se vyčerpal, rozhovořil se na obecné téma vztahů mezi právníky aklienty, pak se zamyslel nad tím, co je potřeba, aby byla televizní show úspěšná, a stihl probrat i vyhlídkybasketbalového týmu Los Angeles Lakers v nadcházející sezóně. Jak se zdá, neexistuje obor, ve kterém by se Rosenthal nepovažoval za experta.

Za pět minut tři se konečně dostal k případu Rosebud Productions. Ve tři pak zavolal Marku Parsonsovi,

jejich hlavnímu právníkovi.

Markův hlas zaburácel z reproduktoru. „Už vás Bruce zasvětil, Julie?“ zeptal se.

„Myslím, že ano,“ odpověděla jsem. „Jeden z vašich hlavních produkčních vyhodil asistentku a ona teďtvrdí, že ji sexuálně obtěžoval.“ „Fakta máte správně, ale rody obráceně. Jde o produkční Ritu Levinovou a jejího asistenta Jareda Kinelliho.“

„To je ovšem zásadní obrat.“

„Pro Ritu bohužel ne. Něco podobného měla na krku, už když pracovala ve Worldwide. Nakonec se tovyrovnalo mimosoudně.“

„Doufám, že ve vší diskrétnosti.“

„To sice ano, ale až potom, co na ni podali žalobu, takže celý spis je veřejně přístupný v archivu.“

To nebylo dobré. „Jestli nemáte nic proti, ráda bych se u vás zastavila a promluvila si s paní Levinovou

osobně.“ Vždycky je nejlepší sbírat informace rovnou u zdroje. Navíc to byla skvělá záminka, jak aspoň na

pár hodin vypadnout z práce.

„Řeknu jejímu asistentovi, aby vám zavolal a domluvil termín.“

„Ona už má nového asistenta?“ „Je tam jen na záskok.“

***

Tenhle případ se nezdál nijak extra zajímavý, na druhou stranu to ale bylo přesně to, co jsem teďpotřebovala, abych se nějak zabavila a zapomněla na nepovedené rande s Joem. Vrátila jsem se dokanceláře a zkontrolovala si hlasovou schránku. První vzkaz byl od mámy. Chtěla vědět, jestli ještě žiju.Druhý byl od Kaitlyn, která byla zvědavá, jak dopadlo rande. A třetí byl od Joea: „Jen jsem ti chtěl ještějednou říct, že mě to dnešní odpoledne opravdu mrzí. Rád bych to nějak napravil. Tentokrát ovšem žádná překvapení. Slibuju. Ozvi se.“

Jako první jsem zavolala mámě, než na to zase zapomenu. Naštěstí nebyla doma, tak jsem jí nechala

vzkaz, že se ozvu o víkendu. I když to možná vypadá, že jsem jen o týden odsunula nevyhnutelné, ve

skutečnosti to byl úspěch. Normálně jsem s rodiči mluvila jednou týdně. Tím, že jsem to teď odložila navíkend, jsem počet letošních hovorů na téma „Kdy už se konečně vdáš? / Nikdo nemládne, jak dobře víš,“

snížila z padesáti dvou (plus narozeniny) na padesát jedna (plus narozeniny). Když jde o zachování

zdravého rozumu, může pomoct i taková maličkost.

Pak jsem zavolala Kaitlyn.

„Nechce se mi věřit, že ti to trvalo tak dlouho, než ses ozvala,“ vyhrkla, sotva zvedla telefon.

„Měla jsem hned po obědě jednání,“ bránila jsem se. „Musím totiž taky občas pracovat, víš?“

„Dobře, dobře, hlavně mi tady nefňukej a radši mi pověz, co je zač.“

Převyprávěla jsem jí celou historku.

„Musíš se na to dívat tak,“ řekla, když jsem skončila, „že máš aspoň podprsenku zpátky.“

Jedině Kaitlyn byla schopná na tom rande najít něco pozitivního.

‚A kdy mu teda zavoláš?“

„Nebudu mu volat. Naprosto mě ponížil.“ Copak to nikdo nechápe?

‚Ale houby. Možná od něj nebyl zrovna nejlepší nápad zabalit ti podprsenku jako dárek a předat ti ji vrestauraci, ale zase se omluvil. Tak jako tak se s ním musíš ještě spojit. Zbývá spousta nezodpovězených otázek.“

„Jako například?“

„Například jestli bydlí v Los Angeles. Pokud myslíš, že

jo, co pak dělal na baru v New Jersey? Pokud ne, co pohledává v L. A.?“

Zajímavé otázky, ale kvůli nim nestálo za to mu volat. „Myslím, že bydlí tady. Když jsem mu řekla, kde se

sejdeme na oběd, neptal se mě na cestu.“

„To ještě nic neznamená, chlapi se nikdy neptají na cestu. Taky jsi z něj zapomněla vytáhnout, jak to

má s prací.“

Tak tohle jsem náhodou věděla. „Nějaký rádoby-něco. Vypadá dobře, takže pravděpodobně rádoby-herec. Ti jsou nejhorší. I když je docela chytrý, takže by mohl být i rádoby-spisovatel.“ „Co když je jenom barman?“

„Nikdo v L. A. není jenom barman. Všichni jsou rádoby-něco.“

„Třeba je zrovna ta výjimka potvrzující pravidlo. Jediný barman, co je opravdu jenom barman.“

„To vyjde nastejno.“ „Jak to?“

Nechtělo se mi ani věřit, že jí něco takového musím vysvětlovat. „Barmani prostě jako manželénepřicházejí v úvahu. Kromě toho, že pracují v noci a o víkendech, což je jediná doba, kdy mám volno, cobych si s ním asi počala na všech těch komických právnických akcích, na který musím chodit?“

„Mohl by míchat drinky a každýho opít. Byl by strašně populární.“

„Jako kdybys ty sama byla ochotná si vzít barmana. Vždyť bys ani nešla na rande s někým, kdo to

nedotáhl aspoň na magistra.“

„To není pravda. Když jsem začala chodit s Billym, byl jenom bakalář.“

Byla jsem ráda, že se o něm zmínila. Byla jsem zvědavá, jak to s nimi vypadá, ale nechtěla jsem s tím

přijít sama. „Mluvila jsi s ním od tý doby, co ses vrátila?“

„Jenom krátce,“ odpověděla. „Včera večer.“

„A?“

„A nic. Ptal se, jak se mám. Řekla jsem mu, že mi chybí, ale jinak se mám dobře. Povídal, že je na tomstejně. Pak mu někdo volal, a tak jsme se rozloučili.“

‚A fakt jsi v pohodě?“

„Jo, jsem.“

Zněla přesvědčivě, ale já tomu pořád ještě nemohla věřit. „Když mě Mizera nechal, probrečela jsem tři

dny.“

„Na to se pamatuju. Tohle je ale něco jinýho. Billy a já jsme se na rozchodu dohodli.“

My se s Mizerou taky dohodli. Samozřejmě až po tom, co jsem ho načapala v naší posteli s herečkou zjeho televizní show. Měla jsem vědět, že rande s Joem nemůže vyjít. Já a rádoby-něco, to nikdy nepůjde dohromady.

KAPITOLA 1 6

Tvrďák jak se patří

DRUHÝ DEN RÁN O jsem se rozhodla, že si dopřeju pár hodin ve firemní knihovně. Když jsem nastoupilado práce, trávila jsem tam tolik času, až mě starší kolegové škádlívali, že mi z ní udělají kancelář. Narozdíl od většiny právníků se totiž ve studiu literatury vyžívám. Je to jako hledání pokladu, nebo spíšdokonalého případu. Tak trochu jako randění, ale tohle je lepší. Když člověk narazí na případ, který se mu nelíbí, stačí zavřít knihu a hledat jinde. Na špatném rande se jeden trápí déle a bývá těžší ho ukončit.

Sotva jsem se s hrnkem kafe a sbírkou precedentů uvelebila v pohodlném křesle, zaslechla jsem zdruhého konce místnosti zvuk připomínající motorovou pilu pod vodou.

Za policemi na knihy a přepážkou jsem pak objevila Grega. Ležel na ošoupaném gauči plném skvrn, kterýměl dřív Rosenthal v obýváku, a chrápal. Černé šněrovací polobotky a žlutá kravata se válely na podlazevedle něj. Pod hlavu si dal nějaký paperback a místo deky mu posloužilo sako.

Oslovila jsem ho jménem, ale nereagoval. Teprve když jsem mu zatřásla ramenem, otevřel oči a chvíli namě mžoural, aniž mě poznal. „Kolik je hodin?“ zeptal se konečně.

„Skoro půl desátý,“ odpověděla jsem. „Měl bys radši vstát. Rosenthal tu bude každou chvíli.“

Posadil se a sáhl po kravatě. „Co je dneska za den?“

„Čtvrtek.“

Znovu se natáhl na gauč. „Tak to mám ještě čas. Rosenthal chodí v devět na akupunkturu. Dřív než v

deset se neukáže.“

„Jak dlouho už tam chodí?“ A proč se vždycky všechno dozvím jako poslední?

„Teprve pár týdnů. Slyšel jsem, jak se o tom bavili s Parkerem na záchodě. Parker prý někde četl, že

akupunktura pomáhá proti padání vlasů.“

„Fakt?“ Kdyby to byla pravda, musela bych o tom říct tátovi.

„Pochybuju. Spíš si myslím, že si to Parker vymyslel, jenom aby Rosenthal častěji vypadl z kanceláře. V

každým případě to zafungovalo, takže si nestěžuju.“

„A kdy jsi měl v úmyslu se o tuhle informaci podělit s kamarády?“

„Promiň, zapomněl jsem. Poslední dobou je toho na mě nějak moc.“

Zajímalo mě, jestli to nějak souvisí s tím, že spí na gauči v knihovně, ale nechtěla jsem vyzvídat. To byla

Rosenthalova parketa.

Otočila jsem se k odchodu, když Greg najednou vyhrkl: „Samantha ode mě odešla.“

Kecla jsem si na kraj gauče. „To je mi líto, Gregu.“ Věděla jsem, že je to dost chabá reakce, ale nic jinéhomě nenapadlo. S rozvody jsem neměla zkušenost. „Třeba je to jen dočasný,“ dodala jsem. „Třeba tonějak vyřešíte.“

„Ne, je to hotová věc. Včera večer jsem dorazil domů a všechny její krámy byly fuč. Tak jsem šel sem.

Nemohl jsem to doma sám vydržet.“

„To je hrozný.“ Tohle jsem dobře znala. Cítila jsem se stejně, když mě opustil Mizera. Jenom jsem pak

strávila noc u Kaitlyn, a ne v práci.

„Ta prolhaná děvka ani neměla dost kuráže, aby mi to pověděla do očí. Nechala mi akorát vzkaz na

záznamníku.“ „Zavolal jsi jí zpátky?“

„Prej jí nemám volat, že se ozve sama. Ta coura si snad myslí, že budu dřepět doma a čekat, až se miuráčí zavolat a oznámit, že naše manželství skončilo.“

„To je mi vážně líto, Gregu.“

„Nemusí. Není to tvoje vina.“

„Každopádně na tom tratí jenom ona.“

Už už jsem se chystala spustit ódu na Gregovy přednosti, než jsem ale stačila otevřít pusu, vyštěkl: „To

máš recht.“ Aspoň že se rozpad manželství nijak neprojevil na jeho povaze.

Když jsem se ho zeptala, jestli mu můžu nějak pomoct, prohlásil, že se potřebuje jenom vysprchovat a

převléknout. „Budeš mě krýt, kdyby Rosenthal začal čmuchat?“

„A co mu mám jako říct?“

„Nevím, něco si vymysli.“

„Co třeba, že jsem tě ráno potkala, když jsi byl zrovna na cestě do centra k soudu? Tak budeš mít pár

hodin k dobru.“

Greg si zavázal tkaničky a narovnal se. „Přesně tohle na tobě miluju, Burnsová, že umíš lhát, až se ti od pusy práší.“

„Jenom když je to nezbytně nutný, a ani pak to nedělám ráda.“

„Jsi v tom až moc dobrá na to, aby tě to nebavilo.“

„Co tím chceš říct?“ Tak já se tady snažím být na něj milá a místo vděčnosti se dočkám tohohle?

„Jsi právnická, Burnsová. Platí ti za to, abys lhala.“ Položil mi ruku na rameno. Na chvilku jsem se bála, že se mě chystá obejmout. Místo toho mi ale věnoval ještě jeden podlézavý úsměv a byl ten tam.

přes to, co si Greg myslí, nejsem v lhaní moc dobrá a nijak zvlášť mě nebaví. Stejně tak nesouhlasím anis jeho názorem na právníky. To, že zastupují klienty, přece neznamená, že za ně lžou. To klienti dělají sami za sebe.

KAPITOLA 17

Klienti, naše každodenní radost

PÁTEK ODPOLEDNE jsem vyrazila do sídla Rosebud Productions na schůzku s Ritou Levinovou. Čekalajsem na ni v recepci, když tu se objevil Mark Parsons. Oznámil mi, že Rita bude mít trošku zpoždění, apozval mě zatím „na kus řeči“ k sobě do kanceláře. Doufala jsem, že mi chce povědět o nějakém novémpřípadu. Společníkem jsem se sice mohla stát nejdřív napřesrok, ale jak mi Rosenthal neustálepřipomínal, nikdy není dost brzo na to začít firmě dohazovat kšefty. Ne že bych chtěla strávit celý život uRosenthala, to opravdu ne. Chtěla jsem to jen dotáhnout na společníka, abych mohla s tímhle titulemodejít a dostat lepší práci někde jinde.

Následovala jsem Marka nahoru po schodech a přes celou chodbu až do jeho ponuré kanceláře. Uvelebilajsem se na kratší straně pohovky ve tvaru písmene L a připravila si blok a tužku. Mark zavřel dveře aposadil se vedle mě do rohu L, takže jsme se skoro dotýkali koleny.

„To nebude potřeba,“ usmál se a ukázal na moje psací potřeby.

„Ale bude. Mám hroznou paměť.“

„Nejde o ten případ. Chci si s vámi jen promluvit.“

Hlavní právník Rosebud Productions si chce jenom popovídat? „O čem?“

„O vás. Vždycky jsem rád, když můžu kolegy poznat důvěrněji.“

Změnila jsem polohu na pohovce, aby nebylo tak nápadné, že jsem si odsedla. „Co byste chtěl slyšet?“

„Prostě mi o sobě něco řekněte.“

Tyhle výzvy nesnáším. Nikdy nevím, jak na ně správně reagovat. „Co třeba? Kam jsem chodila na práva?“

„Je mi úplně fuk, kam jste chodila na práva. Zajímá mě, jestli jste vdaná. Nebo snad svobodná? Máte

děti?“

„Ještě že to není přijímací pohovor,“ snažila jsem se vtipkovat. „Víte, že na tyhle věci se nesmíte ptát?“

„Jo.“

Nenapadl mě jediný způsob, jak se z toho diplomaticky vykroutit, a tak jsem rezignovala: „Svobodná,

bezdětná.“

„Nějaký přítel?“

Není divu, že jejich produkční někdo žaluje kvůli sexuálnímu obtěžování. Vždyť se ho dopouští i hlavní

firemní právník.

„Zatím nic vážného,“ mlžila jsem a hned se zeptala, jak se daří jeho ženě. Jestliže se hodlal bavit důvěrně,pak jsem jednoznačně dávala přednost variantě, že budu klást otázky sama, a ne na ně odpovídat.Mimoto jsem mu chtěla připomenout, že je ženatý.

„Má se dobře,“ odpověděl.

„Už se to narodilo?“

„Ještě ne, ale čekáme to každou chvilku.“

Nedala jsem mu pokoj a pálila na něj další otázky ohledně ženy a dítěte, dokud se neotevřely dveře aasistentka nenahlásila: „Volá Ron. Linka jedna.“ Mark zvedl telefon a okamžitě začal tlachat. Zůstala jsem sedět a poslouchala, jaké má plány na ví kend. Za několik minut se znovu objevila asistentka a oznámila mi, že paní Levinová na mě už čeká. Když Mark viděl, že jsem vstala, zakryl mluvítko dlaní a zašeptal: „Zavolejte mi v pondělí.“ Přikývla jsem na znamení, že zavolám, ale už se otočil.

***

Markova asistentka mě dovedla ke kanceláři Rity Levinové. Předpokládala jsem, že žena, která se(údajně) uchýlí k sexuálnímu obtěžování svého asistenta, nebude moc přitažlivá. Mýlila jsem se. Bylanádherná. Vysoká a štíhlá, s dlouhými blond vlasy a uhrančivýma zelenýma očima. Na sobě měla krátkouúzkou šedou sukni, jehly do špičky ve stejné barvě a sytě růžový svetřík bez rukávů. Rozhodněnepotřebovala gelovou podprsenku. Nebo ji měla na sobě.

Pokynula mi, abych se posadila na židli naproti jejímu stolu.

„Takže vy jste přišla kvůli tomu hajzlíkovi Jaredovi,“ spustila.

„Jestli myslíte Jareda Kinelliho,“ usmála jsem se, „tak ano.“ „Není nic jinýho než mizernej, chamtivej zmetek.“

Jak se zdá, mohla by to být docela zábava. Vytáhla jsem z kufříku blok a pero. „Povězte mi, co se stalo.“ „Nic se nestalo. Dělá to jenom pro prachy.“

„Ale dala jste mu padáka, ne?“

„Jasně že jo. Ten hajzlmě chtěl vydírat.“

„Čím?“

Zapálila si, přešla ke kartotéce, odemkla ji, vytáhla nějakou složku a zase zamkla. „Tímhle,“ řekla a hodila

mi složku do klína.

Otevřela jsem ji a zjistila, že obsahuje kopii žaloby proti společnosti Worldwide Pictures kvůlineoprávněnému ukončení pracovního poměru a sexuálnímu obtěžování. Přiložena byla kopie smlouvy o mimosoudním vyrovnání. Usoudila jsem, že to musí být ten případ, o kterém mluvil Mark.

„Nikdy jsem kartotéku nezamykala, ale teď už jo. Jared to tam vyštrachal a vyhrožoval, že podá žalobu,

když ho ne– povýším.“

„Takže jste ho místo toho vyhodila a on si teď myslí, že se s ním Rosebud vyrovná, stejně jako to předtímudělala Worldwide?“

„Přesněji řečeno Rosebud a já. Hrozí totiž, že bude žalovat mě osobně. Doufá, že z toho tak vytříská víc.“

„Ale i kdybyste se s ním vyrovnala, nepoškodilo by to jeho kariéru? Po takovýmhle skandálu ho už přecenikdo nikdy nezaměstná.“

„Trvá na tom, aby se to vyřešilo mimosoudně. A kdyby se to někdy provalilo, ať už by se prokázalo, že

jsem za tím já, nebo ne dostal by další prachy. Ten hajzlík myslel na všechno.“

„Možná taky ne,“ namítla jsem. Měla jsem už pár nápadů, ale nejdřív jsem si je chtěla ověřit, než se o něs Markem nebo Ritou podělím.

***

Cestou k autu jsem zaregistrovala Marka Parsonse na druhém konci parkoviště. Vypadalo to, že měnevidí, tak jsem sklopila hlavu a nepatrně zrychlila. Sotva jsem ale zastrčila klíč do zámku, zastavil mi zazády jeho stříbrný jaguár.

„Jak to šlo s Ritou?“ zajímal se.

„Dobře. Stavím se teď v kanceláři, mrknu se na pár podobných případů a pak se vám ozvu, co jsem

zjistila.“

„Doufám, že na vás Rita nebyla moc nepříjemná. Dovede bejt fakt protivná, zvlášť co je Jared pryč.“

Co je Jared pryč? „Čekala bych, že se jí uleví, když se ho konečně zbavila.“

„Obávám se, že si ještě nestačila najít náhradní hračku.

Už jsem ji varoval, že ji okamžitě vyrazím, jestli začne spát

s dalším asistentem.“ „Rita s Jaredem spala?“

„Samozřejmě. Copak vám to neřekla?“

Ne! „Když jsem se jí ptala, co se mezi nimi stalo, tvrdila, že nic. Akorát ji prý vydíral, aby ho povýšila.“

‚A vy jste jí to věřila?“

„Tvrdila mi, že Jared našel v jejích složkách tu žalobu a zavětřil příležitost.“

„Na to není Jared dost chytrej. Rita mu o tom sporu s Worldwide řekla sama.“

„Proč by to proboha dělala?“

„Kdoví,“ utrousil. Vtom mu zazvonil mobil, a než jsem se nadála, byl pryč.

***

Proč jen klienti svým právníkům lžou? To jsem nikdy nepochopila. Na druhou stranu jsem se už díkyMarkovu odhalení nemusela obtěžovat s hledáním podobných případů. Jestliže Rita s Jaredem spala, kdyžpro ni pracoval, měla jsem jen jedinou možnost. Nabídnout mu vyrovnání.

KAPITOLA 1 8

Kdo ty neměl rád šéfa?

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA do práce, zastavila jsem se ze všeho nejdřív u Rosenthalovy sekretářky Dianě,abych zjistila, jestli jsem náhodou něco nepropásla. Moje sekretářka Lucy totiž volala, že je nemocná.Koneckonců byl pátek.

„Sháněl se po tobě,“ informovala mě Dianě.

„Měla jsem schůzku.“

„Já vím. Simone mi to hlásila. Povídal, že s tebou chce mluvit, hned jak budeš zpátky.“

„Proč?“

„To nevím, ale je pěkně nabroušenej.“

***

Kochala jsem se výhledem z Rosenthalova rohového okna a čekala, až se vypovídá na telefonu. Dokonce iobloha vypadala zlověstně.

„Tak jak to šlo?“ zeptal se, když zavěsil.

„Myslíš s Parsonsem?“

„Jasně že s Parsonsem. S kým jiným?“

„Vlastně jsem měla v Rosebud schůzku s Ritou Levinovou. S Markem jsem se viděla jenom díky tomu, žeRita měla zpoždění.“

„Rita Levinová nám žádnej kšeft nedohodí. Mark Parsons ano.“

„Proč na mě ječíš?“

„Protože ti snad nemusím říkat, kdo je náš klient, Julie. Měla bys to vědět sama.“

„Náš klient je Rosebud Productions,“ zvýšila jsem hlas. „To zahrnuje všechny zaměstnance.“

„Ne,“ vyštěkl a bouchl sklenicí vody o stůl. „Je to Mark Parsons. Přinejmenším tak dlouho, dokud bude

hlavním právníkem Rosebud. To on proplácí naše faktury, ze kterých jde i tvůj plat. Takže jak to šlo?“

„Slo to dobře.“ Teď rozhodně nebyla vhodná příležitost stěžovat si Rosenthalovi na Markovo a Ritino

chování. „Řekla jsem Markovi, že se mu ozvu v pondělí.“

„Zavolej mu ještě dneska večer.“

„Už odjel z práce. Nejspíš bude doma se ženou. Každým dnem čekají dítě, jestli si pamatuješ.“

„Tak mu nech vzkaz. A nejen v hlasový schránce. Skamaráď se s jeho sekretářkou a popros ji, ať ti dá

vědět, až se jim to narodí.“

„Proč?“

„Abychom mu mohli poslat dárek! Proboha, Julie, o vztazích s klienty se máš ještě hodně co učit. A radil

bych ti, abys sebou hodila, jestli se tady jednou chceš stát společníkem.“

Víš co, Bruci, s tím svým společníkem si vytři prděl! Nahlas jsem ale řekla jen: „Jak myslíš, Bruci,“ avyběhla z kanceláře.

***

Po tom, co jsem do sebe v pátek večer s Kaitlyn lila jednu margaritu za druhou, jsem trávila sobotníodpoledne na gauči v obýváku, ládovala do sebe aspirin a zalévala ho kolou. Vyrazit si do baru byloskutečně to poslední, co jsem měla večer chuť podniknout, ale už jsem to slíbila Emily. Chystala se seScottem a jejich přáteli Christine a Tedem na koncert Davidovy kapely a pozvala mě, abych se k nimpřidala. Byla jsem si stoprocentně jistá, že o mě David nestojí (vzhledem k tomu, že si neřekl o moječíslo) a že si Emily akorát zase hraje na dohazovačku. Přísahala ale, že se na mě po tom narozeninovémvečírku vyptával, a hlavně do mě v telefonu hučela tak dlouho, až jsem nakonec radši přikývla, aby už dala pokoj.

Do baru Love Lounge jsem dorazila deset minut před tím, než Davidova kapela Skalpely spustila svojipadesátiminutovou produkci. Měla jsem přijít až o hodinu později. Byli hrozní. Vážně. David a druhýkytarista zpívali falešně, klávesákovi neustále přeskakoval hlas a bubeník nedokázal udržet rytmus. Kdyždohráli, slezl David z pódia a přisedl k nám. Emily tentokrát dodržela svůj slib a brzy se se Scottemvypařila. Christine a Teda odtáhli s sebou.

„Asi bych už taky měla jít,“ špitla jsem, když jsme s Davidem osaměli.

„Ještě je brzo,“ oponoval. „Co kdybych ti koupil drink?“

„Nic ve zlým, Davide, ale další už bych fakt nesnesla.“ Stěží jsem byla schopná dopít ten, co jsem sipředtím objednala.

Na chvilku se zarazil a tázavě se na mě podíval, ale nenechal se odradit: „Co takhle něco na zub? Nemáš

hlad?“ „Ani ne.“

‚A co nějakej dort?“ nabízel. „Znám skvělej podnik v Beverly. Jeden dortík určitě zvládneš.“

Proti tomu se nedalo nic namítnout.

***

Zamířili jsme s Davidem jeho mercedesem do skvělého podniku s dortíky, ale měli zavřeno. Nakonec jsmebyli rádi, když jsme objevili aspoň levné bistro na bulváru La Ciénega. David se okamžitě zahloubal dojídelního lístku a neodtrhl se od něj, dokud si servírka nepřišla pro naši objednávku.

„Tak jak se cítíš?“ zeptal se, sotva se vzdálila.

Zvláštní otázka, dokonce i na doktora. Nemělo snad tohle být rande? „Dobře. Co ty?“

„Taky dobře,“ odpověděl. „Já ale ještě nikdy neměl otravu z jídla.“

Šokovalo mě to tak, že jsem ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

Po pár vteřinách ticha David pokračoval: „Byla jsi to přece před pár týdny ty, že jo?“

Nemělo smysl lhát. Věděl, jak se jmenuju. Mohl si mě snadno vyhledat v kartotéce. Přiznala jsem tedy, že

ano, a on zase přiznal, že mu to došlo až dneska večer.

„Víš, nějak mi to připomněl ten tvůj výraz, když jsi usrkávala drink.“

„Myslíš, jako bych se chystala zvracet?“

„Jo,“ přikývl a rozesmál se.

Vysvětlila jsem mu, že mám ještě kocovinu ze včerejška, a David se hned nabídl, že skočí za servírkou amísto kafe a štrúdlu mi objedná zázvorovou limonádu a toast. Hned mezi námi zavládla uvolněnějšíatmosféra. David mi pověděl o své práci a bývalé ženě, já jemu o Rosenthalovi a novém případu.

„Zádní bývalí manželé nejsou?“ vyzvídal. „Jen bývalé známosti.“

„Nějaká vážná?“

„Jedna. Rozešli jsme se asi před rokem.“

Protože měl pusu plnou dortu s jahodami, pokynul mi vidličkou, abych pokračovala.

„Byl to takový ten typický hollywoodský příběh. On byl scenárista a chystal se to jednou dotáhnout

daleko, a já byla mladá, hloupá a po uši zamilovaná.“ Spolkl sousto a usmál se: „Nemám vytáhnout housle?“

Sarkasmus, to se mi líbilo. „Zkrátím to. Potkala jsem ho, když jsem byla ještě na právech, a po promocijsem s ním začala bydlet. Po roce nechal práce a já ho živila, aby se mohl plně věnovat psaní. Po dvouletech konečně prorazil, jeho kariéra strmě vylítla vzhůru a jeho ego jakbysmet. No a pak jsem sejednoho krásnýho dne vrátila ze služební cesty o trochu dřív a načapala ho v posteli s jinou.“

„To muselo bolet.“

„Jo. Teď už je to ale stejně jedno. Aspoň jsem se poučila. Už žádné další rádoby-něco.“

„Se mnou si v tomhle ohledu starosti dělat nemusíš,“ ujistil mě. „Moje kapela je jen koníček. Teď, co jsem

zase svobodnej, jich mám docela dost.“

Možná, že právě to mi v životě chybí: nějaký koníček. Nakupování se nepočítá?

Celou další půlhodinu mi pak David vykládal o své nejnovější vášni, létání. Chodil sice na kurz teprve půl

roku,

ale už mu zbývalo absolvovat jen čtyři letové hodiny, aby dostal osvědčení druhého stupně.

„Možná bych tě někdy mohl vzít s sebou,“ navrhl. „Nebojíš se malých letadel, že ne?“

„Ne.“ Mám už nějaké zkušenosti z vnitrostátních letů. „Fajn, tak já to zařídím.“

KAPITOLA 1 9

Kurz létání

DAVID ZAVOLAL ZA DVA DNY a zeptal se, co bych říkala malému výletu letadlem v sobotu. Navrhl, žebychom to mohli vzít na sever podél pobřeží, dát si někde večeři a ještě ten večer se vrátit zpátky. Jakromantické! Zaletět si do Santa Barbary na jídlo ve skvělé restauraci u vody, následované procházkou popláži za svitu měsíce. Samozřejmě jsem přikývla.

***

Po půlhodinové konzultaci s Kaitlyn v sobotu ráno jsem se rozhodla vzít si přiléhavé černé plátěné šaty ačerné sandály a přes ramena přehodit sytě růžový svetřík z viskózy, jednak abych měla styl (podle Kaitlyn je to šik), jednak z praktických důvodů (pro případ, že by mi byla zima).

David dorazil ve čtyři v khaki kraťasech a modrém tričku. Poprosila jsem ho, ať mi dá minutku napřevlečení. Když jsem na sebe natáhla světlehnědé kalhoty, bílý top a džínovou košili, vrátila jsem se doobýváku a našla Elma obličejem dolů na podlaze, kam ho musel David hodit, a Davida na Elmově místěna gauči. Listoval starým výtiskem Moderní ženy.

„To jsem nevěděl, že svobodných žen nad pětatřicet je o deset milionů víc než mužů,“ řekl.

Nesmím ten časopis zapomenout vyhodit.

***

Když jsme přijeli na letiště v Santa Monice, zamířil David rovnou do půjčovny, aby vyplnil papíry a já sešla zatím mrknout na letadla, která stála t druhé strany budovy. Většina byla pro čtyři, šest a osm osob a i to největší mi ve srovnání s tím nejmenším letadlem na vnitrostátní lince, jakým jsem kdy letěla,připadalo jako trpaslík. Možná to celé nebyl zas až tak dobrý nápad.

Za deset minut mě David zavedl k nejmrňavějšímu letadlu, jaké jsem v životě viděla, dvojmístné cessně.

Nevěděla jsem, že se tak malá letadla vůbec vyrábějí. David otevřel dveře na straně pro pasažéra apomohl mi vlézt dovnitř. Musela jsem vypadat stejně vystrašeně, jako jsem se cítila.

„Neboj se, je to naprosto bezpečný.“

Jen jsem přikývla. Buď statečná.

David se usadil na místo pro pilota a zkontroloval přístroje. Když už jsme rolovali po ranveji a on pořádještě nezmínil, kam máme namířeno, nevydržela jsem to a zeptala se.

„Do San Luis Obispo.“

Znělo to povědomě, ale jinak jsem neměla tušení, kde to je. „Je to blízko Santa Barbary?“

„Asi třicet mil na sever.“

O žádné pětihvězdičkové restauraci u vody v San Luis Obispo jsem nikdy neslyšela. Pak jsem sivzpomněla, proč mi to jméno je povědomé. „Nemají tam náhodou vězení?“

„Podle mého průvodce,“ vysvětloval David, „je letiště v San Luis Obispo jen kousek od moře. Myslel jsem,že bychom tam mohli zaletět, podívat se na západ slunce a pak se někde stavit na něco k snědku.“

To by mohlo vyjít. Na místě jsme se sice neshodli, ale jinak jsme byli naladěni na stejnou notu.

David vypočítal, že let do San Luis Obispo zabere tak dvě a půl hodiny. Nakonec to bylo přes tři. Kdyžjsme konečně přistáli, slunce už dávno zapadlo. Došli jsme až na pláž, ale když teď slunce bylo zaobzorem, vzduch se rychle ochladil a obloha úplně zčernala. Žádný měsíc, žádné hvězdy, žádná romantika.

Nechali jsme pláž za zády a vyrazili na obhlídku okolí, kde bychom se mohli najíst. Výběr nebyl nijaktěžký. Byla tam všehovšudy jedna restaurace.

Dostali jsme ten nejlepší stůl v Mamas Fish & Chips

s výhledem na kuchyň. Servírka před nás položila plastové šálky a příbory, já doplnila ubrousky zkovového stojánku. Tohle rozhodně nebyla ta skvělá večeře, kterou jsem si v duchu malovala. Myslímdokonce, že ani David si tu restauraci takhle nepředstavoval. Bylo tam ale teplo a měli otevřeno, a námbyla zima a měli jsme hlad. Tedy aspoň do té chvíle, než jsem zahlédla, jak po stěně nad naším stolemleze šváb. Po tomhle zjištění jsem si dala už jenom ledový čaj.

***

První hodina letu zpátky do L. A. byla úžasná. Měsíc a hvězdy svítily a pod sebou jsme mohli sledovatčáru pobřeží. David mě dokonce nechal pár minut řídit.

Druhou hodinu jsem nemyslela na nic jiného, než že potřebuj u na záchod.

Zrovna jsme načínali třetí hodinu, když mi David oznámil, že právě míjíme Malibu. Vykoukla jsem z okna avyhlížela světla z ruského kola na molu v Santa Monice, ale neviděla nic než černočernou tmu. Pak se zamraky opět vy 96 Beth Orsojjová nořil měsíc a v tu ránu bylo všude kolem bílo. David se natáhl po rádiu a kontaktoval řídicí věž na letišti vSanta Monice. Letecký dispečer mu potvrdil, že letiště je úplně zahalené mlhou.

Pohlédla jsem na Davida. „Co to znamená?“

Věnoval mi jeden ze svých neodolatelných úsměvů. „To znamená, že jestli chceme přistát, musíme si najítjiný letiště.“

„To myslíš vážně?“ To nemůže být pravda.

„Jo, naprosto.“

Nepřestával se zubit. Proboha, co mu na tom připadá k smíchu? Měla jsem jen dvě možnosti. Buď úplnězpanikařit, což by zřejmě zvýšilo pravděpodobnost, že se zřítíme, nebo zůstat klidná, anebo to aspoňpředstírat –, což by mohlo zvýšit naši šanci na bezpečné přistání. Zvolila jsem druhou možnost.

„Můžu něco udělat?“ zeptala jsem se.

„Zkus najít nové letiště.“

Usoudila jsem, že to nemyslí ironicky. „Jak?“

„Sáhni za sebe pro ty desky s papíry.“

Zašmátrala jsem za sebou a zpod sedadla vytáhla jakousi složku. „Co to je?“

„Něco jako autoatlas pro letadla.‘1

„A co s ním mám dělat?“

„Jenom ho prolistuj, jestli nenajdeš nějaký jiný letiště.“

Obracela jsem volné listy a koukala po jménech, která jsem znala. „Co třeba Ontario?“ Předpokládala

jsem, že na letišti ve vnitrozemí by mlha nemusela být.

„To je moc daleko,“ namítl. „Máme paliva už jen na hodinu.“

Po těle mi přeběhl mráz. Klid, klid, klid, opakovala jsem si v duchu a listovala dál. „Co letiště Burbank

Airport?“

David kontaktoval řídicí věž a zeptal se, jaké je tam počasí. Ticho. Pořád ticho. Tak už hergot něcořekněte! Když se rádio konečně ozvalo, oznámilo nám, že Burbank je také v mlze.

Cítila jsem, jak se na mě džínová košile lepí v podpaží. Klid, klid, klid, šeptala jsem si a obrátila pár dalšíchstran. „Van Nuys Airport?“ zeptala jsem se nejistě.

David znovu kontaktoval věž. Opět následovalo nekonečné ticho, než dispečer pravil: „Na Van Nuys ječástečně zataženo, takže by to možná šlo. Jaké máte souřadnice?“ David mu nahlásil naši polohu aspolečně pak určili směr. „Pozor na ty hory nalevo,“ bylo poslední, co dispečer řekl, než se definitivněodmlčel.

Mrkla jsem na Davida. „To myslel vážně?“

„Naprosto.“

Podívala jsem se z levého okna. Žádné hory jsem neviděla. Jen tmu. Znovu jsem se koukla po Davidovi.Nepřestával se usmívat. Proč se sakra pořád usmívá? Copak neví, že se můžeme zřítit a zabít? Klid, klid, klid už nezabíralo. Nezbývalo než se modlit, modlit, modlit.

Zírala jsem do tmy a uvažovala, jak dlouho bude trvat, než najdou naše těla. Škoda, že se nikdo z mýchznámých už nestýká s Mizerou. Byl jediný, komu jsem prozradila, že bych chtěla být pohřbená v hrobce.Je tam míň červů.

Jak to, že se mi teď celý život neodvíjí před očima, jak by měl? Hlavou se mi honilo akorát to, co sivšichni pomyslí, až se dovědí, jak jsem umřela. Mizeru nepochybně napadne, že si to zasloužím za to, žejsem byla na rande s někým jiným, i když to byl on, kdo mě opustil. Emily se pravděpodobně bude cítitprovinile, protože mě s Davidem dala dohromady. Rodiče, nebo spíš matka bude zřejmě šťastná, že jsemaspoň umřela na rande, a navíc s nikým menším než s židovským doktorem. No a všichni ostatní mě budou považovat za naprostého idiota, protože jsem si vyrazila v dvojmístném letadle s chlápkem, kterého jsem sotva znala, a navíc měl za sebou jen základní výcvik.

Sotva jsme přeletěli kopec, mlha se roztrhala a nalevo od nás se ukázaly hory. Dispečer opravdunežertoval, byly fakt blízko. To by ve skutečnosti mohlo být naše štěstí.

Kdybychom se zřítili, nepadali bychom z takové výšky a nemuseli se při nárazu zabít. A pak už by to bylojako v tom starém televizním filmu, kde nějaký páreček přežil havárii letadla a osmasedmdesát dní se vdivočině živil jen sněhem a zubní pastou.

Jak jsme míjeli hory, rozeznávala jsem i jednotlivé stromy a keře. To bylo ještě lepší, aspoň by zmírnilynáš pád. Vtom už byl ale les ten tam a pod námi se objevila tenká čára z červených a bílých světel aut jedoucích po dálnici.

„Není támhle to letiště?“ zeptala jsem se a ukázala na dlouhou stužku z bílých světel po pravé straně.

„Vypadá to tak,“ přisvědčil David a otočil letadlo tím směrem.

Sotva jsme začali klesat, zaburácel z rádia dispečerův hlas: „Alfa charlie čtyři devět tři nula, ozvěte se,alfa charlie čtyři devět tři nula.“

David popadl rádio a potvrdil příjem.

„Zdá se, že míříte na Whiteman Airport. Pro přistání na Whiteman Airport nemáte povolení. Opakuji, propřistání na Whiteman Airport nemáte povolení.“

Tu se zničehonic ozval neuvěřitelný řev a o několik vteřin později se nad námi přehnalo tryskové letadlopětkrát tak velké jako náš letoun a začalo klesat. Až se mi z toho málem zastavilo srdce. Podívala jsem sena Davida. Konečně se přestal usmívat.

Popadl rádio a oznámil dispečerovi, že si je toho vědom, ale nemáme dost paliva. Dispečer mu řekl, že naletišti ověří, jestli můžeme dostat povolení pro nouzové přistání. Zatímco jsme čekali, světla na ranveji zmizela.

„Co se stalo, Davide?“

Oba jsme pohlédli na bílou deku pod námi. „Padla mlha,“ odtušil. Znovu sáhl po rádiu a ohlásil

dispečerovi, že nám nezbývá nic jiného než zkusit doletět na Van Nuys Airport. Dispečer mu udalsouřadnice a popřál nám hodně štěstí.

Sotva jsme se stočili na sever, mlha se roztrhala a pod námi zasvítila pouliční světla. Tentokrát Davidranvej uviděl dřív než já. Byla jsem totiž plně zaměstnaná vyhlížením nějaké prázdné ulice nebo stromů s hustou korunou.

Kola udeřila o ranvej a ještě jednou poskočila, než opět dosedla na zem. Mířili jsme na volné místo nakonci řady zaparkovaných letadel, když tu motor nejdřív škytl a pak zhasl docela. David ho už aninezkoušel znovu nastartovat. Vylezli jsme ven a vydali se přes tarmak.

‚A, noční ptáci,“ pozdravil nás jakýsi zaměstnanec letiště, jakmile jsme byli na doslech. „Zůstanete přes

noc?“

„Letadlo jo,“ odpověděl David. „Ráno ho vyzvednu.“

„To není problém, „ usmál se muž. „Na kterým místě parkujete?“

„Na žádným,“ zašklebil se David. „Na ranveji nám došlo palivo.“

Muž mi ukázal, kde najdu dámské záchodky, a já se tam okamžitě rozběhla vykonat malou potřebu, tunejdelší a nejuspokojivější v životě. V hlavě jsem měla úplně vymeteno a nemohla se soustředit. Jen jsem si pořád v duchu opakovala, že až si příště vyrazím v dvojmístném letadle s chlápkem, který má jenzákladní výcvik, rozhodně si s sebou nezapomenu vzít zubní pastu.

KAPITOLA 20

Nikdy neříkej nikdy

KDYŽ JSEM V PONDĚLÍ ráno odemykala dveře kanceláře, byla jsem už zase v hluboké depce. Najedenáctou jsem měla domluvený hovor s Markem Parsonsem, což znamenalo nejen to, že se musím dátrovnou do práce, ale že taky propásnu ranní potlach se Simone, který jsem těžce potřebovala. Rosenthalna mě byl poslední dobou hrozně protivný, a tak jsem si jí chtěla vylít srdce.

10:55 jsem skončila se čtením poznámek, ale protože jsem byla v odbojné náladě, počkala jsem až do„:03 a teprve pak Markovi zavolala. Poblahopřála jsem mu k narození syna a rychle přešla k věci.

„Tak k čemu jste dospěla?“ zeptal se.

„I když Rita trvá na tom, že ten sex byl zcela dobrovolný –“ „O tom nemám nejmenších pochyb.“

Po tom, co jsem viděla Ritu, jsem s ním musela souhlasit. „Zkrátka pokud nemůžeme dokázat, že Jaredlže, pak bych doporučovala se s ním vyrovnat. Vzhledem k Ritině minulosti bychom s tím sotva chtěli jít ksoudu. To by bylo příliš velké riziko.“

Žádná reakce.

„Jestli tedy nemáte nic proti, zavolám Jaredovu právníkovi a domluvím s ním neformální schůzku. Chci siudělat obrázek o tom, jak jsou silní v kramflecích a kolik peněz by asi tak chtěli.“

„Fajn. Dejte mi potom vědět.“ Zavěsil dřív, než jsem se stačila rozloučit.

Díky tomu, že byl náš hovor tak krátký, jsem ovšem ještě stihla konec pondělního ranního potlachu. Sotvajsem vešla do Simoniny kanceláře, uviděla jsem Grega, jak se rozvaluje na jedné ze dvou židlí pro hosty.To byla novinka. Greg se k nám totiž normálně nepřipojoval. Sundala jsem z druhé židle hromádku složek a posadila se. „Co jsem propásla?“

„Jako obvykle,“ informovala mě Simone. „Rosenthal všechny seřval.“ Ukázala na Grega. „Dokonce i

našeho zla– týho hocha.“

„To není možný.“ Dělala jsem si legraci jen napůl. Greg si tu přezdívku plně zasloužil.

„Má recht,“ ozval se Greg. „Moje kouzlo muselo zeslábnout. Ráno mě zas poslal do řitě za to, že jsem –“

Do kanceláře vtrhla Gregova sekretářka a vyhrkla: „Hledá vás Parker. Povídal, že s vámi musí mluvit, než

se pan Rosenthal vrátí.“

Greg se zvedl a zlehka se uklonil. „Bylo mi potěšením, dámy, jako vždycky.“

Počkala jsem, dokud za sebou nezavřel dveře, a zeptala se: „Co s ním je?“

„Řekla bych, že se rozhodl bejt víc společenskej, co je teď zase sám,“ odpověděla Simone. „Proč se ptáš?

Nechceš ho vzít do party?“

„Jasně že chci. To tys ho neměla ráda. Jenom mě to překvapilo, to je všechno.“

„Od tý doby, co se rozvádí, ho snáším líp. Už není tak škrobenej.“

„To určitě ne, když mu nevadí, že mu říkáš zlatej hoch.“ Zasmála se. „To mi jenom uklouzlo. Ale vzal to docela dobře.“

„Protože ví, že je to pravda.“

Když mi pak Simone ještě poreferovala o víkendových zážitcích se snoubencem Toddem, převyprávěla

jsem jí konečně průběh svého katastrofálního rande.

„Mám jedinou otázku,“ prohlásila pak. „Cos sakra čekala?“

„Čekala jsem, že to bude romantický. Nevěděla jsem, že nemůže přistát, když je na letišti mlha.“

„Jak je vidět, rozhazování sítí na pohotovosti ti moc štěstí nepřineslo. Nejspíš potřebuješ nový zdroj

chlapů.“

S tím jsem souhlasila. Dokonce ani židovský doktor nestál za to, abych pro něj umřela. „A máš nějaký

nápad?“

„Vlastně jo. Vzpomínáš, jak jsem ti povídala o tý společnosti Šance pro lásku?“

„Není to ta seznamka?“

„Jo. A laskavě si odpusť ten podezřívavý tón.“

„Už jsem ti říkala, že se do žádný seznamky hlásit nebudu.“

„Proč ne?“

„Protože to je pro zoufalce a já zoufalec rozhodně nejsem.“ Tedy aspoň prozatím ne.

„Proč to pořád omíláš? To, že se přihlásíš do seznamky, přece neznamená, že jsi zoufalá. Znamená to

akorát, že jsi pracovně vytížená právnička, která má problém se seznámit s muži na úrovni.“

„To zní jako reklamní slogan.“

„No když už o tom mluvíš –“ nedokončila větu, sáhla do posledního šuplíku u stolu a podala mi rudý letákz křídového papíru, přeložený na třetiny. Místo abych ho rozervala a hodila jí ho na hlavu, jsem hootevřela. Ano, až tak hluboko jsem klesla.

pátek odpoledne mi zavolala Kaitlyn, tentokrát sháněla parťáka na pití ona. Samozřejmě jsem ji nemohlaodmítnout. Když jsem dorazila k El Cholo, hlučné a ustavičně natřískané mexické restauraci na WiltshireBoulevardu, už na mě čekala u vchodu.

„Ani jeden volnej stůl?“

Zavrtěla hlavou. ‚A v baru je hlava na hlavě.“

Kdyby v El Cholo neměli nejlepší margaritu a fajitas v Los Angeles, už dávno bychom si našly jiný podnik.Rozdělily jsme se a každá z nás několikrát obkroužila místnost, než si Kaitlyn všimla nějakého párku, jakplatí účet, a hned se k nim přihnala. Sotva se zvedli, okamžitě jsme obsadily uvolněnou pohovku. Mocmísta na ní zrovna nebylo, ale aspoň jsme měly kde sedět a číšník byl hned po ruce.

„Říkala jsem ti už, jak zbožňuju svoji práci?“ zeptala se Kaitlyn, když se vzdálil, aby vyřídil našiobjednávku. „Dneska ráno mi asistentka přinesla domácí koláče a šéf mi nechal svoje lístky naProducenty, protože bude příští týden mimo město.“

Kdybych už před sebou měla margaritu, vylila bych jí ji na hlavu. „Dej mi vědět, až budete někohoshánět. Pošlu vám životopis.“

„To bys měla,“ usmála se. „To víš, bez protekce to nepůjde.“

Kaitlyn nechala stálého zaměstnání už po dvou letech a od té doby pracovala pro KRLA-TV. „Jednou toudělám, ale zatím ještě ne. Nejdřív to chci dotáhnout na společníka.“ „Tak to si aspoň rok a půl počkáš.“

„Mohlo by to trvat i míň. Brian Reynolds se stal společníkem už po šesti letech. I když je pravda, že je to chlap, a navíc leze Rosenthalovi do zadku.“

„Což ty, jak předpokládám, neděláš.“

„Ne, nemám na to žaludek. Vlezdoprdelka opravdu nejsem. Mimoto se právě teď musím věnovat hledání

spřízněné duše. Na víc než jednu zásadní životní změnu se soustředit nemůžu.“

„A rýsuje se něco?“

„Zrovna zvažuju nový strategický plán.“

Počkala jsem, až před nás číšník postaví margaritu, pak jsem z kabelky vytáhla leták Šance pro lásku a

podala ho Kaitlyn. Zatímco ho studovala, cpala jsem se lupínky se salsou.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala jsem se, když ho konečně položila na stůl.

Chvilku mlčela a potom najednou vyhrkla: „Nechce se mi věřit, že o něčem takovým vážně uvažuješ.“

Tohle nebyla odpověď, kterou jsem čekala. Kaitlyn mě přece normálně ve všem neuvěřitelně

podporovala. „Proč jsi tak negativní?“

‚A proč si myslíš, že máš tohle zapotřebí?“ zaútočila na mě a nasadila přitom tón, jako když psycholog

mluví s pacientem. Musela ho pochytit od matky.

„Nemám to zapotřebí,“ bránila jsem se vehementně. „Dokonce si ani nejsem jistá, že to fakt chci. Jenom

o tom přemýšlímPřemýšlela jsem o tom bez ustání celý týden.

V té chvíli žena, která seděla vedle Kaitlyn, sáhla po letáku. „To je váš?“ zeptala se jí.

Kaitlyn se otřepala, jako by jí nabízela hada. „Ne, její.“

Žena se přes ni natáhla a leták mi vrátila. „Omlouvám se, já jen že moje sestra se do nějaké seznamky

přihlásila před pár týdny. Myslím, že to byla zrovna tahle.“

‚A byla spokojená?“ vyzvídala jsem.

„Zatím měla jen jedno rande,“ pravila žena, „ale ten muž se jí líbil, takže bych řekla, že to funguje.“ Pakse otočila zpátky k přátelům a já schovala leták do kabelky.

„Tak vidíš,“ usmála jsem se na Kaitlyn. „Jsi už s Billym prostě moc dlouho. Už ani nevíš, jaký to je, jen tak randit.“

„Mluv v minulým čase,“ zavrčela. „Rozešli jsme se, jestli si vzpomínáš.“

„To jo, ale ještě jsi nezačala hledat někoho novýho. Není to tak jednoduchý, víš? Jakmile je člověk jednou

pryč ze školy a má za sebou už i období barů pro nezadaný, je fakt těžký se s někým seznámit.“

„Jak můžeš něco takovýho tvrdit? Měla jsi stovky rande.“

„Jo, ale žádný z nich nevyšlo. Potřebuju nový zdroj mužů.“

‚A co David?“

„Kromě toho, že nás skoro zabil, to mezi námi ani nejis– kří. Rozhodla jsem se, že přestanu ztrácet čas schlapy, o kterých vím, že nejsou ti praví. Moje nový pravidlo jsou tři rande maximálně. Jestli po třechrande nebudu přesvědčená, že bych s tím člověkem aspoň teoreticky mohla strávit zbytek života, je mimo hru.“

„Ale s Davidem jsi měla jenom dvě rande.“

„Tři, když budeš počítat i ten narozeninový večírek –“

„Ten se nepočítá.“

„Dobře, tak teda dvě. To ale nevadí, protože tři jsou maximum, ne minimum.“

„Fajn, ale s tímhle pravidlem budeš rozhodně potřebovat rozšířit záběr.“

„Přesně tak. Všichni mi tvrdí, že je to jenom sázka do loterie, takže to jediný, co musím udělat pro výhru,

je zvýšit počet nápadníků.“

***

Dopotácela jsem se do půlky obýváku, když jsem si všimla, že na záznamníku bliká červená kontrolka.„Jupí,“ vykřikla jsem směrem k Elmovi, který na mě oddaně čekal na gauči. „Někdo mě přece jen miluje –teda kromě tebe, samozřejmě.“

Zmáčkla jsem ho a jako odpověď uslyšela jen: „To Elma nelechtá.“ Evidentně se na mě zlobil, že jsem honechala tak dlouho samotného. Pustila jsem tedy záznamník a dozvěděla se, že mám jednu novou zprávu.„No, aspoň jeden člověk mě miluje,“ řekla jsem Elmovi.

Přístroj pípl a ozval se mámin hlas. „Julie, tady máma. Zavolej mi, až budeš doma. Chystáme se s tátou ktobě.“

Někdy je lepší, když vás nikdo nemiluje.

KAPITOLA 2 1

Rodičova krize

ZAVOLALA JSEM RODIČŮM hned druhý den ráno, ještě dřív, než jsem si uvařila kafe. Máma to zvedla podruhém zazvonění. „Ahoj, Julie. Zrovna jsme si říkali, jestli se vůbec ozveš.“

„O čem to mluvíš? Vyzvedla jsem si tvůj vzkaz až včera v noci. Vrátila jsem se domů tak pozdě, že užnemělo cenu vám volat.“

Mámin hlas jako zázrakem zjihl: „Byla jsi na rande?“ „Ne, vyrazila jsem si s Kaitlyn.“

Kritický tón byl v mžiku zpátky. „Jestli budeš trávit všechen čas s Kaitlyn, nikdy se s nikým neseznámíš.“

„O tomhle se nehodlám bavit, mami. Zavolala jsem ti, protože jsi mi nechala vzkaz, že se za mnou s tátou

chystáte na návštěvu.“

„Přesně tak,“ přisvědčila. „Táta musí koncem příštího měsíce na služebku do San Diega. No a protože

bude Svátek práce, tak nás napadlo, že bychom mohli zůstat i přes víkend a podívat se za tebou do L. A.“

Další prodloužený víkend v čudu.

„Mysleli jsme, že bychom vyjeli v pátek odpoledne a o víkendu zůstali u tebe. No a v pondělí ráno bys nás

mohla hodit na letiště. Letadlo letí v osm, takže bys měla skoro celý den pro sebe.“

„A nebudete muset na letiště sami, abyste vrátili auto do půjčovny?“ Nechtělo se mi ve svátek vstávat už

v pět.

„Táta povídal, že by ho vrátil rovnou v pátek večer. Nemá smysl mít celý víkend dvě auta.“

„A co když si budete chtít někam vyrazit a podniknout něco na vlastní pěst? Třeba strávit den v

Disneylandu a tak?“ Jinými slovy, ušetřit moje duševní zdraví.

„Tak se k nám bud připojíš, nebo nikam nepojedeme.“ Učinila jsem poslední pokus. „A jsi si jistá, že by to nebylo pohodlnější v hotelu? Mám přece jenom jednu ložnici.“

„Můžeme spát v obýváku. Máš pořád ještě ten rozkládací gauč, že jo?“

Jiskřička naděje. „Ne, pořídila jsem si futon.“

„Aha. Tak počkej, řeknu to tátovi.“

Z telefonu jsem slyšela, jak na sebe řvou přes celý barák. Po tom, co jsem s nimi prvních osmnáct let

života strávila pod jednou střechou, jsem přesně věděla, kde kdo z nich je a co dělá.

„Phile!“ zaječela máma z kuchyně.

„Co je?“ zařval táta z gauče ve svém kamrlíku. Televizi měl puštěnou tak nahlas, že jsem slyšela každé

slovo sportovního komentátora.

„Volá Julia. Říká, že vyhodila ten rozkládací gauč a teď má futon.“

„No a?“ zařval zpátky a přitom určitě obrátil oči v sloup a něco si zamumlal.

„No jestli chceš spát na futonu,“ zeptala se řezavým hlasem, „nebo radši zůstat v hotelu? Vím, že futony

nemáš rád.“

„Co to meleš? Nikdy jsem neřekl, že je nemám rád.“

„Když jsme na tom minule spali u Deborah, celou noc sis jenom stěžo –“

„Nemůžete si to hádání nechat na později, mami?“

„My se nehádáme. Jenom se spolu bavíme.“

„A nemůžete se teda vybavovat potom? Prozatím budu počítat s tím, že spíte u mě.“ Třeba Kaitlyn

přemluví svoji mámu, aby mi vystavila recept na víkendovou dávku antidepresiv.

„Počkej ještě chvilku, dám ti tátu.“

pozadí jsem uslyšela další řev a pak se v telefonu ozval táta.

„Julie?“

„Ahoj, tati.“

„Ahoj, myško. Jak se máš?“

„Dobře, tati. Co ty?“

„Tak dobře, jak se dá čekat u chlapa mýho věku.“

„O čem to mluvíš? Je ti teprve šedesát.“

„No právě, už jsem starej. Ale pořád je to lepší než ta druhá alternativa.“

Rychle jsme probrali, co bude mít k obědu, co já budu mít k obědu a jaké je počasí, a rozloučili se.

Okamžitě jsem vytočila Kaitlynino číslo a nechala se přesvědčit, že jsem zralá na zmrzlinu a krapet

nákupní terapie. Domluvily jsme se, že se v poledne sejdeme v obchodáku.

„To je pěkně blbý, že ti to rodiče oznámili už takhle předem,“ prohlásila Kaitlyn a znovu se zakousla do

kornoutku.

„Proč?“ zeptala jsem se a polkla další lžíci zmrzliny s příchutí lískových oříšků.

„Protože takhle se budeš příštích šest týdnů kvůli jejich návštěvě nervovat. Kdyby počkali a zavolali ti až

ten víkend předtím, než přijedou, nervovala by ses jenom týden. To znamená, že bych to s tebou v

tomhle stavu musela vydržet o pět týdnů míň.“

„Říkala jsem ti, že je máma sobec.“

„To neříkej, Julčo. Je to přece tvoje matka.“

„Já vím, že je to moje matka. A netvrdím ani, že mě nemá ráda nebo že já nemám ráda ji. Jenom uvádím

fakta.“

„Viděná ovšem tvýma očima.“

„Hele, těchhle psychologických řečiček mě laskavě ušetři a radši mi porad, co si s nimi mám sakra tři dny

a noci počít.

„Žijeme přece v L. A. Nabízejí se tady miliony věcí, který se s příbuznými dají podniknout.“

„Jo, jenže ty už jsme všechny podnikli. Ukázala jsem jim Disneyland i Universal a vzala je do všech studií.Podívali jsme se na molo v Santa Monice, Third Street Promenade, Venice Boardwalk i HollywoodBoulevard. Vyrazili jsme si na jednodenní výlety do San Diega, Santa Barbary, Solvangu i Tijuany. Co ještě zbývá?“

„Co si na víkend zaletět do San Franciska?“

„Tam už taky byli. Dvakrát.“

„Tak co zkusit muzea?“

„Ty táta nesnáší. Tam bych ho nedostala.“

„Fajn, a co je teda baví?“

„Hádat se spolu.“

„Myslím to vážně,“ zamračila se.

„Já taky.“

„Tak co dělají, když jsou na dovolený?“

„Jedou někam, kde je teplo, válejí se na pláži a baví se otom, co budou mít k večeři. No a pak se seberou

a jdou na tu večeři.“

Kaitlyn se nad tím na chvilku zamyslela. „Tak mě napadá, že to děláme podobně.“

„To je na tom to nejhorší. Pomalu se proměňujeme v moje rodiče.“

***

Dojedly jsme zmrzlinu a vyrazily do obchodního domu Bloomingdales. Naše první zastávka vedla do

pánského oddělení, protože Kaitlyn potřebovala koupit dárek bráchovi k narozeninám. Nechala jsem jivybírat mezi peněženkami a šla omrknout hodinky. Nechápu, jak jsem jen mohla být léta tak slepá, aleteprve dneska jsem si všimla, kolik pěkných chlapů nakupuje v Bloomingdales v pánském oddělení. Teďjsem byla ráda, že jsem se obtěžovala s mejkapem a kulmováním. I když většina zákazníků evidentněměla doprovod, ať už muže, nebo ženu, doufala jsem, že aspoň jeden nebo dva by mohli být k dispozici.

Zrovna jsem si to namířila k přitažlivému brunetovi, který sháněl košili do obleku, když tu jsem ztuhla.Naproti mému případnému nápadníkovi stál nějaký objímající se páreček. Mužská půlka té dvojice byl Joe.

Od našeho katastrofálního oběda se mi už neozval. Pravda, ještě ten den mi nechal vzkaz, že se omlouvá,a já bych se mu i ozvala, kdyby ještě zavolal, ale už to neudělal. Teď jsem věděla proč. Našel si nový objekt.

Na místě jsem se otočila, proběhla kolem vitrín se šperky, prokličkovala mezi aktovkami a oklikou se

vrátila do oddělení pánských peněženek.

„Musíme pryč,“ vyhrkla jsem na Kaitlyn. „Teď hned.“

„Proč?“

„Protože jsem tady zahlídla Joea.“ „Toho barmana?“

Hned se kolem sebe začala rozhlížet. „Kde je? Chci vidět, jak vypadá.“

Ukázala jsem jeho směrem. „Tamten v džínsech, jak před ním ta ženská drží košili.“

„Nevidím ho,“ zavrtěla hlavou. „Musíme blíž.“

Kategoricky jsem to odmítla, ale příliš pozdě. Už byla mezi pásky. Dohonila jsem ji až v kravatách a

donutila ji schovat se za regál, na kterém byly naskládané košile do obleku. Vytáhly jsme seshora několikkousků, aby Kaitlyn viděla na druhou stranu, a já se přikrčila k podlaze, aby mě nezmerčil.

„Kterej to je? Ten u sportovních košil, nebo ten, co si prohlíží ty od Calvina Kleina?“

„To nevím. Má na sobě černý tričko.“

„To mají oba.“

Narovnala jsem se, rychle vykoukla a zase si přidřepla. „Ten vpravo.“

„Ten je hezkej. Měla bys ho pozdravit.“

„V žádným případě za ním nejdu.“

„To ani nemusíš. Jde sem.“

Popadla jsem ji pod paží a hnala se pryč. Až když jsme byly o šest obchodů dál, přestaly jsme se konečně

smát. Připadala jsem si jako puberťačka. Na Kaitlynin návrh jsme plynule pokračovaly do butiku Macys,kde si za míň než hodinu stihla koupit černé lodičky Enzo, tričko od Donny Karan a dvě nové rtěnky,zatímco já pořád váhala mezi dvěma páry náušnic ód Kennetha Colea. Kaitlyn mě přesvědčila, abych sivzala oboje, a pak jsme zamířily zpátky do Bloomingdales. Tentokrát jsem ji poslala do pánského oddělení samotnou a vyrazila o patro výš na boty. Nepochybovala jsem sice, že Joe už dole dávno není, ale radši jsem nechtěla nic riskovat.

Za hodinu nás opět přepadl hlad, a tak jsme se vydaly do Houstoňs, jediné restaurace v nákupním centru,na které jsme se dokázaly shodnout. Zrovna jsem sahala po klice dveří s výplní z kouřového skla, když tuse otevřely zevnitř. Všichni čtyři jsme na místě ztuhli. Já, Kaitlyn, Joeova přítelkyně a Joe.

KAPITOLA 22

Joeův příběh

„TO JE ALE PŘEKVAPENÍ,“ vyhrkl Joe.

„To jo,“ přisvědčila jsem a v duchu děkovala bohu, že mě Joe neviděl, když jsem před ním prchala z

Bloomingdales.

„Jak se máš?“ zeptal se.

„Fajn,“ odpověděla jsem. „A ty?“

„Nápodobně,“ usmál se.

„Tak to je dobře,“ opáčila jsem.

Po několika vteřinách rozpačitého mlčení ke mně jeho přítelkyně natáhla ruku. „Ahoj, já jsem Cheryl.“

„Julie,“ představila jsem se a potřásla si s ní. Přitom jsem si všimla jejího zásnubního prstenu s

diamantem. Buďto se Joe rozhoupal tak rychle, nebo ji prostě podvedl, když si vyrazil se mnou. Tihlezatracení rádoby-něco! Jsou všichni stejní. Žádnému nemůžeš věřit. Teď jsem byla ráda, že jsem se mu už neozvala.

Představila jsem těm dvěma Kaitlyn a po několika dalších vteřinách trapného ticha jsme se rozloučili.

Sotva se za nimi dveře restaurace zavřely, Kaitlyn se do mě pustila. „Proč jsi to udělala?“

„Co jako?“ předstírala jsem, že vůbec netuším, o čem to mluví.

„Jak jsi ho odpálkovala.“

„To není pravda.“

„Ale je.“

„Fajn, a co jsem teda měla dělat? Copak sis nevšimla, že ta holka měla zásnubní prsten?“

„To ještě nic neznamená. Mohla to bejt jenom kamarádka.“

„Já se svými kamarády taky nechodím nakupovat. Teda kromě těch teplejch.“

„A proč by s tebou šel na rande, kdyby měl snoubenku?“

„Evidentně proto, že je to jen další rádoby-něco, co rád sem tam zahne.“

„Já tě nechápu. Přihlásíš se do seznamky, aby sis někoho našla, a přitom odpálkuješ pěknýho chlapa,

který stojí přímo před tebou a očividně má zájem.“

„Tak za prvý zájem očividně neměl. Za druhý byl se svojí snoubenkou. A za třetí jsem neřekla, že se

přihlásím do seznamky, řekla jsem akorát, že o tom uvažuju.“

„Jsi směšná.“

„Když myslíš… Tak dáme si něco k jídlu, nebo ne?“

***

Beze slova jsme s Kaitlyn studovaly jídelní lístek, když servírka zničehonic postavila na stůl sklenici sprůzračnou tekutinou, brčkem a plátkem limetky.

„Nejspíš jste se spletla,“ chtěla jsem ji zarazit. „Žádný drink jsme si neobjednaly.“

„To je od toho muže na baru,“ vysvětlila. „Poprosil mě, abych vám to donesla spolu s tímhle.“ Podala mipřeložený koktejlový ubrousek. Okamžitě jsem ho rozložila. MŮŽU SE K VÁM PŘIDAT? TENTOKRÁTŽÁDNÁ PŘEKVAPENÍ. Ukázala jsem vzkaz Kaitlyn. Hned Joeovi pokynula, ať si přisedne.

„Buď na něj milá,“ stačila mi ještě pošeptat, než k nám přistoupil. Bez snoubenky.

„Smím?“ zeptal se.

Posunula jsem se v boxu blíž ke stěně a Joe vklouzl vedle mě.

„Díky za ten drink,“ řekla jsem.

„Není zač,“ odpověděl.

„Kde jsi nechal přítelkyni?“ vyzvídala Kaitlyn.

„Cheryl, moje ségra, už šla zpátky do hotelu. Jsou se snoubencem ubytovaní v Century Plaza přes

ulici.“

Kaitlyn mi věnovala samolibý úsměv á la „vidíš, já ti to říkala“ a celou další hodinu Joea vyslýchala.Prozradil nám, že v L. A. žije už deset let a že se sem přistěhoval po střední, aby se stal hercem. (Já tověděla!) Natočil pár reklam a pozvali ho jako hosta do několika televizních show, ale to bylo všechno. Teď už léta pracuje v caterin– gové firmě svojí tety s názvem Potrava pro duši. Ze začátku prý hlavněservíroval předkrmy a obsluhoval bar, ale pak zjistil, že ho strašně baví vařit, takže teď svůj čas dělí mezipráci na baru a vaření.

když se mi moc nechtělo připomínat tu noc, kdy jsme se potkali poprvé, musela jsem to udělat, abychukojila svou zvědavost. „A cos teda pohledával na baru v New Jersey? To není zrovna práce, za kterou byčlověk cestoval přes celou zem.“

„Vrátil jsem se na pár měsíců domů, když umřel táta,“ odpověděl.

Teď mě mrzelo, že jsem se vyptávala.

„Dělali jsme si se ségrama starosti o mámu. Ještě nikdy totiž nebyla sama. A protože už všechny majírodiny, o který se musejí starat, padla volba logicky na mě, teda aspoň podle nich. Tu práci v hotelujsem vzal, abych pokryl svoje výdaje a měl vůbec co dělat. Nikdy mi nedošlo, jaká je v New Jersey nuda,dokud jsem se tam nevrátil. Kdo že to napsal Domů se vrátit nemůzesi“

„Thomas Wolfe,“ vyhrkly jsme s Kaitlyn jednohlasně.

‚A proto ses přesunul zpátky do L. A.?“ zajímala se Kaitlyn.

„To jsem měl v plánu od začátku. Slíbil jsem, že zůstanu jen pár měsíců, dokud se máma trochunevzpamatuje. Když mi pak oznámila, že na léto pojede s jednou ze sester na pobřeží, skočil jsem naprvní letadlo do L. A. Nejspíš jí došlo, že už to tam nemůžu vydržet, a chtěla mi jenom poskytnout záminku, abych se mohl spakovat.“

Zdálo se, že Kaitlyn jeho odpověď uspokojila.

„Tak copak byste ještě chtěly slyšet?“ uculil se. „Datum narození? Číslo bot? Jaká je moje oblíbená

barva?“

„Myslím, že nám to stačí,“ opáčila jsem. „Aspoň prozatím.“

„Ale vyhrazujeme si právo pokračovat ve výslechu později,“ dodala Kaitlyn.

„Ty jsi taky právnička, že jo?“

„To jsem,“ přikývla Kaitlyn.

„Dostaly jsme tě,“ oznámila jsem mu. „Příště si přiveď obhájce.“

„Znamená to snad, že bude nějaký příště?“ zeptal se.

Nechala jsem se chytit. „Počkej si a uvidíš.“

KAPITOLA 25

Jenom kamarád

S P R A V E D L I V Ě JSME SE rozdělili o účet a vyšli z restaurace. Joe se u dveří rozloučil a vzápětí zmizelv podvečerním davu nakupujících. Sotva byl z dohledu, otočila jsem se na Kaitlyn: „Tak co? Co mu říkáš?“ „Že je sympaťák. Neměla bys ho vylučovat jenom proto, že dělá v cateringu.“ „Kvůli tomu ho přece nevylučuj u. Víš přece, že zbožňuju, když chlap umí vařit.“ „A kvůli čemu teda?“ naléhala.

‚A proč vůbec myslíš, že ho vylučuju?“

„Protože jinak bys mu řekla, že se s ním ráda sejdeš.“ Znala mě až moc dobře. „Musím ho vyloučit. Je to

další rádoby-něco.“

„To není pravda. Má normální práci.“

„To sice má, ale pořád ještě se nevzdal svýho snu.“

„Dokud má normální práci, komu na tom záleží?“

„Mně jo. Mizera taky normálně pracoval.“

„Než jsi mu řekla, ať toho nechá.“

„Taky jsem se z toho poučila. Žádný rádoby-něco už nebrat, a to platí i pro Joea. Bez ohledu na to, že jehezkej a umí vařit.“

Když jsem ve středu večer dorazila z práce domů, našla jsem od něj vzkaz na záznamníku. Na displejijsem zjistila, že volal ve čtyři, ačkoliv musel vědět, že tou dobou budu ještě v kanceláři. Prostě jenzkoušel, jestli mu zavolám zpátky. Místo toho jsem vytočila Kaitlynino číslo.

„Proč vždycky za vším musíš něco hledat?“ skoro se na mě osopila. „Třeba večer pracuje a později už by

zavolat nemohl.“ „A proč mi teda nezavolal do práce?“ „Možná nemá číslo.“

„Ale má. Volal mi na něj tenkrát po našem obědě.“ „Tak ho mohl ztratit,“ pokračovala už zoufale. „Co ti

na tom vůbec záleží? Stejně jsi ho vyloučila.“

„To jo, ale myslela jsem, že bychom mohli být kamarádi. Bylo by fajn mít kamaráda, co umí vařit.“

„Jsem si setsakramentsky jistá, že chce víc než být jenom kamarád, Julčo.“

„To je možný. Ale buď budeme kamarádi, nebo nic.“

„A to mu budeš volat, abys mu to oznámila?“ „Ne, po telefonu to nechci řešit. Radši bych mu to řekla

osobně. Abych tu ránu trošku zmírnila.“

„To je od tebe moc šlechetný. Jinak by ho to totiž nejspíš úplně položilo.“

„Haha.“ ***

Joe se pro mě stavil v neděli ráno. Na sobě měl tmavě modré levisky a zářivě bílé tričko, a vypadalskvěle. Já zvolila bílé džíny a mátově zelený top v marné snaze udělat na něj dojem chabě se rýsujícímibicepsy. Začala jsem v posilovně cvičit s tříkilovými činkami, a i když jsem do vypracované atleticképostavy měla ještě hodně daleko, chtěla jsem uznání aspoň za to malé zpevnění, kterého jsem zatímhorko těžko dosáhla. Skutečnost, že budeme jen kamarádi, v žádném případě neznamenala, že se mu už nechci líbit.

„Kam vůbec jedeme?“ zeptala jsem se, když jsem nastoupila do jeho černého džípu, ne takového tohosportovně-užitkového auta, ale opravdického džípu s vinylovou střechou a plastovými okny na zip.

„Do nejlepšího snídaňového bistra, co znám,“ usmál se.

„A to je?“

„U mě doma. Předpokládám teda, že nemáš nic proti. Myslel jsem, že když už teď znáš můj životnípříběh, nemuselo by ti vadit zůstat se mnou o samotě.“

„Tak tys myslel, jo?“

„Jo. Navíc kdybych se tě chystal zamordovat, určitě bych to nedělal doma. Bylo by to moc nápadný.“

„A co když chceš, aby si zrovna tohle lidi mysleli, a právě proto tě nepodezřívali?“

„Tomu bych se stejně nevyhnul. Byl bych poslední, kdo tě viděl naživu.“

„A jak by se to policie asi mohla dozvědět?“

„Bezpochyby by jim to prozradila tvoje kamarádka Kaitlyn. Neříkej, žes jí o našich plánech nic

nepověděla.“

„Jasně že pověděla. Ale třeba máš v úmyslu zabít i ji, abys ji umlčel.“

„To je výborný nápad! Kde že to bydlí? Můžeme se u ní po cestě stavit a vzít ji s sebou.“

„Není doma.“

Luskl prsty. „Tak to je smůla. V tom případě se holt musíme spokojit se snídaní. Dvojnásobnou vraždu si

necháme na jindy.“

Bylo kolem třicítky a slunečno. Skvělý den na projížďku se shrnutou střechou. Uháněli jsme po Sunset

Boulevardu a k tomu v rádiu poslouchali Snídani s Beatles. Sotva se ale otevřel výhled na Pacifik, sjel Joe do postranní uličky lemované po obou stranách stromy. Když pak ještě několikrát rychle zahnul doleva a doprava, přestala jsem se orientovat úplně. Nikdy předtím jsem v téhle části města zvané Pacific

Palisades nebyla, a neměla jsem ani ponětí, kde jsme.

Na konci slepé uličky Joe zabočil na kruhovou příjezdovou cestu a zaparkoval před velikánským domem s

broskvovou fasádou, bílými okenicemi a střechou z červených tašek.

„Tady bydlíš?“ vyhrkla jsem. Netušila jsem, že číšníci/zaměstnanci v cateringu vydělávají tolik.

„To je tetin dům. Já bydlím v zahradním domku.“

Po chodníčku z šedých dlaždic mě zavedl na zahradu. Minuli jsme terasu a ohromný bazén a došli až k

domku v rohu. Měl stejnou barvu a byl i ve stejném stylu jako tetin dům, jen mnohem menší. Joe mě

hned vzal na prohlídku. Obývák, kuchyň, ložnice i koupelna byly vymalované smetanovou a béžovou

barvou, s občasnými stříkanci broskvové nebo růžové.

„Takhle to vymalovala teta. Už před lety,“ vysvětloval.

„To mě napadlo. Nepůsobíš na mě zrovna jako typ, co si potrpí na broskvovou a růžovoučkou.“

Obdařil mě svým dokonalým úsměvem a zavedl zpátky do kuchyně. „Tak co by sis dala k snídani?“

„Co je na výběr?“

„Prakticky všechno. Vajíčka, omeleta, palačinky, cokoliv tě jen napadne.“

„Co třeba nějaký koláč?“ navrhla jsem.

„Bohužel,“ zavrtěl hlavou. „Koláč není. Ale mám anglický muffiny.“

‚A máš i borůvkový?“

Otevřel ledničku a prohledal všechny přihrádky. „Borůvky došly. Co zkusit banánový?“

„Banány nesnáším.“

„Ty mi to nehodláš usnadnit, že ne?“

„To si piš.“

„Tak počkej,“ řekl a popadl klíče, které předtím položil na linku. „Mrknu se k tetě.“

Okamžitě jsem se začala cítit provinile. „To nemusíš. Samotný muffin je taky dobrý. Nebo si dámpalačinky. Cokoliv se ti chce dělat.“

„Tak to teda ne. Slíbil jsem ti nejlepší snídani ve městě a taky to splním. Hned jsem zpátky.“

Rozvalila jsem se na polstrovaném křesle v obýváku a začetla se do nedělní přílohy novin o cestování.Musela jsem ale dávat pozor, abych je náhodou neotřela o smetanově bílý potah a nezačernila ho. Za párminut se Joe vrátil s půllitrem borůvek.

Přemístila jsem se zpátky do kuchyně na stoličku s vysokým opěradlem, která stála u linky, a jako zbidýlka sledovala, jak Joe odvažuje a mísí suroviny, lije těsto do formy a sype do něj borůvky. Zatímcojsem vylizovala mísu, vymačkal šťávu z pomerančů a umlel kávu. Za půl hodiny jsme už seděli uzahradního stolku z tepaného železa na tetině terase a pochutnávali si na teplých borůvkových muffinecha jahodách se smetanou. Na tohle bych si uměla zvyknout.

Když jsme dojedli, přinesl Joe dva ručníky a přesunuli jsme se na křesílka u hlubšího konce bazénu.

„Nechceš si zaplavat?“ zeptal se, sotva jsme se uvelebili. „Nevzala jsem si plavky.“

Otočil se na bok čelem ke mně. „To nevadí,“ zašklebil se uličnicky. „Tohle je soukromý bazén.“

Původně jsem neměla v úmyslu zahajovat diskusi o tom, že budeme jen kamarádi, dřív než večer, ale

jestliže si představoval, že se teď svlíkneme, musela jsem to urychlit. „Poslyš, Joe, myslím, že bychom si měli promluvit.“

„Ajajaj. To zní hrozivě.“

„Nic tak hroznýho to není. Akorát si myslím, že bude lepší, když si spolu nebudeme nic začínat.“

„Řekl jsem jenom, že bychom si mohli zaplavat, Julie. Nic víc za tím nehledej.“

Typický chlap. „Období nezávazných flirtů už mám za sebou, Joe. Chci opravdový vztah. Takový, který by

mohl vydržet.“

„Samozřejmě ti nemůžu nic slíbit, ale panickým strachem ze vztahů taky netrpím, jestli ti jde o tohle.“ Nijak mi to neulehčoval. „Ne, o to nejde. Prostě si myslím, že by bylo lepší, kdyby to mezi námi zůstalo na platonický úrovni.“

„Proč?“

„Protože si nedovedu představit, že by to mohlo fungovat.“

„Jak to?“

„Nehodíme se k sobě,“ plácla jsem první věc, která mi přišla na jazyk.

„To přece nemůžeš vědět. Vždyť jsme se teprve seznámili.“

„Věř mi,“ trvala jsem na svém, „vím to.“

„Jak?“

Většina mužů by to v téhle chvíli vzdala. Joe byl buď neuvěřitelně zvědavý, neuvěřitelně nadržený, nebomě měl vážně rád. Bohužel jsem ho neznala dost dobře na to, abych věděla, jak je to doopravdy.

duchu jsem probrala svoje možnosti. Napadly mě jen dvě přijatelné lži. Mohla jsem mu říct, že se vracím

k býva

lému, nebo že to mezi námi zkrátka nejiskří. Potíž s druhou lží spočívala v tom, že by se mi nejspíš pokusil dokázat, že se mýlím, a já si vůbec nebyla jistá, jestli jsem dost silná na to, abych v té zkoušce obstála.Vzhledem k tomu, že o Mizerovi nic nevěděl, mohla by vyjít aspoň první lež. Jenže kdybychom se stalikamarády, jednou by stejně zjistil pravdu a pak by mě nenáviděl za to, že jsem mu lhala.

Neviděla jsem jinou cestu ven. Musela jsem být upřímná. „Nevykládej si to špatně, Joe, ale ty prostě nejsivhodný typ na ženění.“

Napřímil se v křesílku a podíval se mi do očí. „Vážně? A to proč?“

„Protože jsi rádoby-něco.“

„Cože jsem?“

„Rádoby-něco. V tvém případě rádoby-herec.“

„Já nejsem žádnej rádoby-herec!“ vyštěkl hlasem o oktávu vyšším než normálně. „Já jsem byl herec. Teď

jsem kuchař. A jestli jsem nějakej rádoby-něco, tak jedině rádoby-majitel restaurace.“

Nemělo smysl se hádat. Znovu jsem se natáhla. „Jak myslíš, Joe. Ale ať je to jakkoliv, nic to nemění na

tom, že můžeme být jenom kamarádi.“

„Tak to mi budeš muset vysvětlit,“ pokračoval ještě hlasitěji. „Ty se mnou nechceš chodit, protože si

myslíš, že chci být herec, i když jsem ti řekl, že jsem herec byl a Wjsem kuchař?“

„Chceš mi snad tvrdit, že kdyby ti teď někdo nabídl roli ve filmu, tak bys to odmítl?“

„To nevím,“ zaváhal. „Možná. To by záleželo na tý roli.“ „Tak vidíš. Ještě ses toho snu nevzdal. Pořád

ještě jsi rádoby-něco.“

„A ty proti tomu něco máš?“

„Řekněme, že jsem se už jednou spálila.“

„Všichni jsme se někdy spálili. To ale neznamená, že zbytek života zabalíš.“

Teď už jsem zvýšila hlas i já. „Já jsem nic nezabalila! Prostě s tebou jen nechci chodit.“ Ten má teda ego!

„Ale chceš, abychom byli kamarádi?1*

Nevyvíjelo se to přesně tak, jak jsem si představovala. „Myslela jsem, že by to bylo hezký, ale jestli

nechceš, tak nemusíme.“

Vyskočil z křesílka a poručil mi, abych si taky stoupla.

„Proč?“

„Nemůžeš udělat jednu jedinou věc bez remcání?“

Poslechla jsem ho.

S romantickým gestem jak vystřiženým z harlekýnek mě jednou rukou chytil pod rameny, druhou pod

koleny a zvedl mě v náručí. „Opravdu chceš být moje kamarádka?“ zeptal se.

Teď už jsem si tím tak jistá nebyla. „Proč?“

Popošel ke kraji bazénu a hodil mě do vody.

KAPITOLA 24

Koupání bez plavek

VODA BYLA LEDO VÁ a chutnala po chlóru. Sotva jsem přistála na zadku na dně, odrazila jsem se zpátkyk hladině a po chvíli prskání a lapání po dechu doplavala ke kraji a vyškrábala se ven.

S husí kůží na pažích jsem vypadala jako oškubané kuře. Oblečení se na mě lepilo a měla jsem jen jednu

botu. Její družka spočívala někde na dně hlubší části bazénu. Nemělo cenu ji vytahovat, hnědý sandál namé pravé noze byl očividně úplně zničený.

„Proč jsi to sakra udělal?“ zaječela jsem.

„Jsme přece kamarádi, ne?“ opáčil. „Takovýhle věci dělám svým kamarádům. „ Ze všech sil potlačovalúsměv, ale moc mu to nešlo.

„Jsi fakt idiot.“

„Znamená to snad, že už nechceš být moje kamarádka?“ Teď už se zubil od ucha k uchu.

Měla jsem sto chutí ho zabít. Chytila jsem ho za tričko a snažila se ho strčit do vody. Podařilo se mu ale zmého sevření vykroutit, já přitom ztratila rovnováhu a znovu zahučela do bazénu. Tentokrát jsem ztratila i druhou botu.

Sotva jsem se vynořila, uslyšela jsem jeho hurónský smích. „Nemám ti pomoct z těch mokrých šatů?“

zeptal se, když jsem se podruhé vyškrábala ven.

„To pro svý kamarády taky děláš?“

Ignoroval můj sarkasmus. „Normálně ne, ale v tvým případě bych udělal výjimku.“

Mrkla jsem na svůj top, teď už dokonale průhledný. Bradavky mi stály v pozoru. Bleskurychle jsem stáhla

z křesílka ručník a ovinula si ho kolem ramen, abych si zakryla prsa. „Úplně bude stačit, když mě hodíš

domů.“

„Vážně? Mohli bychom se natáhnout a opalovat se, dokud ti šaty neuschnou.“

„Chci pryč. Teď hned!“

„Jak myslíš,“ vzdal to. „Skočím pro klíčky.“

***

Seděla jsem na kraji křesílka a cítila, jak se ze mě kouří. Joe se vrátil za pět minut. V ruce chrastilkroužkem s klíčky. „Tak můžeme?“ zeptal se.

„Bez bot nemůžu. Jsou někde na dně.“

„Nevadí, počkám.“

„A co kdybys zkusil sehnat něco, čím bychom je vylovili? Nemáte náhodou takový ten naběrák, co se sním čistí bazény?“

„To nevím, teta si na to vždycky někoho objednává.“ Musel si všimnout mého pohledu. „Podívám se poněčem.“

Upustil klíče na druhé křesílko a zmizel v přístřešku u mělkého konce bazénu. Po chvíli řinčení a nadáváníse vrátil s naběrákem připevněným na třímetrové násadě. Pozorovala jsem ho, jak strká kovovou tyč dovody a snaží se boty zachytit. Pokaždé když je nabral, vyklouzly mu ze síťky a musel začít zase úplně odzačátku.

Jak jsem tam tak seděla v mokrých šatech a s bosýma nohama a čekala, můj vztek s každou dalšívteřinou rostl. Jak se jen mohl opovážit hodit mě do bazénu jenom proto, že jsem s ním odmítla chodit?Co si o sobě sakra myslí?

Otřela jsem si rozmazané stíny do Joeova bílého ručníku a doufala, že na něm zůstanou skvrny. Kdyžjsem opět zvedla hlavu, všimla jsem si, že Joe změnil taktiku. Zkoušel teď boty po nakloněném dnědostrkat do mělké části. Moc se mu to sice nedařilo, ale aspoň mě to přivedlo na dobrý nápad.

Natáhla jsem se k druhému křesílku po jeho klíčkách od auta a strčila si je do kabelky. Pak jsem počkala,až se zase nebezpečně nakloní nad bazén, a když byl zády ke mně, prudce jsem do něj strčila a dala sena útěk.

S klíčky v ruce jsem rychlostí blesku oběhla dům a vyrazila na příjezdovou cestu. Skočila jsem do džípu,nastartovala a rozjela se. Auto poskakovalo a škubalo sebou, od střední školy jsem ručně neřadila.

Nevěděla jsem, kam zamířím, ale stoprocentně jsem věděla, že nechci být u toho, až Joe vyleze z vody.Dojela jsem na konec bloku, zabočila doprava, doleva, zase doprava, a skončila na téže ulici. Naštěstíjsem už zdálky poznala vilku Joeovy tety a začala se otáčet, když jsem byla tři domy od ní. Kvůli autůmzaparkovaným u chodníku se mi to ale úplně nepovedlo. Když jsem tam dala zpátečku a koukla dozadu,uviděla jsem, jak se za mnou Joe žene v promočeném tričku a džínsech.

Zkusila jsem jedničku. Chcíplo to. Sakra! Znovu jsem nastartovala, zařadila první rychlost a pomaluuvolňovala spojku. Zase to chcíplo. Když jsem nastartovala potřetí, stál už Joe vedle mě, jednu rukuopřenou o čelní sklo, druhou o střechu. Vypadal, jako by si myslel, že může džípu sám zabránit v pohybu.

„To stačí,“ vyštěkl. „Dej sem ty klíčky.“

„V žádným případě.“

„Já si nedělám srandu, Julie. Dej mi ty zatracený klíčky.“

„Když ti je dám, jak se pak dostanu domů?“

„Odvezu tě.“

„No jasně.“

„Jestli mi je nedáš, budeme tady celou noc. Se svým autem tě odjet nenechám, to si piš.“

Nepochybovala jsem o tom. „A co kdybych nás oba hodila ke mně domů a ty si to pak odvezeš zpátky?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože než bychom se k tobě dostali, bylo by po spojce.“

Musela jsem uznat, že má pravdu. Ale stejně jsem mu nevěřila. Bála jsem se, že když mu ty klíčky dám,ujede mi a nechá mě stát uprostřed ulice. Přesně tohle mi jednou provedl Mizera. Pohádali jsme se naparkovišti u samoobsluhy a on odjel domů beze mě. Naštěstí jsem bydlela jen o šest bloků dál, takže seto dalo snadno dojít pěšky. Od Joea to ale ke mně bylo nejmíň patnáct kilometrů, což je na odpoledníprocházku docela dost, zvlášť bez bot.

Zhasla jsem motor a klíček od zapalování vyvlíkla z kroužku. Pak jsem se zvedla a přelezla na místospolujezdce. Teprve když jsem si zapnula bezpečnostní pás a zbývající klíče schovala až na dno kabelky,vrátila jsem klíček od auta Joeovi. „Tak dobře,“ řekla jsem, „řiď ty.“

„A kdy dostanu zpátky ostatní klíče?“

„Jakmile mě v pořádku vysadíš před mými dveřmi.“

Vyšplhal se na místo pro řidiče a zlehka zařadil jedničku. Rozjeli jsme se. Celou cestu, která zabrala asitřicet minut, jsme mlčeli. Zhruba v polovině jsem ho přistihla, jak se po mně kouká, to když si myslel, žese nedívám. Všimla jsem si toho, protože jsem po něm taky tu a tam hodila očkem. Pořád ještě jsemměla kolem ramen ručník. Joe byl jen v těch mokrých šatech. Pod obepnutým tričkem se mu rýsovalúžasný hrudník a vypracované svaly na břiše. Škoda, že příroda takovým tělem plýtvala na rádoby-herce.

Zabrzdil před mým domem a nechal běžet motor. Rozepnula jsem si pás a otevřela dveře. Sotva jsem alez džípu stačila vystrčit jednu nohu, popadl mě za paži. „Nezapomněla jsi náhodou na něco?“ zeptal se.

Sáhla jsem do kabelky a vylovila kroužek s klíči, ale držela je mimo jeho dosah. „A necháš mě nejdřív

vystoupit, než se zase rozjedeš, že jo?“

„Neměj obavy,“ zavrčel. „Jsi opravdu ten poslední člověk, se kterým bych teď chtěl být.“

„Výborně,“ ušklíbla jsem se, „tak to jsme na tom stejně. Klíče dostaneš, jakmile budu oběma nohama na

zemi.“ Než stačil cokoliv namítnout, vyškubla jsem se z jeho sevření a vyskočila z auta. Kroužek s klíči

jsem hodila na sedadlo pro spolujezdce a zabouchla dveře.

Poprvé od chvíle, co jsem ho strčila do bazénu, se na mě usmál. „Ty jsi fakt blázen, Julčo.“

„Tu Julču si laskavě odpusť.“

„Proč?“

„Protože tak dlouho se ještě neznáme.“

KAPITOLA 25

Šance pro lásku

PO FIASKU S JOEM SE mi Šance pro lásku začala jevit jako lepší alternativa. Koneckonců, byla jsem přece

pracovně vytížená právnička, která má problém seznámit se s muži na úrovni. Přesto jsem strávila ještěcelé dva víkendy bez rande jenom s Elmem, než jsem v sobě našla dost odvahy, abych do seznamovacíagentury zavolala. Žena na telefonu mi oznámila, že až do 31. července u nich běží speciální akce seslevou padesát dolarů. Domluvila jsem si schůzku s jednou z jejich „specialistek na seznamování“ na 30.července. I láska na prodej je pořád ještě láska.

***

Třicátého jsem se z práce vyplížila dřív, abych stihla schůzku v šest. U vjezdu do garáží nenápadnéprosklené kancelářské budovy mě zastavil hlídač.

„Kam jdete?“ zeptal se.

Tohle jsem nečekala. Vytáhla jsem z kabelky kousek papíru a předstírala, žé ho čtu. „Do společnostiŠance pro lásku,“ prohlásila jsem nakonec. Třeba si bude myslet, že tam mám obchodní schůzku.

Zachichotal se a řekl, abych zaparkovala na třetím podlaží.

***

Připadala jsem si jako u doktora. Když jsem se ohlásila recepční, požádala mě, abych se zatím posadila do

čekárny Za pět minut mě nějaká jiná žena dovedla do místnůstky bez oken, se dvěma bílými křesly astolkem s televizí. „Paní ředitelka hned přijde,“ usmála se a zavřela za sebou dveře.

Litovala jsem, že jsem si s sebou z čekárny nevzala časopis. Vytáhla jsem tedy aspoň mobil, ale nebyl tam

signál, tak jsem ho strčila zpátky do kabelky a začala počítat obkladačky na stropě. Dostala jsem se kčíslu třiadvacet, když se rozletěly dveře a vešla jakási vysoká, štíhlá, atraktivní žena s dlouhými černýmivlasy a lehce opálenou pletí. Představila se jako Celia Barkerová, „specialistka na seznamování“ aředitelka losangeleské pobočky Šance pro lásku.

Vysvětlila mi, jak celý program funguje. Každý klient musí vyplnit dotazník, v němž popíše sebe, svézájmy i vlastnosti, které očekává u potenciálního partnera. Jednou týdně, jak mi dále řekla, se pak ona aostatní čtyři specialisté na seznamování scházejí v losangeleské kanceláři, aby probrali klienty a zjistili,jestli by se někteří z nich k sobě nehodili.

‚M najdu někoho vhodného,“ pokračovala, „zavolám vám a po telefonu vám ho popíšu. No a pokud se sním budete chtít seznámit, domluvím vám schůzku. Měla byste zájem?“

Možná. „Kolik že to bude stát?“

„Normálně to je tři sta padesát dolarů za šest schůzek, ale zrovna teď tu máme speciální nabídku pronové klienty, slevu padesát dolarů nebo dvě schůzky navíc zdarma. Platí ale jen do zítřka. Chcete setedy přihlásit?“

Silně mi to připomínalo službu, kterou mi poskytovali kamarádi, akorát že oni to dělali zadarmo. Jeovšem pravda, že dosavadní úspěšnost rande naslepo, která mi dohodili, byla mizerná. A úspěšnost rande s muži, s nimiž jsem se seznámila sama, byla ještě horší. Vzpomněla jsem si na Joea, doktora-pilota,chlupy v nose a protivného Johna skrblíka a uvědomila si, že v blízké budoucnosti nemám vyhlídky nažádné rande. V duchu jsem slyšela matčino varování, že nikdo z nás nemládne. Představila jsem si, jak mi pochvu pro nedostatečný provoz pomalu pokrývají pavučiny a jak se mi vaječníky scvrkávají a odumírají,pořád ještě zabalené v původním celofánovém obalu.

Podala jsem Celii svoji kartu Visa s tím, ať mě tedy do programu zapíše. Za tři sta dolarů bych nepořídilaani slušný kostým. Potenciální partner za takový pakatel jistě stojí.

***.

Celia zavolala za týden a hned hlásila: „Někoho bych pro vás měla. Jmenuje se Michael, je mu třicet čtyři,bydlí v Hermosa Beach a dělá v produkci.“

„V produkci? To jako ve filmový produkci? Nebo v televizi? V reklamě?“ Pokud ve filmu, pak je to jen další rádoby-něco. Jestliže se ovšem sám označil za produkčního v televizi nebo v reklamní agentuře, pak jímzřejmě skutečně bude.

„To nevím, tady stojí jenom, že dělá v produkci.“

Není nad to, když je člověk konkrétní.

„Měří asi metr sedmdesát osm,“ pokračovala Celia, „má blond vlasy a rád lyžuje, hraje tenis, chodí dokina, do restaurací a na pláž, hraje baseball, softball, basketbal a taky rád vaří.“

Až na ty blond vlasy (dávám přednost tmavovlasým, pokud ovšem dotyčný nevypadá jako Brad Pitt) ane zrovna ideální geografickou polohu (do Hermosa Beach to trvá autem nejmíň půl hodiny, pokud není provoz, jenže ten je vždycky) se zdál perfektní.

„Chtěla byste se s ním sejít?“ zeptala se.

„Určitě, zní to skvěle.“

„To jsem ráda. Ještě mi řekněte, kdy máte volno, a já vám pak už jenom potvrdím přesný čas a místo.“

Vůbec jsem netušila, že hledání manžela je taková hračka. Měla jsem jim zavolat už dávno!

***

Celia se ozvala hned druhý den. „Mluvila jsem s Michaelem. Bohužel mu nevyhovuje ani jeden termín,

který jste uvedla, a v pondělí odjíždí na čtrnáct dní pryč. Tenhle víkend by to náhodou nešlo?“

„Myslela jsem, že na víkend schůzky nedomlouváte.“

„Normálně ne. Zjistili jsme, že v pracovní dny večer je to lepší. Jen mě napadlo, že když se vaše

harmonogramy tak rozcházejí, mohlo by to o víkendu být snadnější. Měla byste v sobotu čas na oběd?“

„Klidně,“ souhlasila jsem. „Kde?“

„Co třeba restaurace The Range v Beverly Hills? Rezer– vuju vám tam na jednu stůl.“

Obyčejně do takových snobských a předražených podniků, jako je The Range, nechodím. V tomto případě

to ale byla dobrá volba. Ani v nejmenším jsem totiž netoužila po tom, aby mě na rande viděl někdo

známý, což v téhle restauraci určitě nehrozilo.

‚A na čí jméno?“ Uvědomila jsem si, že mi Celia dosud neprozradila Michaelovo příjmení.

„Na křestní jména vás obou. Příjmení kvůli ochraně soukromí zásadně nesdělujeme.“

To se mi líbilo.

„Ještě vám zavolám v pátek, abych vám schůzku připomněla.“

Byla už středa. „Nemyslím si, že bych na to do pátku mohla zapomenout.“

Zasmála se. „Já vím. Ale my oba klienty den před schůzkou vždycky radši upozorňujeme. Pro jistotu.“

Když jsem v pátek večer odcházela z kanceláře, nijak mě neznepokojovalo, že se Celia ještě neozvala.Nepochybovala jsem, že mi nechala vzkaz doma na záznamníku. Řekla jsem jí totiž, aby mi do práce radšinevolala. Nechtěla jsem riskovat, že by se o tom moje sekretářka Lucy mohla dozvědět a vyžvanit celéfirmě, že už jsem tak zoufalá, že musím chlapa shánět přes seznamovací kancelář.

Když jsem vešla do obýváku a zjistila, že červená kontrolka na záznamníku nebliká, znepokojilo mě to jenmírně. Na displeji sice stálo „0 zpráv“, přesto jsem zmáčkla tlačítko PREHRAT. Žádné zprávy. Mrkla jsemna hodinky. Bylo 18:45. Teď už jsem trochu znepokojená byla.

Usoudila jsem, že by Celia mohla být ještě v kanceláři, a vytočila její číslo. Po čtvrtém zazvonění sezapnula hlasová schránka. „Dobrý večer, Celie,“ pozdravila jsem po pípnutí. „Tady Julie Burnsová.Nezavolala jste mi, abyste mi připomněla tu zítřejší schůzku s Michaelem. Nevím, jestli to zítra pořád platía vy jste na to jen zapomněla, nebo jest se to ruší. Dejte mi prosím vědět.“

Až do jedenácti jsem zůstávala celkem v klidu. V jedenáct mi už ale bylo jasné, že i kdyby si Celia můjvzkaz nakrásně vyzvedla, stejně by už nevolala, protože by jí to připadalo pozdě. Na telefonát Kaitlynovšem ještě pozdě nebylo. Kaitlyn soudila, že bych měla Celii ráno zavolat znovu, a i kdyby se neozvala,tak jako tak na rande jít. Kdyby to totiž padlo, určitě by mi o tom předem řekla. Tentokrát jsem se modlila, aby se Kaitlyn nemýlila.

***

V sobotu ráno jsem se Celii pokoušela dovolat celkem třikrát, ale marně. V poledne jsem se vysprchovala,

vzala si černé kalhoty a tyrkysovou halenku bez rukávů, jak jsem si promyslela už večer, a vyrazila do

The Range.

Ještě než jsem před restaurací dojela ke stanovišti portýra, uvolnilo se jedno místo přímo u chodníku.Normálně je to dobré znamení, ale pokud mezi mojí karmou pro parkování a milostným životem skutečněexistovala nepřímá souvislost, pak bylo spíše špatné. Měla jsem jedinou možnost, jak to zjistit. Naházelajsem do automatu drobné na dvě hodiny stání a vešla dovnitř.

Servírce bylo kolem pětačtyřiceti a očividně měla ve zvyku podlézat celebritám. Já ji ani v nejmenšímnezajímala. Když jsem jí nahlásila, že tam mám na jednu rezervaci na jména Michael a Julie, podezíravě si mě změřila přes okraj obrouček od Armaniho.

„Rezervace na křestní jména normálně neděláme. Jaké je příjmení?“

„Moje sekretářka mě ujistila, že místo rezervovala na naše křestní jména,“ nasadila jsem rozzlobený

právnický tón.

Neochotně se podívala do sešitu. „Ne, žádná rezervace na Michaela ani Julii tu není. Jaké že to bylopříjmení?“

Kdyby ta ženská byla jen trošinku milá a vstřícná, možná bych jí řekla pravdu, že jsem byla tak zoufalá,až jsem se uchýlila ke službám seznamovací agentury, která příjmení nesděluje, jenže i oni mě zklamali.Místo toho jsem ale zamumlala jen: „Musela jsem se splést,“ a vyběhla ven.

Moje teorie o karmě pro parkování se potvrdila! Odteďka už radši parkovací místa na ulici radši vůbecnebudu hledat a zamířím vždycky rovnou k portýrovi. Alespoň když půjdu na rande.

***

it ponížení vystřídal vztek. Zavolala jsem Celii a nechala jí v hlasové schránce svůj pátý a poslední vzkaz.Pak jsem se převlékla do kraťasů a trička a s Elmem na klíně spořádala sáček bramborových lupínků.

Celia se ozvala až v pondělí dopoledne. Donekonečna se mi omlouvala a tvrdila, že to všechno bylohrozné nedorozumění. Její výmluvy mě nezajímaly, chtěla jsem jenom, aby mi vrátila peníze. Celia alepřísahala, že se to už podruhé nestane, a snažila se mě usmířit nabídkou jednoho rande zdarma navíc. Po deseti minutách přemlouvání jsem nakonec povolila. To nejhorší jsem měla za sebou. Teď už to přece mohlo být jenom lepší, nebo ne?

KAPITOLA 26

Přátelské výpomc

POČKALA JSEM DO „:05 a pak se přemístila vedle do Simoniny kanceláře. „Kde je Greg?“ Od té doby cood něj odešla manželka, nemohl na našem pravidelném pondělním ranním potlachu chybět.

Simone vzhlédla od stolu. Pod očima měla tmavé kruhy. „Ráno musel k soudu. Asi se ještě nevrátil.“

„Co je s tebou? Dostala jsi zase kapky od Rosenthala?“ „Ne, nepohodla jsem se s Toddem.“

„Kvůli čemu?“ Vždycky jsem se domnívala, že Simone a Todd mají skvělý vztah. Tvrdila, že se nikdy

nehádají.

„Kvůli svatbě. Čemu jinýmu taky?“

„Myslela jsem, že je to už domluvený. Obrovská veselka, Silvestr, hotel Four Seasons.“

„To byl jenom začátek. Teď se řeší muzika, květiny, menu, seznamy hostů, nácvik obřadu, a to uvádím

jenom příklady.“

„Myslela jsem, že ženiši tyhle nudný podrobnosti nechávají na nevěstách.“

„Možná ti, co už nemají matky, ale Toddova máma je živá, zdravá a dohání mě k šílenství.“

„A nemůže jí Todd naznačit, aby dala zpátečku?“

„Naznačuje, že zpátečku mám dát já. Jak se zdá, můj osmadvacetiletý snoubenec je maminčin mazánek.

Mám sto chutí ho mamince pěkně vrátit.“

Tak tohle bylo vážné. Simone si totiž naTodda skoro nikdy nestěžovala. „Vždyť ty to tak nemyslíš. Prostějen prožíváte těžký období. Příprava svatby je pro vztah vždycky velká zátěž.“

„Jak to můžeš vědět? Nikdy jsi zasnoubená nebyla.“ Au. To zabolelo. Pak jsem si ale připomněla, že Simone je ve stresu, a řekla jen: „To je pravda. Ale užsedmkrát jsem byla za družičku a pokaždý to nevěsta chtěla aspoň jednou odvolat. Po svatbě ale všechny tvrdily, že to za to stálo.“ „Svatba možná, ale ženich ne.“

„Přiznej si, že jsi na něj naštvaná jenom proto, že je na mámině straně.“

„To jo, ale jestli se takhle hodlá chovat, až budeme manželé, tak si nejsem jistá, jestli si ho vůbec chci

vzít.“

Ajajaj. „A řekla jsi mu to?“

„Dneska ráno asi ve tři a z plnejch plic. Pak odešel.“

Znala jsem Simone už šest let a tohle bylo poprvé, co jsem ji viděla brečet. Podala jsem jí balíček

papírových kapesníků, který měla vedle počítače.

„Díky,“ zamumlala a vysmrkala se.

„Není zač. Jsou to tvoje kapesníky.“

Na vteřinu se usmála a vzápětí se zas dala do breku.

Vrátila jsem se k sobě do kanceláře a prohrabala spodní šuplík stolu. Pod třemi starými čísly časopisuKalifornský právník, půltuctem jídelních lístků z různých restaurací a gumovým antistresovým míčkemležel můj miniterč. Dokonce na něm byla pořád ještě připíchnutá Mizerova fotka. Obličej byl už ovšem pod dírami od šipek k nepoznání. Hodila jsem fotku do koše a terč se všemi šipkami, které jsem našla, donesla Simone.

„Co to je?“ zeptala se, když jsem vše položila na stůl. „Řekněme, že předčasný svatební dar.“

Vzala jsem její blok a pero a načrtla vedle sebe dva hubené panáčky. Jednoho jsem označila jako Todda adruhého jako jeho matku. Matce jsem ještě přikreslila dlouhé kudrnaté vlasy a upíří tesáky, pak jsem vytrhla obrázek z bloku a podala ho Simone.

„Prozatím to stačí,“ prohlásila jsem, „později můžeš použít fotky“

Nejméně deset vteřin moji malůvku zkoumala. „Už ti někdy někdo řekl, že máš výtvarný nadání?“

„Ne.“

„To je dobře. Aspoň ti nelhali.“

„Díky, Simone.“ Někdy bylo těžké si vzpomenout, proč jsme vůbec kamarádky

„I když musím uznat, že jistá podoba s Toddovou mámou tu je. To bude těmi tesáky.“

Připevnila jsem obrázek připínáčky na terč a postavila ho na kartotéku. Pak jsem Simone podala černé

šipky a červené si nechala pro sebe.

***

Než Simone zazvonil budík, aby nás varoval, že Rosenthal bude každou chvíli zpátky, oběma se námpovedlo výrazně zpřesnit mušku. Simone zasáhla Todda dvakrát do hrudníku a jeho matku třikrát dohlavy. Já se soustředila na matku a trefda ji jednou do hlavy, jednou do prsou a k tomu jí ještě v podstatě ustřelila pravou ruku. „Co děláš dneska večer po práci?“ vyzvídala jsem, když jsem sbírala rozházené šipky. „Nic,“ odpověděla Simone. „Nejspíš půjdu domů a budu se litovat. Proč?“ „Už dlouho jsme neuspořádali žádnou večeři pro nás mladý právníky z firmy.“ „Nevzpomínám si, že bychom kdy nějakou takovou večeři pořádali.“ „V tom případě to rozhodně musíme napravit. Zeptám se Grega, jestli se taky nechce připojit.“

***

Ve čtvrt na osm napochodovali Greg se Simone do mé kanceláře, oba v saku a s kufříkem v ruce. „Hoďsebou, Burnsová,“ zahlaholil Greg, „tys tuhle večeři zpunktovala. Přece nechceš mít zpoždění.“

Prošli jsme vstupní halou, Greg, Simone a já, armáda tří vojáků v tmavých uniformách. Simone si jakoprvní všimla obrovského pugétu rudých růží s dlouhými stonky na bezpečnostním pultu.

„Zdravím, Bobby,“ oslovila sedmadvacetiletého kluka z ostrahy. „Musíte bejt fakt dobrej, když vám ženský

posílají kytky.“ Simone byla vážně bezostyšná koketa.

Bobby se začervenal. „Dorazily před hodinou, ale bylo už po normální pracovní době, tak jsem poslíčkanemohl pustit nahoru. Chystal jsem se vám je přinést, až budu mít pauzu na večeři.“

„Ty jsou pro mě?“ zašvitořila a hbitě popadla kartičku, která k nim byla připevněná. Jediný Bobby jí snadvěřil, že si ještě nepřečetla svoje jméno naškrábané velkými černými písmeny na obálce. Otevřela ji a potváři se jí rozlil úsměv.

„No?“ vyzvídala jsem.

„Moc mě to mrzí, miláčku,“ předčítala zjihle. „Dovol, ať ti to vynahradím. Večeře v osm. Na našem místě.Šampaňské s ledem. Miluju tě, Todd.“

„Nevěděl jsem, že Todd umí vařit,“ žasl Greg.

„To taky neumí,“ opáčila Simone.

„Tak co teda chystá?“ podivoval se. „To k tomu šampaňskýmu objedná pizzu?“

„Naše místo není nás dům,“ pronesla Simone tónem, jako že to je přece naprosto jasné a Greg je jediný

blbec, kterému to nedošlo. „Je to Patina, naše oblíbená restaurace.“

Patina patřila mezi deset nejlepších podniků v Los Angeles. A taky nejdražších. Já sama jsem tam ještě

nebyla.

Simone vytáhla z kabelky mobil a otočila se k nám zády. „Ahoj, broučku,“ zavrkala. Po chvilcepokračovala: „Právě jsem je dostala.“ Další pauza. „Už tam jedu. Miluju tě.“ Vypnula telefon a obrátila sezpátky na mě a Grega.

„Omlouvám se, ale určitě chápete.“

„Jasně, Simone,“ usmála jsem se a podala jí pugét. „Tak zítra.“

Skoro se rozeběhla k eskalátorům do garáží, černé jehly jen klapaly po mramorových dlaždičkách.

Sledovala jsem, jak za ní Greg zírá, dokud nezmizela za rohem. „Má fakt nádherný nohy, co?“ nadhodila jsem.

„Má toho ještě mnohem víc,“ odpověděl Greg.

„Je to vážně kočka,“ přidal se Bobby.

„No to už by snad stačilo,“ přerušila jsem je. „Nejsem jedna z vás, chlapci.“

„Promiňte,“ zamumlal Bobby, sklonil hlavu a předstíral, že kontroluje, co se děje na obrazovkách

bezpečnostních kamer.

„Ty jsi přece taky hezká,“ utěšoval mě Greg. „Akorát že jinak.“

„Já vím. Jsem přitažlivá a přitom přístupná. Simone je ale bohyně.“

„Přesně tak.“

„Díky, Gregu.“

„Ty víš, že si z tebe jenom dělám legraci.“

„Určitě?“

„Jasně že jo. Pojd, zvu tě.“

„Do Patiny?“ vyhrkla jsem s nadějí v hlase.

„Ne, do II Paio, kde jsi rezervovala stůl, když sis myslela, že budeš platit ty.“

O patnáct minut později jsem Grega našla na baru, jak usrkává martini a flirtuje s atraktivní Asiatkou.

Rozhodně tedy neztrácel čas.

Podělili jsme se o pizzu a těstoviny a naše nejlepší hororové historky z rande. Můj zážitek na pokraji smrti sice trumfl i Gregovu nejhorší schůzku, na druhou stranu mě ale doslova šokoval tím, že se vyspal už se dvěma ženami. Vždyť se s manželkou rozešli teprve před šesti týdny!

„Kolikrát jsi s nimi byl na rande, než jsi je dostal do postele?“

„Ta první, myslím, že se jmenovala Nancy, byla jen takový dobrodružství na jednu noc. S tou druhou,Carol, jsme si i párkrát vyšli.“

„A jak jsi toho dosáhl, že se s tebou vyspaly tak rychle?“

Položil vidličku a rozhodil ruce. „Jen se na mě podívej. Copak mi můžou odolat?“

„No tak, myslím to vážně.“

„Prostě znají základní pravidlo, stejně jako já.“

„Jaký pravidlo?“

„Pravidlo tří rande,“ vysvětloval. „Buď do třetího rande něco bude, nebo je konec. Neříkej, žes to ještě

neslyšela.“

Samozřejmě že slyšela. „Myslela jsem, že to znamená jenom se trochu odvázat, ne se hned spolu vyspat.“ „A jak si to odvázání představuješ? Jako předehru?“

„Nevím. Vím jenom, že jsem s každým byla na rande víckrát, než jsme se vyspali.“ „Výjimka potvrzuje pravidlo.“

„Chceš tím říct, že když za to ta ženská fakt stojí, jsi ochotnej počkat i čtyři rande?“

„Pokud za to fakt stojí, jsem ochotnej jít i na šest. Zvlášť když se scházím s víc holkama najednou. To pak

ten vztah není pod takovým tlakem.“

Dosud jsem Grega pokládala za slušňáka. Není to poprvé, co jsem se takhle mýlila. „To jsi byl takový i

před svatbou?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „S manželkou jsem chodil čtyři roky a po celou tu dobu jsem jí byl věrný. To platí i pro tři roky našeho manželství, než mi utekla se svým parťákem z joggingu. Takže jsem ztratil spoustu času a mám co dohánět.“

„Tak to jsme na tom podobně. Až na to, že já s muži jenom randím, nespím s nimi.“

„Jaký má smysl s někým randit, když se s ním nehodláš vyspat?“

„Tak to není. Chci prostě spát jenom s tím pravým.“

‚A to je kterej? Ten, co si ho vezmeš?“

„Ne nutně. Ale musí to být chlap, u kterýho bych byla aspoň ochotná uvažovat o tom, že si ho vezmu.“ „Na takovýho nenarazíš každý den, Julie. Připrav se na to, že si nějakou dobu moc neužiješ.“

„To mi povídej!“

„Kdyby sis to ovšem náhodou rozmyslela, rád posloužím.“

„Děkuju za nabídku. Až se mi z ní podlamujou nohy.“

„Nikdy neříkej nikdy.“

„Nějak to vydržím.“

KAPITOLA 27

Protistrana

čekala JSEM NA PRÁVNíKA Jareda Kinelliho v konferenční místnosti advokátní kanceláře Carr, Geary &Rogers. Vypadala jako většina zasedaček, dlouhý, úzký stůl s tuctem otáčecích židlí s nízkým opěradlema nenápadný šedý koberec. Jediný inventář, který se může trošičku lišit, je nábytek. Tady měli černýumakartový stůl a křesla s černými koženými potahy. Nic originálního, ale aspoň si člověk mohl pohodlněsednout. Navíc poloha kanceláře byla ideální, jenom osm pater pod naší na jižní straně budovy.

Za pár minut vešel podsaditý chlapík kolem pětatřiceti se špinavě blond vlasy a v brýlích s kostěnýmiobroučkami ze želvoviny. Ocenila jsem ho na sedm a půl bodu na škále od jedné do deseti, ale jenomdíky jeho slušivému obleku. Bez něj by nedostal víc než šest a půl. Maximálně sedm. Takovou službu umídobrý oblek muži prokázat. Předpokládala jsem, že si je toho vědom.

Napřáhl ruku a představil se jako Steve Rogers. Sotva promluvil, zaznamenala jsem lehký přízvukodněkud ze Středozápadu. Po pár minutách tlachání o právničině a počasí jsem zavedla řeč na Rosebud.

„Máme velmi silnou pozici,“ prohlásil Steve Rogers autoritativním tónem.

„Opravdu?“ odvětila jsem a nevzrušeně se napila minerálky, kterou mi přinesla jeho sekretářka. „Z našehohlediska je to klasický případ tvrzení proti tvrzení. Hodně těžký na prokazování.“

„Za normálních okolností by to byla pravda, ale tady jde ze strany vaší klientky o opakované jednání. Tímse všechno zjednodušuje.“

Bylo mi jasné, že naráží na žalobu proti Ritě Levinové, když ještě pracovala ve Worldwide. „Ta obviněnínebyla nikdy prokázána a sám dobře víte, že mimosoudní vyrovnání jako důkaz neobstojí.“

„To sice ne, ale jak víte zase vy, většina lidí věří, že není šprochu, aby na něm… a tak dál.“

Klišé, ale to mu na pravdivosti neubírá.

Pokračovali jsme ve zdvořilé diskusi ještě deset minut, než mi Steve oznámil, že jsou ochotni přistoupit na

vyrovnání ve výši půl milionu dolarů. Okamžitě jsem zaklapla kufřík a odkráčela ze zasedačky. Došla jsem

až na recepci, než jsem se nechala přemluvit, abych se vrátila. Věděla jsem,

že částka, kterou teď navrhne, bude už mnohem rozumnější. Tenhle trik jsem se naučila od Rosenthala.

Po pětiminutové debatě a ujištění, že se brzy ozvu, jsem výtahem vyjela zpátky do dvaatřicátého patra.Sotva jsem byla u sebe v kanceláři, zkontrolovala jsem záznamník a ke svému velkému překvapení našlavzkaz od Celie ze Šance pro lásku. Naštěstí nechala jenom svoje jméno a číslo a ne jméno společnosti.

Hned jsem jí zavolala.

„Mám skvělé zprávy,“ hlásila. „Dneska ráno se mi ozval Michael. Služební cesta byla nakonec kratší, odčtvrtka do neděle je zpátky ve městě a moc rád by se s vámi setkal. Měla byste čas?“

„Musím se podívat do diáře.“ Ten chlap mě už jednou nechal na holičkách. Nebyla jsem si jistá, jestli muchci dát ještě jednu šanci.

„Málem jsem zapomněla,“ dodala. „Požádal mě, abych vám vyřídila, že vás v sobotu v té restauraci taky

hledal. Museli jste se minout. Chtěl, abyste věděla, že vás nenechal na holičkách.“

Usoudila jsem, že Celia neumí číst myšlenky, takže to byla zřejmě pravda. „Tak dobře. Ale byla bych

radši, kdybychom se tentokrát sešli někdy v týdnu a v jiné restauraci.“

„Řekněte jenom kde a kdy, a hned jak zavěsím, rezervuju vám tam místo.“

„Tak třeba v pátek v jednu. A musí to být někde blízko mojí práce.“

„Vy děláte v Cen tury City, že jo? Co takhle II Paio?“

„Tam jsem byla včera. Co II Toro?“ To byla také vyhlášená italská restaurace, ale ještě nikdy jsem v ní

nebyla. Chtěla jsem se sejít někde, kde neznají moje příjmení.

„Ve čtvrtek se vám ozvu, abych to potvrdila.“

„Slibujete?“ Doufala jsem, že to bude znít jako vtip,

když jsem vlastně ani nežertovala.

„Slibuju,“ pravila Celia. „A vy mi musíte slíbit, že mi po schůzce zavoláte a řeknete mi, jaké to bylo.“

Bylo mi jasné, že se pořád ještě snaží napravit, jak to minule zvorala, ale nehodlala jsem jí to nijak

ulehčovat. „To projevujete takový osobní zájem o milostný život všech svých klientů?“

„Ano, všechny klienty žádáme, aby nám po schůzce dali vědět, jak to šlo. Vycházíme z jejich zpětné

vazby, když jim pak hledáme dalšího potenciálního partnera.“

Neměla by být specialistka na seznamování poněkud optimističtější?

Do II Toro jsem dorazila s pětiminutovým zpožděním. Vběhla jsem dovnitř a netrpělivě čekala, aždevatenáctiletá servírka/herečka (byla krásná a tohle bylo L. A.) dotelefo– nuje. Když konečně zavěsila,řekla jsem jí své křestní jméno a zadržela dech.

„A příjmení?“ zeptala se.

Podruhé už ne! „Jsem si jistá, že je to na moje křestní jméno,“ trvala jsem na svém a nakoukla jí dorezervační knihy. Našla jsem položku Julie a Michael a ukázala na ni prstem. V závorce vedle jmen stálo

ŠANCE PRO LÁSKU. Bylo to opravdu nutné?

„Aha, jasně,“ přikývla a usmála se.

Nepochybně ji napadlo, že jsem jen další zoufalkyně, která se nemůže sama seznámit. Na jazyk se midralo: „Jen počkej, až ti bude dvaatřicet, ty prsatej zázraku.“ Raději jsem to ale spolkla a následovala ji kestolu pro dva uprostřed restaurace a, jistě ne náhodou, přímo v jejím zorném poli.

Podle Losangeleského průvodce po restauracích se II Toro pyšní pravou evropskou atmosférou. Konečnějsem pochopila, co to znamená, stoly byly tak blízko u sebe, že si člověk nemohl pomoci, aby neslyšelkonverzaci lidí sedících okolo. Příště musím rozhodně vybrat nějakou prostornější restauraci.

Netrpělivě jsem čekala na Michaela a schovávala se za jídelní lístek. Nejdřív jsem ho jen tak přelétlaočima. Pak jsem ho přečetla odshora až dolů. Když mi číšník už potřetí doléval do sklenice vodu,objednala jsem si ledový čaj. Potom jsem začala oždibovat chleba, který postavil doprostřed stolu. Kdyžjsem spořádala dva plátky veky a jednu bagetku, vytáhla jsem mobil, jestli jsem nedostala nějakouzprávu. Znovu jsem se podívala na hodinky. Bylo 13:20. Rozhodla jsem se, že počkám do 13:30 a pakpůjdu.

Michael dorazil ve 13:25. Vypadal přesně tak, jak jsem si vždycky představovala obyvatele jižní Kalifornie.Měl světlé vlasy se zlatavým nádechem a byl krásně opálený. Chybělo už jen to surfovací prkno. Na soběměl khaki kalhoty, bílé tričko na knoflíčky s límečkem a modrou bundu, která se z něj svezla, sotva se

posadil.

„Moc se omlouvám,“ vyhrkl, když ho servírka dovedla ke stolu. „Jel jsem autem z Hermosa Beach a bylhrozný provoz.“

„To je dobrý,“ zamumlala jsem. „Taky jsem přišla pozdě.“ Když už jsem na něj vydržela čekat tak dlouho,nemě

lo smysl být teď protivná.

„Zvlášť po tom, jak to dopadlo minule,“ navázal, „jsem si nebyl jistý, jestli tady ještě budeš. Ale jsem rád,žes zůstala.“

Nechala jsem si pro sebe, že kdyby se do pěti minut neukázal, měla jsem v úmyslu odejít.

„Nejspíš už znáš menu nazpaměť. Stačí, když mi řekneš, co mají dobrýho, a můžeme si objednat.“

„To nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Nikdy předtím jsem tady nebyla.“

„Aha. Myslel jsem, žes tuhle restauraci vybrala schválně. To nevadí, zeptám se číšníka.“ Zmlkl jen na takdlouho, abych si mohla objednat, a hned zase pokračoval v konverzaci. „Tak snad abych ti položilstandardní otázku na úvod. Proč jsi se obrátila na Šanci pro lásku?“

„To je standardní otázka na úvod?“

„Tebe se na to ještě nikdo neptal?“

„Tohle je moje první schůzka.“

Spráskl ruce. ‚Á, nováček, no to je ohromný.“

Kdybych se s Michaelem nesetkala prostřednictvím seznamovací agentury, přísahala bych, že je gay. Bylto ten nejzženštilejší heterosexuál, jakého jsem kdy poznala. Mimoto byl úplně zahleděný do sebe, cožovšem v tomto případě bylo jen ku prospěchu. Obklíčená z jedné strany servírkou, neustále pošilhávajícínaším směrem, a z druhé matkou s dcerou, které u vedlejšího stolu hltaly každé naše slovo, bych mělaproblém začít hovor sama.

Michael mi to velice ulehčil. Vždycky mi položil nějakou otázku, a sotva jsem stačila říct jednu až dvě věty,

přerušil mě a dalších patnáct minut mluvil sám. Jediná nevýhoda byla, že jsem dojedla dřív než on,protože obstarával veškeré mluvení a neměl přitom čas ani jíst.

Tlachání ho nicméně bavilo tolik, že objednal i dezert. To servírku nesmírně potěšilo. Bezpochybyusoudila, že kdybychom si nepadli do oka, zvedli bychom se už po hlavním jídle. Zdálo se, že jí upřímnězáleží na tom, aby se naše rande vyvedlo. Možná se to stává, když člověk takhle posadí dva cizí lidi ksobě.

Než jsme dojedli tiramisu, dozvěděla jsem se, že Michael je ředitelem produkce v Adidasu (takže žádnýprodukční u filmu, v televizi ani v reklamní agentuře), jedináček, má dům v Hermosa Beach, rád hostínávštěvy, často zve kamarády, aby se s ním na jeho obrovské plazmové televizi dívali na sport, a na Šanci

pro lásku se obrátil, protože má problém se seznámit, nejspíš proto, že tolik cestuje. Já na sebe stačilaakorát prozradit, že jsem právnička a neumím vařit.

Když se Michael vzdálil na toaletu, matka od vedlejšího stolu (mírně přes šedesát) hned využilapříležitosti. „Promiňte,“ obrátila se na mě, „nechci vyzvídat, ale slyšela jsem dobře, že jste se poznali přesseznamovací kancelář?“

Než jsem stačila odpovědět, její evidentně zahanbená dcera (čtyřicátnice) se ke mně naklonila azašeptala: „Prosím, nevšímejte si jí.“ Pak se otočila zpátky na matku a pohrozila: „Jestli nedáš pokoj,diagnostikuju ti alzheimera a strčím tě do domova důchodců.“

„Co jsem udělala tak hroznýho?“ zeptala se matka.

„Uvádíš ji do rozpaků,“ zasyčela dcera. „A mě taky.“

„Nikoho do rozpaků neuvádím. Počkala jsem přece, až její přítel odejde, nebo ne?“

„Není to můj přítel,“ opravila jsem ji. „Tohle je naše první rande.“

„Tak vidíš, Beverly,“ pronesla matka vítězoslavně, „říkala jsem ti, že jsou na rande. Kdys byla na rande

naposledy ty?“

Dcera její otázku ignorovala, ale vypadala, že co nevidět vybuchne.

„Takže jsem slyšela dobře?“ vyptávala se matka dál. „Poznali jste se přes seznamovací kancelář?“

„Mami, jestli toho okamžitě nenecháš, jdu pryč.“

„Vy holky, co se honíte za kariérou, jste všechny stejný. Kdybys polovinu toho času, co se bojíš o práci,

strávila hledáním manžela, byla bys už dávno vdaná.“

Dcera hodila na stůl pár bankovek a odkráčela.

Matka se obrátila zpátky ke mně. „Myslí si, že když je doktorka, tak manžela nepotřebuje. Vůbec nevím,co si s ní mám počít.“ Potřásla hlavou, popřála mi hodně štěstí a vytratila se, než se Michael stačil vrátit.

Měla jsem pocit, jako by mi věštkyně dala nahlédnout do své koule, abych viděla, jaká budoucnost měčeká. Byla ovšem tak děsivá, že bych ten obrázek nejradši okamžitě vymazala z paměti.

Sotva Michael přišel, navrhla jsem, abychom si účet rozdělili napůl, přesně podle pravidel Šance pro lásku,

ale odmítl to. Když mě pak doprovodil k autu a řekl si o moje telefonní číslo, dala jsem mu ho. Byla jsemsi sice skoro úplně jistá, že není ten pravý, ale po té scéně, jíž jsem byla právě svědkem, jsem topotřebovala vědět na sto procent.

KAPITOLA 28

Strategie randění

„Na JAKÝ FILM JDETE?“ vyzvídala Kaidyn, když jsme spolu bok po boku šlapaly na rotopedu. Přemluvilajsem ji, aby se mnou v neděli ráno vyrazila do posilovny. Nebylo to nijak lehké. Souhlasila teprve tehdy,

když jsem slíbila, že jí potom k snídani koupím burrito se špenátem a sýrem.

„Název jsem zapomněla.“ odpověděla jsem, „ale je to ten novej akční trhák s Tomem Cruisem. Řeklajsem Michaelovi, že s ním půjdu na cokoli, pokud přijede do L. A. Cesta autem do Hermosa Beach je ovíkendu děs.“

„A co kdyby nechtěl přijet?“

„Tak bych to rande zrušila. Na to, abych se za ním hodinu vláčela po čtyřistapětce, se mi zase tolik nelíbí.“

„Tak proč se s ním chceš vůbec ještě sejít?“

„Protože si jsem jenom na devadesát procent jistá, že není ten pravý.“

„A přitahuje tě vůbec?“

„Vlastně ani ne. Teda aspoň zatím. Někdy je holt třeba toho druhého líp poznat, aby tě začal přitahovat. Aobjektivně musím uznat, že je přitažlivý. Akorát není můj typ.“ Kaitlyn se zhluboka napila z lahve s vodoua zeptala se: ‚A je můj typ?“

„Ne, na tebe je moc hubený. Vím, že ze zásady nechodíš s chlapy, co mají menší zadek než ty.“

„Tak to je škoda. Nevadilo by mi chodit s někým, kdo má dům na pláži.“

„To už jsi připravená zase randit?“ Čekala bych, že po pětiletém vztahu bude potřebovat víc než měsíc,

aby se vzpamatovala. Pomalu jsem si vedle ní a Grega začínala připadat jako jediná hlupačka, která ještě

věří, že je potřeba si projít obdobím smutku.

„Jasně,“ přisvědčila. „A dokonce už mám i objekt. Je to dobrej kamarád manžela mojí kámošky Marie.

Dala mu moje číslo a on povídal, že mi příští týden zavolá.“

„Co je zač?“

„Jmenuje se Adam, je mu dvaatřicet, běhá maratón a pracuje ve společnosti E-Cards.“

„To zní slibně. Co přesně tam dělá?“

„To nevím. Něco s jejich webovými stránkami. Marie mi to vysvětlovala, ale já jsem to tak úplně

nepochopila.“

„Taky dobře. Aspoň budete mít na rande o čem mluvit. Chlapi zbožňujou, když projevíš zájem o jejich

práci.“

Kaitlyn přestala šlapat a zůstala na mě civět. „Kdes na to proboha přišla?“

„Myslím, že to píšou v Průvodci chytré ženy při hledání manžela.“

„Tys to četla? Jsem mnohem větší tradicionalistka než ty, ale tohle si klidně nechám ujít.“

„Nečetla jsem to,“ bránila jsem se. „Akorát jsem na to narazila v knihkupectví v regálu s levnými knihami

a mrkla se do toho. Dospěla jsem až ke kapitole, kde stojí, že když s mužem hraješ nějakou hru, máš ho

nechat vyhrát, aby nad tebou cítil převahu. Pak jsem to zahodila.“

„Takže ty jsi ochotná dát tři sta dolarů seznamovací agentuře, ale nejsi ochotná schválně prohrát

Monopoly?“

„Ne. I když stojí jenom dolar devadesát devět.“

KAPITOLA 29

Druhé rande

DOMLUVILI JSME SE S MICHAELEM, Že V podvečer půjdeme do kina Regent Theater v nákupní čtvrtiWestwood Village. Zatímco já dorazila včas, Michael měl deset minut zpoždění. Tentokrát to ale byla moje

vina. Omylem jsem mu udala špatnou adresu. Nelžu, vážně to byl omyl. Ve Westwood Village je totiž naploše pouhých šesti bloků hned deset kin. Takže by se to mohlo stát každému. Naštěstí se Michael nezdálnijak naštvaný. Připsala jsem mu to k dobru.

Dala jsem mu lístek, který jsem mezitím obstarala, a on koupil popcorn. Nečekala jsem sice, že na měbude zkoušet ten starý trik s objímáním kolem ramen, sotva se zhasne, ale překvapilo mě, že se mě aninepokusil vzít za ruku. V polovině fdmu jsem usoudila, že je bud za a) džentlmen, za b) gay, nebo za c)ho taky ani trochu nepřitahuj u.

Po fdmu mě doprovodil k autu. „Bylo to příjemný,“ řekl. „Až se vrátím z New Yorku, musíme si spolu zase

vyrazit.“

Cože, žádná večeře? Dokonce ani kafe nebo drink?

„Máš moje číslo na mobil?“ zajímal se.

„Ne, jenom domů.“

„Měla bys mít i na mobil.“

Neptala jsem se proč.

Vytáhl z peněženky vizitku a já mu půjčila tužku, kterou nosím v kabelce. Když mi vizitku předával,utrousil: „Radši mi prosím volej na mobil. Máma nesnáší, když mi musí vyřizovat vzkazy.“

„Proč by ti máma měla vyřizovat vzkazy?“ Dokonce

můj záznamník za třicet dolarů umožňoval přehrát si staré zprávy.

„Copak jsem ti neřekl, že máma bydlí se mnou?“

„Ne,“ zamumlala jsem. Kdybych chodila s Normanem Batesem, rozhodně bych si to pamatovala.

„Je to hrozně praktický, když tolik cestuju. Aspoň mi má kdo zalít kytky a nakrmit kočku.“

Druhé rande zafungovalo. Teď už jsem si byla stoprocentně jistá, že Michael není ten pravý.

***

pondělí ráno jsem zavolala Celii, abych jí oznámila, že budu potřebovat nového nápadníka. Chtěla slyšetproč, ale já se odpovědi vyhnula. Věděla jsem, že by moje zpětná vazba měla zůstat důvěrná, ale chybyse stávají a pravidla se mění. Teprve když mě potřetí ujistila, že se Michaelovi v žádném případě nemůžedonést, co jsem o něm povídala, řekla jsem: „Na můj vkus je trošku zženštilý. Dávám přednost mužnějším

typům. A pokud možno takovým, co nežijí s matkou.“

„To není problém. Jednoho takového bych tu pro vás měla. Chviličku vydržte, jenom vytáhnu jeho

složku.“

Čekala jsem tak dlouho, až ticho přerušil operátor s tím, že mám buď vytočit číslo, nebo zavěsit. Celiaznovu zavolala až za dvě hodiny. „Moc se omlouvám,“ spustila, „máme tu nějaký problém s telefony. Užse ale nemůžu dočkat, až vám povím o Ronaldovi. Je mu třicet tři, měří metr osmdesát a má tmavěhnědé vlasy. Bydlí v Marina del Rey a pracuje pro velkou kreditní společnost. Dále tu stojí, že má rádplavání, jízdu na plachetnici, vodní lyžování, válení na pláži, rybaření, pěší turistiku a rafting na divokévodě. Co si o tom myslíte?“

„Ze to zní skvěle.“ Rybaření a turistika jsou sice možná trochu nuda, ale ty vodní sporty se mi líbily. A navíc jsem vždycky chtěla zkusit rafting na divoké vodě. Řekla jsem tedy Celii, kdy bych měla čas, a ona

slíbila, že se druhý den ozve.

***

Sotva jsem příští středu vstoupila do Carriage Grill, bylo mi jasné, že Ronald rozhodně zženštilý nebude.Byl-li tenhle tmavý a ponurý podnik s mohutným dřevěným obložením a hlubokými boxy provedenými vkůži jeho oblíbenou restaurací, jak mi Celia povídala, pak to musí být opravdový chlapák. Nebo aspoňtakový, který si nedělá žádnou hlavu z kalorií, přebytečného tuku ani cholesterolu. U vchodu jsem zběžněpřelétla jídelní lístek. Obsahoval pouze jeden hlavní chod, který nebyl z červeného masa.

Ohlásila jsem se a modlila, abych nemusela vysvětlovat, proč mám rezervaci jen na křestní jméno.

„Jsme moc rádi, Julie, že jste k nám do Carriage Grill zavítala,“ pozdravila mě servírka, asi čtyřicátnice –s vřelým úsměvem. Jeden by si myslel, že jsme staré známé. Trošku mě to rozhodilo, ale na druhoustranu to byla docela příjemná změna. „Ronald právě volal, abych vám vyřídila, že se o pár minut opozdí.Prosil, jestli byste na něj nemohla počkat na baru, kdyby vám to nevadilo.“

Než jsem se stačila zeptat, kde to je, poslala mě dolů po schodech a doprava. Obložení bylo stejně jakonahoře ze dřeva a kůže, celkový ráz místnosti byl ale díky kamennému krbu a vycpané losí hlavě na zdiještě drsnější.

hedvábných levandulové modrých šatech s květinovým vzorem jsem měla naléhavý pocit, že tamnepatřím. (Všechny moje černé kalhoty byly zrovna v čistírně.) V kalhotovém kostýmu barvy námořnickémodři, který nosím do práce, bych se cítila líp. Splynula bych tak aspoň s polovinou přítomných mužů.Druhá polovina měla černý nebo šedý oblek.

Objednala jsem si na baru vodku se 7-Up a i s drinkem se usadila do křesla potaženého červenou kůží,odkud jsem viděla na vchod i na televizi. Předstírala jsem, že se zájmem sleduju CNN, a přitom každýchpár vteřin mrkla ke dveřím, jestli neuvidím někoho, kdo by odpovídal Ronaldovu popisu.

První vysoký tmavovlasý muž, který vešel dovnitř, zamířil rovnou k baru. Když se pak začal bavit s jinýmmužem, usoudila jsem, že to Ronald nebude. Škoda. Měl krásný úsměv.

Druhý tmavovlasý muž sice nebyl tak vysoký, ale zase kráčel přímo ke mně. Podívala jsem se na něj ausmála se, ale na poslední chvíli změnil směr a připojil se ke skupince, která seděla pár míst ode mě.Žádná velká ztráta. Stejně byl moc malý.

Třetí muž byl vysoký a těch pár vlasů, co měl na hlavě, bylo tmavých. Moc mu jich ale už nezbývalo.Copak by mi Celia neřekla, že plešatí? Posadil se kousek ode mě a začal se rozhlížet kolem. Byla jsem takblízko, že jsem viděla jeho zažloutlé zuby i jizvy po akné na tváři. Prosím, prosím, prosím, ať to není on.

Zatímco jsem váhala, jestli se ho mám zeptat na jméno, vešel čtvrtý tmavovlasý muž a zamířil ke mně.

„Ahoj, Julie,“ řekl a napřáhl ruku. „Já jsem Ronald. Promiň, že jsem tě nechal čekat.“

KAPITOLA 30

Finanční plán pro milence BYLA JSEM ŠŤASTNÁ, že Ronald není ten třetí muž, a tak mi ani nevadilo, že se vůbec nepodobá Kenoviod Barbie, jak jsem si ho původně představovala. Měl husté černé kudrnaté vlasy, olivovou pleť a velikýnos. Ramena měl úzká a tmavě šedý oblek na jeho hubené postavě doslova plandal.

Servírka nás zavedla do boxu půlkruhového tvaru, kde bylo prostřeno pro čtyři osoby Posadila jsem sehned na kraj. Ronald obešel stůl a vklouzl na místo uprostřed. Uvítala jsem, že mě nepožádal, ať sepřisunu blíž. Jsem ráda, když na člověka, se kterým se bavím, taky vidím, což by bylo poněkud obtížné,kdybychom seděli bok po boku. Navíc pak jeden nemá ani dost osobního prostoru.

Sotva jsme se uvelebili, objevil se číšník.

„Jako obvykle, pane Tarakiane?“

„Ano,“ přitakal Ronald. „Děkuju.“

„A vy si dáte ještě něco?“ obrátil se číšník na mě.

Stěží jsem se své vodky se 7-Up zatím dotkla, jak se ukázalo, byla to spíš jen ta vodka. „Ne, nic mi

nechybí.“

Počkala jsem, až se číšník vzdálí, a pak se zeptala: „Jak často sem chodíš, když už vědí, co si dáváš

obvykle?“

Ronald se usmál. „Zas tak často ne. Možná jednou týdně. Poslední dobou tu jsem častěji, protože večerdělám dlouho a tenhle podnik mám jen pár bloků od práce. Občas sem zaběhnu na večeři a hned zas

letím zpátky.“

„Soucítím s tebou.“ Nesnáším, když musím pracovat dlouho.

„Normálně to není tak hrozný. Akorát teď je toho tolik, protože příští měsíc zavádíme nový produkt. Pakse to určitě zase zklidní.“

„Co to je za produkt?“

„Služby v oblasti finančního plánování.“

„Jako třeba?“ Uvědomila jsem si, že tohle už skoro zavání intrikánstvím ve stylu Průvodce chytré ženy, ale

v té chví

to byla zcela logická otázka.

„Prostě klientům radíme, jak spravovat svoje portfolio, nemovitosti, jak vyřešit penzi a tak.“

Děsná otrava! Táta na mě pořád tlačil, abych začala investovat a obchodovat po internetu. Dokonce mi

loni k Svátku světel poslal příručku Investování pro každého. Zkoušela jsem ji číst, ale vždycky jsem

zvládla nanejvýš pět až šest stránek a už jsem spala.

Ronald si ovšem moje přikyvování musel mylně vyložit jako projev zájmu, protože se pustil do obšírnéhovýkladu, jaké služby jejich společnost nabízí. Neustále jsem poposedávala a sem tam pronesla nějaké to„vážně“, abych neusnula. Nikdy by mě nenapadlo, že je možné se nad finančním plánováním takhle

rozvášnit.

Zůstala jsem na něj koukat a nechala myšlenky volně plynout. Neušlo mi, že se mu v koutku úst hromadísliny. Taky jsem si všimla, jak má vlhké a měkké rty. Nejspíš se ani neuměl moc líbat. Kluk, se kterýmjsem chodila v osmé třídě, měl taky takové. Bylo to jako líbat vlhký mop. Jednou během rande se mi tozničehonic tak zhnusilo, že jsem se div nepozvracela. Druhý den jsem se s ním rozešla.

Ze vzpomínek mě vytrhl číšník. Postavil před Ronalda skotskou s ledem a pár vteřin čekal. Ronald však nijak nereagoval, a tak se číšník zase vzdálil. Když už kolem našeho stolu kroužil potřetí, položila jsemRonaldovi ruku na rameno (Průvodce chytré ženy, Kapitola 4, „Doteky“). „Myslím, že bychom si měliobjednat,“ pravila jsem a kývla směrem k číšníkovi.

Aniž otevřel jídelní lístek, řekl si o středně propečený steak ze svíčkové a já o malý steak a salát. Jakmilejsme opět osaměli, vytáhl z vnitřní náprsní kapsy minikalkulačku a začal cosi počítat s různýmiproměnnými. Byla jsem vděčná, když konečně dorazil můj salát. Aspoň jsem měla co dělat.

Přednáška pokračovala i během hlavního chodu. „Ten steak je opravdu výborný,“ prohlásila jsem poprvním soustu. Tak zoufale jsem toužila změnit téma, že mi bylo úplně jedno, o čem se budeme bavit, jenkdyž to nebude finanční plánování.

„To jo,“ přitakal. „Tady jsou vždycky dobrý. Ty jsi práv– nička, že jo?“

„Přesně tak. Pracuju pro jednu advokátní kancelář. Soustředíme se na zábavní průmysl.“ Normálně jsemnovým známým o své práci raději moc nevyprávěla. Všichni totiž chtěli slyšet jediné: s kolika filmovýmihvězdami jsem se už poznala. Když jsem jim prozradila pravdu, že ještě s žádnou, byli vždyckyzklamaní. Ale dokonce i moje nezáživná práce byla zajímavější téma pro konverzaci než finanční

plánování.

„A přispívají vám na penzi nebo aspoň dostáváte podíl ze zisku?“ zeptal se.

„Ne, máme jenom povinné penzijní připojištění.“

„S příspěvkem zaměstnavatele?“

„Bez.“ Třeba se dovtípí, když mu budu odpovídat pouze jednoslovně.

„To je blbý,“ usoudil. „Ale většina žen se stejně v důchodu spoléhá na manželovy úspory, takže to pro

tebe nakonec není tak hrozný jako pro tvoje mužský kolegy.“

Myslela jsem, že mi oči vypadnou z důlků. Musel si toho všimnout, protože rychle dodal: „Já vím, že vyženy, co si budujete kariéru, tyhle věci nerady slyšíte, ale statisticky je to pravda.“

„Nepochybuju, že to platilo pro generaci mojí babičky, pravděpodobně to platí ještě i pro generaci mojímatky, ale pro moji už rozhodně ne.“

„Ne, je to tak. Hodně se na tuhle oblast zaměřujeme. Většina z žen jako ty se jednoho dne vdá a pořídí siděti a pak buď začnou pracovat na zkrácený úvazek, nebo se už do práce vůbec nevrátí. V každémpřípadě samozřejmě ne– spoří na důchod tolik jako jejich mužské protějšky a v konečném důsledku jsou

závislé na partnerových úsporách.“

„A co ženy, které se nikdy nevdají a vychovávají děti samy:

„To je příliš čerstvý jev, než abychom mohli mít spolehlivá statistická data. Ale neboj,“ dodal, „tebe se

tohle určitě netýká.“

„Proč ne?“

„Protože jsi moc hezká na to, abys zůstala sama.“

Bylo mi jasné, že to bylo míněno jako kompliment, přesto mě neopouštěla chuť popadnout talíř a mrštit

mu ho do obličeje. „Takže ty si myslíš, že jenom ošklivý ženský jsou svobodný matky?“

„To ne, akorát mi nepřipadáš jako jedna z těch, co se nikdy nehodlají vdát.“

„A na čem přesně stavíš tuhle domněnku?“ Copak mu nedošlo, že posledních pětačtyřicet minut mluvil

jenom on? Kromě toho, že mám penzijní připojištění bez příspěvku zaměstnavatele, o mně nevěděl zhola

nic.

„Obrátila ses přece na Šanci pro lásku, takže někoho hledáš.“

„Samozřejmě že bych si ráda někoho našla,“ přitakala jsem. „Ale to ještě neznamená, že se mi to povede.A i kdyby jo a měla bych dítě, práce bych se stejně nevzdala.“

„To říkají všechny ženský, dokud si dítě opravdu nepořídí. Pak s ním ale všechny chtějí zůstat doma.“

„To není pravda. Znám spoustu ženských, co mají děti a dál pracujou.“ Ve skutečnosti jsem znala pouzedvě, ale jenom proto, že většina mých kamarádek ještě děti neměla.

„No dobře, hodně žen se do práce vrátí, protože potřebujou peníze. Ale z výzkumů veřejnýho mínění

vyplývá, že kdyby si to mohly dovolit, nevracely by se.“

„Předpokládám, že kdybys podobný výzkum udělal mezi chlapy s tím, že peníze by nebyly problém, azeptal se jich, jestli by radši zůstali doma nebo šli do práce, taky by všichni radši byli doma.“

„Nemyslím, že takový výzkum někdy někdo dělal, ale pochybuju, že je to pravda. Muži jsou celkověmnohem soutěživější a víc zaměření na kariéru než ženy. Ženám stačí ke spokojenosti péče o rodinu.Většina mužů ale potřebuje něco víc. Uznání zvenku.“

Nemělo smysl se dál přít. „Zřejmě se musíme shodnout,

že se v tomhle bodě neshodujeme,“ prohlásila jsem a začala mluvit o plachetnicích. Potřebovala jsemnajít nějaké nevinné téma, o němž by se Ronald mohl rozhovořit a jež by zároveň z mé stranynevyžadovalo žádné stanovisko. Nebyla jsem si totiž jistá, jestli bych ještě dokázala zachovat pravidla

slušného chování.

Zhltla jsem zbytek steaku a kávu s dezertem si už raději odřekla. Chtěla jsem mít ten večer co nejrychlejiza sebou. Ronald zaplatil a doprovodil mě k autu.

„Jaká je pravděpodobnost, že dostanu tvoje telefonní číslo?“ zeptal se.

Nulová! Ale nahlas jsem to neřekla. Už jsem se uklidnila a nechtěla jsem být nezdvořilá. „Překvapuje mě,že o ně vůbec stojíš.“

„Jasně že stojím. Zbožňuju divoký ženský. Hrozně mě baví je krotit.“ Usmíval se, ale nezdálo se mi, že bysi dělal legraci.

„Ty jsi, Ronalde, opravdu výjimečný případ!“ Aspoň jsem v to doufala. Na každý pád to ovšem nebyl mužpro mě.

KAPITOLA 3 1

Mimořádně nevydařeny začátek víkendu

NEMĚLA JSEM MOC ČASU si s Ronaldem lámat hlavu. Rodiče měli přijet už druhý den, doma nebylo nic kjídlu a já se zoufale snažila urovnat ten případ s Rosebud, než Mark Parsons odjede na tři týdny na safari

do Keni.

„Podařilo se mi je přesvědčit, aby z půl milionu slevili na pětadvacet tisíc, Marku. Myslím, že byste na to měli přistoupit.“

„A proč bychom vůbec měli něco platit?“ rozkřičel se na mě. „Sex byl z obou stran dobrovolný a na týkazetě, co má Rita, se Jared v podstatě sám přiznal, že si to všechno vymyslel, jen aby ho povýšila. Měli

bychom to poslat okresnímu státnímu zástupci a podat trestní oznámení.“

Povzdechla jsem si. Od té doby, co se vynořila Ritina nahrávka, kterou pořídila během sexu už poJaredově vyhození, jsme spolu tuhle debatu vedli skoro obden. „Vy už zase přemýšlíte jako žalovaný,Marku. Zkuste myslet jako právník. Jared ve skutečnosti nepřiznal, že lhal. Pouze to naznačil.“

„Vy se v tom moc šťouráte, Julie.“

„Ano. Stejně jako se v tom bude šťourat státní zástupce. Žádné důvody k trestnímu stíhání samozřejměneshledá, což znamená, že v občanském řízení bude kazeta jako důkaz nepřípustná. Tím pádem to bude

dál jen tvrzení proti tvrzení, a Rita má ten vroubek z minulosti.“

„Já vím.“ Už se trochu uklidnil. „Akorát mě vytáčí, že tomu chlápkovi musíme něco platit. Mnohem radšibych ho přivlekl před soud a díval se, jak odchází s nepořízenou.“

„Jestli s tím půjdete k soudu, bude vás to stát půl milionu. Takhle to můžete urovnat za pětadvacet tisíc.“

„Stejně mě to štve, to je všechno.“

„Jestli vám to nějak pomůže, tak mi jeho právník povídal, že všechny výlohy a poplatky už teď dosahujípatnácti tisíc. Jared vyinkasuje všehovšudy deset tisíc, navíc nezdaněných. Na konci mu zbyde šest.“

„Jo, to mi trochu pomohlo.“

„To jsem ráda. Takže souhlasíte s tím vyrovnáním za pětadvacet tisíc?“ Prosím, prosím, prosím, řekni, že

ano.

„Tak dobře. Ale dejte to všechno do kupy co nejdřív, než si to stihnu rozmyslet. Pokud se s ním opravdumusíme vyrovnat, rád bych, aby se to vyřešilo, než pojedu na dovolenou. Pochybuju, že v buši mají fax.“

„Nebojte, bude to bez problémů.“

***

To jsem si aspoň myslela. Poslala jsem Stevu Rogersovi standardní smlouvu o vyrovnání, ale on trval natom, že ji musí podrobně prostudovat. Celý čtvrtek večer a pátek dopoledne jsme pak pilovali jazykovoustránku. V jednu hodinu odpoledne jsem udělala kopie konečné verze a zavolala kurýrní službu.

Plán byl takový, že kurýr u mě v kanceláři vyzvedne dokumenty a zaveze je Marku Parsonsovi domů doMalibu. Tam počká, než je Mark podepíše a dá mu šek na dvacet pět tisíc dolarů, a podepsané smlouvy išek mi doručí zpátky.

Steve Rogers mezitím svému klientovi předloží k podpisu druhou sadu dokumentů. Odpoledne se pak semnou Steve sejde, vyměníme si podepsané kopie a já mu předám šek. Celý případ se tím ještě ten denuzavře.

Když si u mě kurýr v půl druhé vyzvedával balíček, byla jsem už v práci poslední. Byl totiž pátek předprodlouženým víkendem, protože na pondělí připadl Svátek práce, a Rosenthal v poledne oznámil, žemůžeme jít všichni v jednu domů. Jednou jedinkrát se rozhodne být na nás hodný a já tam jako naschválzůstanu trčet! Při troše štěstí bych ale mohla všechno zvládnout do půl čtvrté, maximálně do čtyř. Pakbych měla dost času na to dostat se domů, poklidit a nakoupit, než se večer ukážou rodiče.

Z plánování mě vytrhl telefon.

„Julie, tady máma.“

„Kde jste?“ Znělo to, jako by volala odněkud z tunelu.

„Na čtyřistapětce. Právě jsme minuli La Jollu.“

„Co děláte v La Jolle?“ Měli být celé odpoledne v zoo v San Diegu.

„Rozhodli jsme se, že do zoo nepojedeme. Byli jsme tam už minule, a protože jsme čekali, že bude velký

provoz, vyrazili jsme radši dřív.“

„Ale já počítala s tím, že přijedete až večer. Říkala jsem ti, že musím celý den pracovat.“

„Dřív než v pět to určitě nestihneme. Tou dobou už budeš doma, ne?“

„To nevím, mami. Obyčejně se vracím na sedmou.“

„A nemůžeš teda v práci skončit trochu dřív? Táhneme se takovou dálku jen kvůli tobě.“

„Nevím, mami. Uvidím, co se dá dělat.“ Zrovna tohle jsem dneska potřebovala! Zavolala jsem kurýrní službě, jak to vypadá, a recepční mi řekla,že kurýr uvízl v zácpě. Zkusila jsem to znovu v půl třetí a ve tři. Pořád ještě vězel v zácpě. Na dálnicipodél pobřeží zřejmě došlo k nehodě a průjezdný zůstal pouze jeden pruh, který střídavě sloužil prodopravu oběma směry

Ve čtvrt na čtyři se konečně ozval Mark Parsons.

„Před chvilkou dorazil kurýr, Julie. Zrovna podepisuju papíry.“

Děkuj u ti, Bože.

„Mám pro vás ale jednu špatnou zprávu. Nechal jsem šek v kanceláři. Řekl jsem sekretářce, aby ho

okopírovala, a ona mi ho pak zapomněla vrátit do kufříku.“

Jen žádnou paniku. Zachovej klid. Nějak se to vyřeší. „To nevadí. Tak jí prostě jen zavolejte, ať mi ho

pošle po kurýrovi.“

„To jsem chtěl, ale už jsem ji nezastihl. Pustili jsme všechny před tím prodlouženým víkendem domůdřív.“ Teď teprve nastal čas začít panikařit.

„Ovšem můžeme něco zkusit,“ pokračoval. „Chlapík z ostrahy tam bude až do šesti. Můžu mu zavolat, aťněkoho od vás z firmy pustí pro ten šek dovnitř. Kurýr to ale být nemůže. Musí to být někdo, komu věříte,

protože se mi bude hrabat ve stole.“

„Všichni jsou už pryč. Jsem tady sama.“

„Můžete tam teda zajet vy?“

Jako bych měla na vybranou. „Jistě, Marku. Dejte jenom prosím ty podepsané smlouvy do obálky, napište

na ni moje jméno a kurýrovi řekněte, že kdyby to k nám do firmy náhodou stihl dřív než já, ať nechá

obálku dole u ostrahy.“

„Výborně. Zavolám Christianovi a řeknu mu, ať vyhlíží hezkou brunetku.“

„Kdo je Christian?“

„Naše ostraha. Bude se vám líbit. Vypadá jako ten týpek z reklamy Calvina Kleina.“

***

Sjela jsem do garáží a vyrazila do páteční odpolední zácpy. Normálně to do sídla Rosebud Productionstrvá nějakých dvacet minut, dneska to ale zabralo skoro hodinu. Když jsem se tam konečně dostala, našla

jsem vchodové dveře zamčené. Přitiskla jsem obličej na tónované sklo a mžourala dovnitř. Ubezpečnostního pultu nikdo nebyl. Až po deseti minutách bušení na dveře se někdo objevil.

„Vy jste Christian, že ano?“ zeptala jsem se dvaadvacetiletého manekýna, když mi otevřel. Na bílém tričku

mu sice chyběl odznak, ale ty úděsné modré polyesterové kalhoty musely být součástí uniformy. Na tvářiměl vytlačený vroubkovaný vzor a v koutku oka zaschlé žluté ospalky. Evidentně jsem ho vyrušila zodpolední siesty. „Jo,“ přikývl a zívl. „Co potřebujete?“ „Jsem Julie Burnsová, jak vám Mark Parsons povídal, že mě máte vyhlížet.“ „Nevím, o čem to mluvíte, paní. Všichni už jsou pryč.“ Tohle nemůže být pravda. „Mark Parsons, hlavní právník společnosti. Znáte ho, ne?“

„Jo.“

„Copak vám před chvílí nevolal, že sem někoho posílá, aby z jeho kanceláře vyzvedl šek?“ „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Celý týden jsem ho neviděl.“

To je snad zlý sen. Vytáhla jsem mobil, abych Markovi zavolala, a zjistila, že jsem si s sebou nevzala jeho

číslo domů. K sobě do kanceláře nemělo smysl volat, a tak jsem zkusila informace. Operátor mi sdělil, žežádného Marka Parsonse z Malibu nemůže najít. Zřejmě nebyl uvedený v telefonním seznamu.

Nejradši bych si na místě podřezala zápěstí. Místo toho jsem se ale zase obrátila na Christiana. „Máteseznam kontaktních čísel?“

„Cože?“

„Seznam domácích telefonních čísel všech zaměstnanců.“

„Ne.“

Dobrá, hlavně zachovej klid. „Christiane, musím z kanceláře Marka Parsonse vyzvednout šek. Je strašnědůležité, abych ten šek měla ještě dneska. Chápu, že mě tam nemůžete pustit bez pověření panaParsonse.“ Nadechla jsem se a pokračovala: „Vím, že je doma, protože jsem s ním před hodinou mluvila.Bohužel tady s sebou nemám jeho telefonní číslo domů, ale jeho sekretářka ho určitě bude mít někde nastole.“ Další nadechnutí. „Co kdybychom do té kanceláře spolu zašli, já tam najdu to číslo, zavolám panuParsonsovi a on vám dá pověření. Pak si vezmu ten šek a sli– buju, že vás už nikdy nebudu otravovat.“

„To nejde,“ zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„Protože bez pověření nesmím dovnitř nikoho pustit.“

Kdyby nebyl dvakrát tak velký jako já, už bych ho nejspíš oběma rukama svírala pod krkem. „Já to chápu,Christiane. Opravdu. Ale nemůžete protentokrát udělat výjimku?“

„Je mi líto, ale vážně nemůžu. Mohli by mě za to vyhodit.“

Pořád ještě trval na svém, ale už začínal povolovat. „Víte, kterou kancelář má pan Parsons?“

„Jo.“

„A víte, kde je stůl jeho sekretářky?“

„Myslíte, že byste tam mohl skočit a podívat se po tom čísle sám? Můžete tady zamknout, já zatím

počkám venku.“ Vrhla jsem na něj prosebný pohled a zatvářila se jako úplné neviňátko.

Pár vteřin o tom přemýšlel, než nakonec souhlasil. Zamkl dveře a zmizel v útrobách příjemně chladné

klimatizované budovy. Já se posadila na chodník přede dveřmi, vyhřátý snad na čtyřicet stupňů, a čekala.

Mrkla jsem na hodinky. Bylo půl páté. Vytáhla jsem mobil a vytočila číslo hlasové schránky v kanceláři.

Měla jsem tři zprávy.

„Julie, tady máma. Je asi půl třetí a právě jsme minuli Newport Beach. Ozvi se tátovi na mobil.“

Po pípnutí následoval druhý vzkaz. „Julie, tady Steve Rogers. Jared právě podepsal smlouvu a oba

bychom to moc rádi dneska celé uzavřeli. Zavolejte mi prosím, jakmile budete moci.“

Znovu bylo slyšet pípnutí a po něm třetí hlas. „Zdravím, Julie, to jsem já, Mark. Snažil jsem se dovolat

Christianovi, ale nebere to. Až se tam dostanete, řekněte mu, ať mi zavolá domů. Číslo znáte.“

„Grrrrr! To si myslíš, že si ho pamatuju?“

Christian odemkl dveře. „Jste v pořádku? Zdálo se mi, že slyším někoho křičet.“

„Nic mi není. Našel jste to číslo?“

„Ne. Hledal jsem pod Pjako Parsons i Ařjako Mark, ale marně.“

Jiná alternativa už nebyla. Zbývala jediná možnost. Dala jsem se do breku.

„No tak,“ snažil se mě uklidnit, „nechte toho. Prosím, tohle mi nedělejte.“

Ignorovala jsem ho a dál ronila slzy.

Vzdychl. „Pojďte dál. Určitě na něco přijdeme.“

Přehrála jsem mu Markův vzkaz. To a moje slzy mi pomohly až do kanceláře Markovy sekretářky. Samajsem pro jistotu projela její organizér, ale Christian měl pravdu. Pod M ani P nic nebylo. Zkusila jsem i Šjako Šéf a Z jako Zaměstnanci, ale bez úspěchu.

Rozhlédla jsem se po místnosti. Nikde nebylo vidět žádný telefonní seznam ani adresář. Ale i lidé, kteřípoužívají elektronický diář, mají všechna čísla pro jistotu někde na papíře. Markova sekretářka byla přílišpečlivá na to, aby byla v tomhle ohledu výjimkou.

Otevřela jsem nejhořejší zásuvku stolu a vytáhla hromádku papírů. Doufala jsem, že mezi nimi najdutelefonní seznam zaměstnanců. Nebyl tam. Na dně zásuvky jsem ale objevila přilepenou kartičku se všemiMarkovými telefonními i faxovými čísly.

„Kde jste, Julie?“ zeptal se Mark, když zvedl telefon. „Snažil jsem se vám dovolat.“

„Já vím, přehrála jsem si váš vzkaz. Jsem s Christianem u vás v kanceláři. Předám vám ho.“

Christian několikrát přikývl a zamumlal: „Ano, pane.“ Pak mi telefon vrátil.

„Jste skvělá,“ pochválil mě Mark. „Díky, že jste tam zajela a zařídila to.“

„Není zač. Hezkou dovolenou!“ Co jiného jsem měla říct? Byl to náš klient.

Christian odemkl dveře přímo do Markovy kanceláře. Šek ležel na stole na hromádce papírů. Popadla jsem

ho, strčila do peněženky, poděkovala Christianovi a pospíchala ven. Z auta jsem zkusila zavolat rodičůma Stevu Rogersovi, ale baterie v mobilu se už úplně vybila.

Když jsem dorazila zpátky do kanceláře, bylo půl šesté.

hlasové schránce přibylo šest zpráv. Tři byly od Steva Rogerse. Druhé tři od mámy. Oba chtěli vědět, kde

jsem a proč se neozývám.

Ze všeho nejdřív jsem zavolala Stevovi. Zvedl to po prvním zazvonění.

„Kde sakra vězíte? Už dvě hodiny se vám snažím dovolat.“

„Moc se omlouvám,“ vypravila jsem ze sebe. „Musela jsem jet do sídla Rosebud Productions vyzvednout

šek, ale bylo zamčeno a chlápek z ostrahy mě nechtěl pustit dovnitř a… Věřte mi, byl to děs.“

„Ale teď ten šek máte, že jo?“

„Ano. Nechcete se stavit u mě v kanceláři? Vyměníme si dokumenty a budeme to mít konečně z krku.“

„Hned jsem tam,“ ujistil mě.

***

Za pět minut už Steve Rogers seděl v mém křesle pro hosty. Předal mi dvě kopie smlouvy o vyrovnánípodepsané jeho klientem a já jemu na oplátku dvě kopie s Markovým podpisem plus šek. „A je to za

námi,“ usmála jsem se.

„Ano,“ přisvědčil s očividnou úlevou. „Ne že by spolupráce s vámi nebyla příjemná.“

„Nápodobně.“ Normálně právníky protistrany na konci případu přímo nesnáším, ale tentokrát bylovyjednávání kratší a klidnější než obvykle. Dokonce se v posledních pár týdnech vyskytly i momenty, kdymě napadlo, že Steve Rogers je vlastně milý chlapík.

„Mohli bychom někdy zajít na pivo,“ dodal. „Podělit se ohistorky z bojiště.“

„Jistě.“ Bylo mi jasné, že to je jen jedna z těch frází typu „Musíme někdy zajít na oběd,“ které lidé siceříkají, ale nikdy nemyslí vážně.

„Tak to je super. Co třeba příští týden? V pátek?“

Počkat, počkat. Má to snad být pozvání na rande? Změřila jsem si Steva Rogerse v neformálním pátečnímoblečení, bavlněných kalhotách, polobotkách a kostkované košili s krátkým rukávem, pod níž měl ještěbílé tričko, od hlavy až k patě. Na můj vkus až moc velký slušňák. Ty brýle s kostěnou obroučkou by tona každý pád chtělo vyměnit za nějaké modernější. Ale byla jsem příliš unavená, než abych si vymýšlelanějakou výmluvu. Tu trochu energie, která mi ještě zbyla, jsem si potřebovala ušetřit na rodiče. „Jasně,

Steve, pátek je fajn.“

„Takže za týden.“ Usmál se a vstal. „Přeju pěkný víkend.“

„Vám, teda tobě, taky „ Věděla jsem ovšem, že můj víkend bude cokoliv, jen ne pěkný.

KAPITOLA 32 Zábava s mámou a tátou

SOTVA STEVE ODEŠEL, zavolala jsem rodičům.

„No, už je na čase,“ hudrovala matka. „Kdes byla? Už hodiny se ti marně snažíme dovolat.“

„Pracovala jsem, mami. Říkala jsem ti, že toho mám dneska hodně.“

„To nemůžeš ani zvedat telefon?“

„Jela jsem na schůzku mimo kancelář a trochu se to protáhlo. Vrátila jsem se až teď.“

„Proč jsi teda aspoň nezkontrolovala hlasovou schránku? Věděla jsi přece, že tě budeme shánět.“

Musela jsem se párkrát zhluboka nadechnout, abych se uklidnila. „Dřív jsem se k tomu nedostala, mami,“

pronesla jsem nakonec hlasem vyhrazeným pro zlobivé děti a dětinské dospělé. „Kde jste?“

„Na parkovišti před tvým domem. Už dvacet minut tady čekáme, až se nám laskavě ozveš. Ráčíš dorazit

brzo, nebo se máme sebrat a ještě teď večer letět domů?“

Prosím, udělejte to. „Zrovna tady končím, ale doma budu nejdřív za půl hodiny, spíš později, když je

takový provoz. Co kdybyste se s tátou podívali někam do obchodů a za hodinku se vrátili?“ Ziju ve

světové nákupní mekce. Určitě by mohla narazit na něco, co by se jí líbilo.

„Nemám chuť na nákupy.“

V duchu jsem si přeříkala čísla od pětky do jedničky. „Nevadí, tak se můžete projít. Doma přece s tátou

často chodíte na procházky.“

Slyšela jsem, jak se ho ptá, jestli by se nechtěl projít,

jeho ospalé „ne“ v odpověď. Očividně v autě podřimoval. „Tvůj otec na žádnou procházku nechce.“

„Fajn, tak zůstaňte sedět v autě a čekejte.“ Teď jsem byla dětinská já.

„Copak nemáš někde schovaný rezervní klíč?“ zeptala se máma.

„A to jako kde, mami? Pod rohožkou? Tady nejsme v žádný díře, kde lišky dávají dobrou noc.“

„Tak se nerozčiluj, jenom se snažím něco vymyslet.“

To je celá máma. Nejdřív mě sama dotlačí přes okraj srázu a pak mi podává pomocnou ruku. Ale zabralo

to. „Zkusím zavolat správcový, jestli je doma. Třeba vás pustí.“

***

Paní Kleinová, vždy ochotná šestasedmdesátiletá správcová domu, naštěstí zvedla telefon a souhlasila, žerodiče pustí do bytu. Teprve v polovině cesty jsem si uvědomila, že jsem matku zapomněla upozornit naten hrozný binec a prázdnou lednici. Napadlo mě, že jí ještě zavolám, ale bylo už pozdě. Díkybohu, žejsem uklidila aspoň Elma. Rodiče by to nepochopili.

***

Když jsem odemkla dveře od bytu, ležel táta na gauči a díval se na televizi, zatímco máma dělala rámus vkuchyni. Táta se zvedl jen na dobu nezbytně nutnou k tomu, aby mě objal, a hned se zase vrátil ke sledování CNN. Máma přišla do obýváku a taky mě objala. Pak vydržela celých deset vteřin, než pokynulana noviny z minulé neděle roztahané po podlaze a prohlásila: „Musím uznat, že jsi vážně úžasnáhospodyňka.“

Tohle byl nový rekord, dokonce i na ni. Táta si povzdechl. Věděl, co bude následovat.

„Jsem ráda, že vás vidím, mami,“ řekla jsem, sebrala noviny a vyhodila je do koše v kuchyni. Přitom jsemsi všimla, že špinavá lžička a hrnek od kafe zmizely ze dřezu. Musela je dát do myčky. Kdyby na měpředtím nevyjela kvůli novinám, poděkovala bych jí.

„To mi ani nepoděkuješ?“ zeptala se a rozkročila se ve dveřích mé kuchyně v rustikálním stylu.

„Za co?“

„Že jsem ti uklidila kuchyň.“

Rozhlédla jsem se kolem. Až na prázdný dřez všechno vypadalo jako předtím. Dobrá, chromovaný

kohoutek byl možná trochu nablýskanější, ale jinak se vůbec nic nezměnilo. Kuchyň byla jediná místnost v

bytě, kde jsem stále udržovala pořádek. Bála jsem se totiž, že by se mi tam mohl zabydlet nějaký hmyz,

kdybych to nedělala.

„Vždyť to tu vypadá stejně, mami.“

Beze slova se otočila na patě a nasupeně se vrátila do obýváku.

Otec chtě nechtě musel zasáhnout. „Tak co byste si daly k večeři, dámy?“

Pár vteřin jsme obě mlčely. Pak máma vyštěkla: „Musíme někam do restaurace. Víš, že tvoje dcera

nevaří.“ Najednou jsem byla jeho dcera.

„Já můžu uvařit,“ nabídl se otec. Na Den díkůvzdání vždycky griluje steaky a připravuje krocana a už si

myslí, kdovíjaký není kuchař.

„V tom případě budeš muset nejdřív na nákup,“ opáčila matka, „protože tady nemá ani nic k jídlu.“

„To není pravda.“ Šla jsem do kuchyně a otevřela mrazák. „Jsou tady dvě zamražené pizzy a krabička

nanuků.“

„Tys byla vždycky gurmán,“ prohlásila matka.

„Víš, někteří z nás holt chodí do práce a nemají čas vařit.“

Ticho. Vynesla jsem svůj trumf. Matka nepracovala od té doby, co zjistila, že čeká moji sestru. Otec na niposledních pětadvacet let tlačil, aby si něco našla, ale bez úspěchu. Byla doma spokojená, bez ohledu nato, jestli se musela starat o děti, nebo ne.

Používala jsem tenhle argument často, většinou když matka kritizovala můj způsob vedení domácnosti.Vždycky zapůsobil. Stejně nevyhnutelně jsem se pak ale cítila provinile a snažila se říct něco, čím bych tonapravila. Naprosté zničení protistrany bylo rozhodně větší zábava v soudní síni než v rodině.

„Kdybyste dorazili později, jak jste měli,“ mírnila jsem se, „stačila bych se cestou z práce zastavit vsupermarketu. Chtěla jsem vám koupit pomerančový džus a rozinkový šneky. A kdybych si myslela, žebudeš milá, možná bych ti přinesla i odstředěný mlíko do kafe místo toho s dvěma procenty tuku, který

mám ráda já.“

„Proč musíš vždycky všechno nechávat na poslední chvíli?“ Nemohla nabídku k smíru přijmout, aniž si

ještě aspoň jednou rýpla.

„Aby bylo jídlo čerstvý.“

Táta se rozesmál a máma konečně roztála. „Kam chceš na tu večeři?“ zeptala se.

***

Druhý den ráno jsem se u snídaně, která sestávala z rozinkových šneků, pomerančového džusu a kafe sodstředěným mlékem, jen tak mimochodem zmínila, že uvažuju o novém autě. Byl to okamžitý nápad, nic

víc. Poslední dobou jsem strávila hodně času v Kaitlynině kabrioletu Mustang, a tak jsem si myslela, žeby bylo pěkné mít svůj vlastní.

Táta se toho hned chytil. Když se narodila moje sestra, prodal kabriolet Karmann Ghia z roku 1962 a od

té doby řídil jenom obyčejné sedany pro celou rodinu. Teď dostal chuť vyzkoušet všechny nové modely.

Po snídani jsem ho tedy vzala do knihkupectví Barnes & Noble a koupila poslední vydání Průvodceautomobilovým světem a několik motoristických časopisů. Potom jsme ho s mámou nechaly doma, aby sivšechno pěkně pročetl a udělal poznámky, a vyrazily do Beverly Hills na mohutné nákupy. Když jsme sepo třech hodinách a o několik set dolarů chudší vrátily, měl už otec vymyšlený akční plán.

neděli brzo ráno jsme se vypravili navštívit všechny prodejce kabrioletů v jižní Kalifornii. Projeli jsme se ve

fordech, toyotách, hondách, mazdách, saabech a BMW a jenom pro legraci (protože byly zcela mimo

moje finanční možnosti) taky v mercedesech a jaguárech. Tátovi se líbily mazdy, mámě BMW a mně

saaby.

Na tom ale nezáleželo. Nejmíň rok jsem stejně neměla v úmyslu si žádné auto pořizovat. Nákup auta byljen dobrou záminkou pro utužení rodinných vztahů. Řídím se totiž mottem, že když rodina společněnakupuje, nemá čas se bavit o kontroverzních tématech, která by mohla vést k hádkám. V naší rodiněovšem k hádkám může potenciálně vést jakýkoliv předmět hovoru, s výjimkou jídla a počasí. Tentokrátto ale fungovalo. Aspoň na chvíli.

***

Ten večer si šel táta brzy lehnout a já pomáhala mámě s balením. Seděla na kufru a já klečela na podlazevedle ní a snažila se zavřít zip, když na mě zničehonic vybafla: „Můžu se tě teda zeptat na tvůj milostný

život?“

„Radši bych, kdyby ses neptala.“ Už se mi skoro povedlo dostat obě půlky zipu k sobě.

„Nechápu, proč mi nikdy nechceš nic říct. Koneckonců jsem tvoje matka,“ dodala, jako by to byl nějaký

zásadní argument.

„Nevzpomínám si, že bys babičce všechno říkala.“ Vztah mámy a babičky připomínal jízdu na horskédráze. Střídavě byly nejlepší kamarádky i nepřátelé na život a na smrt.

„Říkala jsem toho babičce hodně. Jediná výjimka byla, když jsem věděla, že mě bude soudit. Ale to toběnedělám.“

Je vůbec možné, aby někdo sám sebe takhle obelhával? „A odkdy?“

„Nikdy jsem tě přece nesoudila.“

„Mami, nepřestala jsi mě kritizovat od toho okamžiku, cos vešla do dveří.“

„To není pravda! Jenom jsem čekala, že před naším příjezdem uklidíš.“

„Nechce se mi věřit, že s tím už zase začínáš. Nemáš ani ponětí, jaký jsem měla den, než jste přijeli.“Podala jsem jí nezkrácenou verzi pátečních událostí a nevynechala ani jediný detail. Doufala jsem, že v nívzbudím aspoň kapku soucitu.

Když jsem skončila, prohlásila: „Víš, kdybys jenom polovinu té energie, kterou vkládáš do práce, vložila do

hledání manžela, byla bys už dávno vdaná.“

Moje věštba se naplnila, akorát mnohem dřív, než jsem čekala. „Nemůžu uvěřit, mami, že mi tohle vážněříkáš. Proč tak zoufale toužíš po tom, abych se vdala? Proč by tě skutečnost, že jsem ve dvaatřiceti pořádsvobodná, měla vůbec trápit?“

„Prostě bych jen měla lepší pocit, kdybych věděla, že jsi už usazená.“

„Mám stejnou práci a žiju ve stejným bytě už šest let. Jak víc usazená bych ještě mohla být?“

té chvíli táta z futonu zasyčel: „Nemůžete se vy dvě trochu ztišit? Snažím se usnout.“

Matka mě následovala do ložnice a zavřela za sebou dveře. „Prostě bych jen měla lepší pocit, kdybych

věděla, že se o tebe někdo stará.“

„Starám se o sebe sama. To ti nestačí?“

„Myslela jsem jenom, že bys možná byla šťastnější, kdybys nebyla sama.“

„Nejsem sama.“ Už už jsem měla na jazyku: „Mám Elma.“ Včas jsem se ale zarazila. „Mám přátele,“

namítla jsem. „Chodím na rande. Akorát jsem ještě nepotkala toho pravýho.“

„Chápu,“ přikývla. (Nechápala nic.) „Netušila jsem, že s někým chodíš. Nikdy mi nic neřekneš.“

„Neřekla jsem, že s někým chodím. Řekla jsem jenom, že chodím na rande.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

Chvilku jsem nad tím musela přemýšlet. Místo abych jí vysvětlila, že chození s někým znamená, že spoluspíte, zatímco chození na rande znamená jen oťukávání potenciálních sexuálních partnerů, jsem nakonecprohlásila: „Chodit s někým znamená, že jsi jen s ním. No a chodit na rande znamená, že si zároveň

vyrážíš s víc lidmi.“

„Tak mi pověz o těch lidech, se kterými sis vyrazila na rande.“ „Není o čem povídat. Byli to jen obyčejní chlapi.“

„A co na nich bylo špatnýho?“

„Nic na nich nebylo špatnýho. Akorát to nebyli ti praví pro mě.“

„Proč ne?“

„Nevím.“ Bylo mi jasné, že dokud jí něco neprozradím, nedá pokoj. A protože Ronald byl dobrý příklad za

všechny, vzala jsem to od něj: „Ten poslední, co jsem s ním byla na rande, byl naprostý šovinista.

Připadala jsem si, jako bych se strojem času přenesla do padesátých let.“

„Proč?“ vyzvídala. „Protože se nabídl, že zaplatí večeři?“

„Ne, to se mi líbilo. Ale jeho předpotopní názory už ne.“

„A co ti ostatní? Co bylo špatnýho na nich?“

„Ten před ním byl moc zženštilý. A na ty dřívější se už moc nepamatuju.“ Dva by jí snad mohli ke

spokojenosti stačit.

„Tak všechny chlapy postav do řady a rovnou odstřel.“

„Ne, určitě toho pravýho jednou potkám.“ Chtěla jsem tomu aspoň věřit. „Jen mi dej trochu času.“

„Uvědom si, Julie, že nikdo z nás nemládne. A nezdá se ti náhodou, že jsi příliš vybíravá?“

Já to věděla! Věděla jsem, že to nakonec celé obrátí proti mně. A pak se diví, že jí nikdy nic neřeknu. „Ne,

mami, nemyslím si, že člověk může být příliš vybíravý, pokud jde o to, s kým má strávit zbytek života.“ „No dobře, ale co když nikdy žádnýho pana Dokonalý– ho nepotkáš?“ „Neřekla jsem, že musí být dokonalý. Řekla jsem jenom, že to musí být ten pravý pro mě.“ „No a co když nikdy toho ideálního muže, který je pro tebe ten pravý, nepotkáš?“ „Tak zůstanu nadosmrti svobodná. Ale radši budu svobodná, než abych si vzala někoho, koho nechci,

jenom proto, abys mohla kamarádkám vykládat, že jsem vdaná.“ „Tak daleko to snad nedojde.“

KAPITOLA 33

Navrácená svoboda

CÍTILA JSEM SE SKVĚLE. Je pravda, že jsem právě mířila do práce. Přinejmenším už ale bylo úterý, a nepondělí ráno, případ s Rosebud Productions byl vyřízený, obávaná návštěva rodičů za mnou a do rande správníkem protistrany v pátek večer zbývalo ještě moře času. Život byl fajn.

Zrovna jsem dávala do kupy složku Rosebud, abych ji poslala do archivu, když mi do kanceláře nakráčelaSimone. Uvelebila se v jednom z křesel pro hosty, natáhla dlouhé nohy a opřela si je o to druhé.

„Nevadí ti to, že ne?“ zeptala se.

„Mně ne, ale Rosenthalovi by mohlo.“

„Copak jsi o tom neslyšela? Vyrazil si na víkend do New Yorku a zpáteční let do L. A. měl zpoždění. Vůbec

se tu neukáže.“

Dnešek se vyvíjel čím dál líp.

„Ale dost už o Rosenthalovi. Chci slyšet, jaký byl víkend s mámou a tátou.“ hlavních bodech jsem jí ho shrnula.

„To je neuvěřitelný,“ prohlásila potom. „Tys radši strávila den handrkováním s protivnými prodejci aut, jenaby ses nemusela bavit s vlastními rodiči.“

„Bavila jsem se s nimi. Akorát že jsme mluvili o autech, který jsme zkoušeli, a ne o něčem

kontroverzním.“

„V každým případě mám pro tebe informaci, která tvoji matku určitě potěší.“

„Cože? Našla jsi mi manžela?“

„Možná,“ pokrčila rameny. ‚A jestli ne, tak to bude aspoň dobrý rande.“

Pak mi převyprávěla, jak se seznámila s Dylanem. Vyrazila si se snoubencem Toddem na víkend doToddova plážového klubu. V neděli ráno se Todd sebral, že si s pár kamarády zahraje golf, a nechalSimone samotnou. Slunila se v křesílku u bazénu, když si k ní přisedl nějaký muž a začal ji balit.Samozřejmě s ním taky flirtovala. Když ji pak požádal o telefonní číslo, přiznala se, že je zasnoubená, aleřekla mu, že má kamarádku, se kterou by ho mohla dát dohromady.

„Nemůžu uvěřit, že s tím souhlasil,“ pravila jsem.

„Chviličku jsem ho musela přemlouvat, ale nakonec se nechal přesvědčit. Až tak těžký to nebylo. Všichnichlapi si myslí, že se atraktivní ženský kamarádí zase jenom s atraktivními ženskými, takže vlastněsouhlasil s tím, že telefonní číslo jedný kočky vymění za číslo jiný. Nebyla to žádná věda.“

„Tys mu dala moje číslo?“ Přestávalo se mi to líbit.

„Jasně že ne. To bych si přece nikdy nedovolila, dokud bych se tě nezeptala. Takže můžu?“

„Já nevím, Simone. Vůbec nic o něm nevíš.“

„Vím, že je vysoký a moc hezký. A taky milý. Bydlí v Brentwoodu, pracuje jako realitní makléř a jesvobodný. A vydělává dost na to, aby si mohl dovolit měsíčně platit šest tisíc za členství v soukromým

plážovým klubu.“

„To ještě neznamená, že není cvok.“

„Nemůže být horší než ten tvůj poslední objev. Prostě si s ním někam vyrazíš a uvidíš. Nemáš přece co

ztratit.“

***

Ve čtvrtek večer jsem rovnou z práce jela k Giannimu (další italská restaurace v Beverly Hills s evropskouatmosférou). Uvnitř jsem hned zamířila na bar a rozhlížela se po vysokém muži v černém obleku, šedé

košili a bez kravaty, jak se mi Dylan po telefonu popsal.

Moc mi tím ale nepomohl. Tohle bylo Los Angeles. Deset z patnácti mužů na baru mělo černý oblek. Čtyřiz nich měli kravatu, čímž se počet možných kandidátů snížil na šest. Jeden byl malý, druhý plešatý a dvabyli s nějakými ženami. Zúžila jsem tedy výběr na dva, ale ani zaboha nemohla přijít na to, který z nich je

Dylan. Rozhodla jsem se, že počkám a nechám toho pravého, aby ke mně přišel sám.

Posadila jsem se na jedinou volnou barovou židli a objednala si skleničku cabernetu. Ani jeden z oboumužů se nedíval mým směrem. Uvažovala jsem, jestli nemám jednoho z nich oslovit, a pokud ano, takkterého, když se jeden z nich zvedl a odešel. Zaplatila jsem za víno a zrovna se chystala vykročit k tomudruhému, když ke mně najednou přistoupil úplně jiný muž.

Byl vysoký, pohledný, ale nijak oslňující, a na sobě měl černé kalhoty a šedou košili. Všimla jsem si ho užpředtím, jak sedí sám u stolu v rohu.

„Ty budeš Julie, že jo?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčila jsem.

„Ahoj, já jsem Dylan. Teší mě.“ Potřásli jsme si rukou. Musela jsem vypadat zmateně, protože vzápětídodal: „Nechal jsem sako v autě.“

„To jsem měla vědět dřív. Dívala jsem se po někom v černým saku.“

„Já vím. Viděl jsem tě vejít.“

„Tak proč jsi ke mně nepřišel dřív?“ Čekala jsem, že řekne něco jako „Byl jsem moc nervózní“ nebo

„Nebyl jsem si jistý, jestli jsi to ty.“

Místo toho se jen zašklebil: „Byla legrace pozorovat, jak mapuješ terén. Dobře jsem se bavil.“

Další cvok. To jsem si svůj příděl ještě nevybrala? „Proto jsem taky tady, ne?“ usmála jsem se nuceně.

„To rád slyším. Jestli se tenhle večer vydaří, budu muset zavolat Simone a poděkovat jí, že nás dala

dohromady.“

Kdybych já v tu chvíli zavolala Simone, rozhodně bych jí nepoděkovala.

Jak by asi tenhle týpek koukal, kdybych se zničehonic zvedla a odešla? Klidně bych mohla. Nebyl přecežádný Simonin kamarád. Vlastně to byl úplně cizí člověk. Hmmm. Co si to tady nalhávám? Nemohla bychto udělat. Bylo by to příliš nezdvořilé. Dokonce i vůči tomuhle chlápkovi. Mrkla jsem na nástěnné hodinynad barem. Bylo teprve čtvrt na devět. Při troše štěstí bych doma ještě mohla stihnout Pohotovost.

Poslouchala jsem Dylanovy historky o práci, jeho bývalé přítelkyni a její protivné kočce. Taky mě už muselodepsat. Proč by jinak půlku večera strávil tlacháním

o bývalce?

Zhruba v tu dobu, kdy nám přinesli jídlo, mu bud historky došly, nebo ho už unavil zvuk vlastního hlasu.Vsadila bych se, že spíš to první. Nebo měl prostě jen hlad a chtěl, abych teď něco plácala já a on semohl v klidu najíst. Ať tak nebo tak, začal se mě vyptávat na moji práci a cesty.

Byla jsem zrovna v polovině vyprávění o výletu do Evropy, který jsme s Kaitlyn podnikly po promoci, kdyžse zničehonic naklonil k páru u vedlejšího stolu a řekl: „Vyslovuje se to ‚Taitl-isť, ne ‚Tit-lisť.“

Všichni tři jsme na něj zůstali zírat.

„Omlouvám se,“ pokračoval Dylan, „ale jsem blázen do golfu a chtěl jsem vám jenom říct, jak se to jménosprávně vyslovuje.“

Muž u vedlejšího stolu byl očividně, a právem, naštvaný. Nepochybovala jsem, že jsou se společnicítaky na prvním rande, protože když vedle mě seděli na baru, zaslechla jsem ho, jak se jí ptá, co ráda dělá

ve volném čase. To byla rozhodně otázka, která se klade na prvním rande.

Muž jenom ucedil: „Díky za informaci,“ a zase se věnoval partnerce.

Dylan se otočil zpátky ke mně. „Nemohl jsem prostě snést, jak to jméno mrzačí.“

Co máš co šmírovat ty u vedlejšího stolu, když jsi měl poslouchat mě? Já si taky vyslechla všechny tvojenezáživné historky. Když už nic jiného, mohl bys aspoň předstírat, že tě ten můj docela vtipný, i když nezrovna fascinující příběh zajímá.

„Co je Titlist?“ zeptala jsem se a dala si pozor, abych to vyslovila správně.

„Firma, která vyrábí golfový vybavení. Mám od nich sadu holí. Jsou úžasný.“

„Jak dlouho už hraješ?“ Nevěděla jsem o golfu zhola nic a ani po tom nijak netoužila, ale neměla jsemchuť dál vyprávět, když dal tak jasně najevo, že mě neposlouchá. Nechám ho, ať povídá sám, a najím se.

Ještě že aspoň jídlo bylo dobré.

Ulevilo se mi, když jsme těstoviny dojedli bez dalšího incidentu, a rozhodla jsem se, že kávu a dezertoželím, abych už měla večer za sebou. Vtom se objevil pikolík, aby uklidil ze stolu, a přitom znepozornosti upustil Dylanovi do klína vidličku.

„Ty idiote!“ zařval Dylan.

Celá restaurace vmžiku ztichla. Všichni hosté se otočili naším směrem. Pikolík vidličku zvedl a omluvně se

usmál.

Dylan pokračoval v tirádě. „To si jako myslíš, že ji stačí sebrat a bude to v pohodě?“

Bylo zřejmé, že pikolík nemluví ani nerozumí anglicky, ale z tónu Dylanova hlasu musel poznat, že je vprůšvihu. Rychle sklidil zbytek talířů a pospíchal do kuchyně. Nejradši bych se k němu přidala. „Nikam neutíkej,“ ječel za ním Dylan. „Za tohle tě můžu nechat vyhodit.“

„Byla to náhoda, Dylane.“

„Nezastávej se ho. Jestli není schopnej uklidit ze stolu a nepoztrácet přitom příbory, pak by ho měli poslatzpátky tam, odkud přišel.“

Za pár vteřin k nám přiběhla servírka a za několik minut i vrchní číšník. Dokolečka se Dylanovi omlouvali vmarné snaze ho uklidnit. Vztek ho přešel teprve tehdy když vrchní souhlasil, že mu hlavní chod nebudeúčtovat.

***

Chtěla jsem se s Dylanem rozloučit hned před restaurací, ale trval na tom, že mě doprovodí až k autu.

Když jsem v kabelce lovila klíčky úplně mi vyrazil dech: „Měli bychom se zas někdy sejít.“

Co to je jenom za chlápka? Nejdřív mě k smrti znudí, pak mě ignoruje, nakonec mě ztrapní a teď chce

další rande? Znala jsem muže, kteří si vždycky řekli o druhé rande,

když už neměli v úmyslu se s tou ženou setkat, ale dělali to proto, že jim to připadalo zdvořilé. Tohle ale

určitě nebyl Dylanův případ.

„Máš moje číslo,“ ucedila jsem a modlila se, aby ho nepoužil.

V tu chvíli se ke mně naklonil. Odvrátila jsem hlavu.

V žádném případě se s ním nebudu líbat. Co si vůbec myslí? Nejen že to bylo první rande, ale navíc si k

večeři dal kuře s česnekem.

Políbil mě na tvář a přesunul se ke rtům. Odtáhla jsem se.

„Co je?“ zeptal se.

Hádej, chlapče! „Na prvním rande se nelíbám.“

„Kdyby mi tvoje kamarádka řekla, že mě dává dohromady s puritánkou, nikdy bych s tím nesouhlasil.“

„Věř mi,“ odsekla jsem, „že kdyby mi řekla, jakej jsi namyšlenej buran, taky bych si to rozmyslela.“

„Tvůj problém je v tom, že jsi jenom upjatá kráva, která se neumí bavit.“

Okamžitě mě napadla spousta sprosťáren, kterými bych mohla kontrovat. Ale jaký by to mělo smysl?

Navíc už bylo za pět deset. Potřebovala jsem co nejrychleji domů, abych stihla Pohotovost a pošimrala

Elma.

Zamumlala jsem jenom: „Jdi do hajzlu,“ zabouchla dveře a ujížděla pryč. I když jsem věděla, že moudřejšíustoupí, chtěla jsem mít poslední slovo.

KAPITOLA 34 Díky bohu, že je pátek

MILUJU PÁTKY. Nejen že do víkendu zbývá už jen pár hodin, ale je to taky jediný den v týdnu, kdy můžudo práce přijít v džínsech a ještě tam na mě čeká snídaně. S pekařstvím v přízemí jsme měli dohodnuto,že nám budou každý pátek ráno dodávat dva tucty baget a tři druhy smetanového sýra. Rosenthal si

myslel, že tím všem dokazuje, jak je velkorysý. Nikdo se tím ale nenechal obalamutit.

Když jsem v pátek ráno konečně dorazila, byly už nejoblíbenější kousky (tzn. posypané semínky, s mákemnebo sýrem) rozebrané. Popadla jsem obyčejnou bagetu, nalila si kafe a zamířila do kanceláře, kde užmě vyhlížela Simone s nakousnutou sezamovou bagetou a napůl vypitým hrnkem. „Máš zpoždění,“ přivítala mě.

„Já vím. Vyzkoušela jsem si ráno pět modelů, než jsem se rozhodla, co si vezmu na večer.“

„No jo, skoro jsem zapomněla, že máš dneska rande s tím právníkem. Nejdřív mi ale pověz, jaký to bylo

včera. Co si myslíš o Dylanovi?“

Položila jsem bagetu i kafe na stůl, abych mohla svoje slova doprovodit patřičnou gestikulací. „Nemůžu

uvěřit, že jsi mě s tím chlápkem vážně chtěla dát dohromady!“

„Proč? Co ti provedl?“

Převyprávěla jsem jí celé rande.

„Tak to mě mrzí,“ omlouvala se, „ale můžu ti to vynahradit.“

„Jak?“ Se Simone člověk nikdy neví.

„Todd mi povídal, že u nich v práci je jeden týpek, se kterým by tě chtěl seznámit.“

„Nejsem si jistá, jestli se ještě můžu na tvůj vkus spolehnout.“

„To není můj vkus, ale Toddův. Já ho nikdy neviděla, akorát vím, že dělá s Toddem a dobře vypadá.“

„Jak můžeš vědět, že dobře vypadá, když jsi ho nikdy neviděla?“

„To mi řekl Todd, takže to musí být pravda. Chlapi nikdy o druhých chlapech neřeknou, že dobře

vypadají, jedině pokud jsou fakt k sežrání.“

„To je pravda,“ přisvědčil Greg, když vešel s makovou bagetou a krabicí jablečného džusu. „V tomhle

ohledu jsme úplně neschopní.“ Simone sundala nohy z druhého křesla pro hosty, aby se mohl posadit.

„A jak teda poznáte, když je chlap fakt k sežrání?“ zajímala jsem se.

„Protože když se takový mezi námi ocitne, všechny ženský se k němu hned nahrnou a vykládají ostatnímchlapům, že je k sežrání. Pak už to víme.“

„A nemáš náhodou podobný kamarády, se kterými bys mohl Julii seznámit?“ zeptala se Simone.

„To nemám,“ odpověděl Greg. „Nemůžu sloužit.“ „K čemu jsi teda dobrej?“ vyjela jsem na něj.

„To by ses divila,“ zazubil se. „Mám nějaký informace o tvým novým nápadníkovi, který by sis určitě ráda

poslechla.“

„O jakým novým nápadníkovi?“ Jestli jsem nějakého měla, byla to pro mě novinka.

„Prozradila jsem mu, že jdeš na rande se Stevem Rogersem,“ ozvala se Simone. „Myslela jsem, že to nenížádný tajemství.“

Vrhla jsem na ni pohled, jako že o tom si ještě promluvíme, ale Simone zrovna zevrubně zkoumala kouseknitě, který se jí zachytil na lemu sukně. I když s Gregem poslední dobou hodně pekla, byla jsempřesvědčená, že bude umět zachovat tajemství. Greg rozhodně ne. Byl ta největší drbna, jakou jsem

znala.

„Jdeme jenom na drink,“ bránila jsem se. „O nic nejde.“

„Mám tomu rozumět tak, že tě moje informace nezajímají?“ podivil se.

„Jasně že zajímají. Vyklop to.“

„Podle recepční z tý jeho advokátní firmy Carr, Geary & Rogers mu je šestatřicet, je rozvedený, bezdětný

a hrozně milý. Prý moc nerandí, ale určitě by se už rád usadil a znova oženil.“

„Tak to je ideální,“ prohlásila Simone.

„Teoreticky jsou ideální všichni. Radši bych ale s plánováním veselky počkala, až jak dopadne první rande.Mimochodem, jak jsi k těm informacím přišel?“

„V posteli,“ ucedil Greg a zakousl se do bagety.

Znechuceně jsem zavrtěla hlavou. Simone mu věnovala uznalý pohled.

***

Když jsem přesně v sedm dorazila do vstupní haly, Steve Rogers na mě už čekal. Na sobě měl stejný

ležérní model jako minulý pátek, jen pod kostkovanou propínací košilí s krátkými rukávy vynechal bílé

tričko.

„Myslel jsem, že bychom mohli zajít do 0’Grady’s,“ navrhl, „pokud tedy nemáš nic proti.“

„Vůbec ne,“ usmála jsem se.

0’Grady’s byla irská hospoda v přízemí budovy. Když jsem u Rosenthala & Leventhala začínala, párkrátjsem se tam zastavila. Ale to už je šest let. Vždycky mi připadalo, že je to až moc blízko práce, než aby setam dalo doopravdy odreagovat. Očividně jsem ale byla v celé budově jediná, kdo to tak viděl. Bylo tam

narváno.

Steve mi razil cestu skrz dav na baru dozadu do restaurace. Tam ho hned vřele přivítala servírka, kteroujsem podle přízvuku odhadla na skutečnou Irku, a zavedla nás ke stolu. Tri skupinky lidí, které čekaly namísta před námi, se na to netvářily zrovna přívětivě.

„Nevěděla jsem, že tady berou rezervace,“ prohlásila jsem.

„Taky že neberou,“ přisvědčil. „To jen Lori byla tak hodná.“

Usoudila jsem, že patří ke stálým hostům.

Když se pak objevila jiná servírka, objednal si Steve pivo a já skleničku bílého.

„Ty nepiješ pivo?“ podivil se.

„Piju, akorát mám zrovna chuť na víno.“ Neměla jsem v úmyslu mu vysvětlovat, že i když mám pivo ráda,

nezvládnu ani půlku sklenice bez říhání. Nikdy jsem nechápala, jak to chlapi dokážou potlačit. KdybychSteva znala líp, zeptala bych se ho. Ovšem jen za předpokladu, že mi celý večer nebude říhat do obličeje.Po jistých zkušenostech jsem už dobré vychování raději nebrala jako samozřejmost.

Celou první hodinu mě Steve zasypával typickými otázkami, které se kladou na prvním rande, na mojipráci, rodinu a odkud jsem. Přišel ale i s několika doplňujícími dotazy, čímž dokázal, že moje odpovědiopravdu poslouchal. Ohromně to na mě zapůsobilo.

Když jsme si objednávali druhou rundu, navrhl, abychom si dali i večeři. Souhlasila jsem. O dvě hodinypozději jsme popíjeli irskou kávu a já si pořád ještě myslela, že je to milý chlapík. Za celé tři hodiny, cojsme byli spolu, neřekl ani neudělal nic hrubého nebo urážlivého. Tenhle mužský byl vážně terno. Akorátne pro mě.

Ne že by nebyl přitažlivý, mě ale prostě nepřitahoval. Považovala jsem nicméně za dobré znamení, že semůj názor na něj v průběhu večera stále zlepšoval. To ovšem mohlo souviset s množstvím vypitého vína a

tou whisky v kávě.

KAPITOLA 35

Dohoda na plážové osušce

AČKOLIV JSEM V TÝDNU absolvovala hned dvě rande, na víkend jsem žádné plány neměla. Kaitlyn natom byla podobně. Je příjemné, když se život někdy takhle vyvine. Vyzvedla jsem ji tedy v sobotuodpoledne doma a zamířily jsme na pláž. Protože si ani jedna z nás nemohla dovolit členství v soukromém

plážovém klubu za šest tisíc měsíčně, musely jsme se spolu s ostatními příslušníky pracující třídy spokojits veřejnou pláží.

Když Kaitlyn prostřela naše osušky tak, abychom ležely přímo na sluníčku, vytáhly jsme opalovací krém.Zatímco já si nanesla pouze tenkou vrstvičku s ochranným faktorem 15, Kaitlyn zvolila faktor 45 a vůbecpřitom nešetřila. I po třech měsících slunění byla její pleť pořád skoro sněhobílá. Já měla jako obvykle nakonci léta krásnou zlatohnědou barvu.

„Dylan je samozřejmě pasé,“ prohlásila. „Ale ten právník vypadá nadějně. Jak že se jmenuje?“

„Steve Rogers. Nejspíš to ani není žid.“

„Podle čeho tak soudíš?“

„Podle toho, že je z Michiganu, má pět sourozenců a Rogers nezní zrovna jako židovský jméno.“

„No a? To přece nic neznamená. Já jsem z velký rodiny ze Středozápadu, jmenuju se La Rue a taky jsemčástečně židovka.“

„Tvoje prababička byla poloviční židovka a tys byla vychovávaná jako katolička. Takže se to nepočítá.“Nechápu, proč mi pořád odmítá věřit, že to tak je.

„No a co, že není žid? Sama jsi přece několikrát říkala, že by sis klidně vzala i někoho, kdo žid není.“

„O náboženství tady ani tak nejde. Prostě to není můj typ.“

„Třeba by mohl být, kdybys mu dala šanci.“

Začínala mluvit podobně jako moje matka. „O tom pochybuju. I když si odmyslím tu kostkovanou košili,

chybí mu esprit.“

„V tom případě by se ti nejspíš líbil Adam,“ zazubila se. „Ten ho má dost.“

„To je ten chlapík z E-Cards?“

„jo.“

„A jak že se jmenuje dál?“

„Rosen.“

„Takže žid?“

„Jo. Z New Yorku. Tenhle víkend je vlastně zase tady, přijel na oslavu bar micva svýho synovce.“

„Kolikrát jste už byli na rande?“

„Třikrát.“ odpověděla, „pokud se ovšem počítá i to, jak jsme jenom zašli na kafe.“ „To se počítá. Proč s ním ale ztrácíš čas, když si stejně chceš vzít akorát křesťana?“

„To, že je žid, jsem zjistila teprve na druhým rande.“ „Jmenuje se Rosen a je z New Yorku. Jaký víry sismyslela, že je?“

„Je pravda, že jsem to tušila, ale nebyla jsem si jistá, dokud mi neřekl o tý oslavě bar micva.“

„Když ses to teda dozvěděla na druhým rande, proč jsi šla ještě na třetí?“

Obrátila se na břicho a podala mi opalovací krém, abych jí namazala záda. „Protože je s ním sranda. Ale

vím, že to musím ukončit. Než minule odjel, měli jsme takovou menší debatu o náboženství a on mi řekl,

že by se oženil s šiksou –“ „To je nežidovská dívka.“

„Já vím. Každopádně povídal, že by se oženil s šiksou, jedině kdyby konvertovala, protože chce, aby jehoděti byly židi. Tvrdil, že vychovávat je v židovským duchu by nestačilo. Moc jsem ale nepochopila proč.“

„Protože podle našeho přesvědčení jsou děti stejný víry jako jejich matka. To znamená, že i když jsouvychovávaný v židovským duchu, ale nemají židovskou mámu, tak samy taky nejsou židi. Ačkoliv nacistito tak puntičkářský nerozlišovali.“

„To není vtipný.“

„Promiň,“ omlouvala jsem se. „Ale já jsem taky židovka, takže si tyhle špatný vtípky můžu dovolit.

Opravdu vtipný ale je, že slušná katolická dívka jako ty randí se slušným židovským chlapcem z New

Yorku, zatímco já se scházím s milým křesťanským hochem z Michiganu. Škoda, že se nemůžeme

prohodit.“

Kaitlyn se zvedla na loktech a přes okraj slunečních brýlí si mě změřila. ‚A proč bychom nemohly?“

„Protože já jsem opálená bruneta a ty pihatá zrzka. Obávám se, že by si toho všimli.“

„Nemyslela jsem, že bychom za sebe zaskočily na rande, ale prostě si je mezi sebou vyměnily.“

‚A nemyslíš, že se urazí, když jim zavoláme s tím, že už s nimi nechceme chodit, ale rády bychom je dalydohromady s kamarádkou?“

„Takhle to samozřejmě nemůžeme udělat.“ Z jejího výrazu se dalo skoro vyčíst, jak jí to v hlavě šrotuje.„Musíme si s nimi prostě ještě jednou vyjít na rande a narafičit to tak, abychom na sebe někde narazili.

Ty se tak seznámíš s Adamem a já se Stevem.“

‚A co dál? Začneme flirtovat s klukem tý druhý?“

„Ne, přece by v přítomnosti svý holky nebalili jinou. To bychom je ani nechtěly.“

„To je fakt.“

„Na dalším rande se prostě obě rozejdeme, počkáme přiměřeně dlouhou dobu, řekněme dva až tři dny –

a já pak zavolám Stevovi, že vím o vašem rozchodu, a pozvu ho na rande. No a ty zavoláš Adamovi a

uděláš to samý.“

„V životě jsi žádnýho chlapa na rande nepozvala.“

„To přece neznamená, že to nemůžu udělat teď‘,“ mávla nad mou námitkou rukou.

„A proč si myslíš, že nám na to kývnou?“

„Dostanou kopačky a najednou jim za dva dny zavolá pěkná holka a pozve je na rande. Jasně že na tokývnou.“ Možná. „I kdyby to nakrásně vyšlo, nepřipadá ti to trochu jako podvod?“

„Sama jsi přece říkala, že kdybychom jim prozradily, jak je to doopravdy, nejspíš by se urazili. Takhlejenom ušetříme jejich city.“

Tohle na Kaitlyn zbožňuj u. Dovede ospravedlnit cokoliv.

KAPITOLA 36

Léčka

STEVE SE PRO MĚ stavil v sobotu večer v osm. Tentokrát měl na sobě hnědé bavlněné kalhoty, béžovétričko na knoflíčky s límečkem a mokasíny. Na můj vkus pořád až moc slušňák, ale věděla jsem, že Kaitlyn

se bude líbit.

Na moje výslovné přání předem rezervoval stůl v restauraci Oceán Avenue Seafood. Kaitlyn mi řekla, že sAdamem půjdou do podniku I Cugini jen o kousek dál. Plán byl takový, že po večeři každá svému

partnerovi navrhneme, že bychom mohli vyzkoušet novou kavárnu The Perfect Cup na téže ulici, a jakoby

náhodou tam na sebe narazíme. Pak už to přenecháme osudu, aspoň do té doby, než se spolu druhý

den ráno sejdeme na snídani.

Steve mi otevřel dveře tmavomodrého mercedesu a já zapadla do sedadla potaženého měkoučkoubéžovou kůží. Možná jsem se unáhlila, když jsem tak rychle souhlasila, že ho Kaitlyn přenechám. Vždyckyjí ale můžu říct, že jsem si to rozmyslela. Ještě není tak pozdě.

***

Tentokrát jsem otázkami zasypala já Steva. Vyprávěl mi, jak vyrůstal na farmě na michiganském venkovějako jedno ze šesti dětí matky v domácnosti a otce pastora. Prozradil mi, že jeho koníčky jsounáboženství, politika a hudba, nejlépe klasická nebo křesťanský rock. V létě rád hraje golf, v zimě lyžuje a

po celý rok sleduje v televizi sportovní přenosy.

Překvapilo ho, když jsem mu sdělila, že jsem židovka. Prý mu připadalo, že bych mohla mít italské předky.To se mi stává často. Zvlášť v létě, když jsem opálená.

Ještě než jsme dojedli, bylo mi jasné, že tohle bude naše poslední rande. Prostředí, ze kterých jsmepocházeli, nemohla být rozdílnější, společných zájmů jsme měli jen málo a ani po půl lahvi chardonnay

jsem necítila nejmenší touhu se s ním vyspat.

Po večeři jsme se prošli po Third Street Promenade, nákupní zóně v Santa Monice, kde se dala potkatspousta zajímavých lidí, a teprve pak zamířili do kavárny. Byla maličká a úplně narvaná. Postávali jsme u

vchodu dobrých patnáct minut, než se uvolnil stůl pro čtyři. Hned jsem ho chtěla obsadit, ale číšník tonedovolil s tím, že musíme být aspoň tři. Samozřejmě jsem mu nemohla před Stevem říct, že čtyřibudeme co nevidět.

Museli jsme tedy vydržet, dokud nebyl volný stůl pro dva. Okamžitě jsem zabrala židli s výhledem navchod. Pokud si snad Steve všiml mých neustálých pohledů ke dveřím, nijak to nekomentoval. Objednalijsme si každý kávu a kousek šlehaného čokoládového dortu. Než nám ho ale stačili přinést, vešla dovnitřKaitlyn v doprovodu nějakého muže, bezpochyby Adama.

Vypadal mladší než na dvaatřicet. Vysoký, s tmavě hnědými vlasy a oříškovýma očima. Na sobě mělmodré džínsy, černé tričko a sako a moderní brýle s obdélníkovými obroučkami, které byly k vidění pocelém městě. I když úplně neodpovídal Kaitlyninu popisu, aspoň po fyzické stránce to byl přesně můj typ.

Kaitlyn svoji roli sehrála naprosto dokonale. Rozhlédla se po kavárně, jako by hledala prázdný stůl. Sotvamě zmerčila, naklonila se k Adamovi, něco mu řekla a přitom kývla mým směrem. Odvrátila jsem se, alekoutkem oka jsem ji nepřestala sledovat.

Když byla v polovině cesty k vitrínce s dezerty, podívala jsem se jejím směrem a snažila se tvářit pokudmožno překvapeně. Steve se otočil, aby viděl, kam koukám.

„Kdo to je?“ zeptal se, když nám Kaitlyn zamávala.

„Jedna moje dobrá kamarádka,“ odpověděla jsem a zamávala jí zpátky. „To je ale náhoda, že jsme se tu

sešly.“

Kaitlyn k nám přivedla Adama a představila mě a já ji na oplátku seznámila se Stevem. Stolky stály ale tak

blízko u sebe, že nešlo, aby zůstali v uličce a dali se s námi do řeči, a tak se museli vrátit ke vchodu ačekat, až se někde uvolní místo. Bohužel to bylo zrovna u okna na ulici. Seděli sice jen tři metry od nás,ale dva stoly, které nás od sebe dělily, znemožňovaly jakoukoliv konverzaci.

Když před nás číšník položil účet, hned jsem po něm chňapla a zaplatila. Steve se pokusil protestovat, aleignorovala jsem ho. Zaplatit kafe a dezert bylo to poslední, co jsem mohla udělat pro chlapa, kteréhojsem se chystala přenechat kamarádce.

„Nevadilo by ti, kdybychom se ještě rozloučili s Kaitlyn?“ zeptala jsem se, když jsme se zvedli k odchodu.Měla jsem v úmyslu posadit se na chvilku ke stolku vedle Kaitlyn a Adama, který se zrovna uvolnil. Chtělajsem si s Adamem aspoň trošku popovídat, než mu pak zavolám a pozvu ho na rande.

„Klidně jdi,“ přikývl. „Já si musím ještě odskočit. Počkám na tebe u vchodu.“

Nijak mi to neulehčoval. Nemohla jsem přece Kaitlyn a Adama jen tak vyrušit v hovoru. Potřebovala jsem,

aby Steve prohodil pár slov s Kaitlyn, zatímco já se budu bavit s Adamem. Než abych to zkoušela sama,

počkala jsem u stolu, dokud se Steve nevrátil, a cestou ven těm dvěma jenom zamávala.

***

O půl hodiny později Steve podruhé objížděl náš blok. Řekla jsem mu sice, že je u nás na ulici bezpečno anení třeba, aby mě doprovázel až ke dveřím, ale trval na tom. Volné parkovací místo jsme objevili teprvena třetí pokus.

Myslela jsem, že se rozloučíme hned u vchodu do domu, ale Steve se mnou šel až ke dveřím bytu.Doufala jsem, že nečeká, že ho pozvu dál. Pokud šlo o mě, patřil už Kaitlyn. Ani v nejmenším jsemneměla v úmyslu strávit hodinu na gauči cicmáním se s budoucím přítelem své nejlepší kamarádky.

Odemkla jsem a nechala ruku na knoflíku dveří. „Moc hezky jsem se bavila. Děkuju za večeři.“

„Já taky,“ usmál se. ‚A děkuju za dezert.“

Sklonil se, aby mě políbil. Připadalo mi nefér nastavit mu tvář, když mu očividně šlo o něco jiného, a takjsem mu dala rychlou pusu na rty. Žádný francouzák. Pár vteřin na mě zůstal koukat a pak mi popřál

dobrou noc.

***

Druhý den ráno jsem čekala na Kaitlyn na lavičce před kavárnou Bread & Porridge.

„Tak co?“ vyhrkla jsem, ještě než se stadia posadit. „Co si myslíš o Stevovi?“

„Bohužel jsem neměla příležitost si s ním promluvit.“ spustila, „ale v tom tričku s límečkem byl fakt

roztomilý.“ „Věděla jsem, že se ti ten model bude líbit.“

„Tobě samozřejmě připadal hrozný.“

„Samozřejmě/* Když jsme probraly Stevův vzhled i šatník, přesunuly jsme se k Adamovi. Kaitlyn se zdálo,

že se až moc snaží jít s módou. Já tvrdila, že má dobrý vkus.

„A jak to teď bude dál?“ zeptala jsem se. „Počkáme, až se nám ozvou, a pak jim dáme kopačky?“

„Chceš tím říct, že ses s ním včera nerozešla?“

„Ne. Proč? Ty ses s Adamem rozešla?“ Pokud šlo o muže, byla Kaitlyn ten nejméně konfliktní člověk,

jakého jsem znala. Určitě to s ním večer neukončila.

„Jasně že jo,“ vyvedla mě z omylu. „A nemůžu uvěřit, že ty ne.“

„A co jsem jako měla dělat? Oznámit mu u večeře, že budeme jenom kamarádi?“ Od té doby, co mě Joe

hodil do bazénu, jsem byla mnohem opatrnější.

„Ideální by to bylo před tím, než se s tebou rozloučil. „ „Takhle jsi to skončila s Adamem?“

„Už dřív. Cestou domů v autě. Řekla jsem mu prostě, že jsem přemýšlela o tom, co mi prve povídal, a že

bych bez ohledu na to, jak moc mi na někom záleží, nejspíš nikdy nemohla přestoupit na jinou víru.“

„Jak to vzal?“

„Říkal, že to chápe. Ještě jsem dodala, že mi sice připadá jako skvělý chlap, ale za daných okolností bude

lepší, když budeme jenom kamarádi.“

„Tak to tě obdivuju. Nejen žes mu dokázala říct, že s ním už nechceš chodit, ale dokonce jsi měla odvahumu to povědět do očí.“

„Díky/* usmála se. „Teď mi ale prozraď, proč jsi to ne– řekla Stevovi. Změnila jsi snad názor?“

„Ne, tohle bylo rozhodně naše poslední rande. Akorát jsem počítala s tím, že na konci naznačí něco v tom

smyslu, že se zas musíme sejít, a já mu řeknu, že by to nefungovalo. Jenže on se o tom vůbec nezmínil.Doufejme, že se příští týden ozve, abych to mohla ukončit aspoň po telefonu.“

„No dobrá. Ale nevolej Adamovi, dokud se s ním opravdu nerozejdeš.“

„Jasně.“ Neřešily jsme, co by se stalo, kdyby se Steve neozval. Tuhle možnost jsem si vůbecnepřipouštěla.

KAPITOLA 37

Jenom kamarádi, už zase

KDYŽ SE STEVE ani do čtvrtečního rána neozval, rozhodla Kaitlyn, že další krok musím udělat sama. Jánavrhovala počkat. Pokud uplynou dva týdny a Steve nezavolá, argumentovala jsem, můžeme z tohobezpečně vyvodit, že náš vztah skončil. Kaitlyn ale namítala, že to je moc dlouhá doba. Tvrdila, že pak byuž její telefonát Stevovi a můj Adamovi v žádném případě nepůsobil jako okamžitý impulz. Nakonec jsemjí slíbila, že pokud od Steva do večera neuslyším, druhý den se s ním nějak spojím.

pátek ráno, když o sobě Steve pořád ještě nedal vědět, jsem už byla tak zoufalá, že jsem se vypravila keGregovi do kanceláře poprosit o pomoc.

„Chodíš ještě s tou recepční od Carra, Gearyho & Rogerser

„Neříkal bych tomu zrovna chození,“ zazubil se Greg.

Neuvěřitelné. „No dobře, tak spíš s ní ještě?“

„Občas jo. Proč?“

„Myslíš, že bys jí mohl zavolat a požádat ji o laskavost?“ „Jakou laskavost?“

„Potřebuju vědět, jestli Steve Rogers dneska plánuje něco na oběd, a pokud ne, tak v kolik na nějobyčejně chodí, když zrovna s nikým nemá schůzku.“

„Nikdy by mě nenapadlo, Burnsová, že zrovna ty bys byla schopná někoho šmírovat.“

Vysvětlila jsem mu, že si musím se Stevem promluvit, abych náš vztah definitivně ukončila a mojekamarádka ho mohla pozvat na rande. Vynechala jsem ovšem, jak jsme zrežírovaly společné setkání,rozchod i následné rande. Nemusel vědět všechno.

Greg souhlasil a řekl, že se ozve. Když uplynula hodina a pořád nic, vytočila jsem jeho číslo. Přísahal, žena tom pracuje, a slíbil, že zavolá, jakmile se něco dozví. Za třičtvrtě hodiny přišel do mé kanceláře.

„Carly mluvila se Stevovou sekretářkou a vytáhla z ní, že Steve na oběd zřejmě nic neplánuje.“ Zvedl k očím poznámkový blok, který si s sebou přinesl, a četl: „Pokud nemá schůzku s klientem, tak si bud něcoobjedná do kanceláře a pracuje i přes poledne, nebo sejde dolů do 0’Grady’s. V tom případě vyráží

obvykle v jednu.“

„Díky, Gregu, máš to u mě.“

„Nemysli si, že si to nevyberu,“ zašklebil se.

***

Za pět minut jedna jsem výtahem sjela do vstupní haly. Jestli si Steve jídlo objednal, nemohla jsem nicdělat, ale jestli půjde do 0’Grady’s, mohla bych ho cestou odchytit a navrhnout, že se k němu připojím.

Posadila jsem se ve vstupní hale na židli s tvrdým opěradlem tak, abych měla výhled na výtahy, a čekala.Uplynulo patnáct minut a Steve pořád nikde. Pro jistotu jsem zašla ještě do 0’Grady’s, abych se po němporozhlédla přímo tam. Aspoň teoreticky bylo možné, že na oběd vyrazil dřív. Nikde jsem ho ale neviděla.Musel to být jeden z těch dní, kdy pracuje i přes poledne. Já mám holt vždycky štěstí.

Zamířila jsem zpátky k výtahům a snažila se přijít na aspoň trochu přijatelnou záminku, proč mu zavolat.Škoda, že případ s Rosebud Productions byl už uzavřený. Posloužil by ideálně. Nastoupila jsem doprázdné kabiny a stiskla knoflík do dvaatřicátého patra. Výtah ale zastavil už ve čtyřiadvacátém. Když sedveře otevřely, vykoukla jsem ven. Z odpočívadla na mě zíral Steve Rogers.

Řekla jsem mu ahoj. Opětoval pozdrav, ale nehnul se z místa. Když se dveře začaly zavírat, zastavila jsemje. „Nepřistoupíš si?“

„Ne. Jedu dolů. Ty jedeš nahoru.“

„Nejedu nahoru.“

„Tak aspoň tvůj výtah ano.“ Ukázal na svítící zelenou šipku vedle dveří, která ukazovala nahoru.

Než jsem stačila vymyslet, co odpovědět, rozezvučel se v kabince alarm. Musela jsem knoflík pro otevírání

dveří tisknout déle, než bylo přípustné. Pustila jsem ho, vyskočila ven a připojila se ke Stevovi naodpočívadle. „Pojedu dalším,“ řekla jsem.

Steve přivolal výtah, a když se dveře otevřely tentokrát, směřovala šipka dolů. Nastoupili jsme a Stevestiskl knoflík do přízemí.

„Kam máš namířeno?“ vyzvídala jsem. Byla jsem rozhodnutá, že ať půjde kamkoliv, prohlásím, že tam jduzrovna taky, a navrhnu, abychom společně poobědvali.

„Do nákupního centra, „ odpověděl. „Musím mámě sehnat dárek k narozeninám.“

„To je ale náhoda,“ vyhrkla jsem, „já taky.“

Steve se jen usmál.

***

Cestou do nákupního centra, kam to od naší budovy bylo jen pět minut, se mě Steve zeptal, jak to jde vpráci, a já udělala totéž. Pak jsem z něj zkusila vytáhnout, jestli už má nějaké plány na víkend. Doufalajsem, že ho tak pohnu k tomu, aby mě pozval na rande, a pak mu budu moct říct, že se s ním chci jenom

kamarádit.

„Jdu na baseball. Na zápas Dodgers,“ informoval mě. „Co ty?“ „Na večeři, možná do kina.“

Steve opět zavedl řeč na práci. Doprovodila jsem ho až k butiku Macys. „Tak už jsem tady,“ pravil, kdyžjsme došli až ke vchodu. „Díky za společnost.“

Kdybych Kaitlyn přiznala, že jsem zase propásla příležitost, zabila by mě. „Poslyš, Steve, ani ses nezmínil

o tom, jestli se se mnou chceš ještě vidět a –“

Zvedl ruku, aby mě zarazil. „Víš, Julie, myslím, že jsi vážně skvělá holka, ale nedovedu si představit, že

bychom spolu mohli mít nějaký dlouhodobý vztah. Myslím, že bude lepší, když budeme jenom kamarádi.“

Podruhé v životě jsem úplně oněměla. Bylo mi jasné, že kdybych mu teď řekla, že jsem se s ním právě

chtěla rozejít, nevěřil by mi to. Myslel by si, že to jsou jenom kyselé hrozny. Ale musela jsem něco říct!

Nemohla jsem ho nechat, aby mi dal kopačky, když jsem je ve skutečnosti dávala já jemu.

„Víš, Steve, já o tom nemluvím proto, že bych chtěla na další rande. Jde o to, že se líbíš mojí kamarádce

a poprosila mě, abych zjistila, jestli bys měl zájem.“

„Vážně?“ podivil se a stěží přitom potlačoval úsměv. „Nevěděl jsem, že máme nějaké společné známé.“

„To nemáme. Jenom Kaitlyn. Tu holku, co jsme v sobotu večer potkali v kavárně.“

Pořád se tvářil skepticky.

„Sešla jsem se s ní v neděli ráno na snídani a ona se mě na tebe vyptávala. Řekla jsem jí, že mi připadáš

jako moc fajn kluk, ale že si nás prostě nedovedu představit jako pár. No a protože jsi ji očividně zaujal, navrhla jsem jí, aby tě pozvala na rande. Řekla, že by ráda, ale jenomza předpokladu, že to vidíš stejně jako já. Proto jsem teď tady.“ Zhluboka jsem se nadechla. Vychrlila

jsem to ze sebe všechno na jeden zátah.

‚A nebyla tam náhodou taky s někým?“ namítl.

„Jo, ale už se rozešli.“

‚A odkud že ji znáš?“

„Chodily jsme spolu na práva.“

Chvíli mlčel a pak prohlásil: „Byla hezká.“

„Jak to, že ses po ní koukal, když jsi tam byl se mnou?“ Usmála jsem se. „Klid, dělám si legraci. Můžu jí

teda dát tvoje číslo?“

„Jasně. Proč ne? Bude to příjemná změna, když zas jednou nějaká žena pozve na rande mě.“

KAPITOLA 38

Fáze

„HÁDEJ, S KÝM JSEM byla včera večer dvě a půl hodiny na telefonu?“ chlubila se Kaitlyn o pár dní později.

„Dám se poddat,“ vzdala jsem to předem. „S kým?“

„Se Stevem Rogersem.“

„Děláš si srandu?“

„Ne.“

„Tak to je perfektní. A o čem jste se tak dlouho bavili? Vždyť se vůbec neznáte.“

„Ani nevím. Byl to prostě jeden z těch úžasných hovorů, který ne a ne skončit. Zítra vyrážíme na večeři.“

„Tak to mi potom musíš říct, jaký to bylo.“

„Jasně,“ přisvědčila. „Už jsi zavolala Adamovi?“

„Ještě ne. Ale udělám to.“ Možná.

„Nečekej moc dlouho. Chceš přece, aby to vypadalo spontánně.“

„Je to přes týden, co jsme se potkali. Myslím, že spontánně už to vypadat nemůže.“

„Tak mu zavolej hned!“

„No dobře, zavolám.“ Jen co se dozvím, jak dopadlo tvoje rande se Stevem.

Co jsem se nedozvěděla! Tříhodinová večeře při svíčkách, povídání do jedné do rána, a už měli i plányna společný víkend. Po dvacetiminutové ódě na kladné stránky Steva Rogerse se mě Kaitlyn zeptala naAdama. Nechápala, proč jsem mu ještě nezavolala. Nechtěla jsem přiznat, že se prostě stydímzatelefonovat mužskému, kterého vlastně vůbec neznám, a pozvat ho na rande. Z nás dvou jsem přitomta odvážnější byla vždycky já. Tlačila na mě tak dlouho, dokud jsem jí neslíbila, že mu ještě ten večer

zavolám. ***

Nalila jsem si skleničku vína z načaté lahve Pinot Grigio z lednice, párkrát si na kuráž usrkla a pak vytočilaAdamovo číslo. Doufala jsem, že se ozve záznamník, takže mu jenom nechám vzkaz a další krok už budena něm.

Po třetím zazvonění jsem na druhém konci uslyšela mužský hlas: „Prosím?“

„Ahoj,“ pozdravila jsem. „To je Adam?“ „Ano.“

„Tady Julie. Potkali jsme se nedávno v kavárně The Per– fect Cup. Jsem kamarádka Kaitlyn.“

„Aha,“ zamumlal, „už si vzpomínám.“

To bylo dobré znamení. Aspoň si mě pamatoval. Zkoušela jsem několik minut jen tak nezávazně klábosit,ale cítila jsem, že je to nucené, a připadala si jako idiot. Rozhodla jsem se tedy přejít rovnou k věci.„Vlastně volám proto, abych zjistila, jestli by sis se mnou nechtěl někdy vyjít.“

Když nic neříkal, pokračovala jsem: „Kaitlyn mi povídala, že jste se rozešli, a já se zase rozešla s tímklukem, co jsem s ním byla tenkrát večer. Něco už muselo být ve vzduchu.“

Pořád žádná reakce.

„Jen tak mimochodem, jsem židovka, takže tenhle problém odpadá.“ Ticho.

„Haló?“ Třeba se spojení náhodou přerušilo.

„Promiň,“ ozval se konečně, „jsem tady. Jenom jsem nevěděl, co říct.“

„Jestli nechceš, nevadí. Jenom mě napadlo, že to zkusím.“ Bylo to horší, než jsem si představovala. Jak to

jen ti chlapi dělají? Díkybohu, že nemám telefon se zabudovanou kamerou.

„Ne, jsem rád, žes zavolala. Jde jen o to, že jsem se zrovna minulý týden seznámil s jednou holkou a mocse mi líbí. Nerad bych si s tebou vyrazil a potom ti už nikdy nezavolal, protože mám vztah s jinou. Tochápeš, ne?“

Ne. „Jasně. Nic se neděje. Hodně štěstí s novou přítelkyní.“

„Díky,“ řekl. Pak ho ještě něco napadlo a dodal: „Jestli chceš, můžu si vzít tvoje číslo a ozvat se ti, kdyby

to s ní nevyšlo.“

To mi má jako pomoct, abych se cítila líp? „Ne, to je dobrý.“

„Tak jo. Pozdravuj Kaitlyn.“

Ten bídák zněl, jako by se mu ulevilo! „Budu,“ slíbila jsem a zavěsila. Od začátku jsem věděla, že mu

nemám volat.

***

Hodila jsem do sebe zbytek vína, nalila si druhou skleničku a vytočila Kaitlynino číslo. „Já za to nemůžu,“ bránila se. „Otálela jsi s tím moc dlouho.“

„Dva týdny jsou dlouho?“

„V tomhle případě jo. Potkal nějakou jinou.“

„Nevím, jestli mu to mám vůbec věřit. Většina chlapů, co znám, by druhý holce na rande kývla, zvlášť

když se s tou první teprve seznámili.“

„Ne ovšem, pokud by o tu první měli fakt zájem,“ tvrdila Kaitlyn. „Myslím, že to je jenom důkaz jehovyzrálosti, když tě odmítl.“

Obhajoba jeho jednání byla opravdu to poslední, co jsem chtěla slyšet. „Vyzrálosti! Jak se vůbecopovažuje předpokládat, že bych z něj byla po jednom rande tak paf, že by mě úplně zdrtilo, kdyby mipak nezavolal! Stejně už s většinou chlapů na druhý rande nechci jít.“

„No dobře, máš pravdu, udělal chybu a já přísahám, že s ním až do smrti nepromluvím. Můžu teď jít

spát?“ „Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem moc rozčilená, než abych mohla usnout.“

„Takže mám ze solidarity s tebou taky zůstat vzhůru?“

„Jo,“ přitakala jsem. „Protože to tys mě přinutila, abych mu zavolala.“

„Tak to se omlouvám. Vážně. Ale jsem utahaná a jdu spát. Zítra se ti ozvu a najdeme někoho jinýho, s

kým bychom tě daly dohromady. Souhlas?“

„Souhlas,“ ustoupila jsem. Pořád ještě jsem byla naštvaná, ale ne na ni. Dopila jsem zbytek vína a vytuhla

v posteli.

***

Když jsem se druhý den ráno probudila, hlava mi třeštila, v puse jsem měla sucho a žaludek jako navodě. Zatelefonovala jsem do kanceláře a nechala v Lucyině hlasové schránce vzkaz, že mám střevníchřipku a dneska nepřijdu. Pak jsem se dovlekla do kuchyně pro dva aspiriny a sklenici vody a vrátila se

do postele.

O dvě hodiny později volala Rosenthalova sekretářka Dianě. Lucy se ještě neukázala, takže nikdo nevěděl,

že jsem nemocná. Mělo mě to napadnout, znám přece Lucy už dost dlouho, než abych se naivnědomnívala, že v pátek skutečně dorazí do práce.

Rosenthal se prý po mně sháněl. Zapomněla jsem, že jsem mu měla přinést podklady pro odpoledníslyšení u soudu, a všechny složky jsem si vzala domů. Další dvě hodiny jsem s ním proto musela strávitna telefonu, nejdřív ho uklidnit a pak do něj nahustit všechno, co jsem zjistila o právu na ochranuosobnosti v publikovaných materiálech, i to, jak se vztahuje přímo na náš případ. Slíbil, že se mi po soudu

ozve, abych „byla taky v obraze“. Bylo mi jasné, že to dodrží. Nikdy nepropásl příležitost pochlubit sesám sebou i svými úžasnými přesvědčovacími schopnostmi.

Vyzvedla jsem si vzkazy z hlasové schránky a vyřídila hovory, které vypadaly, že nepočkají. Jen dva zdevíti. To nebylo tak špatné. Když jsem s tím byla hotová, cítila jsem se už natolik dobře, že bych mohlajít někam ven, ale věděla jsem, že mě Rosenthal bude později kontrolovat, a nechtěla jsem ho

propásnout. Rozhodla jsem se, že dneska bude telefonický den.

Jako další jsem tedy zavolala Celii ze Šance pro lásku. Už několik týdnů se neozvala a nové rande bylopřesně to pravé, co jsem potřebovala, abych se vzpamatovala z Adamova odmítnutí. Když jsem alevytočila její číslo, okamžitě se spustila nahrávka s oznámením, že volané číslo bylo odpojeno nebo je

mimo provoz.

Musela jsem omylem vytočit špatné číslo. Zkusila jsem to tedy znovu a dopadla stejně jako předtím.Věděla jsem, že to není možné. Stiskla jsem nulu na operátora a vyslechla si několik nahraných sdělení,než jsem zmáčkla dost tlačítek na to, abych se spojila s živým člověkem.

„Dobrý den, jak vám mohu pomoci?“

„Když vytočím 555-0122, spustí se jenom nahrávka, že číslo už není v provozu. Myslím, že to bude nějaká

chyba.“

„Můžu to pro vás za poplatek dolar padesát ověřit.“

„To musím zaplatit dolar padesát, abyste opravili vlastní chybu?“

„Poplatek za tuto službu činí dolar padesát, paní. Mám vám tedy to číslo ověřit?“

„No dobrá,“ souhlasila jsem. Můžu si pak stěžovat u telefonní společnosti, až dostanu účet. Po minutě apůl reklam na to, co všechno pro mě moje telefonní společnost může udělat, se opět ozval.

„O žádný omyl nejde, paní. To číslo bylo pátého září odpojeno.“

Nebylo vyloučeno, že ho změnili. „A znáte nové?“

„Ne, paní. Žádný záznam o novém čísle tu není.“

„Proč byl tedy telefon odpojen?“

„Tuhle informaci nemám, paní.“

‚A nevíte, kdo by ji měl?“

„Ne, paní. To nevím. Můžu vám ještě s něčím pomoci?“

Než jsem stačila vymyslet, na co se ho ještě zeptat, uslyšela jsem ze sluchátka: „Děkujeme, že jste seobrátili na naši telefonní společnost.“ Jednoduše mi to položil. Budu se holt muset v kanceláři Šance prolásku zastavit osobně a zjistit si to sama.

KAPITOLA 39

Nová zjištění

VYPRAVILA JSEM SE tam hned v pondělí o polední pauze. U vjezdu na parkoviště mě zase zastavil hlídač.Nebyla jsem si jistá, ale připadalo mi, že je to ten samy jako minule. I kdyby to ale byl on, nezdálo se, žemě poznává.

„Jdu do společnosti Šance pro lásku,“ nahlásila jsem.

„Ta už tu není,“ opáčil.

„Jak to myslíte, že tu není? Přestěhovali se?“

„To nevím. Přišli sem nějací muži a jejich kanceláře zamkli. Od tý doby tam nikdo nebyl.“

„Jací muži?“

„Nevím,“ odpověděl. „Ale ta společnost tady už není.“

Dovolil mi na pár minut zaparkovat, abych mohla doběhnout nahoru a přesvědčit se na vlastní oči. Mělpravdu. Šance pro lásku tam už nebyla. Dveře byly zamčené a visel na nich soudní příkaz k vystěhování sdatem třetího září.

Vrátila jsem se do práce a zavolala na Úřad pro ochranu spotřebitelů. Úředník mi oznámil, že v posledníchtýdnech obdrželi na Šanci pro lásku hned několik stížností. Zatím se jim ovšem podařilo pouze zjistit, žeto společnost zabalila a majitelé se vypařili.

„A kam se teda můžu obrátit?“

„Vyšetřování pokračuje,“ ujistil mě úředník. „Zkuste se za měsíc nebo za dva zase ozvat a třeba pro vás

budeme mít víc informací.“

„Já nestojím o informace za pár měsíců. Chci svoji složku a peníze, a to hned.“

„Tak chvilku vydržte,“ řekl a položil sluchátko na stůl.

V pozadí jsem zřetelně slyšela, jak povídá: „Neviděli jste někdo tu složku klubu osamělých srdcí? Ve skříni

není.“ Výborně.

Ženský hlas se zajímal: „Kdo volá? Muž, nebo žena?“

„Žena,“ odpověděl. „Vsadím se o deset doláčů, že je to další zoufalá právnička.“ To je neuvěřitelný.

„Platí,“ souhlasil ženský hlas.

Bylo slyšet, jak bouchají dvířka dalších skříní a šustí papíry, a pak úředník znovu zvedl sluchátko.„Počátkem měsíce dostali soudní výpověď z kanceláří. Pokud si majitelé ty složky neodnesli s sebou, jsouteď v držení společnosti, která spravuje budovu.“

„A můžete mi na ni dát telefonní číslo? Ráda bych svoji složku dostala zpátky.“

„Patrně už bude zničená. To je v těchto případech normální. Cokoliv se nedá prodat v dražbě, se vyhodí.“

„Aspoň že tak.“ Sama bych ji taky zničila. I když bych se nejspíš předtím ještě mrkla, co o mně Celii

povídali Michael a Ronald. „Ale co moje peníze? Zaplatila jsem jim tři sta dolarů.“

„Nejste náhodou právnička?“ zeptal se.

„Proč?“ Ani v nejmenším jsem neměla v úmyslu mu pomoct vyhrát sázku.

„Protože jestli je nechcete žalovat, máte smůlu.“

„Jsem právnička, ale nejsem zoufalá, takže jste právě přišel o deset doláčů,“ vyštěkla jsem a praštila

telefonem.

Nebyla jsem sice zoufalá právnička, ale naštvaná rozhodně ano. Jak se jen můžou opovážit vyinkasovatode mě tři sta dolarů, seznámit mě se dvěma chudáky a pak to zabalit? Měla jsem už dost mizernýchrande. Měla jsem už dost toho nechat sebou manipulovat. Však já jim to osladím. Budu je žalovat.

KAPITOLA 40

Celosvětová síť sňatkových podvodníků

OTEVŘELA JSEM SI internet a stáhla všechny potřebné formuláře a adresy. Koncem týdne jsem pak celýpřípad předložila soudu pro drobné žaloby a obeslala žalovanou stranu. Sotva jsem se uklidnila, došlo mi,že i kdybych vyhrála, stejně se mi pravděpodobně nikdy nepodaří rozsudek vymoci. To mi ale nevadilo.Hlavní bylo, že jsem se bránila a měla z toho dobrý pocit.

Na víkend jsem zatím nic neplánovala. V pátek odpoledne zavolala Kaitlyn a navrhla dámskou jízdu –

Steve byl totiž mimo město. To se dalo čekat. Z pěti posledních večerů strávili společně hned čtyři. Ne žebych byla žárlivá. No, trošičku možná ano. Ale jen proto, že je mnohem horší nebýt zadaný, když vaši

kamarádi jsou.

Po práci přijela Kaitlyn ke mně domů. Když jsme si objednaly vegetariánskou pizzu z pizzerie Johnnies,podívala jsem se do televizního programu, jestli nenajdu nějakou dobrou komedii.

„Dneska nic nedávají,“ konstatovala jsem nakonec. „Musíme skočit do půjčovny.“

Kaidyn sáhla do kabelky, vytáhla pár pomuchlaných papírů, které vypadaly jako vytržené z časopisu, a

podala mi je.

Šlo o jakýsi článek s názvem Jak najít lásku v novém tisíciletí. Přečetla jsem si první dva odstavce.

Budoucnost patří randění na internetu… Zbytek jsem jen přelétla očima.

Nic, co bych už někde neviděla. Znovu jsem papíry složila a vrátila je Kaitlyn.

„To je starej článek, nebo z nejnovějšího vydání?“

„Koukla ses i na poslední stránku?“

Byla jsem rozhodnutá, že sebou nenechám tak snadno manipulovat. Odvést pozornost jinam a obratně setématu vyhnout, to byla moje nová strategie. „Co místo půjčovny zkusit nějaký placený kanál?“

„Copak ty sis nevšimla toho seznamu webových stránek? Je tam i jedna speciálně pro nezadaný židy.“

„No a?“

„No a tak mě napadlo, že bychom se dneska večer mohly podívat na internet a prubnout to.“

„A podle čeho soudíš, že bych se chtěla seznamovat po internetu?“

„A proč ne?“

„Protože tak zoufalá ještě nejsem! A mimoto, neviděla jsi tu reklamu, jak ta mladá holka básní o úžasným

klukovi, kterýho poznala po internetu, a pak se ukáže, že to je deva– desátiletej dědek?“

„Jo,“ přitakala, „ta je vtipná. Ale na týhle stránce jsou

fotky.“

„A co? Stejně to budou akorát úchyláci nebo počítačoví maniaci.“

„To není pravda.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Můj kadeřník povídal, že má tři zákaznice, který svoje drahý polovičky poznaly právě po internetu.“

„A proč jsi tohle řešila se svým kadeřníkem?“

„Protože jsem ten článek četla včera u něj, když mě stříhal.“

„To ještě nic neznamená. A nepřipadá ti navíc, že to už skoro zavání zoufalstvím?“

„Myslíš jako, jestli je to zoufalejší, než se obrátit na seznamovací agenturu?“

Kaitlyn se ten nápad s Šancí pro lásku nikdy moc nezamlouval, a vzhledem k tomu, jak to nakonecdopadlo, možná i právem.

Když jsme spořádaly pizzu a půl litru kapučínové zmrzliny, natáhly jsme se s laptopem na podlahu,přihlásily se na stránku Zidi-On-Line a začaly studovat nabídku. Na Kaitlynino naléhání jsem vyplniladotazník pro návštěvníky, což spočívalo v zaškrtnutí políček s vlastnostmi, které by měl můj ideálnípartner mít, a během půl minuty se mi zobrazil seznam více než pěti set potenciálních partnerů.

Další tři hodiny jsme pak s Kaitlyn strávily tříděním fotografií a profilů jednotlivých kandidátů. Musela jsemuznat, že většina z nich vypadá normálně, a byla mezi nimi i hrstka takových, se kterými bych byla

ochotná jít na rande.

„Tak už tomu věříš?“ zeptala se Kaitlyn.

„Možná,“ váhala jsem. „Musím si to ještě promyslet.“

***

V neděli večer se moje „možná“ změnilo v „ano“. Někdy v době mezi sobotním večerem, kdy jsem seválela na gauči v obýváku a sledovala s Elmem televizi, a nedělním ránem, kdy jsem se sama probudila vposteli, jsem totiž dospěla k závěru, že randění po internetu vlastně vůbec nemusí být jen pro zoufalce.

Znovu jsem se přihlásila na stránku Zidi-On-Line, vyplnila svůj profd, vložila fotografii, kterou mi táta ponávštěvě u mě poslal e-mailem, a klikla na ODESLAT. Za pět minut mi přišel e-mail s oznámením, že jsem

se stala oficiálním členem ZOL s číslem 83002. Měla jsem teď možnost buď napsat e-mail ostatnímčlenům, nebo počkat, až někdo napíše mně. Jelikož jsem poslední dobou neměla moc štěstí, když jsem při

seznamování vzala iniciativu do vlastních rukou, rozhodla jsem se raději počkat, až mě muži osloví sami.

A taky že oslovili. Když jsem se v pondělí večer podívala do e-mailové schránky našla jsem dvanáctvzkazů. Do pětasedmdesáti e-mailů, které během prvního týdne dostala ta žena, jejíž děkovný dopis bylna stránkách ZOL otištěný, to sice mělo daleko, na druhou stranu ale zatím uplynul teprve den. A to jsemtam na rozdíl od ní ani nedala fotku, na níž mi prsa lezou z výstřihu. Možná jsem to měla udělat.

Prvních pět kandidátů jsem vyškrtla rovnou, protože jejich profil neobsahoval fotografii. Vzhled sice nebylto nejdůležitější kritérium, ale předpokládala jsem, že když žádnou fotku nepřiložili, patrně k tomu mělinějaký důvod. Další dva jsem pak zamítla právě na základě fotografie, jednoho kvůli profilu a jednoho

proto, že nebydlel

L. A. Vzhledem k tomu, že jsem za jeden den dostala dvanáct odpovědí, jsem si mohla dovolit být

vybíravá.

Třem zbývajícím kandidátům jsem poslala e-mail. Všichni se ozvali do druhého dne. Uchazeč číslo jednanavrhoval, abychom se hned sešli. Buď‘ si o sobě moc myslel, nebo byl opravdu zoufalý. Okamžitě jsemho smazala. Uchazeč číslo dvě poslal dlouhý a nudný e-mail. Odpověděla jsem mu, ale moje naděje rychle

slábla. Po třetím e-mailu jsem se ho rozhodla nechat. Veškerou energii jsem teď soustředila na uchazečečíslo tři.

Jmenoval se Ethan, živil se jako prodejce softwaru, ale nevypadal jako počítačový maniak a na internetuse zdál milý a vtipný. Tri dny jsme si vyměňovali e-maily, než navrhl, abychom se setkali osobně.Připadalo mi to pořád ještě dost brzo, ale zvědavost nakonec zvítězila. Mimoto, jak Ethan zdůrazňoval –jsme se přece museli vidět, abychom zjistili, jestli to mezi námi vůbec zajiskří. V opačném případě nemělo

smysl pokračovat.

Souhlasila jsem tedy, že můžeme v neděli na oběd. Navrhl, ať sama vyberu restauraci, kterou mám ráda.Chtěla jsem se sejít na nějakém rušném veřejném místě, pro případ, že by se z něj vyklubal psychopat.Koneckonců jsme se seznámili po internetu.

Nakonec jsem rezervovala na poledne stůl v restauraci The Vine Café se zahrádkou na BeverlyBoulevardu, kde měli pořád plno. Ráno jsem ještě zavolala Kaitlyn a Simone a řekla jim, kam s Ethanemjdeme, i všechno, co jsem o něm věděla. Kaitlyn si poznamenala jeho jméno a telefonní číslo, aleprohlásila, že jsem paranoidní. Simone slíbila, že pokud se do večera neozvu, zavolá policii.

***

Když jsem pár minut po dvanácté dorazila do restaurace, Ethan na mě už čekal. Až na to, že měl bradku,vypadal úplně stejně jako na fotografii. Průměrná výška, tmavě hnědé vlasy, tmavě hnědé oči a náznakbříška, které se bezpochyby vyvine v solidní pivní pupek, ještě než mu bude čtyřicet.

Sotva jsme se posadili, zahloubali jsme se oba do jídelních lístků, jako bychom šprtali na zkoušky. Kdyžjsme si pak objednali a číšník lístky odnesl, nezbylo nám nic jiného než zahájit konverzaci. Nevěděla jsem,

odkud začít. Většinu typických otázek, které se kladou na prvním rande, jsme už vyřešili v e-mailech.Nenucenost, se kterou jsme se bavili po internetu, nám najednou chyběla.

Po krátkém trapném mlčení jsem se Ethana zeptala, jak trávil víkend. Vymáčkl ze sebe dvě věty a položil mi stejnou otázku. Když jsem odpověděla, přešel k tématu baseball. Předstírala jsem, že mě jeho analýzavýkonu Dodgers v poslední sezóně zaujala, a přitom tajně mrkla na hodinky. Nemohla jsem uvěřit, že

uplynulo teprve deset minut.

„Víš, že vypadáš mnohem líp, než jsem čekal?“ změnil zničehonic předmět hovoru. Slyšela jsem dobře? „Pardon?“

Zopakoval to.

„O čem to mluvíš? Viděl jsi přece předem moji fotku.“

„To jo, ale spousta ženských o svým vzhledu lže.“

Pořád jsem nechápala. „Jak můžeš lhát o svým vzhledu, když pošleš fotku?“

„Spousta ženských pošle fotku, na který jsou jenom od pasu nahoru. Když se pak sejdete, ukáže se, že od

pasu dolů jsou děsně tlustý.“ „Ale na mý fotce je přece celá postava.“ „To je, ale máš na sobě bundu, tak mě napadlo, že chceš třeba něco zamaskovat.“ Nemohla jsem uvěřit, že na rande vedeme takovouhle konverzaci.

„Ethane, ve svým profilu jsem se popsala jako drobná. Jak mohutná bych asi mohla být?“

„No to bys asi měla změnit. Drobná může taky znamenat malá a tlustá. Měla bys radši napsat, že máš

vypracovanou sportovní postavu.“

Chození do posilovny se tedy nakonec přece jen vyplatilo. „Očividně máš mnohem víc zkušeností než já,tak mi prosím vysvětli, jaký by mělo smysl lhát o svým vzhledu, když se s tím druhým stejně nakonec

uvidím a on zjistí pravdu?“

„Podle mě si ty lidi prostě myslí, že než dojde na osobní setkání, budeš z nich na základě e-mailů už tak

unešená, že ti bude úplně jedno, jak vypadají.“

Oba jsme se shodli, že to není moc pravděpodobné.

Pořád ještě jsem tuhle informaci zpracovávala, když Ethan najednou prohodil: „Nelžou ale jenom ženy.

Muži taky.“ Hned si ale musel uvědomit, že mě nejspíš napadlo, jestli se to náhodou netýká i jeho (což

mě skutečně napadlo), protože rychle dodal: „Sebe tím samozřejmě nemyslím.“

Vysvětlil mi, že jedna jeho kamarádka je členkou ZOL už víc než rok a za tu dobu potkala spoustu lhářů.

„Jediný rozdíl spočívá v tom, že ženský obvykle lžou o svým vzhledu, zatímco chlapi i o jiných věcech.“

„Jako například?“ nedalo mi to.

„Nejčastěji o svým věku. Tvrdí, že jsou mladší než ve skutečnosti, a pošlou fotky z doby, kdy jim bylo o

deset let míň a měli ještě vlasy. A pak tu jsou samozřejmě všichni ti ženáči.“

Ženáči! „Proč by se ženáči hlásili na stránky Zidi-On– Line?“

„Aby se seznámili s ženskými, samozřejmě.“

Ethan odhadoval, že nejméně polovina mužů na ZOL je ženatá. Neřekl mi, na čem tohle číslo staví, a já to

z něj netahala. Místo toho jsem se zeptala: ‚A ty jsi ženatý?“ To by vysvětlovalo, proč mi tohle všechno

vykládá.

„Ne,“ odpověděl. „A tohle jsou moje pravý vlasy. Chtěla by sis teda zase někdy vyjít?“

***

Když jsem dorazila domů, zavolala jsem Kaitlyn a Simone, aby věděly, že jsem naživu. Taky jsem jimoběma hned prozradila ošklivou pravdu o ZOL. Kaitlyn prohlásila, že Ethan je blázen a nemám mu věřitani slovo. Simone se domnívala, že na Ethanových odhaleních může být aspoň kousek pravdy. Souhlasilajsem s ní. Buď budu muset najít nový způsob, jak se seznamovat, nebo se smířit s tím, že zbytek života

strávím s Elmem. V té chvíli se ovšem Elmo jevil jako ta lepší alternativa.

KAPITOLA „

Dohazovači v novém tisíciletí

TO RÁNO BYLA na řadě Simone, aby se ulila z práce. Na desátou měla domluvenou první zkouškusvatebních šatů. Spočítala si, že by mohla do kanceláře dorazit před polednem, takže by bylo zbytečné sikvůli tomu brát den volna. Protože její sekretářka měla celý týden dovolenou, pověřila Simone mě, abychu ní rozsvítila a zapnula počítač. Kdyby se někdo ptal, měla jsem říct, že šla na kontrolu k doktoro

a do oběda bude zpátky.

Rosenthal se naštěstí odebral na svoje terapeutické sezení, aniž se po ní sháněl. O pět minut později se vmé kanceláři zjevil Greg.

„Kde je Simone?“ vyzvídal hned.

„U doktora,“ odpověděla jsem, aniž jsem vzhlédla od stolu.

„No jasně. Ale kde je doopravdy? Hledá novou práci?“

Podívala jsem se na něj, rty pevně sevřené. Historka o doktorovi byla sice určená hlavně pro Rosenthala,

ale Greg byl hrozný žvanil.

„Tak dobře,“ pokrčil rameny, „zeptám se jí sám, až se vrátí. Vlastně jsem rád, že tu není. Chtěl jsem si s

tebou promluvit.“

„Tak spusť.“

Rozvalil se v křesle pro hosty a nohy si opřel o roh stolu. „Co plánuješ na středu večer?“

„Budu se dívat na Právo a pořádek. Dávají speciální dvouhodinový díl na úvod nový řady.“

„Jsi sentimentální.“

„Já vím. Ale nemůžu si pomoct. Jsem na seriálech z právnickýho prostředí závislá. Jsou mnohemzajímavější než opravdická právničina. Pořád doufám, že tam posbírám nějaký tipy, jak do svýho života

vnést kapku vzrušení.“

„To je jednoduchý,“ prohlásil. „Musíš šest týdnů práce srazit do jedný hodiny a po zbytek času souložit s

ostatními právníky z firmy.“

„To je přece scénář Ally McBealový, ne Práva a pořádku. Ale budu nad tím přemýšlet.“

„To bys měla. A mezitím by sis se mnou mohla ve středu večer vyrazit na Rychlorande.“

„Co je to?“

„Překvapuje mě, že taková náruživá milovnice randění jako ty o tom ještě neslyšela! Vymyslel to nějakýrabín za účelem zpunktovat židovský manželství. V podstatě to je seznamovací služba pro nezadaný židy.“

„Co to obnáší? Večírek?“

„Ne, prostě tě jen dají dohromady se sedmi různými lidmi, s každým na sedm minut. Jediný pravidlo je,

že se spolu musíte celých sedm minut bavit a nesmíte mluvit o práci ani o tom, kde bydlíte. Na konci se

pak rozhodneš, jestli se s někým z těch sedmi chceš ještě setkat. Pokud obě strany souhlasí, domluví vámschůzku.“

„To myslíš vážně?“

„Naprosto. Minulý týden jsem o tom četl článek v Times ech. Zavolal jsem na to číslo a zeptal se, jestli jeto pravda. Řekli mi, že jo a že se příští setkání koná ve středu večer v kavárně Starbucks. Tak co, připojíš

se?“

„Nejspíš ne.“ Dovedla jsem si představit všechny ty divné židovské typy, co na takové akce chodí. „Cokdybys to nejdřív vyzkoušel sám a pak mi pověděl, jaký to bylo? Jestli se ti to bude líbit, půjdu příště.“

„Myslím, že to bude větší sranda, když půjdeme spolu.

Navíc mi pořád ještě něco dlužíš za to, jak jsem ti sehnal informace o Stevu Rogersovi.“

„To ti to mám jako splatit tímhle?“

„Proč ne?“

Nejspíš doufal, že bude vypadat jako větší frajer, když tam naběhne s nějakou ženskou. „Dobrá,

domluveno.“

***

Když jsme dorazili do Starbucks, bylo tam už narváno. Zaplatili jsme oba registrační poplatek deset dolarů

a v záhlaví dotazníku vyplnili svoje jméno, adresu a telefonní číslo. Zbytek formuláře byl rozdělen dosedmi oddílů, z nichž každý tvořil prázdný řádek a pod ním otázka: CHTĚLI BYSTE SE S TOUTO OSOBOUOPĚT SETKAT? ANO, NEBO NE (ZAKROUŽKUJTE JEDNU MOŽNOST).

Sotva jsme s tím byli hotovi, hlavní organizátor zazvonil a představil se. Pak mě spolu s jednadvacetidalšími ženami usadil ke stolkům rozmístěným po celé místnosti a označeným plastovými čísly. Na měpřipadla třináctka.

Následně dostal každý z přítomných mužů číslo od jedničky do dvaadvacítky. Nechápala jsem, jak se jimpodařilo sehnat stejný počet mužů i žen. Organizátor mužům oznámil, že až zazvoní na zvonek, vydají seke stolkům s odpovídajícím číslem. Po sedmi minutách opět zazvoní a každý se pak musí přesunout kestolku s nejbližším lichým číslem, pokud má sám liché, nebo se sudým, má-li sudé. Tak se zaručí, že nikdo

nebude předem pokukovat po své příští potenciální partnerce u vedlejšího stolu.

To se mi zdálo spravedlivé. Zcela náhodné, ale spravedlivé. Jakási kombinace hry na dohazovače aškatulata, hejhejte se, až na to, že hráli jenom muži. Až proběhne všech sedm kol, pokračovalorganizátor, můžeme se dát do řeči, s kým se nám zlíbí, takže i kdyby nás osud nakrásně nedaldohromady s člověkem, o kterého bychom měli zájem, mohli jsme se seznámit na závěr večera.

Pak organizátor počkal, až se všichni usadí, a zvolal: „Připravit, pozor, randit!“ A jelo se. Nápadník číslo jedna se jmenoval Richard. Vysoký, podsaditý, černé vlasy.

poměru k obličeji měl moc velký nos, ale i přesto byl docela hezký.

Pověděl mi, že vyrostl na východním pobřeží a do jižní Kalifornie se přistěhoval teprve loni. Já mu naoplátku prozradila, že v Los Angeles žiju už skoro deset let a nedovedla bych si představit, že bych se kdy

přestěhovala zpátky. Richard prohlásil, že když teď v L. A. bydlí, má pocit, že by se měl naučit surfovat.Na to jsem řekla, že jsem párkrát zkusila boogie boarding, ale dávám přednost sportovnímu potápění.Richard mi oznámil, že na sportovní potápění sice nemá osvědčení, ale rád se potápí se šnorchlem. Kdyžse ozval zvonek, pořád ještě jsme se bavili o našich oblíbených místech na šnorchlování.

Počkala jsem, až se Richard vzdálí, a vytáhla z kabelky dotazník. Na první volný řádek jsem napsala jehojméno a číslo a zakroužkovala ANO. Nebyla jsem z něj sice paf, ale byl přitažlivý a uměl udržetkonverzaci. Vrátila jsem dotazník zpátky do tašky a vzápětí přede mě usedl další muž.

Nápadník číslo dvě se jmenoval Josh. Čistě na základě vzhledu by mohl dostat sedm bodů. Dost hezký nato, aby si s ním člověk vyšel na rande. Ale neustálé naříkání nad nedostatkem kultury v Los Angeles vespojení s huhňáním jeho skóre snížily na pět. Před Rychlorande mě nikdy ani nenapadlo, že sedm minutje dost dlouhá doba na to, aby člověk poznal, jestli s někým chce chodit. Po dvou minutách s Joshemjsem ale věděla, že už ho nikdy nechci vidět. Zbývalo jen nějak vydržet těch pět minut do zazvonění.

Nápadník číslo tři se jmenoval Seth. V botách měl možná metr pětašedesát, bez nich sotva metr šedesát.Bavili jsme se o našich koníčkách a o tom, jak je těžké se v L. A. seznámit. Zdál se milý a normální. Kdyžse ozval zvonek, vytáhla jsem dotazník a celých deset vteřin uvažovala, než jsem zakroužkovala NE. Bylo

mi jasné, že bych jeho výšku nikdy neskousla.

Nápadník číslo čtyři se představil jako Ira. Byl vysoký, ale měl asi pětadvacet kilo nadváhy. Navzdorypravidlům celých sedm minut žvanil o své kariéře makléře. Prozradil mi dokonce i to, kolik vydělal loni a okolik víc zamýšlí vydělat v budoucnu.

Poprosila jsem ho, ať mi dá nějaký tip, do jakých akcií investovat, aby těch sedm minut nebylo úplněpromarněných. Než ale zazvonilo a stačila jsem vzít do ruky tužku, jméno té společnosti, jejíž akcie jsemměla koupit, jsem zapomněla. Vytáhla jsem tedy aspoň dotazník a zakroužkovala NE. Dokonce anivýnosný tip nestál za to, abych s Irou strávila celý večer.

Nápadník číslo pět se jmenoval Barry a byl přesně ten důvod, proč jsem se bála chodit na večírky pronezadané. Jeho výšku jsem nedovedla odhadnout, protože seděl s rameny shrbenými nad stolem a seskloněnou hlavou. V této pozici mi nicméně poskytoval úžasný výhled na těch pár pramenů vlasů, kterému zbývaly a z nichž na temeni vykouzlil parádní přehazovačku.

Po třiceti vteřinách mlčení, kdy prstem objížděl rýhy na stole, jsem mu začala klást otázky. Věděla jsemsice, že jde o jednoznačné NE, ale museli jsme nějak zabít sedm minut. Jeho odpovědi byly buďjednoslabičné, nebo se omezovaly na „nevím“ a pokaždé směřovaly k desce stolu.

Zlatý hřeb našeho minirande přišel na konci páté minuty, kdy si Barry z levého ucha vyndal naslouchátko,

aby zkontroloval baterii. Byla ještě funkční, ale při tom rychlém pohybu mu přehazovačka spadla a jáměla to vzácné potěšení sledovat, jak si ji honí zpátky na místo. Poslední dvě minuty jsem strávilakoukáním z okna.

Nápadník číslo šest se jmenoval Evan. Byl malý, zrzavý, pihatý a měl brýle s kovovými obroučkami. Nijakmě nepřitahoval, ale aspoň mluvil a nebál se na mě přitom dívat.

Evan také ignoroval pravidla a hned na úvod konverzace mi oznámil, že je plastický chirurg a nedávno

začal pracovat na klinice v Beverly Hills, která má spoustu klientů mezi celebritami. Řekla jsem mu, že

podle mého bez celebrit ani nejde tuhle praxi v Los Angeles vykonávat. Na to prohlásil, že i když nejsem

celebrita, velice rád by mi pomohl s těmi drobnými vráskami kolem očí. Bez váhání jsem pod jeho

jménem zakroužkovala NE.

Nápadník číslo sedm se jmenoval Danny a byl potič. Jak večer pokročil, mokré kroužky v podpaží se murozšířily až na hrudník a pomalu se rozlézaly směrem k pasu. Zoufale se snažil konverzovat, ale já senemohla soustředit, protože mě rozptylovalo, jak si rukávem košile ustavičně utírá pot z obličeje.

Když to udělal potřetí, podala jsem mu balíček papírových kapesníků. Ty sice nasákly pot, ale přitom semu přilepily na vousy. Na konci sedmé minuty vypadal, jako by se ošklivě pořezal při holení. Když jsem ho

na to jemně upozornila, rychle kousky kapesníku z obličeje oklepal, ovšem jen na hrudník a ramena, kdevytvořily ty nejhorší lupy, jaké jsem kdy viděla.

Po zazvonění jsem zakroužkovala poslední NE a namířila si to přes místnost ke Gregovi. Docela ráda bychuž šla domů, ale Greg ještě ne. Zmerčil dvě ženy, se kterými se zatím neseznámil, a trval na tom, ženeodejde, dokud nezíská aspoň jedno telefonní číslo. V duchu jsem se obrnila na dlouhý večer.

KAPITOLA 42

Romance nad kávou

POPŘÁLA JSEM GREGOVI úspěšný lov a vyrazila k pultu objednat si velkou kávu s mlékem. Zatímco jsemu prázdného stolku v rohu čekala, až bude hotová, začetla jsem se do výtisku Daily Variety, který tamněkdo zapomněl. Byla jsem zhruba v polovině úvodníku, když jsem uslyšela: „Promiňte, ale to jsou moje

noviny.“

První, čeho jsem si na muži nade mnou všimla, byly jeho vřelé oříškové oči, lemované dlouhými, hustými,tmavými řasami. Zbytek obličeje, průměrná výška a postava i tmavě hnědé vlasy mě už nijak zvlášť

nezaujaly.

„Omlouvám se,“ usmála jsem se. „Nevěděla jsem, že tady někdo sedí.“ Vstala jsem a podala mu noviny.

„Klidně zůstaňte.“ Posadil se na prázdnou židli proti mně a přitom nepřestával usrkávat z obrovskéhokouřícího hrnku, na kterém bylo černým popisovačem naškrábáno „NOAH“.

Číšník od pultu vykřikl: „Julie!“

„Tady,“ hlásila jsem se.

„Teší mě, Julie. Já jsem Noah.“

Číšník znovu vyvolal moje jméno. Vyprostila jsem ruku z Noahova sevření a zamumlala: „Skočím si pro

to.“

„Nechceš si pak přisednout?“ zeptal se. „Už mám noviny skoro přečtený. Můžeš si je vzít.“

Rozhlédla jsem se po místnosti a uviděla Grega, jak s předstíraným zájmem poslouchá jakousi prsatoublondýnu. „Jasně, hned jsem zpátky.“

Popadla jsem na pultu svůj šálek, zastavila se pro umělé sladidlo, posypala si kávu trochou skořice a

vrátila se k Noahovi. Sotva jsem se posadila, podal mi noviny. V rohu jsem si povšimla zbytku štítku sadresou: NOAH GREEN, CAPITOL STUDIOS, BUDOVA 9, MÍSTNOST 2“, 1600 CAPIT.

„Jak se ti líbí dělat pro Capitol Studios?“

„Jak víš, že –

Zvedla jsem noviny a ukázala na utržený štítek.

Usmál se. „Řekl bych, že je to tam stejný jako kdekoliv jinde. A co ty? Jsi taky z branže?“

„Tak trochu. Právnička v zábavním průmyslu.“

„Tak to jsme na tom podobně. Já dělám v obchodním oddělení.“

Znala jsem několik lidí z právnické fakulty, kteří z advokátních kanceláří odešli do obchodních a právních

oddělení filmových studií. Shodovali se, že pracovní doba je lepší, plat horší a že je to vlastně jediná

možnost, jak se právník může dostat k filmařině, aniž úplně opustí obor a stane se producentem.

„Takže jsi a nejsi právník?“ zeptala jsem se.

„Přesně tak.“

Pak jsme probrali jeho práci, mou práci a současnou kinematografii. Oba jsme měli rádi inteligentní filmy

pro široké publikum, odhadovali jsme, že tvoří méně než dvacet procent těch, jež studia každý rok

uvádějí do kin, a nezávislé snímky, které mají příběh a zároveň nutí k zamyšlení. Podobný vkus, co se

filmů týče, je vždycky plus, zvlášť v případě takového fandy, jako jsem já.

Ani bych si neuvědomila, že si povídáme už skoro čtyřicet minut, kdyby najednou nepřišel Greg a

nepoložil mi ruku na rameno. „Můžeme jít?“

„Jistě,“ přikývla jsem. „Jak se ti to hodí.“

Greg a Noah si vyměnili pohledy a Greg utrousil: „Budu u vchodu.“

Popadla jsem kabelku a vstala: „Moc mě těšilo.“

„Mě taky,“ odpověděl Noah.

Čekala jsem ještě pár vteřin v naději, že si řekne o moje telefonní číslo. Když se tak nestalo, obrátila jsem

se k odchodu.

„Co kdybychom někdy společně zašli do kina?“ zavolal za mnou, když už jsem byla dva kroky od stolu.

Jo! Hned jsem se otočila zpátky. „To bych ráda.“

Ani se nehnul, a než bych čekala, až se dovtípí, co má udělat, vytáhla jsem radši sama z kabelky tužku,

na titulní stránku jeho novin naškrábala svoje jméno a číslo a vrátila mu je. Slíbil, že se ozve, a popřál mi

dobrou noc.

Greg už postával u vchodu. „Tak se mi zdá, že sis přece jen někoho našla.“

„Uvidíme,“ zamumlala jsem a odvrátila se dřív, než mě mohl úsměv prozradit. Doufala jsem, že se Greg

nemýlí.

KAPITOLA 43

Tak dávno tomu…

KDYŽ JSEM DORAZILA domů, bylo už skoro jedenáct. Rychle jsem absolvovala večerní rutinu, odlíčila se,

opláchla si obličej a vyčistila zuby, a padla do postele. Natřásla jsem polštáře, narovnala pokrývku aotočila matraci, ale všechno marně. Musela jsem myslet na Noaha. Bavila jsem se s ním necelou hodinu a

už jsem si představovala, jak se vedle něj každou neděli ráno probouzím.

Druhý den ve čtyři odpoledne jsem dumala, jestli by tó prasklo, kdybych se zamkla v kanceláři a nachvilku si zdřímla. Jelikož jsem spala pouze pět hodin, byla jsem celý den jako praštěná. Ve dveřích bylajen úzká výplň z mléčného skla, a tak jsem nakonec usoudila, že mě skrz ni nikdo neuvidí. Sotva jsem alepoložila hlavu na stůl, zazvonil telefon.

„Dobrý den,“ pozdravila volající neobvykle živým hlasem. „Je to Julie Burnsová?“

„Ano,“ přisvědčila jsem. „Kdo volá?“

„Jmenuj u se Sarah. Volám z Aish HaTorah.“ „Odkud?“

„Organizovali jsme to Rychlorande, kterého jste se včera zúčastnila.“

„Aha, jistě.“ Trošku jsem se zastyděla, že už jsem zapomněla, jak se jmenují.

„Chtěla jsem vám říct, že máte jednoho nápadníka.“

„Prosím?“ Jak se mohla dozvědět o Noahovi?

„V dotazníku jste zakroužkovala ANO u Richardova jména a on zase zakroužkoval ANO u vás.“

„To je skvělý,“ pronesla jsem bez velkého nadšení. V té euforii po setkání s Noahem jsem Richarda úplně

pustila z hlavy.

„Už jsem Richardovi zavolala a dala mu vaše telefonní číslo. Měl velkou radost. Dám vám ještě jeho číslo

a pak už je to jen na vás dvou.“

Poznamenala jsem si ho na lepicí papírek a přilípla na hromádku ostatních vedle telefonu. Čísla, kterájsem si sice schovávala, ale nikdy neměla v úmyslu použít.

***

Když jsem se večer dostala domů, blikala na záznamníku červená kontrolka. Aniž jsem se zdržovalaodkládáním kufříku a zouváním bot, zmáčkla jsem tlačítko PREHRAT. „Ahoj, Julie, tady Richard. Potkalijsme se včera na Rychlorande. Moc rád bych se s tebou sešel. Zavolej mi, až budeš moct. Celý večer jsem

doma.“

Hergot. Ne že bych ho nechtěla vidět, ale byla jsem zklamaná, že to není Noah. Počkala jsem ještě dvěhodiny v naději, že se Noah ozve. Když to neudělal, zavolala jsem Richardovi. Bavili jsme se stěží pětminut, když se zeptal, jestli bych si s ním o víkendu nechtěla někam vyrazit.

„Co máš přesně na mysli?“ Třeba mě ohromí něčím zcela nečekaným.

„Co takhle večeře v sobotu večer?“

Nebo taky neohromí.

Domluvili jsme se, že se sejdeme v La Mer, jedné z těch absurdně drahých restaurací, které jsem vždyckychtěla vyzkoušet, ale jenom za předpokladu, že by platil někdo jiný. Usoudila jsem, že když mě zve,

znamená to, že to taky zaplatí.

***

Když jsem v sobotu večer přesně v sedm třicet dorazila do La Mer, Richard na mě už čekal. Byla jsemráda, že jsem si místo černých kalhot, které nosím obvykle, vzala dlouhou černou sukni. Richard měl šedý

oblek s úzkým proužkem a k němu bílou košili s manžetovými knoflíčky a žlutou kravatu. Kdyby mi dotelefonu neřekl, že pracuje v otcově logistické společnosti, myslela bych si, že je bankéř.

Vrchní číšník Richarda pozdravil, jako by byli staří přátelé, a usadil nás ke stolu pro dva v rohu. Když jsme

procházeli místností, překvapilo mě, že skoro žádné místo nezůstalo volné. Byla to rozhodně tanejklidnější plně obsazená restaurace, v jaké jsem kdy byla.

Richard k večeři objednal láhev vína a okamžitě mi začal vyprávět svůj životní příběh. Dozvěděla jsem se

o soukromé internátní škole v Bostonu, kam nastoupil, když mu bylo osm, o studiích na Harvardu i o

rodinném domě v Charlestonu, což byla rezidence o dvaceti pokojích na desetiakrovém pozemku, kdenechyběl bazén, tenisové kurty ani stáj, kde se se třemi bratry učil jezdit na koni.

Vedle toho vlastnili ještě šestipokojový byt na Park Avenue na Manhattanu a vilu na ostrově Antigua, kdetrávili vánoční prázdniny.

„Cože? Žádné letní sídlo?“ vtipkovala jsem.

„Ne,“ odpověděl zcela vážně. „To by se nevyplatilo. Rodiče nás každé léto brali někam do Evropy,abychom se naučili jazyk a nasáli místní kulturu. Bylo rozumnější pronajmout si na sezónu vilu, než si vkaždé zemi, kterou jsme navštívili, hned kupovat něco vlastního.“

Na Richardovo naléhání jsem popsala, jak vánoční prázdniny trávila naše rodina. Začalo totřiadvacetihodinovým kodrcáním autem z New Jersey do Pompano Beach na Floridě, kde jsme se s rodičia sestrou nakvartýrovali do dvoupokojového bytečku babičky a dědy. Každý den pak probíhal stejně: ráno

jsme se váleli na pláži, odpoledne ráchali v bazénu a večer si zašli někam na jídlo a pak koukali natelevizi. To jediné, co jsme chtěli nasát, byly sluneční paprsky. Pokud jsme se domů vrátili o odstíntmavší, než když jsme odjížděli, a nikdo neskončil na pohotovosti, považovali to rodiče za vydařenoudovolenou.

Jak se zdálo, Richardovi naše odlišné zázemí nijak nevadilo. Mně ale ano. Ještě než jsme stačili vypít kávua dojíst zákusek, jsem věděla, že to nikdy nemůže fungovat.

KAPITOLA „

Příliš bohatý

„JAK MŮŽE BÝT někdo příliš bohatý?“ zeptala se Kaitlyn nechápavě v neděli ráno u snídaně. Od té dobyco měla Steva, jsme se takhle scházely jen výjimečně.

„Necítím se s ním dobře. Žijeme každý úplně jinak.“

„Jak jsi mohla vydržet pět hodin na rande s někým, s kým se necítíš dobře?“

„Snadno,“ odpověděla jsem. „Byla jsem fascinovaná. Nikdy předtím jsem nikoho podobnýho nepotkala.

Myslela jsem si, že se takový lidi vyskytujou jenom v knihách a ve filmech.“

„Podle mě přeháníš. Určitě by sis na ty prachy zvykla, kdyby ses snažila. Nejspíš by se ti to i líbilo.“

Možná, i když… asi ne.

Zavrtěla hlavou. „Jak to teda dopadlo?“ „Povídal, že se ozve. A řekla bych, že to dodrží.“

***

Po snídani jsme zašly do obchodů v Santa Monice, pak do nákupního centra v Century City a nakonecještě do Be– verly Hills. Zatímco jsem celé odpoledne pátrala po černých semišových botách, Kaitlyn měpřesvědčovala, abych Richardovi dala ještě jednu šanci. V pět hodin jsem si byla jistá, že v Los Angeles

nemají ani jedny pohodlné semišové boty a že má Kaitlyn pravdu.

Kdybych se opravdu snažila, určitě bych si na ty peníze zvykla. Nebylo by ode mě fér, abych Richardaalias „Richieho Pracháče“, jak jsme mu začaly přezdívat, zavrhla jenom proto, že je bohatý. Nemohl za to,

že se narodil na šťastné planetě a odmala mu všechno servírovali na stříbrném podnose.

A navíc jsem v principu proti penězům ani nic neměla. Dokonce jsem občas sama snila o tom, že jednoubudu bohatá. Vzhledem k tomu, že jsem zatím neměla moc štěstí v loterii á věděla, že u Rosenthala takynezbohatnu, nabízela se vlastně už jen možnost výhodně se provdat. Musela jsem se ale oprostit odpředsudků.

***

Když mi Richie Pracháč v úterý večer zavolal, snažila jsem se své rozhodnutí dodržet. Pozorně jsemvyslechla, jak si jeho otec koupil novou jachtu, a dokonce jsem se ho i zeptala, jestli už vyřešil tenproblém s bytovou designérkou, o kterém mluvil minule. Šlo mi to docela dobře, dokud se nezmínil, že má

abonmá do opery.

„To si děláš legraci.“

„Ne, proč?“

Neznala jsem jediného člověka, který by kdy byl na opeře, a Richard měl hned abonmá. Vzápětí jsem siovšem připomněla, že musím odhodit předsudky. „Jenom mě to překvapilo, to je všechno. Myslela jsem,že lidi v našem věku abonmá nemívají.“

„Letos ho mám v L. A. poprvé. Jinak naše rodina už léta chodí do Metropolitní opery.“

„Neříkal jsi, že tvoje rodina žije v Charlestonu?“ Dokonce i já jsem věděla, že Metropolitní opera je v New

Yorku.

„To je pravda,“ přisvědčil. „Rodiče si do New Yorku na představení vždycky zaletěli firemním tryskáčem.Táta se pak druhý den ráno vracel zpátky, ale máma se většinou zdržela pár dní na nákupy. Podle toho,jaký jsme měli rozvrh, jsme za nimi s bratry případně přiletěli z Bostonu. Občas jsme jeli i vlakem.“

Odhoď předsudky odhoď předsudky, odhoď předsudky. Koneckonců přece povídal, že občas jeli i vlakem.

Sotva ale prohlásil, že by mě někdy na operu rád vzal s sebou, změnila jsem téma. Nebyla jsem ještěpřipravená plánovat naši společnou budoucnost dál než k druhému rande.

Oznámil mi, že má v sobotu večer pracovní večeři, a protože já měla do pátku připravit materiály k jednéarbitráži a věděla jsem, že to bude hodně náročný den, souhlasila jsem, že s ním v neděli zajdu na oběddo restaurace Ivy na pobřeží. Byl to další z těch drahých podniků, ve kterém jsem ještě nikdy nebyla.Pokud s Richardem opravdu začnu chodit, budu si muset vedle stinných stránek zvyknout i na typříjemné.

Zrovna když jsem se chystala zalézt do postele, telefon znovu zazvonil.

„Ahoj, Julie,“ pozdravil volající, „tady Noah. Potkali jsme se minulý týden ve Starbucks, pamatuješ?“

Tolik jsem se soustředila na to, abych si oblíbila Richarda, že jsem si na Noaha poslední dny aninevzpomněla. No, párkrát ano, ale snažila jsem se to potlačit, protože jsem se bála, že se už neozve.„Jasně že se pamatuj u.“

Vydrželi jsme se bavit dvě hodiny, byla to jedna z těch úžasných nočních konverzací po telefonu, kdymyšlenka stíhá myšlenku a člověk zavěsí jenom proto, že se mu už klíží oči, a ne že by už neměl co říct.

Kolem jedné ráno Noah konečně navrhl, abychom se o víkendu sešli. Domluvili jsme se, že si v sobotu vpodvečer vyrazíme do kina a potom na večeři.

KAPITOLA 45

Nebe a dudy

SEŠLI JSME SEs Noahem před kinem ve Westwood Village. Byla jsem ráda, že koupil lístky předem,protože fronta u pokladen se táhla až za roh. Vybrat film nebylo nijak těžké: dávali jenom jeden, kterýnás oba zajímal a ještě jsme ho neviděli.

Po představení Noah navrhl, abychom se trochu prošli po okolí a pak někde povečeřeli. Zahnuli jsme tedypřed kinem doleva a zastavili před první restaurací po cestě. Byl to malý italský podnik s černými boxy,červeno-bíle kostkovanými ubrusy a krátkým vinným lístkem. Noah prohlásil, že tam už jednou byl a jídloměli dobré.

Vešli jsme dovnitř a uvelebili se v boxu se dvěma skleničkami chianti. Víno chutnalo hrozně, dokonce i nato, jak bylo levné, ale těstoviny byly dobré. Probrali jsme film a naše oblíbené restaurace, ale pak sehovor nečekaně zadrhl. Chtěla jsem vzniklou pauzu nějak zaplnit, a tak jsem Noahovi položila prvníotázku, která mě napadla.

„To bylo minulý týden poprvé, cos byl na Rychlorande?“

„O čem to mluvíš?“ podivil se. „Co je Rychlorande?“

Že by náhlý výpadek paměti? „Vždyť víš. Ta akce, na který jsme se minulý týden seznámili. Ve

Starbucks.“

„Jaká akce? Jen jsem se tam stavil pro balení kávy a dal si kapučíno. Vlastně mě docela překvapilo, jak bylo narváno. Normálně tam přes týden v tuhle dobu bývá prázdno.“

Nej radši bych v tu chvíli pokrčila nos a vypařila se jako Samantha z filmu Moje krásná čarodějka.Předpokládala jsem, že tehdy večer byli ve Starbucks jedině účastníci Rychlorande. Očividně jsem se

mýlila.

„Co je Rychlorande?“ zeptal se znovu.

Bylo mi jasné, že teď už se z toho nevylžu, a tak jsem mu vysvětlila, o co jde. Reagoval hysterickýmsmíchem. Snažila jsem se to nést sportovně, ale když se mu po tvářích začaly koulet slzy… „Zas tak vtipný

to není.“

Vmžiku se uklidnil a usrkl vína. „Máš pravdu, promiň. Nesmál jsem se tobě, ale tý situaci. Celou dobu sismyslela, že jsem tam byl na Rychlorande, a já přitom ani nejsem žid.“

Poslední věta u něj vyvolala další záchvat smíchu, který dostal i mě. Z jeho pohledu to muselo být vážnělegrační. Kdykoliv se na mě pak usmál, domyslela jsem si, že si vzpomněl na naše nedorozumění, apropukla v smích, načež se rozřehtal i on. Celé rande jsme si náramně užili.

Když mě doprovázel k autu, napadlo mě, že bych ho mohla ještě pozvat k sobě na kafe, ale pak jsem tozavrhla. Bylo už po půlnoci a nechtěla jsem, aby si to vyložil špatně.

Když jsme došli k mé hondě, vzal mě za ruku. „Skvěle jsem se bavil,“ řekl.

„Já taky,“ přitakala jsem.

„Měli bychom si to zase brzy zopakovat.“

„To bych moc ráda.“

Bylo to, jako bychom přehrávali nějaký mizerný scénář. Pak z něj Noah vystoupil a políbil mi dlaň ruky.Přitiskl si ji na tvář a já ho ke svému překvapení začala prsty hladit po krku a ušním lalůčku. Měl teplou aneuvěřitelně jemnou kůži.

Sklonil se a políbil mě. Nejprve se jen zlehka dotkl mých rtů. Pak přitlačil a já polibek opětovala. Rty mělhorké a jeho ústa chutnala po zmrzlině s kousky mátové čokolády, kterou si dal jako dezert. Bylo tonádherné. Sotva mi ale tělem proběhla vlna vzrušení, Noah se odtáhl.

„Radši už jeď,“ zašeptal.

Trochu mě ten náhlý obrat vylekal. Ale jakmile to přešlo, uvědomila jsem si, že má pravdu. Bylo to teprveprvní rande. Neměli bychom hned zacházet příliš daleko.

Vklouzla jsem do auta a jela domů, sama jako obvykle. Ale v noci se mi zdálo o Noahovi. A nezůstalo jen

u líbání.

***

Když jsem se druhý den ráno probudila a mrkla na hodiny, bylo 9:18. Na neděli ještě brzo. Převalila jsemse na druhý bok a zase usnula. Když jsem se na hodiny podívala podruhé, ukazovaly už 10:42. Vyskočilajsem z postele. Skoro jsem zapomněla na rande s Richiem Pracháčem, v poledne jsme měli jít na oběd.Jestli nebude moc provoz, mohla bych to ještě stihnout. Ale v L. A. je provoz vždycky.

Vběhla jsem pod sprchu, aniž jsem čekala, až poteče teplá, a za necelou hodinku už byla na cestě. Na měto byla rychlost. Zvlášť když jsem si ani nedala kafe.

O půl hodiny později jsem zastavila před restaurací Ivy na pobřeží a předala klíčky portýrovi. Měla jsemjen osm minut zpoždění. To nebylo zas tak špatné, ale přece jen mi bylo trapné napochodovat dovnitř s

omluvou a stížnostmi na losangeleskou dopravu. Nakonec to nebylo nutné. Richard se taky opozdil.

Škoda, že jsem to nevěděla předem, mohla jsem se podívat po nějakém parkovacím místě na ulici.

Richard dorazil za pět minut s omluvou a vlastními stížnostmi na losangeleskou dopravu. Měla jsem proněj pochopení. Vrchní číšník nás usadil na uzavřené terase a Richard mi pověděl o včerejší pracovnívečeři. Já mu řekla, že jsem šla s kamarádkou do kina. Bylo to teprve naše druhé rande, nebylo třeba

hlásit mu hned celou pravdu.

Byla jsem ráda, že obstaral skoro všechno mluvení sám. Vůbec jsem se totiž nemohla soustředit. Pořádjsem musela myslet na Noaha a představovala si, že sedí proti mně místo Richarda. Možná za tím bylo tošampaňské s pomerančovým džusem.

Objednala jsem si radši minerálku a snažila se dodržet své předsevzetí, že se oprostím od předsudků.Kdyby se mi podařilo rande zkrátit, třeba bych to i zvládla. Koneckonců to byl jen oběd, jak dlouho se asi

mohl protáhnout?

Když jsme vyšli ven, hned jsem zamířila k portýrovi, ale Richard navrhl ještě krátkou procházku. Mohlajsem samozřejmě odmítnout, ale neudělala jsem to. Cítila jsem se provinile, že pořád myslím na Noaha.Jako bych Richarda v duchu podváděla.

kavárně Coffee Bean za rohem jsme si koupili dvě lat– té s sebou a vydali se do parku táhnoucího sepodél pláže rovnoběžně s Oceán Avenue. Lavičky byly plné turistů, kteří si užívali sluníčka, a bezdomovců,

kteří byli šťastní, že si mají kde zdřímnout.

Když jsme ušli šest bloků až k místu, kde se svažovala pobřežní dálnice, měla jsem nervy napjaté kprasknutí. Nechtěla jsem se už dál ptát na jeho kariéru, profesní cíle, koníčky a rodinu ani na podobnéotázky odpovídat. Dvě rande během necelých čtyřiadvaceti hodin na mě byly zkrátka moc. Chtěla jsemjen domů.

Pomalu jsme se vraceli zpátky k restauraci. Několikrát jsme se zastavili, abychom vyfotografovali turisty apokochali se výhledem. Museli jsme se po parku motat už skoro hodinu, když si Richard konečně všimlvšudypřítomných bezdomovců.

„Tamten chlapík spí?“ zeptal se a ukázal na muže, který v maskáčích, ošoupaném kabátu a bez košileležel na trávě.

Kdyby to řekl kdokoliv jiný, myslela bych si, že si dělá legraci. Ale Richard si nikdy legraci nedělal. Za těchosm hodin a sedm minut, co jsem s ním zatím strávila, se ještě ani jednou nepokusil o vtip.

„Tak nějak,“ přisvědčila jsem. „Je bezdomovec. Spousta

bezdomovců chodí sem do parku spát, protože je odsud policajti nevyhodí.“

Richard mlčky pokračoval v chůzi. Za pět minut vyhrkl: „Nechápu, proč si všichni tihle bezdomovcijednoduše nenajdou práci. Určitě musí být něco, co by mohli dělat.“

Věděla jsem, že to nemyslí zle. Prostě mu to jen nedocházelo. „Víš, ono je docela těžký jít někam napohovor, když ses tři dny nesprchoval a nemáš čistý oblečení ani adresu nebo telefon, které bys mohl

uvést v žádosti.“

Richie Pracháč nic z toho samozřejmě neznal, protože za celý život nemusel žádnou žádost o prácivyplňovat, natož aby psal životopis. Bylo mi jasné, že musím rande rychle ukončit, než řeknu něco, čeho

budu opravdu litovat.

„Včera jsem mluvil s designérkou,“ snažil se sám neobratně změnit téma. „Povídala, že byt bude za pártýdnů hotový. Doufám, že se pak zastavíš a řekneš mi, jak se ti líbí.“

Mohla jsem lhát a slíbit mu to. Nebo být krůtě upřímná. Nakonec jsem zvolila třetí variantu, předstíralajsem, že jsem neslyšela, a místo toho ukázala na dav, který stál ve frontě na horskou dráhu na molu v

Santa Monice.

Nedal se ale odradit a pokračoval: „Co děláš od pátku za dva týdny?“

„Nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Proč?“

„Mám lístky na operu. Rád bych, abys šla se mnou.“

„Nemůžu. Nemám co na sebe.“ Chabá výmluva, ale nic lepšího mě v tu chvíli nenapadlo.

„Nepotřebuješ hned velkou večerní. Koktejlky by stačily

„Žádný koktejlky nemám.“ Samozřejmě jsem měla, ale to Richard nevěděl. Ačkoliv to mohl předpokládat.

„Nemusíme tedy na operu, jestli nechceš,“ prohlásil s viditelným zklamáním. „I tak ale doufám, že spolu

budeme trávit víc času.“

To se dalo čekat, jinak než drsně to holt nepůjde. „Překvapuje mě, že to říkáš. Vždyť jsem proti tobě

úplnej plebejec.“ „Jak to myslíš?“

Se svým harvardským vzděláním význam slova „plebejec“ určitě znal. „Přece sis musel všimnout toho

rozdílu mezi námi, Richarde. Já nechodila na soukromou internátní školu, moje rodina nevlastní žádný

prázdninový sídla a v životě jsem nebyla v opeře. Nezdá se ti, že se každý pohybujeme v trošku jiných

kruzích?“

„Nechápu, jak tě něco takového vůbec může napadnout.“ Vypadal, jako by ho to vážně překvapilo. „Jsichytrá a krásná a je mi s tebou dobře. A rozdíly v našem zázemí mi připadají osvěžující. Nepoznal jsem

moc žen, jako jsi ty.“

To byla ovšem prvotřídní odpověď. Už už jsem se začínala cítit provinile za to, co jsem prve řekla, když tuzničehonic dodal: „Mimoto se už opravdu těším, až ti ukážu některé věci, které jsi zatím propásla.Například operu.“

Ten chlapík si ale troufal! Tohle nebylo My Fair Lady– já nebyla Eliza Doolittleová a on žádný Henry

Higgins. Kdyby radši mlčel!

Zatímco jsme čekali, až nám portýr přiveze auta, Richard mi oznámil, že zítra ráno sice odjíždí doCharlestonu, ale hned po návratu mi zavolá. Pro mě za mě si mohl volat, jak chtěl, tohle bylo definitivně

naše poslední rande.

***’

Druhý den mi do kanceláře dorazil tucet rudých růží. Sotva jsem otevřela přiloženou kartičku, zavolala

Kaitlyn.

„Hádej, kdo mi právě poslal kytky?“ chlubila jsem se.

„Noah.“

„Kéž by. Ne, jsou od Richieho Pracháče. Znamená to, že se s ním musím ještě jednou sejít?“ „Přesně tak.“

„Jsi si jistá?“ zakvílela jsem.

„Jo,“ přisvědčila. „A taky mu musíš zavolat a hezky mu za ty růže poděkovat.“

„Na to se samozřejmě chystám. Mám snad nějaký vychování, ne?“

Zavolala jsem Richardovi do kanceláře a nechala mu vzkaz v hlasové schránce. Doufala jsem, že když teďnení ve městě, bude to tím vyřízené. Pozdě večer ale volal z Charlestonu a chtěl vědět, jestli se uvidíme,až se vrátí. Copak jsem ho mohla odmítnout, když se tak snažil? Ty květiny mu koupily ještě jedno rande.

Noah ovšem žádné růže posílat nepotřeboval. Když se druhý den večer ozval s tím, jestli bych s ním nešla

na premiéru nového filmu Capitol Studios, nemusel mě dvakrát přemlouvat. Šla bych, i kdybych ten filmvůbec nechtěla vidět.

KAPITOLA 46

Svět filmu a hvězd

VE ČTVRTEK VEČER jsem v práci skončila brzo, aby mě Noah cestou na premiéru mohl vyzvednout doma.

Přesně v šest na mě zazvonil a zůstal čekat dole. Když jsem sešla, stál na příjezdové cestě do našichgaráží vedle černého BMW a snažil se uklidnit stařenku, která bydlela v prvním patře. Vyhrožovala, že munechá auto odtáhnout.

„Jsi zvědavá?“ zeptal se, když jsme se uvelebili na černých kožených sedadlech.

„Samozřejmě,“ přitakala jsem. „Ještě nikdy jsem na premiéře nebyla.“

„Tak si to užij. Po tý první veškerý kouzlo vyprchá. Pak už je to jenom další nudná povinnost, kterou

musíš nějak přetrpět.

„Když tě to nebaví, proč na ně ještě chodíš?“

„Protože se to ode mě čeká. A taky je to skvělá příležitost, jak navázat nový kontakty, protože tam jsou

všichni.“

Neptala jsem se, kdo ti „všichni“ jsou. Nestála jsem o navazování kontaktů. Chtěla jsem jen vidět filmověhvězdy. Rosenthal by mě zastřelil, kdyby mě slyšel takhle mluvit.

‚A nehraje v tom náhodou taky Robert De Niro?“

„Jo. Proč?“

„Strašně ráda bych se s ním setkala.“ Mohla bych pak obvolat všechny známé a pochlubit se, že jsem se

seznámila s Robertem De Niro.

Noah se zasmál. „Tak na to zapomeň. Pochybuju, že ho vůbec uvidíš.“

***

Zaparkovali jsme v garážích jižně od Hollywood Boulevardu a skrz spleť policejních zátarasů, televizníchštábů a ječících fanoušků si pěšky razili cestu k budově slavného Graumans Chinese Theater. Trvalocelých patnáct minut, než jsme se davem propletli až k červenému koberci. Žádnou filmovou hvězdu jsem

sice nezahlídla, ale i tak to bylo vzrušující.

kině panoval skoro stejný chaos jako venku. Bylo tam i stejně narváno. Naštěstí Noah znal jednoho zuvaděčů a ten nám našel dvě místa vedle sebe ve VIP sekci, jinak bychom museli sedět každý zvlášť naopačném konci sálu. Noah mi přinesl popcorn a dietní kolu, a zatímco jsem držela místa, šel se do

vestibulu podívat po známých.

Když se za třičtvrtě hodiny vrátil, měla jsem už kolu vypitou, půlku popcornu v sobě a zrovna jsemprohrabávala kabelku, jestli nenajdu něco na čtení. „Už jsem se bála, že to nestihneš,“ řekla jsem, když se

posadil. „Je skoro půl osmý.“

„Děláš si legraci? Tyhle akce nikdy nezačínají přesně. Budeme mít štěstí, když to vypukne v osm.“

Dojedl popcorn a ukázal mi pár lidí v davu. Jejich jména zněla povědomě, nejspíš jsem o nich někdy četlav časopisech, ale tváře mi nic neříkaly. Mezi hosty se jasně odlišovaly dvě skupiny, „kravaťáci“, což byliagenti, právníci a manažeři studií, a „umělci“, ke kterým se řadila hrstka skutečných herců, režisérů aproducentů a pak celý zástup nejrůznějších rádoby-něco a přicmrdávačů.

Nebylo nijak těžké je rozeznat. Kravataci nosili obleky, odtud jejich označení, a v průměru byli starší,odulejší a devadesát pět procent tvořili bílí muži. Umělci byli mladší, oblečení podle poslední módy arovnoměrněji rozdělení na skoro průhledné rádoby-herečky, které vystavovaly na odiv svoje silikony, avysportované rádoby-herce s výraznými lícními kostmi a ostře řezanými čelistmi.

Když film skončil, vyzvedli jsme Noahovo auto a následovali dav na večírek do populární japonskérestaurace o šest bloků dál. Vzhledem k provozu na Hollywood Bou– levardu a frontě na zaparkování byse vyplatilo jít pěšky. Nikdo to ale nedělal.

Teprve když si ostraha u vchodu ověřila, že jsme na seznamu, pustili nás dovnitř. Noah mi přinesl drink ařekl, že se porozhlédne po známých. Šla jsem s ním. Po pár minutách mě představil právníkovi z jedné znejlepších firem, které vyhledávají nové talenty. Znala jsem ho podle jména, Rosenthal se několikrát

vytahoval, že s ním chodí na golf. Když jsem se mu ale zmínila, že pracuju pro Bruce Rosenthala,

prohlásil, že nikoho takového nezná. Nesmím zapomenout povědět o tom Simone.

Po půl hodině jsem umírala nudou. Nechala jsem Noaha tlachat s nějakým agentem a vypravila se proněco k snědku. Ve frontě u švédského stolu mi najednou někdo položil ruku na rameno. Otočila jsem se a

spatřila Marka Parsonse. Nadšeně jsem ho pozdravila. Byla jsem šťastná, že konečně vidím známou tvář

– jakoukoliv.

„Kde se tady berete, Julie? To bych od Bruce nečekal, že dá lístky na premiéru někomu z podřízených.“

„Nejsem tu přes Bruce,“ usmála jsem se. „Pozval mě můj přítel.“

Povytáhl obočí a bylo vidět, že jsem v jeho očích o stupínek stoupla. „Někdo, koho znám?“

„Noah Green. Pracuje v Capitol Studios.“

„To mi nic neříká,“ zavrtěl hlavou a začal se rozhlížet po sále.

Bylo mi jasné, že jsem zase půl bodu ztratila. Už už jsem měla na jazyku, jak se daří jeho ženě a malému,ale vtom Mark zmerčil někoho důležitého u sushi baru a rychle se rozloučil.

Když se mi podařilo ukořistit pár garnátů v těstíčku a lžíci nudlí, vrhla jsem se zpátky do davu hledatNoaha. Trvalo mi deset minut, než jsem ho v moři tmavých obleků našla. Souhlasil, že už můžeme jít.Cestou k východu se ovšem ještě zastavil na kus řeči s jedním umělcem a dvěma kravaťáky. Roberta deNiro jsem za celý večer nezahlídla.

KAPITOLA 47

Co to zkusit v televizi?

SOTVA JSEM DRUHÝ den dorazila do práce, šla jsem se podívat po Simone. Nemohla jsem se dočkat, až jípovím o té premiéře. Nakonec jsem ji zastihla v konferenčním sále s Gregovou sekretářkou Marlene.Stály před televizí, ale obrazovka byla černá.

„Co to tady provádíte?“ podivila jsem se.

„Pojd dovnitř a zavři dveře,“ zasyčela Simone. Pak stiskla tlačítko na dálkovém ovladači a bylo slyšet, jakse v přehrávači přetáčí videokazeta.

„Na co se díváte?“

„Greg byl včera v televizi v Prvním rande. Marlene to nahrála.“

„Co je První randč. „ Všechny tři jsme se jako na povel otočily. Ve dveřích stál Rosenthal. Vůbec jsem ho

neslyšela otvírat.

„Jedna z těch televizních reality show, kde s kamerou sledují páry na prvním rande,“ vysvětlovala Simone.

Kazeta se zastavila, ale ani jedna z nás se nehnula.

„Tak na co čekáte?“ řekl Rosenthal. „Koukneme se na to.“

Simone spustila přehrávání. Na obrazovce se objevil Greg a kolem ramen držel atraktivní blondýnujménem Susie. Následovaly dvouminutové sestřihy, jak Greg a Su– sie hrají minigolf, probírají při večeři vřecké restauraci svůj sexuální život a zuřivě se osahávají na tanečním parketu v hollywoodském nočnímklubu. Když se na obrazovce objevil další pár, vytáhla Marlene kazetu z přehrávače a odešla.

„Škoda, že se Greg víc nerozpovídal o práci,“ povzdechl si Rosenthal. „Byla by to pro firmu skvělá

reklama.“

Vyměnily jsme si se Simone pohledy, ale obě jsme mlčely.

Rosenthal byl už skoro u dveří, když se najednou prudce otočil. Očividně mu hlavou bleskl nějaký nápad.

„Julie, ty jsi svobodná. Co kdyby ses taky přihlásila do Prvního randéí“

Ten chlap mě nepřestával ohromovat. „Ne, díky,“ odpověděla jsem.

„Proč ne?“ naléhal. „Bylo by pro tebe dobrý, kdybys přišla mezi lidi a navázala kontakty.“

„Bruci, nehodlám se ztrapňovat na státní televizi jenom proto, abys měl zadarmo reklamu.“

„Nemusíš se přece rozhodnout hned, v klidu si to promysli.“

„Nepotřebuju si nic promýšlet,“ zaječela jsem, když se za ním zavřely dveře. Podívala jsem se po Simone

a poznala na

ní, že s ním souhlasí. „Ne,“ vyštěkla jsem, než stačila cokoliv říct. „To je úplně a naprosto vyloučený.“

***

Čekaly jsme se Simone ve dveřích Gregovy kanceláře, až dotelefonuje.

„Co je?“ zeptal se a položil sluchátko.

„Pověz nám o Susie,“ vyzvala ho Simone s předstíranou stydlivostí.

Greg se začervenal. „To byl její nápad. Je herečka a chtěla se trochu zviditelnit/’

„A jakou výmluvu máš ty?“ zaútočila jsem já.

„Televize to všechno platí,“ vysvětloval. „Vy ženský si vůbec neuvědomujete, kolik může takový rande chlapa stát. Mimoto je to bomba, ukázat se v televizi, nebo ne?“ „Rosenthal si myslí, žes mohl víc vychválit firmu,“ podotkla jsem.

„Taky jsem se snažil,“ ohradil se. „Jenže oni třináctihodinový rande sestříhali do šesti minut. Nejspíš jim řeči o práci nepřipadaly pro vysílání dost vzrušující.“

„Na rozdíl od těch pasáží na parketu, že?“ zašvitořila Simone.

Znovu se začervenal.

„Tak bylo teda něco?“ nedala mu pokoj.

„Džentlmen o jistých věcech nemluví,“ bránil se.

„Džentlmen si v první řadě rande nenatáčí a pak ho nevysílá v televizi,“ namítla jsem.

„No dobrá, řekněme, že ta zkušenost stála za to.“

***

Simone mě následovala zpátky do mé kanceláře, aby se mi svěřila s nejnovějším fiaskem spojeným splánováním svatby, a já jí na oplátku pověděla o premiéře. Neudělalo to na ni žádný dojem. Toddůvbratranec byl režisér, takže jich už taky pár absolvovala. Noah měl zřejmě pravdu. Po té první už je tojenom nuda. Potřebovala jsem najít někoho, kdo ještě nikdy žádnou filmovou premiéru nezažil, a tak jsem zavolala Kaitlyn.

„Ty jo, to je super,“ vyhrkla. „Viděla jsi taky nějaký hvězdy?“

„Ne,“ přiznala jsem. „Noah zahlídl pár chlápků z Warner Bros, ale já se na ty jejich show nedívám, takže jsem je nepoznala.“

„To je škoda,“ opáčila a přitom mi do ucha chroupala brambůrky. „Kdy se zas sejdete?“

„To nevím. Když mě včera večer vezl domů, nebylo kde zaparkovat, tak mě jenom vysadil s tím, že se brzo ozve.“

„To tě ani nedoprovodil ke dveřím?“

„Ne, ale počkal, dokud jsem nezašla do domu, a teprve pak odjel.“ I mně došlo, jak sentimentálně to zní.

„No, pořád je tu ještě Richie Pracháč. Nepochybuju, že už je celej natěšenej, až si s tebou o víkenduvyrazí. Mohli byste třeba na operu.“

„Haha,“ ucedila jsem, „ty toho tak víš. Sezóna začíná až za dva týdny. Ale to je stejně fuk, protože je teďv Charles– tonu. Scházím se se dvěma chlapy a stejně nemám na sobotu večer program.“

Když jsme pak za čtvrt hodinky probraly Kaitlyniny plány na Stevovu víkendovou oslavu narozenin v PalmSprings, kterou mu chystala jako překvapení, musela jsem jí slíbit, že nebudu další dva dny jen sedětdoma a čekat na telefon. Slib jsem dodržela. Celou sobotu jsem strávila nejrůznějším zařizováním a neděli v kanceláři. Poslední dobou jsem to v práci několikrát zabalila dřív a potřebovala jsem dodělat nějakéresty. Nebo jsem si to aspoň namlouvala.

Zlatý hřeb víkendu nastal, když jsem dostala dopis od soudu pro drobné žaloby s termínem prvního stání.S výjimkou posledních dvou dnů jsem teď vedla tak aktivní milostný život, že jsem žalobu proti Šanci prolásku úplně vypustila z hlavy.

KAPITOLA 48

Třetí kolo

SOTVA JSEM VYPNULA počítač, ozval se telefon. Zatímco jsem váhala, jestli to mám vzít, zazvonil ještědvakrát. Při čtvrtém zazvonění jsem ho nakonec zvedla, protože mě napadlo, že by to mohl být RichiePracháč. Volal mi den předtím z letadla zpátky z Charlestonu a já souhlasila, že s ním dneska v podvečerpůjdu do kina. Hlas na druhém konci linky ale nepatřil Richiemu Pracháčovi.

„Ahoj,“ pozdravil Noah. „Nevolám nevhod?“

Když jsem se z toho překvapení vzpamatovala, řekla jsem: „Vlastně jo. Jsem zrovna na odchodu. Můžu tizavolat zítra?“ Třeba si bude myslet, že spěchám na žhavé rande. Napůl by to byla i pravda.

„Jasně. Jenom jsem se chtěl zeptat, jestli bys se mnou v sobotu večer nešla na večeři.“

Hmmm. Mohla jsem rovnou přikývnout, nebo počkat a nechat ho v nejistotě. „Ozvu se zítra.“ Celý víkend o sobě nedal vědět, tak ať teď chvilku trpí.

„Fajn. Probereme to pak.“

Zněl zklamaně, přesně, jak jsem doufala.

Telefonát s Noahem trval akorát tak dlouho, abych se na rande s Richiem Pracháčem opozdila. Sotvajsem dorazila ke kinu, spatřila jsem ho, jak stepuje před pokladnou. Omluvila jsem se za zpoždění asvedla ho na provoz. Tohle je jediná výhoda provozu v L. A., člověk se na něj vždycky může vymluvit.

„Myslíš, že bude pršet?“ zeptala jsem se a ukázala na světlehnědý plášť, který měl přes oblek.

„Ráno v předpovědi hlásili, že je dvacetiprocentní pravděpodobnost srážek,“ vysvětloval. „Jsem vždyckyradši připravený.“

Taky jsem tu předpověď slyšela, ale dvacetiprocentní pravděpodobnost deště nebyla dostatečný důvod,abych s sebou celý den vláčela deštník. K tomu by bylo potřeba aspoň padesátiprocentnípravděpodobnosti doprovázené hrozivými mraky. Zatím jsem ale žádné neviděla.

Richard koupil lístky, a zatímco stál ve frontě na popcorn, držela jsem místa. Když se ke mně konečněpřipojil, běžely už upoutávky Líp bych to naplánovat nemohla, neměli jsme čas prohodit ani slovo.

Moje radost ale netrvala dlouho. Sotva se objevily úvodní titulky, vzal měl Richard za ruku. Ačkoliv mělteplou a hebkou kůži, stejně mě odpuzoval. Nejspíš proto, že to nebyl Noah. Odtáhla jsem se, otřela sedo ubrousku a zašeptala: „Ten popcorn je mastný.“ Po třetím neúspěšném pokusu o tělesný kontakt to vzdal.

To ho ale neodradilo, aby mi pořád něco nevykládal. Možná že kdyby víc chodil do kina a míň na operu,věděl by, že „mlčeti zlato“. Zatracení pracháči. Nemají žádnou úctu k umění pro masy.

Pokaždé, když se ke mně naklonil a něco mi pošeptal do ucha, jsem sebou škubla. Nejdřív jsem ho zkusila umlčet tím, že jestli se nebude dívat na plátno, propásne to nejlepší. Pak jsem se ho pokusila ignorovat.Nakonec jsem na něj zasyčela. Ale teprve když se muž v řadě před námi otočil a vyštěkl, ať už sakra držíhubu, přestal konečně žvanit. Vzápětí mi na kapesním počítači napsal, jestli už nechci jít.

Bylo to teprve podruhé v životě, co jsem z kina odešla v polovině filmu. Poprvé to bylo během promítáníSoudce Dredda se Sylvestrem Stallonem, ale tehdy za to mohl mizerný film, ne společník.

Sotva jsme byli venku, pozval mě Richard na večeři. Měla jsem sice hlad, ale při představě, že bych s tímchlapem strávila další dvě hodiny, mi naskakovala husí kůže. Měla jsem se prostě sebrat a jít domů. Místo toho jsem navrhla kafe. Doufala jsem, že to budu mít rychle za sebou.

Vydali jsme se pěšky do nedaleké kavárny CofFee Bean. Sotva jsme byli pár metrů od kina, začalo pršet. I když jen tak poprchávalo, Richard mi hned nabídl svůj plášť. Zdvořile jsem ho odmítla. Přes mojeprotesty si ho stejně sundal a přehodil mi ho kolem ramen.

Možná to bylo tím, že měl s tím deštěm pravdu. Nebo tím, jak mi pořád šátral po ruce. Nebo tím jehoneustálým žvaněním. Nebo tím, jak mě v polovině filmu požádal, abychom už šli. Nebo jsem prostě jenměla premenstruační syndrom. Na každý pád jsem vybuchla.

Strhla jsem si plášť z ramen a mrskla jím po Richardovi. „Říkala jsem ti, že ten tvůj zatracenej plášťnechci. „ Když už člověk nesnese ani to, aby se ho dotýkalo oblečení toho druhého, je očividně nejvyššíčas vztah ukončit.

Richard si plášť opět oblékl a zbytek cesty jsme kráčeli mlčky. Než jsme dorazili do Coffee Bean, zmrholení byl pořádný slejvák. Vlasy jsem měla úplně mokré, šaty by se daly ždímat a připadala jsem sijako ta nejpitomější husa. Omluvila jsem se Richardovi, že jsem na něj tak vyjela, a za trest ještě celouhodinu vydržela pozorně poslouchat jeho nudné historky.

Když konečně přestalo pršet, vrátili jsme se na parkoviště, kde jsme oba nechali auto. Smutně jsemomrkla Richardův zbrusu nový kabriolet od Mercedesu, ve kterém se teď už nikdy nesvezu. Pak jsem mupoděkovala a zlehka ho políbila na tvář. Slíbil, že se ozve. Pochybovala jsem o tom, ale bylo to už stejně jedno.

Vautě jsem si stáhla okýnka a pustila na plné pecky muziku. Bylo to příjemné. Když byl teď RichardPracháč z cesty, mohla jsem se konečně plně soustředit na Noaha. Nebylo by to skvělé, kdyby právě onbyl ten pravý? Julie Burnsová-Greenová. Znělo to hezky.

KAPITOLA 49

A je to večírková sezóna

SOBOTU ODPOLEDNE jsem se s Kaitlyn vypravila shánět nové oblečení na rande s Noahem.

„Chudák Richie Pracháč,“ povzdechla si, když jsem jí prozradila, co jsem mu provedla.

„Já vím. A je mi to trapný. Ale když on prostě nebyl ten pravý.“

‚A jsi si jistá, žes mu vážně dala šanci?“

„Jasně že jo. Vyšla jsem si s ním přece třikrát.“

„To jo, ale mezitím jsi už potkala Noaha. Zajímalo by mě, jestli bys mu dala kopačky taky tak rychle, kdyby se Noah neobjevil.“

„To nebylo kvůli Noahovi,“ namítla jsem, „ale kvůli těm 10 « prachům.

„Vždycky jsem si myslela, že chceš někoho prachatýho.“

„Chci někoho, kdo prachy opravdu vydělává, a ne že je jenom zdědí.“

„To si budu pamatovat.“

***

Po dvou a půl hodinách běhání po nákupním středisku Beverly Center jsem dorazila domů s tmavě šedýmikalhotami, černým svetříkem s hlubším výstřihem a novou černou krajkovou podprsenkou. Bude to užnaše třetí rande. Chtěla jsem být připravená.

Polechtala jsem Elma a přehrála si vzkaz na záznamníku. „Julie, tady Noah. Zavolej mi, až budeš moct.“

„Jestli se teď na mě vykašle, když jsem vyhodila dvě stě babek za novej model, tak ho fakt zabiju!“ Elmo se jen zasmál, ale věděla jsem, že se mnou souhlasí.

„Co se děje?“ vyhrkla jsem, sotva Noah zvedl telefon.

„Nic tak hroznýho,“ uklidňoval mě. „Jenom mám auto v opravě. Vadilo by ti, kdybys dneska řídila ty?“

„Ne, to je v pohodě.“ Aspoň se nemusím obtěžovat s uklízením bytu a měnit povlečení.

„Skvělý,“ zaradoval se. „V osm na tebe budu čekat.“

***

Zastavila jsem na příjezdové cestě před Noahovým domkem ve středozemním stylu. Než jsem stačilavystoupit, vyšel Noah ven. Byla jsem zklamaná. Chtěla jsem se podívat k němu domů, abych si mohlapřesně představit, jak spolu jednou budeme žít. Třeba si to ale šetřil na později.

Nasměroval mě do La Champaigne, luxusní francouzské restaurace v Hollywoodu. Noc byla teplá a nazahrádce měli infrazářiče, a tak jsme povečeřeli pod širým nebem. Určitě svítily i hvězdy, ale skrz smognebyly vidět.

Když jsem si nabrala poslední lžičku čokoládového suflé, které jsme si společně objednali, Noah prohodil,že by se po večeři rád stavil na jednom večírku. „Jestli teda nemáš nic proti,“ dodal.

„Vůbec ne,“ usmála jsem se. Bylo ještě málo hodin. Málo na to, abychom jeli rovnou k němu a strávili tamzbytek večera. „Kde to je?“

„Nedaleko odsud, v Hollywood Hills. U mýho kamaráda Rona.“

„Nevyprávěl jsi mi už o něm? Jak si založil firmu na vyhledávání talentů?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Noah. „Jeden z mála agentů v Hollywoodu, který se otevřeně hlásí k tomu, že je gay.“

„Jak to myslíš? Chceš říct, že ti ostatní to tají?“

„Spousta z nich jo,“ přikývl. „V jedněch velkých studiích prý dokonce zaměstnancům natvrdo oznámili, žejestli si chtějí udržet práci, musejí se oženit a svoje mimomanželský aktivity provozovat v tajnosti.“

„Tomu se mi nechce věřit. Vždyť jsme v Hollywoodu. Tady je přece přijatelný být gay.“

„Jenže Hollywood vlastní korporátní Amerika a pro ni to přijatelný rozhodně není.“

„Nejspíš ti to musím věřit. Očividně znáš mnohem víc gayů než já.“

„To je daný mojí branží,“ vysvětlil a natáhl se pro účet.

***

Noah mě navigoval až k domu schovanému hluboko v Beachwood Canyonu, který bych sama nikdynenašla. Zaparkovali jsme úplně na konci bloku a po hluku došli až na večírek.

Tam mě Noah zavedl do obrovského obýváku s dřevěnou podlahou natřenou na bílo a černou koženousedací soupravou, kde se tísnilo čtyřicet až padesát luxusně oblečených opilých lidí, takový malý vzorektéhož davu, na který jsem natrefila na premiéře.

Kravaťáci sice nebyli v obleku, ale stejně se dali dobře poznat podle svetrů z merinové vlny a sak odArmaniho. Zbytek hostů tvořili hlavně umělci. Zahlédla jsem několik herců, jejichž tváře mi bylypovědomé, i když jsem nevěděla, jak se jmenují, a pak hrstku lidí v džínsech a teniskách, kteří očividněnebyli z branže a každý z nich potřeboval shodit deset až patnáct kilo. Noah mi prozradil, že to jsou něčípříbuzní zdaleka. Podle přízvuku jsem to odhadovala na Chicago.

Noah si proklestil cestu k baru a vrátil se se dvěma mar– garitami s ledem. Jednu mi podal, popadl mě zaruku a vedl mě dolů po schodech a přes jakousi pracovnu na zahradu. Na poměry v L. A. byla nebývaleveliká, pohodlně se tam vešlo dalších třicet lidí, bar a souprava dřevěného zahradního nábytku.

Noah zamířil k vysokému hubenému muži kolem čtyřicítky ve světle modrém svetru. Byl svým způsobempřitažlivý, i když skoro holohlavý. Sotva Noaha zmerčil, omluvil se svým dvěma společníkům a vykročilnám vstříc.

Objal Noaha, jako by ho už léta neviděl, a když ho konečně pustil, Noah mě představil.

„Moc mě těší, že vás konečně osobně poznávám,“ pravil Ron a také mě sevřel v mohutném objetí.„Hodně jsem o vás slyšel.“

„Nápodobně,“ usmála jsem se. Noah mu tedy o mně vyprávěl. To bylo dobré znamení.

Když probrali práci a společné přátele, zavedl nás Ron zpátky do domu, aby mohl Noahovi ukázat novýobraz, který si nedávno koupil. Zatímco řešili, na které stěně by se vyjímal nejlíp, vydala jsem se hledatkoupelnu. Ron mi řekl, že ta dole se pořád ještě předělává, takže mám zkusit některou v přízemí.

Snažila jsem se řídit podle jeho instrukcí, ale obývák byl pořád narvaný k prasknutí a ani za živého bohajsem nemohla najít chodbu, o které mluvil. Když už jsem myslela, že mi močový měchýř praskne, zeptalajsem se jakési skupinky žen, jestli náhodou nevědí, kde je záchod. Nevěděly, ale jedna z nich mi poradila, ať se obrátím na obsluhu.

Zamířila jsem tedy do kuchyně a narazila na dvě ženy v černých kalhotách a bílých košilích, kteréservírovaly předkrmy z pečicích plechů na stříbrné podnosy.

„Promiňte,“ obrátila jsem se na tu zrzavou, „nevíte náhodou, kde je tady záchod?“

„To musíte tamtou chodbou,“ ukázala směrem ke klenuté chodbě na opačném konci obýváku. „Druhédveře nalevo.“

Poděkovala jsem, rychle se otočila a vrazila do vysokého muže, který měl podobně jako ony černé kalhotya bílé sako. Hned jsem se začala omlouvat a teprve pak pohlédla do jeho rozzářených modrých očí.

„To je ale překvapení, Julie.“

„Ahoj, Joe. Jak se máš?“

„Dobře,“ zazubil se. „Fakt dobře. Co ty?“

„Skvěle,“ zamumlala jsem.

Bezradně jsme stáli ve dveřích kuchyně, dokud nás nevyrušila zrzka. Překážela jsem jí. Ustoupila jsemstranou, aby mohla se stříbrným tácem projít.

„Ráda jsem tě zase viděla, Joe,“ řekla jsem, když byla z doslechu. Chtěla jsem být od něj co nejdál avážně jsem se už potřebovala vyčurat. Nechala jsem drink na pultu, protlačila se davem do klenutéchodby a zapadla do druhých dveří nalevo. Naštěstí tam nebyla fronta.

Zdržela jsem se docela dlouho. Před zrcadlem jsem si natupírovala vlasy v marné snaze dodat jim naobjemu, nanesla rudou rtěnku a pak ji z poloviny setřela ubrouskem, aby vypadala přirozeně, apřemýšlela o Noahovi a Joeovi.

Bylo to už několik měsíců, co mě Joe hodil do bazénu a já mu pak ukradla auto. Vzhledem k okolnostemto tehdy vzal vcelku sportovně. A teď vypadal úžasně, jako vždycky. Ale já tu byla s Noahem. To jehojsem chtěla.

Noah je přece taky hezký, připomněla jsem si, jen jinak než Joe. Spíš uhlazený než jenom sexy, ale o nicméně přitažlivý. A co je nejdůležitější, je dospělý. Má dobrou práci, hezké auto a dům s upravenýmtrávníkem. Je rozumný a ví, co chce. Joe se teprve hledá. Chtěla jsem být s někým, kdo se už našel.Chtěla jsem být s Noahem. Nebo jsem si ho aspoň chtěla vzít. Pořád ještě jsem ale chtěla spát s Joem.

Ze snění mě vytrhlo bušení na dveře. Přenechala jsem koupelnu dvěma dvacítkám na jehlovýchpodpatcích, z nichž jedna vypadala, že bude zvracet, a zamířila zpátky do obýváku za Noahem.

„Kdes byla?“ zeptal se, když jsem na něj konečně natrefila u krbu.

„Hledala jsem koupelnu a pak čekala ve frontě.“

„Tak to abych taky radši už šel,“ prohlásil.

„Být tebou, zkusila bych jinou. Ta holka po mně byla docela zelená.“

„Díky,“ usmál se a vydal se opačným směrem.

Bloumala jsem po místnosti a rozhlížela se kolem, jestli neuvidím někoho známého nebo aspoň prázdnou židli. Nenašla jsem ani jedno. Místo toho si mě našel Joe.

„Zapomněla sis v kuchyni drink, „ řekl a podal mi čerstvou margaritu.

„Já vím. Neměla jsem v úmyslu ho vypít.“

„Snad neabstinuješ?“

„Ne, ale řídím.“

Přikývl. Řídit pod vlivem alkoholu je špatné vždycky, ale na temných, křivolakých silničkách v kaňonu seto rovnalo sebevraždě.

„Jsi Ronova kamarádka?“ vyzvídal.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Ale můj kluk jo.“ Povytáhl obočí. „Je to vážný?“

„Mohlo by.“

„Takže není žádný rádoby-něco?“

Evidentně naše poslední rande taky ještě nevymazal z paměti. „Ne, je právník jako já.“

„Tak to máš štěstí. Můžete celý noci probádat. „ Sarkasmus mu ubíral na přitažlivosti. Možná to bylo dobře. ‚A co ty? Randíš s někým?“

„Vždyť mě znáš, já akorát sbírám opilý ženský a nosím je domů.“

„Při rvý profesi to určitě není nijak těžký.“

„Poslední dobou trošku jo,“ opáčil. „Teď už totiž jenom vařím a organizuju.“

Malý pokrok, ale aspoň nějaký. „A děláš ještě u tety?“

„Jo, jenže si usmyslela, že má ve svým věku už taky trochu nárok na důchod, takže teď spoustu akcí pořádám místo ní. Aspoň menší večírky jako tenhle.“

Zničehonic se za mnou vynořil Noah a políbil mě na temeno hlavy. Pak mě objal kolem ramen a zeptal se: „Můžeme jít, miláčku?“

Bylo to jeho nejdůvěrnější gesto za celý večer a zároveň poprvé, co mi řekl „miláčku“. Co se děje? Že by žárlil na Joea? Kolik toho vůbec vypil?

„Noahu, to je Joe Stein. Organizuje tenhle večírek. Joe, to je Noah Green.“ Potřásli si rukama, ale netvářili se zrovna potěšeně.

„Měli bychom už vážně jít,“ naléhal Noah.

Nechápala jsem, proč má najednou tak naspěch, ale ani já se už netoužila zdržet.

„Stejně musím zpátky do práce,“ řekl Joe. „Rád jsem tě viděl, Julie.“ Sklonil se, jako by mě chtěl políbit na tvář, a zašeptal mi do ucha: „Zavolej mi.“

***

Nejdřív jsem se na oba trošku zlobila. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby jeden z nich kolem mě vyčural kruh,aby si ohraničil svoje teritorium. Pak mi ale došlo, že by mi to mělo vlastně lichotit. Jestliže na mě Noah žárlí, protože mě viděl, jak se bavím s Joem, je to jenom dobře. Musí mě mít opravdu rád. Co jiného by totaky mohlo znamenat? „Haló, Julie!“ zařval mi Noah do ucha.

„Co?“

„Ptal jsem se tě, odkud toho chlápka znáš.“

„Potkala jsem se s ním před pár měsíci na jednom večírku.‘1 ‚A ten taky organizoval?“

Ten uštěpačný tón se mi nelíbil. „Ne, dělal na baru,“ odsekla jsem a změnila téma. „Proč jsi chtěl tak rychle pryč?“ Usmál se a celé jeho chování se změnilo. „Prostě jsem se už nemohl dočkat, až tě budu mít jen pro sebe.“

Přesně tohle jsem chtěla slyšet.

KAPITOLA 50

Že by konečně sex?

NOAH MĚ N A VIG O VA L z Beachwood Canyonu zpátky k sobě domů do čtvrti West Hollywood. Celoucestu přitom mluvil o nějakém důležitém chlapíkovi, kterého na večírku potkal. Mně bylo úplně jedno, očem se budeme bavit, jen když to nebude Joe.

Zastavila jsem na příjezdové cestě a nechala motor běžet. Čekala jsem sice, že mě Noah pozve dovnitř,ale nechtěla jsem, aby to vypadalo, že s tím počítám.

„Nechceš zajít na skleničku?“ zeptal se.

„Nevím, jestli je to dobrý nápad, když řídím,“ upejpala jsem se.

„Slibuju, že když se moc opiješ, nechám tě u sebe přespat.“ Políbil mě. Bylo to zase jako poprvé, dlouhý, pomalý a žhavý polibek, až na to, že tentokrát místo po zmrzlině s kousky mátové čokolády chutnal pomargaritě.

Pak mě provedl po celém domě. Ukázal mi obývák, jídelnu, kuchyň, ložnici, koupelnu i pracovnu. Pokojebyly vkusně zařízeny těžkým nábytkem ze dřeva a koženými sedačkami. Nebyl to sice zrovna můj styl,připadalo mi to trošku tmavé, ale to se dá snadno napravit. Ten dům měl rozhodně potenciál a dorekonstruované kuchyně jsem se zamilovala rovnou.

Noah nalil dvě skleničky cabernetu a do přehrávače strčil cédéčko, album Love Scenes od DianyKrallové. Když jsem se posadila na gauč, uvelebil se vedle mě a pokračoval tam, kde jsme přestali v autě.

Za chvíli jsme už měli oba trička dole a Noah mi přes podprsenku dráždil bradavky. Nepotřebovaly animoc pobízet, aby se postavily do pozoru. Zase se mi už ale chtělo čurat. Budu muset přestat pít tolikvody, bez ohledu na to, jak blahodárné pro pleť to má být. Když se mi pak Noah natáhl po zipu, vědělajsem, že už to nemůžu dál odkládat. Omluvila jsem se a zamířila do koupelny.

Tentokrát jsem se snažila být hotová rychle, dokonce jsem se ani neobtěžovala s úpravou vlasů amejkapem. Dech jsem si ale zkontrolovala, a protože mi margarita a víno nepřipadaly jako moc dobrákombinace, otevřela jsem Noahovu lékárničku, jestli tam nemá ústní vodu. Skutečně tam byla, spolu sobvyklým aspirinem a náplastmi a neobvykle bohatou sbírkou nejrůznějších vlasových přípravků. Nenídivu, že jeho vlasy vždycky vypadají tak dobře.

Když jsem si vykloktala a uklidila ústní vodu zpátky do lékárničky, vrátila jsem se do obýváku. Noah leželna gauči, hlavu na polštářku a oči zavřené. Zhasla jsem lampičku a přilehla k němu. Ani se nepohnul.

„Noahu,“ zašeptala jsem, přitiskla se k němu a zavrtěla sebou.

Zamumlal jen „hmmm“ a převalil se na druhý bok, zády ke mně.

Vstala jsem a zase rozsvítila. „Noahu!“ zařvala jsem.

Otevřel oči, usmál se na mě, znova je zavřel a předloktím si je zastínil.

Popadla jsem kabelku a práskla za sebou domovními dveřmi. Pak jsem si sedla do auta a soptila vztekem.Doufala jsem, že ho ta rána probudí a půjde se po mně podívat. Po dvou minutách jsem to vzdala a jeladomů.

Myslím, že to mohlo být i horší. Mohl taky usnout, zatímco jsme se mazlili. Takhle jsem se aspoň mohlautěšovat, že toho prostě jen moc vypil. Jestli to ale dál půjde touhle rychlostí, tak se toho sexu nikdynedočkám!

KAPITOLA 5 1

Ráno poté

NOAH ZAVOLAL hned druhý den ráno.

„Dneska je nádherně, co říkáš?“ vyhrkl místo pozdravu. Zněl svěže a odpočatě. Po deseti hodinách spánku nebylo divu.

„Ani se mi nezdá.“ Byla jsem po bezesné noci unavená a rozmrzelá. Měla jsem si dát studenou sprchu, než jsem šla do postele.

„Skoda, že tu nejsi se mnou,“ nedal se odradit.

„Pochybuju, že by na tvým gauči bylo dost místa pro oba.“ Znělo to malounko jízlivě, ale bylo mi to jedno.

„Promiň. Minulý týden jsem v práci několikrát zůstal pozdě do večera a s těmi margaritami na večírkujsem to trochu přepísknul. Nejspíš jsem už potřeboval dohnat spánkový deficit.“

„To jistě.“ Tak lehce se z toho nevykroutí. Všechno, co říkal, byla sice pravda, ale moje raněné egopotřebovalo ještě trochu polichotit.

„Rád bych ti to vynahradil.“ „Poslouchám.“

„Napadlo mě, že bych tě mohl pozvat někam na snídani a pak se můžeme projet po pobřeží nebo zajít do muzea. Cokoliv budeš chtít.“

Začínala jsem roztávat. „To by šlo.“

„Super. Tak se pro mě stav a můžeme vyrazit.“

***

Vysprchovala jsem se, vyfénovala, udělala si mejkap a nasoukala se do džínsů, které sice nebyly dvakrátpohodlné, ale podle Kaitlyn mi dělaly pěkný zadek. Váhala jsem mezi švestkově modrým svetříkem s výstřihem do véčka a bavlněnou košilí v barvě burgundského, když tu zazvonil telefon. Předpokládalajsem, že to je Noah a diví se, kde sakra vězím. Ještě jsem ani nevyšla z domu a už jsem měla deset minutzpoždění.

„Hned jsem tam,“ vyhrkla jsem, sotva jsem zvedla sluchátko. „Julie?“ ozvalo se na druhém konci linky. To nebyl Noah. „Kdo volá?“

„Joe. Z toho večírku. Kdo sis myslela, že to je?“ „Jenom kamarád.“ Nevím, proč jsem mu lhala. „Ten, co byl s tebou včera večer?“

O tomhle jsem se s ním nemínila bavit. „Co chceš, Joe?“

„Neodpověděla jsi mi na otázku.“

„Ano, jmenuje se Noah. To voláš kvůli tomu?“

„Vlastně ano.“

„Poslyš, Joe, ne že by mi to nelichotilo, ale chodím teď s Noahem a –“

„Ty myslíš, že tě chci pozvat na rande?“

‚A ne snad?“ Proč by mi jinak volal?

„Ježíši, a to mi lidi říkají, že jsem namyšlenej. Očividně ještě nepotkali tebe.“

„Tak proč mi teda voláš? Chceš snad zadarmo poradit v právnický záležitosti?“

„Ne, vím, za co taková rada stojí. Chci ale poradit tobě.“

„Vážně? A s čím? Jak připravit skvělý koláč s krabím masem?“

„Jak se držet dál od nevěrnejch hajzlů.“

„Tím myslíš jako koho?“ Nejspíš sám sebe.

„Tvýho novýho přítele.“

„Noaha? To mi voláš, abys mi řekl, že mi Noah zahejbá?“

„Volám, abych ti řekl, že se pleteš, jestli si namlouváš, že jsi jediná. Tvůj kluk má ještě nějakou jinou.“

Tohle bylo podlé, dokonce i na Joea. „I kdyby to byla pravda, o čemž pochybuju, odkud bys to mohl vědět? Včera jsi ho viděl poprvý v životě.“

„Zaslechl jsem ho, jak se s Ronem baví v kuchyni, když jsi odtamtud odešla. Ten tvůj přítel je tak arogantní, že se ani nestydí probírat soukromý věci před najatým personálem.“

‚A čirou náhodou zrovna Ronovi povídal: Mimochodem, jsem Julii nevěrný.‘ To by se ti hodilo, vid?“

„Ne,“ odsekl a snažil se nezvýšit hlas. „Ron se ho ptal, jestli o tobě, teda vlastně o nějaký Julii, nevěděl jsem ještě, že jsi to ty, Jean ví, a tvůj přítel prohlásil, že ne. Ron mu na to řekl něco v tom smyslu, že sizahrává, no a pak jsem šel pryč.“

„To vždycky posloucháš soukromý rozhovory cizích lidí?“

„Pokud je vedou přímo přede mnou, tak jo.“

‚A rozhodl ses, že se o tuhle informaci se mnou podělíš. Proč?“

„Protože když jsi mi ho pak představila a já pochopil, že jsi ta Julie, o který mluvil, napadlo mě, že by těto možná zajímalo. Zvlášť když to vypadalo, že k sobě máte hodně blízko.“

Teď jsem se snažila zachovat klidný hlas já. „Nevím, proč si něco takového vymýšlíš, Joe, a je mi to úplněfuk. Prokaž mi ale prosím laskavost a zapomeň moje telefonní číslo.“

„Jako by se stalo,“ vyštěkl a práskl sluchátkem.

Nevěřila jsem mu ani slovo. Na druhou stranu se mi ale taky nezdálo, že by se snížil ke lži jenom proto,aby nás ro– zeštval. Co by z toho měl? Očividně o mě už nestál, sám mi to přece řekl. Náš incident sautem se odehrál už před několika měsíci a nepřipadalo mi, že by Joe byl ten typ, co vydrží mít načlověka pifku. V každém případě ne tak dlouho. Třeba ho ale neznám natolik dobře, jak jsem si myslela.

Telefon znovu zazvonil. Tentokrát to byl Noah.

***

Noah přišel ke dveřím s pugétem růžovobílých lilií. Nebyly to sice zrovna moje nejoblíbenější květiny, aleaspoň se snažil. „Kdes je sehnal? Myslela jsem, že máš rozbitý auto.“

„To mám,“ přisvědčil. „Zajel jsem do květinářství na kole.“

„Páni, to všechno kvůli mně. Jsem z toho skoro naměkko.“

„To bys taky měla. Léta jsem na tom neseděl.“ Pak mi dal pusu, krátkou a sladkou, a prohlásil: „Rozhodljsem se, že dnešek patří celý tobě.“

To znělo dobře.

KAPITOLA 52

Hořkosladká pachuť

NOAH MĚ NASMĚROVAL ke kavárně na Santa Monica Boulevardu. Posadili jsme se na zahrádku a pustilise do vaflí a palačinek. Bylo by to hrozně romantické, nebýt toho řvoucího dvouletého mrňouse u vedlejšího stolu. Ale za to Noah nemohl.

Když jsme konečně dojedli, bylo už čtvrt na dvě, a tak jsme se rozhodli přeskočit muzeum i malebnouprojížďku a radši se projít k hotelu Sunset Plaza. Po hodině koukání do výkladních skříní na šaty, na kteréstejně nemám, Noah navrhl, že bychom mohli zpátky k němu, abych konečně ochutnala jeho kapučíno,proslulé po celém světě, aspoň to o něm tvrdil.

Zanedlouho jsem už v kuchyni sledovala, jak odměřuje kávu, přilívá vodu a mačká tlačítko na stroji na kapučíno a espreso. Nepotřebovala jsem Joea. Měla jsem Noaha. Nejen že uměl vařit, nebo aspoňudělat kafe –, ale měl i práci na úrovni.

Když ohřál mléko, poslechl si záznamník. To jasně dokazovalo, že Joe lhal. Přece by si přede mnounepřehrával vzkazy, kdyby mě podváděl. Vždyť by mu mohla volat ta druhá.

První vzkaz byl od jakéhosi Billa, který chtěl, aby se mu Noah ozval, jakmile bude moct. „Brácha,“neslyšně artikuloval Noah, jako by měl Billa skutečně na drátě. Následovalo pípnutí a po něm povědomýhlas. „Ahoj, tady Ron. Jenom jsem ti chtěl říct, že se večer musím ještě stavit v Glendale pro Chrise. Buďtě teda vyzvednu předtím, nebo tě může vzít Jean svým autem. Dej mi vědět, jak ses rozhodl. Ciao.“

„Kdo je Jean?“ zeptala jsem se a doufala, že to zní ledabyle. Skoro se mi zastavilo srdce, když jsem tojméno uslyšela.

Pokud Noahovi připadalo zvláštní, že se ptám, nedal na sobě nic znát. „Jdeme dneska všichni na zápasLakers,“ odpověděl. Muselo ho napadnout, že bych se třeba chtěla připojit, protože hned dodal: „Kdyby tobyly moje lístky, pozval bych tě, ale bohužel nejsou, Jean je dostal od svýho šéfa. Jsou to skvělý místa –v pátý řadě přímo uprostřed, kde sedávají celebrity.“

Řekl dostal. To znamená, že Jean je ve skutečnosti Gene. A znamená to taky, že Joe nelhal, když mipovídal, co zaslechl, jenom to špatně pochopil. Mělo mi dojít, že to bude nějaká hloupost. Joe přece nebyl tak mstivý.

Na druhou stranu, pokud by Jean byl opravdu Gene, proč Noah nechtěl, aby o mně věděl? To nedávalosmysl. Co když Noah ví, že něco tuším, a řekl schválně dostal místo dostala, aby mě svedl ze stopy? To bytaky vysvětlovalo, proč je na mě dneska tak hodný. Cítí se provinile za to, že je prachobyčejný lhář a děvkař. Zkrátka a dobře jsem narazila na druhého Mizeru.

Podal mi kapučíno, zamířil do obýváku, zapnul přehrávač a posadil se na gauč. Tentokrát to byl Sting.

Musel cé– déčko ráno vyměnit. Třeba se tu Jean zastavila na jednu rychlovku, než mi zavolal. Mizera by to tak klidně udělal.

Posadila jsem se na křeslo proti němu.

„Nechceš radši ke mně na gauč?“ zeptal se. „Slibuju, že tentokrát neusnu.“

„Ne, díky,“ odmítla jsem. „Na křesle je to mnohem pohodlnější. „ Mám mu to nejdřív vmést do tváře a pak na něj chrstnout kapučíno, nebo naopak? Spíš to první.

„Vážně? To jsem si nikdy nevšiml.“ Zvedl se z gauče a vmáčkl se ke mně na křeslo. V podstatě mi seděl na klíně. „Mně to teda pohodlnější nepřipadá, „ zazubil se.

Vyklouzla jsem zpod něj a vstala. „Radši už půjdu.“ Potřebovala jsem důkaz, než ho obviním, jinak by mohl všechno prostě popřít a já bych nakonec vypadala jako úplný blázen.

„Proč? Co se děje?“

„Nic, jenom mi nějak není dobře. To bude těmi přeslazenými palačinkami s karamelem.“

„Někde tu mám žaludeční likér. Mám se po něm podívat?“

„Ne, potřebuju jenom domů a na chvilku se natáhnout.“

Popadla jsem kabelku a vyšla ven. Noah mě následoval. Když jsem otevřela dveře od auta, sklonil se, aby mě políbil, ale já se odtáhla.

„Zítra ti zavolám,“ řekl.

„Dobře,“ přikývla jsem, zařadila zpátečku a odfrčela.

Jakmile jsem na konci ulice zahnula za roh, vytáhla jsem mobil a vytočila Kaitlynino číslo. Zvedla to po druhém zazvonění.

„Jsi sama?“ zeptala jsem se.

„Jo, proč?“

„Můžu se stavit?“ I když jsem se snažila opanovat, hlas se mi zlomil.

„Jasně. Co se děje?“

„Vysvětlím ti to, až budu u tebe.“

Sotva mě Kaitlyn uviděla, objala mě a podala mi balíček papírových kapesníků. Pak jsem jí vylíčila průběh posledních čtyřiadvaceti hodin.

„Ty to strašně přeháníš.“

„Jak můžeš něco takovýho tvrdit? Noah mě podvádí!‘1

„Ale nepodvádí. Vždyť spolu ještě ani pořádně nechodíte. Kolikrát jste byli na rande, třikrát?“

„Čtyřikrát včetně dneška.“

„No dobře, tak čtyřikrát,“ ustoupila. „To není moc. Proč myslíš, že by se neměl scházet ještě s někým jiným?“

„Protože já to taky nedělám.“

„Ale děláš. Před pár dny sis vyšla s Richiem Pracháčem.“

„Říkala jsem ti přece, že už to skončilo.“

„Aha, takže ses před třemi dny rozhodla, že se budeš vídat jenom s Noahem, a na základě toho očekáváš, že on se rozhodl stejně?“

„Proč jsi na jeho straně? Jsi moje kamarádka, máš stát při mně.“

„Stojím při tobě. Proto ti taky tohle povídám. Vím, že máš Noaha fakt ráda, a nechci, abys to pokazila kvůli takový hlouposti, že jde na basket s nějakou jinou. Co já vím, třeba to bude taky jejich poslední rande. Nebo je to jenom kamarádka.“

„Kdyby to byla jenom kamarádka, tak by netvrdil, že je to chlap.“

„Problém je v tom, že nevíš, jak to je, a nemusí to vůbec nic znamenat. Nesmíš to brát tak vážně.“

„Pokud se schází s někým jiným, mám právo to vědět.“

„Proč?“

„Protože jestli spí s někým jiným, nebudu s ním spát.“

„Vždyť s ním nespíš.“

„Ale málem k tomu došlo, kdyby neusnul!“

Kaitlyn znechuceně rozhodila rukama. „A co chceš dělat? Zeptat se ho, jestli ještě někoho má?“ „Zeptala bych se, kdybych si myslela, že mi řekne pravdu. Ale lhal mi o Jean. Teď už mu nemůžu věřit.“ „A co teda? Najmeš si jako podezřívavá ženuška soukromý očko a necháš ho sledovat?“

„Ne, víš přece, že si to nemůžu dovolit. Budu to muset udělat sama.“

„Nechystáš se ho začít špehovat, že ne?“

„Samozřejmě že ne,“ ohradila jsem se. „Vždyť spolu jenom randíme. Prostě na něj dneska náhodou narazím na tom zápase Lakers. Pak budu moct sama posoudit jeho vztah s Jean.“

„Nemáš lístek,“ namítla.

„Tak si ho koupím.“

„Určitě jsou už vyprodaný.“

„Tak si ho obstarám u překupníka.“

„Ty vyhodíš tři sta babek jenom za to, abys ho mohla šmírovat na basketbalovým zápase?“

„To jsou lístky tak drahý?“ Vůbec jsem to netušila.

„Když je to dobrá hra.“

Hmmm. S tím jsem nepočítala.

„Mám lepší nápad,“ prohlásila Kaitlyn. „Co kdybys šla večer se mnou a Stevem do kina? A zítra, až seuklidníš, můžeš Noahovi zavolat, pokud si to pořád ještě budeš chtít vyjasnit, a zeptat se, jestli se schází sněkým jiným. Když mu vysvětlíš, jak je to pro tebe důležitý, určitě ti řekne pravdu.“

Něco na tom bylo. Po čtyřech hodinách spánku jsem prostě nemohla racionálně uvažovat. Měla bych jítdneska brzo do postele, pořádně se vyspat a ráno, až budu mít čistou hlavu, to na Noaha vybalit a dát mu co proto.

KAPITOLA 53

Překvapení

KAITLYN A STEVE CHTĚLI bohužel na film, který jsem už viděla, tak jsem jela domů a krátce si zdřímla.Když jsem se za hodinku probudila, připadala jsem si jako praštěná a chvíli mi trvalo, než jsem siuvědomila, kde jsem. Vyčistila jsem si zuby, opláchla obličej, natáhla se zpátky na gauč a pustila televizi.

Stihla jsem ještě konec Hitchcockova thrilleru Podezření na kanálu „a pak postupně projížděla všechnystanice. Zrovna když jsem se chystala zkusit i ty, na které se normálně vůbec nedívám, například tuvěnovanou výhradně golfu nebo telenovelám, mihl se na obrazovce basketbal. Vrátila jsem se zpátky.

Nebyl to sice zápas Lakers, ale i tak mi to vnuklo nápad.

Zavolala jsem Gregovi. „Ty jsi fanoušek Lakers, že jo?“ vyhrkla jsem. V pozadí bylo slyšet nějaké hlasy. „Jo,“ přisvědčil. „Proč?“

„Dávají jejich zápasy v televizi?“

„Na kabelovce. Zrovna začíná sportovní studio.“

„Aha. Kterej je to kanál?“

„Třicet osm.“

Přepnula jsem na kanál 38. „Asi mám jiný systém. U mě jsou na kanálu třicet osm zprávy ve španělštině.“

„Musíš najít stanici Fox Sports West.“

Vytáhla jsem příručku ke kabelové televizi. „Asi ji vůbec nemám.“

„To je blbý. Tak se přijeď dívat ke mně, jestli chceš.“

Abych nechtěla! Bála jsem se ale, abych nerušila. „A nemáš už náhodou hosty?“

„Je tu jenom můj kámoš Mike a jeho holka. Pro jednoho se tu ještě místo najde.“

Víc jsem pobízet nepotřebovala.

Cestou ke Gregovi jsem se stavila v supermarketu a vzala balení šesti plechovek Sam Adams. Věděla jsem, že budou za pivo rádi. Načasovala jsem to perfektně, když jsem dorazila ke Gregovým dveřím, chlapík, co rozváží pizzu, zrovna odjížděl.

Cpali jsme se pizzou, popíjeli pivo a sledovali zápas. O přestávce šel Mike s přítelkyní ještě pro něco na zub a já zůstala s Gregem sama.

„Kde se v tobě tak najednou probudil zájem o basket?“ vyzvídal. „Netušil jsem, že jsi sportovní fanda.“

„To taky nejsem, ale můj novej objev jo. Vlastně je dneska přímo na zápase.“

„A jakej máš plán? Předstírat, že tě basket baví, aby sis ho omotala kolem prstu?“

„Tak nějak.“ Nemusel vědět všechno.

K svému velkému překvapení jsem na konci třetí čtvrtiny zahlédla Noaha na tribuně. Samozřejmě jsem doufala, že ho uvidím. Proto jsem se taky dívala. Ale nijak zvlášť jsem tomu nevěřila. Bohové mi ovšem dneska byli nakloněni.

Seděl přesně tam, jak říkal, v páté řadě, nedaleko od Jacka Nicholsona, mezi Ronem a nějakým chlapíkem, kterého jsem neznala. Žádnou ženu jsem nezaregistrovala, ale mihli se na obrazovce jenom na vteřinku. Mohla jsem ji přehlédnout. Když kamera jejich místa zabrala příště, ukázala jsem ho Gregovi.

„Jak se mu povedlo sehnat lístky?“ užasl.

„Nejsou jeho, má je přes kamaráda.“

„Tak mu pověz, že mě s ním musí seznámit.“

V poslední čtvrtině zápasu asi tři minuty před koncem jsem si konečně všimla ženy, která seděla dvěmísta od Noaha. Pokud to byla Jean, pak jí rozhodně nevěnoval žádnou zvláštní pozornost. Možná mělaKaitlyn pravdu. Možná byli opravdu jenom kamarádi a já to celé akorát strašně zveličila. Nebylo by tokoneckonců poprvé.

Dvě vteřiny před koncem dal Kobe Bryant vítězný koš. Kamera zabrala jásající dav a pak se zastavila na dvou líbajících se mužích.

„To se může stát jenom v L. A.,“ vykoktal jeden z komentátorů.

„To máš pravdu,“ přisvědčil ten druhý.

Muži se přestali líbat a zvedli hlavu. Jeden z nich ukázal na kameru nad sebou a zamával. Druhý se zatvářil rozpačitě a rychle si sedl.

Greg se na mě otočil: „Není to náhodou ten tvůj kluk?“

KAPITOLA 54

Co by, kdyby

NECHTĚLA JSEM VĚŘIT svým očím. Aspoň že se Noah tvářil rozpačitě. I když zdaleka ne tak rozpačitě jako já.

Řekla jsem Gregovi, že už musím jít, a vyběhla ven, aniž jsem se rozloučila s Mikem a jeho přítelkyní.Hned jsem z mobilu zkoušela zavolat Kaitlyn i Simone, ale ani jedna to nebrala. Zatímco jsem horečněuvažovala, komu brnknout teď, minula jsem supermarket s nepřetržitým provozem. Na místě jsem tootočila a se skřípěním brzd zastavila na parkovišti. Ovocné nanuky doma z mrazáku by dneska byly jen chabou náplastí na pocuchané nervy. ***

Když jsem spořádala dvě třetiny kyblíku kávové zmrzliny, začalo mi být špatně od žaludku. Hlavou se miale honila jediná myšlenka: Jak to, že mi nedošlo, že je Noah gay? Úplně jsem přehlédla všechny jasnépříznaky, jeho homosexuální přátele, bohatou sbírku vlasových přípravků, vyhýbání se sexu. Jak jsem jen mohla být tak pitomá!

Proč ale dál randí se ženami, když je gay? Mají sloužit jen jako zástěrka? To si je opravdu sám sebou tak nejistý? Musela jsem vědět, jak to je.

Vytočila jsem jeho číslo a přemýšlela, jestli mu mám nechat vzkaz na záznamníku, ale zvedl to sám.

„Chystal jsem se ti zavolat,“ vypravil ze sebe přerývaně. „Zrovna jsem přišel.“

„Jaký byl zápas?“ zeptala jsem se.

„Dobrý. Bylo to napínavý.“

„Já vím. Dívala jsem se v televizi.“

Ticho.

„Nejvíc se mi líbilo, jak tě na konci zabrala kamera. Z tohohle úhlu jsem tě ještě při líbání neviděla. I kdyžje pravda, že jsem tě taky ještě nikdy neviděla líbat se s mužem.“

„Není to tak, jak to možná vypadalo.“

„Vážně? To mi chceš tvrdit, že se mně i dalším deseti milionům lidí, co se koukali na zápas Lakers, jenom zdálo, jak se dva chlapi líbají? Že to byla jen nějaká kolektivní halucinace?“

„Gene byl prostě nadšený a z radosti mě políbil. To je všechno. O nic nešlo.“

„O nic nešlo! Tys ten polibek opětoval, Noahu!“

„Zaskočil mě. Nevěděl jsem, co mám dělat. Koneckonců mě na ten zápas pozval.“

„Co tím chceš jako říct? Zes ho políbil jenom proto, abys ho neurazil?“

„Přesně tak.“

Ten si ale uměl lhát do kapsy! Ve srovnání s ním se moje matka najednou zdála jako upřímnost sama. „Je ti šestatřicet, Noahu. Nemyslíš, že je na čase, aby sis přiznal, že jsi gay?“

„Já nejsem gay!“

Zavěsila jsem. Můj milostný život byl dost složitý i bez toho, aby se mi do něj motali skrytíhomosexuálové. Za pět vteřin telefon znovu zazvonil. Počkala jsem, dokud se nezapnul záznamník.Jakmile jsem uslyšela Noahův hlas, vytáhla jsem záznamník i telefon ze zásuvky a zapadla rovnou dopostele. I přes všechen ten cukr a kofein, které jsem do sebe právě naládovala, jsem okamžitě usnula.

KAPITOLA 55

Další pokus, už zase

PONDĚLÍ RÁNO jsem byla vlastně šťastná, že jdu do práce. Aspoň se trochu rozptýlím. Potřebovala jsem už Noaha vypustit z hlavy. Plánovala jsem si, že celé dopoledne budu studovat žaloby na ochranu osobnosti. Simone ale měla jiné plány. Ani nepočkala, až se Rosenthal odebere na svoje terapeutickésezení, a vrazila mi do kanceláře.

„Je mi to moc líto,“ vyhrkla.

„Co?“ Dosud jsem se jí o Noahovi ani slovem nezmínila.

„To s Noahem. Greg mi to pověděl.“

Ten žvanil! „Komu dalšímu to už vyslepičil?“

„Nikomu, aspoň co já vím.“

Doufala jsem, že má pravdu.

Z chodby jsme uslyšely Rosenthala. Ječel na Dianu, aby tomu člověku na telefonu řekla, že se mu ozve.Bylo už pozdě na to, aby se Simone nepozorovaně odplížila zpátky k sobě, tak jsem jí do ruky vrazilanějaké papíry a sama popadla blok a tužku v naději, že pokud se Rosenthal zastaví, bude si myslet, žediskutujeme o nějakém případu.

Za deset vteřin se objevil ve dveřích.

„Co to tu spolu kujete za pikle?“

„Řešíme ten případ Kirby. Zítra musím mít hotové stanovisko a chtěla jsem vědět, co si Simone myslí o procesních otázkách.“

Simone mi vrátila papíry a prohlásila: „Myslím, žes to vzala za správný konec. Dej mi vědět, kdybyschtěla, abych si přečetla konečnou verzi.“

Měla se k odchodu, ale Rosenthal ji zarazil: „Naúčtuj to jako rešerši. Klienti na faktuře neradi vidí moc konzultací mezi právníky.“

„Jistě, Bruci,“ přisvědčila Simone. Pak počkala, dokud se k ní neotočil zády, potichu na něj zavrčela avytratila se. Rosenthal za ní zavřel a posadil se. „Tak jak se vede?“

„Fajn,“ odpověděla jsem opatrně. Rozhovor za zavřenými dveřmi nevěstil nic dobrého.

„Myslím v osobním životě,“ upřesnil. „Ne jenom v práci.“ O co mu jde? Normálně ho na mém osobnímživotě zajímalo jenom to, aby nezasahoval do mé práce.

„Taky fajn.“

„Slyšel jsem o tvým příteli.“

„Jakým příteli?“ Pořád ještě tu byla aspoň malá šance, že o Noahovi neví.

„Samozřejmě si můžeš myslet, že mi do toho nic není, ale

jako společník firmy mám právo starat se o blaho svých zaměstnanců/’

„O čem to proboha mluvíš, Bruci?“

„O tvým příteli,“ opáčil. „O tom na zápase Lakers.“

Já toho Grega zabij u. Jestli na celém světě existoval ještě větší žvanil než on, pak to byl právě Rosenthal.

Teď se

o mně a Noahovi dozví celá firma, pokud se tak ovšem už nestalo. Zbývala mi jediná naděje, nějakápřesvědčivá lež. „Oceňuju, že si o mě děláš starosti, Bruci, ale není to můj přítel, jenom kamarád. Vlastnějsem ho už nějakou dobu podezírala, že by mohl být gay. Taky proto jsem si s ním nikdy nic nezačala.“

Muselo to zabrat, protože se zatvářil, jako by se mu ulevilo. „To rád slyším,“ prohlásil. „Znamená to, žeteď s nikým nechodíš?“ Co mu je sakra do toho? „Proč se ptáš?“ „Protože jestli ne, tak bys měla možná znova zvážit ten můj nápad přihlásit se do Prvního rande.“ Měla jsem co dělat, abych na něj nezvýšila hlas. „Moje odpověď zní ne, Bruci. Záleží mi na mým soukromía nemám nejmenší chuť ukazovat se v televizi.“

„To chápu, ale myslím, že by to pro tebe byla fakt dobrá příležitost.“ Chceš říct dobrá příležitost pro tebe. „O tom pochybuju. A firmě by to navíc taky nijak nepomohlo. Gregpovídal, že o práci vyprávěl hodiny, ale nakonec to stejně všechno vystříhali. Zajímají je jenom pikantnosti.“

„Tentokrát by to ale bylo jiný.“

„Jak to?“

„O víkendu jsem hrál golf s hlavním právníkem tý show a on povídal, že bychom se mohli nějakdohodnout. Prý kdyby se tam od nás z firmy přihlásil ještě někdo další, postaral by se, aby se něco z tohopovídání o práci vysílalo, a výměnou za to bychom jim na nějakou dobu odpustili poplatky za naše služby.“

„Bruci, já jsem právnička, ne prostitutka. Nepůjdu do Prvního rande jenom proto, abys měl zadarmo reklamu.“

„Sama víš, že by to byla reklama i pro tebe. Vydělali bychom na tom všichni.“

Jen jsem sevřela rty a zůstala na něj zírat. Bylo mi jasné, že cokoliv, co bych teď vypustila z pusy, by mi zajistilo okamžitého padáka. Zrovna když mě napadlo, že by to možná neby lo tak úplně špatné, mrkl Rosenthal na hodinky a zvedl se.

„Přijdu pozdě na schůzku,“ vysvětlil. „Ještě o tom přemýšlej.“

„Už jsem o tom přemýšlela a moje odpověď zní ne.“

Zavrtěl hlavou. „Pamatuj si, Julie, že není moc rozumný kousat do ruky, která tě živí.“

Ani jsem se nesnažila pochopit, co tím chtěl říct. Počkala jsem, dokud neodešel, pak pomalu počítala od deseti do jedné a přitom zhluboka dýchala. Ani jedno z toho mě ale neuklidnilo, a tak jsem napochodovala k Simone do kanceláře. „Tomu nebudeš věřit!“

I když se Simone smála, až se za břicho popadala, mně to nijak vtipné nepřipadalo. Nakonec jí nezbylo, než mi říct o Martym, aby si mě udobřila. Celým jménem byl Edmund Martin Kale III., ale všichni mu říkali Marty. Podle Simone mu bylo třiatřicet, byl svobodný, hezký a hlavně ne gay. Pracoval s Toddem vmakléřské firmě a Todd ho pozval na večeři na Den díkůvzdání, kterou pořádala jeho matka, aby mi homohl představit.

„Vid, že přijdeš?“ naléhala.

„To víš že jo.“ Vzhledem k tomu, že rodiče u mě byli v září, jsem usoudila, že až do jara můžu návštěvu u nich pustit z hlavy.

„Skvělý. Uvidíš, že tentokrát to klapne. Seznámíš se s Martym, pozve tě na rande, začnete spolu chodit a do roka budeme chystat veselku.“ Kdyby to jen bylo tak jednoduché.

***

Poslední položkou na mém seznamu dnešních úkolů bylo zavolat Joeovi a omluvit se mu. Kdyby nebylo jeho, vůbec bych pravdu o Noahovi nezjistila, nebo aspoň ne tak rychle.

„Ahoj,“ pozdravila jsem. „Tady Julie. Prosím tě, nezavěšuj.

„Proč ne?“ zeptal se Joe naštvaně. „Pokud si dobře vzpomínám, tak jsi naposledy povídala něco v tom smyslu, že se mnou už nikdy nechceš mluvit.“

„No vlastně jsem ti řekla, abys zapomněl moje číslo.“ Než mohl odpovědět, dodala jsem: „Teď ti ale volám, abych se omluvila.“

Následovala chvilka ticha a pak jen: „Poslouchám.“

„S Noahem jsi měl pravdu. Teda napůl.“ Převyprávěla jsem mu události nedělního večera.

„To máš za to, žes mi nevěřila,“ pravil.

Dovedla jsem si představit, jak se samolibě šklebí. Už už jsem se chystala ohradit, ale včas jsem sezarazila. Zavolala jsem mu, abych se omluvila, a ne se s ním zase pohádala. „Příště už budu chytřejší.“

„To doufám.“

Už byl zase protivný. „Ještě jednou díky za varování. Fakt jsem ti vděčná.“

„Jak moc?“ zeptal se. „Prosím?“

„Jak moc jsi mi vděčná?“

„To nevím. Neumím to kvantifikovat.“

„Třeba dost na to, abys mě pozvala na večeři?“

Hmmm. Jak to tak vypadá, ještě jsme spolu úplně neskončili. „Nevím. Měl jsi pravdu jenom napůl.Nemám zrovna převodní tabulku před sebou, ale řekla bych, že částečně správný varování ti zakládánárok jenom na oběd.“

„To beru.“

Domluvili jsme se, že se sejdeme, až se Joe vrátí do L. A. Na rozdíl ode mě se totiž rozhodl letět zpátkyna východ a strávit Den díkůvzdání s rodinou.

KAPITOLA 56

Den díkuvzdání

BYLA JSEM RÁDA, že v supermarketu měli na Den díkůvzdání otevřeno, a cestou k Simone jsem se tamstavila pro láhev vína. Nechtěla jsem k její budoucí tchyni přijet s prázdnýma rukama.

Plán byl takový, že se sejdu se Simone a Todd nás pak všechny tři zaveze domů ke své matce. Simonetvrdila, že pro mě bude určitě příjemnější, když dorazím s nimi než sama, což byla pravda. Neřekla mi užale, že když tam pojedu s ní, bude mít aspoň výmluvu, proč musí brzo odejít. To byla taky pravda.

Třikrát jsem obkroužila blok, kde Simone s Toddem bydleli, a stejně nenašla volné místo na zaparkování.Myslela jsem si, že když už člověk vysolí osm set tisíc dolarů za dvoupokojový byt v Brentwoodu, dostanek němu aspoň parkovací místo pro hosty, ale evidentně jsem se mýlila.

Zavolala jsem Simone z auta a ona seběhla dolů, aby se mnou počkala na zákazu zastavení. Za pár minut vyjel Todd svým sporťákem BMW z garáže, já vjela dovnitř, pak jsme se Simone nastoupily k Toddovi avyrazili směrem Bel Air. Chudák Simone. Nejen že jí budoucí tchyně do všeho strkala nos, ale navíc bydlela pouhých deset minut od ní.

U vjezdu do areálu obehnaného zdí nás zastavil hlídač. Zkontroloval si, jestli má Todda napsaného naseznamu, a teprve pak nám pokynul, že se po široké ulici se stromořadím můžeme pustit dál. Byla jsemzklamaná, všechny domy, které jsme míjeli, byly schované kdesi v hloubi obrovských pozemků, zavysokými keři a ploty. Když se na mě usmálo štěstí, zahlédla jsem na vteřinku okno v druhém patře.Takže takhle si žije horních deset tisíc. Možná jsem se s Richiem Pracháčem ukvapila.

Vtom Todd odbočil z hlavní silnice na dlouhou kruhovou příjezdovou cestu. Vnější okraj lemovalazaparkovaná auta, povětšinou mercedesy a BMW, sem tam i nějaké porsche nebo jaguár. Byla jsem ráda, že jsem svoji hondu nechala u Simone v garáži.

Překvapilo mě, že dům není větší. Ne že by byl zrovna malý, ale žádná rezidence to taky nebyla. Průčelíbylo obložené světle šedým kamenem a po obou stranách od hlavního vchodu s dvoukřídlými dveřmi setáhla řada oken s černými okenicemi. Kdekoliv jinde v Americe by takový dům stál kolem tří set padesátitisíc dolarů. V Bel Air to ovšem bylo desetkrát tolik.

Vnitřek už působil mnohem impozantněji. Ze vstupní haly provedené v mramoru se šlo nalevo doobývacího pokoje s plochou asi dvakrát takovou, jakou měl můj byt, a napravo do pracovny podobnýchrozměrů. Když nám služka odnesla kabáty, zavedl nás Todd do obýváku, kde se už shromáždili hosté. Mytři jsme byli jediní, komu bylo pod padesát.

Zatímco jsme se Simone postávaly u vchodu, Todd se pustil dál. Simone kývla směrem k Zachovalé ženěs obrovskými diamantovými náušnicemi, které zářily přes celou místnost. „To je jeho matka,“ zašeptala.

Té malůvce, kterou jsem onehdy přišpendlila na Simonin terč na šipky, se vůbec nepodobala. Díkyinjekcím botoxu, dokonalému účesu a štíhlé postavě vypadala sotva na padesát. Simone mi prozradila, ževe skutečnosti jí je šedesát čtyři.

Todd matku objal, nechal se políbit na tvář a pak ji přivedl ke mně a Simone.

„Ahoj, Grace,“ pozdravila Simone svou budoucí tchyni. „Šťastný a veselý Den díkůvzdání.“

Toddova matka se k ní naklonila a dala jí vzdušný polibek na tvář. „Ráda tě vidím, drahoušku. Překvapujemě, že si k nám ještě pamatuješ cestu.“

„Taky že ne,“ opáčila Simone. „Přivezl mě Todd.“ Pak mě představila.

Toddova matka si se mnou vlažně potřásla rukou a věnovala mi falešný úsměv. Chtěla jsem jí předatvíno, které jsem s sebou přinesla, ale už se zavěsila do Todda. „Postavte to někam do kuchyně, drahoušku,“ zaševelila a sotva se na víno podívala. „Simone vás tam vezme.“

„Pojď, zlato,“ obrátila se na Todda. „Chtěla bych tě seznámit s pár lidmi.“ Odtáhla ho kamsi do vzdáleného kouta obýváku, zatímco já šla za Simone zpátky do haly.

„Vidíš, co všechno musím vydržet?‘1 zeptala se Simone.

Cítila jsem, že se mi chystá vylít srdce. „Co kdybychom otevřely to víno?“

***

Vedla mě chodbou až do kuchyně, kde s rámusem vytahovala a zavírala šuplíky tak dlouho, dokud seneobjevil barman s vývrtkou. Otevřel víno a nalil nám oběma skleničku. Když se pak chystal s lahví odejít, vytrhla mu ji Simone z ruky a odtáhla mě na prohlídku domu.

Prošly jsme jídelnou a jakýmsi kabinetem a po schodech vystoupaly do patra, kde bylo dalších pět pokojů.

ložnici se Simone začala procházet sem a tam po bílém koberci a přitom za sebou schválně nechávalačervenou stopu od vína.

„Hergot,“ zamumlala, „někdy jsem hrozně nešikovná.“

„Jenom ztrácíš čas. Víš přece, že si na vyčištění koberce

někoho objedná. Rozhodně nečekej, že tu tvoje tchyně poleze po kolenou a bude sama drhnout skvrny.“

„To máš pravdu,“ uznala a hodila do sebe skleničku. „Co jí místo toho ukrást šperky?“

„Simone!“

„To byl jen vtip. Musím ale vymyslet něco, jak se jí pomstít.“ „To jsi už udělala.“

„Jak to?“

„Vzala jsi jí jejího milovanýho chlapečka.“

„Pravda,“ usmála se od ucha k uchu, „ale to nestačí.“

Sešly jsme zpátky dolů a Simone mi ukázala zahradu, bazén a tenisové kurty. Když jsme se vrátily dodomu, bylo tam už plno. Děti a chůvy byly vykázány do kabinetu, obývák dál okupoval dav padesátníků amladší generace se rozsadila v pracovně, aby sledovala americký fotbal. Někdo konečně odsunul stěnu aodkryl obrazovku se skoro metrovou úhlopříčkou.

Zamířily jsme tedy do pracovny, Simone se uvelebila na gauči vedle Todda a já urvala židli naproti ní.Něco mu pošeptala do ucha, Todd přikývl a při další reklamní pauze se s prázdnou skleničkou vzdálil. Zapár minut byl zpátky s plnou a v doprovodu muže s tmavě blond vlasy v džínsech a červeném svetru.Mohl mít tak metr sedmdesát osm, ale vedle Todda, který měřil přes metr devadesát, se zdál docela malý.

Todd mě Martymu představil. Potřásli jsme si rukou a Marty si přisedl k Toddovi na gauč, aby se takypodíval na zápas. Když mě i v obou dalších reklamních pauzách ignoroval, zvedla jsem se a zamířila dokuchyně, abych si dolila víno. Simone už ale naši láhev dopila. Vypadalo to na dlouhé a nudné odpoledne.

Simone za mnou přišla k baru, a sotva jsme byly z doslechu, vyhrkla: „Tak co si o něm myslíš?“

„Myslím si, že o mě očividně nemá zájem.“

„Podle čeho tak soudíš?“

„Podle toho, že mě poslední půlhodinu naprosto ignoruje.“

„To není pravda. Jenom se dívá na fotbal.“

„Během reklam se snad na fotbal nedívá.“

„To ne, ale povídá si s Toddem. Vždyť víš, že chlapi při fotbalu nemluví.“

„Viděli se přece včera. Co asi tak můžou probírat?“

„Řekla bych, že to samý, co my. Marty se nejspíš diví, proč se s ním nebavíš.“

„To pochybuj u.“

„Uvidíme,“ uzavřela. „Postarám se, abyste u večeře sedě

vedle sebe a mohli se v klidu seznámit.“ ***

„Slyšel jsem, že jsi skvělá právnička,“ zahájil Marty nad prvním z pěti chodů konverzaci.

Lichotka na úvod nikdy neuškodí. „Snažím se. A ty jsi zase finanční génius, je to tak?“

„V podstatě ano. Což je moje jediný štěstí, protože jinak jsem na všechno levej.“

„Úplně na všechno?“ zeptala jsem se a významně se na něj podívala. Vážně už bych to víno neměla pít.

Marty se naklonil trochu blíž. Jeho dokonalý bílý chrup mě fascinoval. „No, ještě na pár věcí jsem fakt dobrej, ale to se do tyhle společnosti nehodí.“ Kývl směrem k postarší ženě a jejímu desetiletému vnukovi, které Simone usadila po jeho pravici.

Nevím, jestli to bylo díky té sexuální narážce anebo kvůli nedostatku zajímavějších společníků, na každýpád si ale Marty celou večeři povídal jenom se mnou. Nejen že byl vtipný, ale uměl se i krásně smát ajeho smysl pro humor mu jen přidával na přitažlivosti. Nebo že by za to mohlo víno?

Po kávě a zákusku Simone usoudila, že už jsem měla dost času, abych Martyho poznala. Popadla nás tedys Toddem a chystala se vzít roha. Když nás Marty uviděl v kabátech, prohlásil, že už taky musí jít.

Všichni čtyři jsme společně vyšli ven, ale sotva jsme byli na vzduchu, postarala se Simone, aby s Toddemzůstali deset kroků za námi.

„Skvěle jsem se bavil,“ řekl Marty.

„Já taky,“ přisvědčila jsem. „Kdybys už náhodou nechtěl dělat makléře, můžeš se vždycky uchytit jako komik.“

„To myslíš vážně?“

„Naprosto.“ V podroušeném stavu jsem tomu opravdu věřila.

„Zítra jedu s kamarády na lyže do Colorada, ale až se vrátím, moc rád bych se s tebou sešel.“

Neměla jsem nic proti, a tak Marty vytáhl kapesní počítač a uložil si moje jméno a telefonní číslo. Kdyžjsme pak došli k Toddovu sporťáku, rozloučil se a pokračoval po příjezdové cestě ke svému porsche.

Simone ani nepočkala, až zavřu dveře auta, a hned spustila křížový výslech. „Tak co? Jak to vidíš? Líbí se ti?“

„Možná,“ pokrčila jsem rameny. „Rozhodně mě uměl pobavit.“

„Já vím. To se pozná.“

„Simone, slíbila jsi, že nás nebudeš šmírovat.“

„Taky jsem vás nešmírovala. Akorát jsem až na druhé straně stolu slyšela, jak se řehtáte.“

„To jsme byli vážně tak hlasití?“

„Zas až tak ne. Napínala jsem uši. Vím, že Marty umí být fakt vtipný, když chce někoho okouzlit. Kdy se zas uvidíte?“

„To nevím. Jenom si na mě vzal číslo.“ „Určitě ti zavolá. Co myslíš, Todde?“ „Jasně,“ přikývl Todd a zapnul autorádio.

Pokud ovšem na svahu nepotká nikoho lepšího. Marty byl sice vtipný a velmi okouzlující, ale taky si rád hrál s lidmi. Odhadovala jsem šanci, že se ještě ozve, tak padesát na padesát.

KAPITOLA 57

Zneužita

JE AŽ NEUVĚŘITELNÉ, jak rychle víkend uteče. Dokonce i čtyřdenní víkend. Už zase tu bylo pondělí a jábyla zpátky v kanceláři. Necítila jsem žádnou zvláštní chuť do práce, a tak jsem začala listovatkalendářem v naději, že najdu nějakou motivaci, třeba blížící se termín nebo slyšení, na které jsemzapomněla. Náhodou jsem tak zjistila, že moje žaloba proti seznamovací agentuře se bude projednávat už za tři dny!

když to byla soukromá záležitost a měla se řešit jen u soudu pro drobné žaloby, pořád to bylo soudnířízení. Vytáhla jsem složku ze šuplíku ve stole, kde ležela schovaná pod hromádkou jídelních lístků zrestaurací v okolí. Nechtěla jsem ji nechávat v kartotéce, aby tam na ni náhodou někdo nenarazil. Simone byla v práci jediná, kdo věděl, že jsem se na Šanci pro lásku obrátila, a přála jsem si, aby to tak zůstalo i nadále.

Soud pro drobné žaloby vyvolával v člověku mnohem menší obavy než státní a federální soud, se kterýmijsem už měla zkušenosti. Místo dnů nebo dokonce týdnů zabralo řízení před takovým soudem maximálněpůl hodinky. I tak bylo potřeba předložit přesvědčivé důkazy. Já se ale dosud mohla ohánět pouzesmlouvou s agenturou a místopřísežným prohlášením, že jsem absolvovala jen dvě rande, než to zabalili.Potřebovala jsem víc.

Zavolala jsem na jejich staré číslo a znovu si vyslechla nahrávku, že bylo odpojeno. Kontaktovala jsemtedy telekomunikační společnost a požádala operátora, jestli by mi to nemohli dát písemně. Poté, co měpostupně přepojili na pět různých oddělení a co jsem souhlasila, že za tuto službu zaplatím poplatekpatnáct dolarů, se konečně uvolili, že mi potvrzení o odpojení telefonního čísla Šance pro lásku pošlou faxem.

Jako další jsem zavolala společnosti, která spravovala budovu, v níž seznamovací agentura sídlila. Chtělajsem od nich podobný dopis potvrzující, že Šance pro lásku byla ze své kanceláře soudně vystěhována.Tady jsem ale narazila. Úředník mi stroze oznámil, že bez soudního příkazu žádné informace o minulýchani současných klientech zásadně nesdělují. Bez výjimky.

Kdybych přípravy nenechala na poslední chvíli, mohla jsem do agentury poslat dopis. Kdyby pak poštařádně odvedla svou práci, vrátil by se mi s razítkem. Adresát neznámý“. Takhle jsem si to musela vyběhat sama.

poledne jsem odešla z kanceláře a zajela do drogerie. Koupila jsem si polaroidový foťák a film (pořádještě jsem se nedostala k tomu, abych si pořídila ten digitál, jak jsem si už rok a půl slibovala) a zamířilado bývalého sídla Šance pro lásku. Zaparkovala jsem v postranní uličce a tři bloky k budově došla pěšky,jen abych se vyhnula hlídači na parkovišti a nemusela mu vysvětlovat, co tam chci.

Vyjela jsem výtahem do pátého patra a došla až ke kanceláři č. 504. Oznámení o soudní výpovědi tam užsice neviselo, ale nezdálo se, že by se dovnitř nastěhoval nový nájemník. Jediné, co tu po Šanci pro láskuzbylo, byl špinavý obrys písmen na dveřích. Nikdo se dosud neobtěžoval vyčistit místo, odkud byla zlatápísmena odstraněna.

Vložila jsem do foťáku film a vyfotografovala dveře ze tří různých úhlů. Zatímco jsem čekala, až budou snímky hotové, objevila se na konci chodby žena, které mohlo být kolem dvaceti, a rázovala si to mým směrem. K mému překvapení se zastavila přede dveřmi agentury. Vzala za kliku, ale bylo zamčeno.

„Nevíte náhodou, jestli mají přes oběd zavřeno?“ obrátila se na mě.

„Ti mají zavřeno natrvalo,“ řekla jsem. „Zabalili to.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto.“ Ukázal jsem na špinavý obrys písmen.

Žena se mi představila jako Molly Truittová a prozradila na sebe, že je novinářka a chystá článek o randění v Los Angeles.

„Kde děláte?“ vyzvídala jsem.

„Vlastně jsem na volné noze.“

‚A pro který časopis píšete tohle?“ Třeba bych tam mohla najít pár dobrých tipů, až ten článek vyjde.

„To ještě nevím,“ pokrčila rameny. „Nejdřív to napíšu a teprve pak nabídnu k publikování.“

„Myslela jsem, že časopisy svým lidem přímo zadávají články, které chtějí, a ne naopak.“

„To platí jenom tehdy, když už si uděláte jméno. Ale když začínáte, musíte nejdřív napsat články a pak doufat, že vám je někdo otiskne.“

Mrkla jsem na svoje snímky. Všechny tři už byly hotové a obrys slov ŠANCE PRO LÁSKU byl zřetelný na dvou z nich. „Tak hodně štěstí,“ usmála jsem se a obrátila se k odchodu.

„Počkejte,“ zarazila mě Molly. „Proč jste sem přišla, když víte, že to zabalili? Jste jejich klientka?“

„Ne, já jenom pomáhám kamarádce.“ Neměla jsem v úmyslu vysvětlovat svoji situaci reportérce. Moje jméno na titulních stránkách novin bylo skutečně to poslední, co jsem potřebovala. „Julie Burnsová, oklamaná klientka seznamovací agentury.“ Ne, děkuji. Strčila jsem fotky do kabelky a zamířila k výtahu.

Molly mě následovala. „Proč si to tam fotíte, když to zabalili?“

Zmáčkla jsem tlačítko na přivolání výtahu a koukla na hodinky. „Nezlobte se, ale musím zpátky do práce.

Hodně štěstí s článkem.“

Když výtah přijel, nastoupila jsem a stiskla tlačítko s nápisem VSTUPNÍ HALA. Než se ale dveře stačily zavřít, skočila Molly dovnitř.

„Jenom mi povězte, proč jste si to tam fotografovala.“

Zírala jsem přímo před sebe na zavřené dveře a snažila se ji ignorovat.

„Tak mi aspoň řekněte, pro koho jste ty fotky dělala.“

Prohlédla jsem si nehty a odtrhla kousek loupajícího se laku. Když se dveře výtahu otevřely sledovala mě Molly do haly a dokola za mnou volala své dvě otázky. Lidé se začali zvědavě otáčet.

„Prosím,“ zasyčela jsem na ni, „nechte mě být.“

‚Až mi odpovíte, tak vás nechám.“

„Ne,“ odmítla jsem a rázovala dál. Molly se za mnou hnala k východu a ven na ulici.

Vytáhla jsem z kabelky mobil a strčila jí ho pod nos. „Jestli mě nepřestanete pronásledovat, zavolámpolicii a nechám vás zavřít.“

„Za co?“

„Za obtěžování.“ Ve skutečnosti jsem nevěřila, že by policie lidi za obtěžování zavírala, ale Molly evidentněano. Z velkých hnědých očí se jí začaly řinout slzy jako hrachy a koulet se jí po tvářích. S hlavou v dlaních si sedla na obrubník a rozvzlykala se.

„Proboha, přestaňte plakat. Já vás přece nenechám zavřít. Chci jenom, abyste mi dala pokoj.“ Vylovilajsem z kabelky čistý papírový kapesník a podala jí ho.

„Promiňte,“ vypravila ze sebe a zvedla se ze země. „To všechno proto, že se mnou nikdo nechce mluvit ajá nemůžu prodat žádný článek a přítel se ode mě odstěhoval, aniž zaplatil svoji půlku nájmu, a jánemůžu poprosit o peníze rodiče, protože ani nevědí, že jsem s ním žila, a…“

Mám já tohle zapotřebí? „Dobrá, chápu, že máte špatný den. Ale jenom ztrácíte čas. Já pro vás žádnou pikantní historku nemám.“

„Tak proč mi nechcete prozradit, proč jste si dělala ty fotky?“ vyhrkla a utřela si oči.

„Když vám to řeknu, slíbíte mi, že mě necháte být?“

„Ano.“ Jako na potvrzení hlasitě popotáhla nosem. „Dělala jsem je pro kamarádku. Podala na agenturu žalobu a potřebuje důkaz, že to zabalili.“

‚A jak fotka dveří dokládá, že to zabalili?“ „Sama o sobě ne. Je to jen jeden z důkazů.“

„Vy jste právnička?“

„Proč se ptáte?“

„Protože tak mluvíte. A jste taky tak oblečená.“

Mrkla jsem na svůj šedý kalhotový kostým s jemným proužkem a usoudila, že asi vážně vypadám jako právnička. Nemělo smysl to zapírat. „Ano, a tím jsme spolu skončily.“

Molly běžela za mnou k autu. „Vy tu společnost žalujete? Myslím teda za vaši kamarádku?“

„Ne.“ Přešla jsem ulici na tu stranu, kde jsem měla zaparkované auto.

„A kdo je teda její právník?“

„Zádnýho nemá.“

„Jak to?“

„Protože se to projednává u soudu pro drobné žaloby. Tam právníky nepřipouštějí.“

„Vážně?“

„Vážně,“ odsekla jsem a odemkla dveře auta.

„Proč ne?“

Co má tohle být, křížový výslech? „Nevím. To si budete muset zjistit tam.“

‚A neřekla byste mi vaše jméno a číslo, abych vám mohla zavolat, kdybych se potřebovala ještě na něco zeptat?“ „Ne!“

„Tak aspoň kontakt na tu vaši kamarádku?“

„Slíbila jste mi, Molly, že mě necháte být, když vám prozradím, proč jsem dělala ty fotky. Já vám to řekla,tak mi teď laskavě dejte pokoj.“

„To nemůžu. Tuším, že se z toho může vyklubat zajímavý článek.“

„Nic zajímavýho tu není.“

„Tak proč je vaše kamarádka žaluje?“

„Protože porušili smlouvu.“ „Jak?“

Zavrtěla jsem hlavou a vlezla do auta. Už tak jsem toho vyžvanila víc než dost. Když jsem odjížděla, Mollypořád ještě stála na ulici a volala za mnou svoje otázky.

Měla jsem držet jazyk za zuby. Dokonce i když se dala do breku, jsem se s ní neměla zastavovat.Pravděpodobně to jenom hrála a tu historku s přítelem si vymyslela, aby mě dojala a pak mohla snadnozneužít. Nejspíš mám na čele napsáno „naivka“. Díkybohu, že jsem jí aspoň neřekla svoje jméno.

KAPITOLA 58

U soudu

KDYŽ JSEM VE STŘEDU ráno dorazila do budovy soudu, bylo mi jako obvykle před slyšením špatně od žaludku.

takové dny jsem se sama sebe ptala, proč jsem se vůbec rozhodla studovat práva. Nesnáším, když musímmluvit na veřejnosti. Naštěstí ale k soudu nechodím tak často.

Když jsem vešla do soudní síně č. 3, projednával se nějaký jiný případ. Moje slyšení bylo stanoveno nadesátou. Zbývalo ještě patnáct minut, tak jsem se posadila na galerii a poslouchala.

Soudkyni mohlo být kolem šedesáti a tvářila se velice distingované. Nejspíš se těšila, až půjde do důchodua nebude muset celé dny řešit banální spory druhých. Na jejím místě bych to viděla stejně.

Soudkyně poklepala kladívkem a soudní úředník ohlásil další řízení. Účastníci případu Hillovi versus čistírna Doběla zaujali svá místa. Soudkyně dala každé straně pár minut na to, aby převyprávěla svou verzisporu, položila jim upřesňující otázku a oznámila, že její rozhodnutí obdrží poštou.

Potom znovu poklepala kladívkem a úředník vyvolal: „Burnsová versus Šance pro lásku, číslo jednací 62397N.“

Vstala jsem a odebrala se ke stolku po pravé straně označenému cedulí s nápisem NAVRHOVATEL.Úředník si ode mě vzal všechny dokumenty a podal je soudkyni. Ta v nich asi půl minuty listovala ateprve pak vzhlédla. Stolek opatřený cedulí ODPŮRCE zůstával prázdný. Mrkla na hodiny na stěně. Bylo už deset pět.

Poslala tedy úředníka, aby se podíval na chodbu. Otočila jsem se a sledovala ho, jak jde dozadu ke dveřím síně a vykukuje ven. Teprve tehdy jsem si všimla Molly Truittové v poslední řadě na galerii. Cotady dělá? Publikum bylo skutečně to poslední, po čem jsem toužila.

Molly vypadala starší než minule. Když jsem ji v pondělí potkala v džínsech a tričku a vlasy staženýmidozadu do ohonu, myslela jsem, že jí může být tak dvaadvacet. Dneska, v černém kalhotovém kostýmus jemným proužkem, lodičkách na vysokém podpatku, s rozpuštěnými vlasy a mejkapem, bych jí klidněhádala pětatřicet.

Úředník se vrátil na místo vedle soudkyně. Bez odpůrce.

„Dobrá, paní Burnsová,“ řekla soudkyně, „dneska máte šťastný den. Vzhledem k tomu, že se odpůrcenecítil dost silný na to, aby se dostavil, vynáším kontumační rozsudek ve váš prospěch. Písemné oznámení o mém rozhodnutí obdržíte poštou.“

Poklepala kladívkem a úředník zahájil další slyšení. Ani jsem nemusela otevřít pusu. Kéž bych všechnypřípady vyhrávala tak snadno. Posbírala jsem svoje poznámky a kopie dokumentů a zamířila na chodbu.Molly mě následovala se dvěma muži, kteří předtím seděli vedle ní. Ten mladší nesl velký černý kufr. Sotva byl venku ze síně, otevřel ho a vytáhl kameru. Podal ji tomu staršímu a Molly strčil do ruky mikrofon.

Pokračovala jsem v chůzi, s Molly a jejím doprovodem v patách.

„Povězte mi, paní Burnsová,“ křičela na moje záda, „cítíte zadostiučinění?“

Ignorovala jsem ji a přidala do kroku.

„Jste atraktivní žena,“ ječela. „Proč jste se obracela na seznamovací agenturu?“

Cítila jsem, jak mi stoupá tlak, ale rázovala jsem dál.

„Věříte všem těm statistikám, podle kterých je pravděpodobnější, že ženu nad pětatřicet srazí autobus, než že se vdá?“

To si musela vymyslet!

„Souhlasíte s tím, paní Burnsová, že ženy, které vyhledávají služby seznamovacích agentur, jsou zoufalé?“

Zastavila jsem se, obrátila se a sjela ji pohledem. Pak jsem se podívala do kamery. Nedělej to, Julie,budeš toho litovat. Otočila jsem se zpátky a pokračovala chodbou, která se zdála nekonečná.

„Připouštíte aspoň,“ křičela za mnou Molly, „že je určitým znakem zoufalství, když musíte někomu zaplatit, abyste mohla jít na rande?“

To mě dostalo.

Na místě jsem se obrátila a postavila se jí, bez ohledu na kameru jen dvacet čísel od mé tváře. „Tak zaprvé nejsem zoufalá. Za druhé mi je jenom dvaatřicet. A za třetí o rande rozhodně nemám nouzi, ať už s Šancí pro lásku, nebo bez.“

„Kolik rande máte na mysli?“

„Spoustu,“ odsekla jsem a hnala se dál.

„Tak kolik? Jedno? Dvě? Možná tři za poslední tři roky?“

„Za poslední půlrok aspoň pětadvacet.“ Dosud jsem to nepočítala, ale tak nějak to vycházelo. Samozřejměnešlo o pětadvacet různých mužů, jen o pětadvacet rande. Celkem jsem si vyrazila s maximálně deseti nebo dvanácti chlapy.

„Tak to je hodně. Zřejmě jsem vás špatně odhadla.“

„Zřejmě ano,“ vyhrkla jsem bez přemýšlení. „Nejsem zoufalá, jenom posedlá romantikou.“ Na chvíli se zarazila a pak se celá rozzářila. „Máte pravdu.“

Sakra. Poprvé od okamžiku, kdy jsem ji zahlédla v soudní síni, jsem se na ni usmála. „To ale byla jenomlegrace, chápete? Nic takového jako žena posedlá romantikou neexistuje. To jsem si vymyslela.“

„Samozřejmě že existuje,“ namítla. „Žena, která se schází s desítkami mužů, ale nikdy nenavážeopravdový vztah. Žádný z nich pro ni není dost dobrý. Na každém vždycky najde nějakou vadu. To jepřece úžasný příběh.“

„To teda není,“ vyštěkla jsem, tentokrát už bez úsměvu, „a já nejsem posedlá romantikou.“ Vtom jsem sivšimla, jak na nás ostatní lidé na chodbě zírají. Usoudila jsem, že bude lepší, když tu nebudu dál plýtvatčasem a energií a radši vezmu roha.

Molly a její štáb se za mnou hnali po schodech až na parkoviště. Celou cestu za mnou pokřikovala: „Pročse prostě pro jednoho nerozhodnete?“

„Kdo jste, moje matka?“

„Jenom těžce pracující reportérka, která shání zajímavý příběh.“

„Minule jste mi tvrdila, že jste novinářka na volný noze.“

„To jsem,“ přisvědčila. „Zrovna jsem dostala zakázku.“

„Od koho?“

„Od Aktuálně z Hollywoodu.“

„Proč by se měli v Aktuálně z Hollywoodu zajímat právě o mě? Nejsem žádná celebrita.“

„Vysílají i zajímavé příběhy obyčejných lidí. Obzvlášť o prázdninách. Copak vy nechcete být v televizi?“

„Ne, já akorát chci, abyste mi dali pokoj!“ Rozeběhla jsem se přes parkoviště k autu. Tentokrát mě už

Molly nepronásledovala.

Když jsem vyjížděla na ulici, zahlédla jsem ji a její doprovod, jak rozkládají svoje nádobíčko před nápisemSOUD. Jenom ztrácela čas. V Aktuálně z Hollywoodu to nikdy vysílat nebudou. Není totiž co.

***

Dorazila jsem do práce jen o hodinu a dvacet minut později. Proplížila jsem se do kanceláře a okamžitě zavolala Kaitlyn.

„Tak jak to šlo?“ vyzvídala. „Vyhrála jsi?“

Pověděla jsem jí o kontumačním rozsudku i o Molly Truittové. „Viď, že to v Aktuálně z Hollywoodu nebudou vysílat?“

„To víš že ne. Není co. Vždyť ses s ní vůbec nebavila.“ „Vlastně ne. Ale popřela jsem některá její tvrzení.“

„To jo, ale jinak jsi jí nic neprozradila.“

„Ne. Až na to, že jsem za poslední půlrok byla na pětadvaceti rande.“

„To není žádná senzace. Tak to prostě při seznamování chodí, když je člověku přes třicet.“

„To je fakt. Ale ta žaloba, co jsem podala, je veřejně přístupná v archivu.“

„To sice je, ale není tam nic jinýho, než že ses obrátila na seznamovací kancelář, slíbili ti šest rande,

zorganizovali jenom dvě a zkrachovali. Žádná pikantérie. Firmy krachují každý den.“

„Pokračuj. Už jsi mě skoro přesvědčila, že se můj soukromý život nebude propírat v celostátní televizi.“

„Víš, Julčo, že tě mám ráda, ale věř mi, že tvoje soukromí vážně není dost zajímavý na to, aby ho

probírali na celostátním kanálu.“

„A co v nějakým špinavým bulvárním plátku?“

„Ani tam ne. Teď už to ale hoď za hlavu a soustřeď se na rande s Joem. Kdy že ho máte? V sobotu?“

„Jo, ale není to žádný rande. Zvu ho akorát na oběd, abych mu poděkovala.“

„No jasně.“

„Opravdu!“

„Když to říkáš,“ ustoupila. „Ale koukej mi pak zavolat, jaký to bylo.“

Slíbila jsem, že se ozvu, a zavěsila.

Opravdu nešlo o rande. Joe už sice možná nebyl barman, ale pořád ještě byl rádoby-něco.

KAPITOLA 59

Rande nerande

PÁTEK ODPOLEDNE jsem zavolala Joeovi, abych se ujistila, jak to bude s naším sobotním obědem.

Domluvili jsme se, že se v jednu sejdeme v pizzerii Johnnies v Santa Monice. Shodli jsme se totiž, že tamní pizza má z celého L. A. nejblíže k těm, co dělají v New Yorku.

Protože nešlo o rande, usoudila jsem, že si můžu místo obvyklých černých kalhot vzít džínsy. Byla to jennáhoda, že jako první jsem ze skříně vytáhla právě ty, ve kterých jsem vypadala štíhlá.

Když jsem za dvě minuty jedna dorazila do restaurace, Joe na mě už čekal. Na sobě měl modré džínsy amikinu barvy námořnické modři. Očividně naši schůzku taky nebral jako rande.

„Jsi dochvilný,“ ocenila jsem.

„Bál jsem se, že bys na mě nepočkala, kdybych měl zpoždění.“

„Dala bych ti deset minut.“ „To si musím pamatovat.“

Po vášnivé diskusi o tom, jestli je dobrou pizzu potřeba ještě něčím dochucovat, a pokud ano, tak čím,jsme oba ustoupili a objednali si jednu napůl s feferonkami a napůl se sýrem. Když jsme skoro všechnozbaštili, odnesl číšník talíře a položil na stůl vedle Joea účet. Natáhla jsem se po něm dřív, než měl Joevůbec možnost se na něj podívat.

„To je na mě,“ vyhrkla jsem.

„Žádný strachy,“ ujistil mě. „Ani by mě nenapadlo to platit.“

„Ty si to vážně užíváš, vid?“

Složil ruce na prsou a zazubil se. „Upřímně řečeno, jo.“

„Tak abys věděl, žádná zmrzlina už nebude.“

„Zmrzlina? Nevěděl jsem, že mi koupíš i zákusek.“

„Původně jsem chtěla, ale rozmyslela jsem si to.“

„Prosíííím,“ žadonil. „Slibuju, že už budu hodný.“

„Je mi líto, zkazil sis to sám.“ Nechala jsem peníze na stole a zamířila ven. Joe mě následoval. „Určitě existuje způsob, jak tě přesvědčit, abys změnila názor.“

„Ne.“

„A co kdybych tě vyzval na souboj?“

Hmmm. „Jak to myslíš?“

„Zahrajeme si nějakou hru,“ vysvětloval. „Kdo prohraje, platí zákusek.“

„To se mi zdá spravedlivý. Ovšem jen za podmínky, že tu hru vyberu já.“

***

Zavedla jsem Joea do herny na molu v Santa Monice. „Ty si chceš zahrát videohru?“ podivil se.

„Skeeball,“ upřesnila jsem. Byl to jeden z mých skrytých talentů. Ve třeťáku jsem dokonce vyhrálamistrovství. Automaty na skeeball se hledaly těžko, ale věděla jsem, že na molu v Santa Monice je mají.Nebo aspoň měli před pěti lety, kdy jsem hrála naposledy.

„Co je skeeball?“ zeptal se Joe.

„Tys ho ještě nikdy nehrál?“

„Nevím. Co to je?“

„Něco mezi bowlingem a lukostřelbou.“ „Tak to jsem zvědavej.“

***

Dotáhla jsem ho až na konec herny. Automaty na skeeball tam naštěstí pořád ještě stály. Byly taky v celémístnosti jediné, před kterými se to nehemžilo puberťáky. Skeeball byl holt pro všechny pod pětadvacet málo sofistikovaný.

Hodila jsem do automatu pár čtvrťáků a žlábkem s rachotem sjelo osm dřevěných kuliček. „Hraje se nabody. Musíš prostě kuličku dokoulet nahoru a trefit se do některého z těch kroužků s čísly. Čím vyšší číslo, tím lepší.“ „A nebylo by jednodušší ji tam rovnou hodit?“ navrhl Joe.

„Tohle není baseball. Musíš ji koulet.“ Vzala jsem jednu kuličku a názorně mu předvedla správnoutechniku. Pak jsem mu taky jednu podala, ať to zkusí sám. Na to, že hrál skeeball poprvé, nebyl anizdaleka tak špatný, jak jsem čekala. Oba jsme si to ještě párkrát vyzkoušeli nanečisto, abychom sepocvičili, a pak začali naostro.

První hru jsem vyhrála 180 na 120.

„Jedeme na dvě vítězný hry ze tří,“ prohlásil Joe.

Druhý zápas vyhrál 190 na 160 a třetí 200 na 180. „Chceš hrát na tři nejlepší z pěti?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Jsi až moc dobrej.“

„Pouhý začátečnický štěstí.“

Tím jsem si nebyla tak jistá. „Pověz mi pravdu. Slibuju, že se nenaštvu. Už jsi to někdy předtím hrál?“

„No když jsi mi to ukázala, připadalo mi to nějaký povědomý.“

„Lháři! Od začátku jsi věděl, o co jde, že jo?“

„Vyhrazuju si právo nevypovídat.“

„Pozdě. Už vím, že jsi vinen. A protože jsi podváděl, vyhrávám kontumačně.“

„To není fér. Sama jsi tu hru vybrala.“ „To jsem si ale myslela, že ji neumíš.“

„Ne, vybrala jsi ji ještě předtím, než jsem ti řekl, že nevím, jak se to hraje.“

Doufala jsem, že si tenhle detail nebude pamatovat. „No dobrá, ale já vyhrála první kolo. Nikdy bych nepřistoupila na to, že budeme hrát na dvě nejlepší ze tří, kdybych věděla, že je to od tebe bouda.“ Joe nad tím chvilku uvažoval. „Tak jo, zmrzlinu platím já, ale jenom když mě vezmeš na horskou dráhu.“

Molo v Santa Monice nabízelo nejen herny, ale i další atrakce.

„Ujednáno,“ souhlasila jsem a potřásla si s ním na to rukou. Na horskou dráhu jsem chtěla tak jako tak.

***

Když jsme se konečně vydali na zpáteční cestu, slunce už zapadalo a začalo se ochlazovat. Ačkoliv jsemměla košili s dlouhým rukávem, byla mi zima. Joe si nemohl nevšimnout, jak si třu paže, abych sezahřála.

„Nechceš moji mikinu?“ nabídl mi.

A jak! Dobrou hodinu jsem po ní závistivě házela okem. „Ne, nemůžu tě přece připravit o jediný kus oblečení.“

„Ale můžeš. Mám pod ní ještě tričko.“

„A nebude ti v něm zima?“

„Neboj. Celý den mi bylo horko.“ Sundal si mikinu a podal mi ji. Než si stačil narovnat tričko, které se mu vysoukalo nahoru, zahlédla jsem na vteřinku jeho břicho. I po tom, co spořádal půlku pizzy, bylo ploché jako prkno.

Rychle jsem si mikinu přetáhla přes hlavu. Úžasně hřála, přesně tak, jak jsem si představovala, a ktomu krásně voněla aviváží, mořským vzduchem a Joem. Vraceli jsme se mlčky, ale nevadilo mi to. Obvykle se na rande v této chvíli už nemůžu dočkat, abych byladoma. Tohle ale přece žádné rande nebylo.

„Díky za oběd,“ řekl Joe, když jsme došli k autu. „Dobře jsem se bavil.“

„Já taky,“ přisvědčila jsem a myslela to vážně. Nechtěla jsem se ještě loučit, tak jsem navrhla to první, co mě napadlo: „Co si zajít do kina? Dávají ten nový film s Harrisonem Fordem. Strašně bych ho chtěla vidět.“

„Sel bych moc rád, ale nemůžu. Mám už na večer jiný plány.“

„Že by nějaký žhavý rande?“ vyhrkla jsem bez přemýšlení. Už s tím opravdu budu muset něco dělat.

„Jestli nemáš nic proti, i v tomhle případě bych si radši vyhradil právo nevypovídat.“

Souhlasila jsem. Tak jako tak jsem se už shodila. Víc jsem vědět nechtěla.

„Můžeme na to zajít někdy příští týden,“ dodal. „Ve čtvrtek a v pátek mám volno.“

„To je dobrý,“ zavrtěla jsem hlavou. „Seženu si doprovod jinde.“

Sotva jsem byla tak daleko, že jsem ho už ve zpětném zrcátku neviděla, vytáhla jsem mobil a zavolala Kaitlyn. Jak jsem správně tušila, chystali se se Stevem večer na ten nový film s Fordem. Steve hozbožňoval skoro stejně jako já. Domluvili jsme se, že se v sedm sejdeme před multiplexem v Century City.

***

Ach, Harrison! Jediný muž, který nikdy nezklame. Když film skončil, cítila jsem se už zase skoro tak dobřejako před tím, než mi Joe dal kopačky. Přemístili jsme se se Stevem a Kaitlyn o sto metrů dál k restauraciHoustons, kde jsme se zapsali do pořadníku, a zamířili do knihkupectví, abychom nějak zabili těch čtyřicet nebo padesát minut, než se pro nás uvolní stůl.

Knihkupectví Brentanos praskalo ve švech. Bohužel to nebylo proto, že by obyvatelé Los Angeles byli tak náruživí čtenáři (aspoň většina ne), ale spíš tím, že jako jediný obchod v nákupním centru měli ještě vdeset večer otevřeno. Nepřicházelo vůbec v úvahu, že by si člověk mohl v klidu prohlédnout nějakouknížku, a tak jsem rychle popadla časopis s Harrisonem na obálce a řekla Kaitlyn, že na ně počkám venku.

Uvelebila jsem se u prázdného stolku před jednou z restaurací, kde bylo dost světla na čtení, a kdyby sezmenšila fronta u pokladen před kinem, měla bych odtamtud i výhled na vchod do knihkupectví.

Fronta u pokladen se ovšem nijak nezmenšila, takže jsem na vchod do knihkupectví vůbec neviděla. Ksvému úžasu jsem ale spatřila Joea. Postával před okýnkem, kde vydávali předem rezervované lístky.Místo modrých džínsů a trička si vzal černé džínsy a šedý svetr. Musel to být jeho model na rande. Něcopodobného si oblékl i na naši první schůzku.

Žena vedle něj byla vysoká, hubená a blonďatá. Měla černou minisukni, černé jehly a blůzku s hlubokýmvýstřihem. Čeho se jí nedostávalo od přírody, to doháněla push-upkou. Už teď jsem ji nesnášela.

Měla jsem sto chutí k Joeovi přistoupit a pozdravit ho, abych si tu jeho kočičku mohla prohlédnout pěknězblízka a on mě musel představit a vysvětlit, odkud se známe. To by bylo jistě zajímavé. Mohla bych muto rande i pěkně znepříjemnit, kdybych se nabídla, že mu vrátím jeho mikinu, kterou jsem pořád ještěměla na sobě. Pak mi ale došlo, že by mě Joe viděl v Century City v sobotu večer samotnou. A to by bylo ponižující.

Šmírovala jsem je za časopisem, dokud mě nevyrušila Kaitlyn.

„Proč si proboha ten časák držíš před obličejem? Poznala jsem tě jenom díky tomu, že na obálce je Harrison Ford.“

„Sedni si a bud zticha,“ zašeptala jsem. „Snažím se schovat.“

„Před kým?“ zeptala se normálním hlasem, to znamená pořádně hlasitě.

Strhla jsem ji na židli a zasyčela na ni. „Před Joem. Je tady s nějakou ženskou a tentokrát to v žádnýmpřípadě není jeho ségra.“

„Kde?“ vyhrkla a zvedla se.

Znovu jsem ji stáhla dolů a popsala jí, co mají oba na sobě. Ze židle pohledem sjížděla frontu u pokladen tak dlouho, dokud je neobjevila. „To je jasný rande,“ usoudila.

„Tak to ti mockrát děkuj u.“

„Co ti na tom záleží? Stejně ho nechceš.“

„To ale neznamená, že nechci, aby nechtěl on mě. Mimoto jsme si spolu dneska užili skvělý odpoledne.

Vlastně jsem začala přemýšlet o tom, že bych ho mohla vzít na milost, i když je rádoby-něco.“

‚A řekla jsi mu to?“

„Ne, a jsem ráda, že jsem to neudělala, protože očividně randí s jinou.“

Vstala a upevnila si zrzavé prameny, které jí vyklouzly ze sponky. „Ty jsi beznadějný případ. Kouknu se po Stevovi.

Co kdyby ses šla mrknout do restaurace, jak to vypadá s naším místem? Můžeme se sejít tam.“

Počkala jsem, dokud si Joe s tou ženskou nevyzvedli lístky, vydala se opačným směrem a teprve pak sevrátila do Houstons. Servírka mi oznámila, že je před námi ještě pět skupinek lidí. Obrátila jsem se tedy azamířila zpátky ke knihkupectví, abych Kaitlyn a Stevovi řekla, že nemusejí nijak spěchat, a vtom jsemuviděla Joea a jeho holku, jak se ke mně blíží. Nebylo kam se schovat. A navíc by to ani nemělo smysl.Joe už mě taky zmerčil.

„To jsem vážně nečekal, že tady na tebe dneska večer natrefím,“ prohlásil.

„Já taky ne,“ přitakala jsem. Mohlo to být horší. Aspoň že ji neobjímal.

Představil mi tu svoji kočičku. Jmenovala se Barbara. „Ale všichni mi říkají Barbie,“ usmála se. Nijak mě tonepřekvapilo, i když všechny moje barbíny byly opravdové blondýnky, zatímco tahle Barbie rozhodněne. Už dávno si to měla nechat přibarvit.

„Takže ses na toho Harrisona nakonec stejně rozhodla jít.“ Neřekl sice přímo, že sama, ale bylo mi jasné,že to tak myslí. Nevypadala jsem, jako bych byla na rande. Nejen že mě nikdo nedoprovázel, ale navícjsem na sobě pořád ještě měla džínsy a jeho mikinu. Ani to mi však nezabránilo, abych se z toho pokusilanějak vylhat. „Říkala jsem ti přece, že někoho seženu.“

„O tom jsem nikdy nepochyboval,“ zazubil se.

„Je v knihkupectví,“ dodala jsem, než se Joe stačil zeptat sám. „Byla jsem se kouknout, jak jsme na tom s večeří. Víš, jak je v Houstons v sobotu večer vždycky narváno. Musíš si pokaždý aspoň hodinku počkat,než se dostaneš na řadu, bez ohledu na to, co ti tam tvrdí.“

„Taky tam máme namířeno,“ ozvala se Barbie. Buď si toho napětí mezi námi nevšimla, nebo se ho rozhodla ignorovat.

„Pokud tam ovšem nebude moc velká fronta,“ skočil jí Joe do řeči. „Což asi bude. Možná bychom to mělizkusit někde jinde.“

„To by zřejmě bylo nejlepší.“ Vtom jsem zahlídla Steva a Kaitlyn, jak vycházejí z knihkupectví, a vyhrkla:„Tamhle je můj doprovod. Už musím jít.“

Joe se otočil. „Není to náhodou ta tvoje kamarádka Kaitlyn?“

Nemohla jsem uvěřit, že si ji ještě pamatuje. „Jo, přidala se dneska k nám.“ Zamávala jsem na ni. Kaitlynmi zamávala zpátky a pošeptala něco Stevovi. Když k nám došli, objal mě Steve kolem ramen a přitiskl ksobě.

„Ahoj, kotě,“ řekl. „Chyběl jsem ti?“

„Víc, než si dovedeš představit,“ zavrkala jsem. Nejradši bych ho i s Kaitlyn na místě políbila.

KAPITOLA 60

Začátek konce

KDYŽ JSEM POZDĚ VEČER dorazila domů, našla jsem vzkaz od Martyho. Povídal, že se vrátil z lyžování, achtěl vědět, jestli bychom se ten večer nemohli sejít. Škoda, že jsem si záznamník nepřehrála dřív.

Další tři dny jsme spolu hráli po telefonu na honěnou. Když jsem se mu konečně dovolala, prohlásil, že by

mi

o svých zážitcích z hor rád povyprávěl u večeře. Tvrdil, že nad lahví vína bude on i jeho historky mnohemzábavnější. Obávala jsem se, že má pravdu.

Domluvili jsme se na sobotu večer. Vzhledem k tomu, že to byl Toddův dobrý kamarád, nepřipadalo mi

nijak nebez

pečné, aby mě vyzvedl doma. Mimoto jsem se chtěla svézt v jeho porsche. I kdyby to mělo být našejediné rande, jenom kvůli tomu by stálo za to.

***

Druhý den odpoledne jsem byla u Simone v kanceláři a probíraly jsme nějaký případ podvodu, na kterémjsme obě dělaly, když dovnitř strčila hlavu moje sekretářka Lucy. „Mám na telefonu tvoji mámu. Nechtěla

nechávat vzkaz.“

Jestliže mi matka uprostřed týdne volala do kanceláře, znamenalo to nějaký problém. Jen jsem doufala,

že to nebude nic vážného. Vrátila jsem se tedy k sobě, zavřela dveře a zdvihla sluchátko.

„Co se děje?“ spustila jsem bez pozdravu.

„Nechápu, proč jsi mi zatajila, že ses obrátila na seznamovací kancelář,“ ozvala se na druhé straně matka.

„Cože?“

„A taky ses mohla aspoň zmínit, že budeš v televizi, když jsme si v neděli volaly. Jsem tvoje máma, Julie.Nemyslíš, že by mě to zajímalo?“

„O čem to proboha mluvíš, mami?“

„O čem to mluvím? O tom tvým interview v Aktuálně z Hollywoodů“

Tohle nemůže být pravda. Řekněte mi prosím někdo, že to není pravda. Určitě je to jenom zlý sen. Kaitlynmi přece přísahala, že to v Aktuálně z Hollywoodu nebudou vysílat, že není co vysílat. Dokonce jsem si tushow pár dní nahrávala, jen tak pro jistotu. Bylo to už ale víc než před týdnem. Myslela jsem, že je to v

suchu.

Uvědomila jsem si, že máma mi dál něco vykládá, a zaslechla jsem sestřino jméno. „Chceš říct, žeDeborah to viděla taky?“ „Ano, Julie, vždyť ti to právě povídám. Byla první, kdo zjistil, že to dávají, a hned volala tátovi a mně. Víš přece, že se na tyhle show o celebritách nedíváme.“ „Tak mi přesně řekni, co tam bylo.“ „Neviděla jsem to od začátku. Stihli jsme jenom posledních pár minut.“ „Tak mi laskavě pověz, co bylo v těch posledních pár minutách.“ „Neřvi na mě, Julie. Pořád ještě jsem tvoje matka a tenhle tón se mi vůbec nelíbí.“ Zhluboka jsem se nadechla a počítala pozpátku od pěti. „Dobrá, mami, omlouvám se. Prostě jsi mě jenompřekvapila.“ „Chceš říct, že jsi nevěděla, že budeš v televizi?“ Uf! „Ne, mami, to jsem nevěděla.“ „A to si můžou dovolit?“

„Evidentně můžou. A teď mi už prosím tě prozraď, co tam bylo.“

„No, jak jsem ti už říkala, stihli jsme jenom tu poslední část, kde jsi tý reportérce povídala, že jsi za

posledního půl roku randila s pětadvaceti muži a že jsi posedlá romantikou.“

„Já nejsem posedlá romantikou!“

„Tak jsi to aspoň tvrdila v televizi. Musíš uznat, Julie, že pětadvacet mužů za půl roku je hodně. To jejeden týdně.“

„Nebylo to pětadvacet mužů, jenom pětadvacet schůzek. Tech mužů mohlo být všehovšudy deset.“

„I tak doufám, že jsi opatrná.“

Opatrná? „Jak to myslíš, opatrná?“

„Však ty víš,“ prohlásila a ztišila hlas. „Nejde jenom

těhotenství. V dnešní době si člověk musí dávat pozor

na nemoci.“

Je mi dvaatřicet a moje matka si se mnou chce vážně popovídat o sexu! „Nespala jsem s nimi, mami.

Jenom jsem si s nimi vyšla na rande.“

„Netvrdím, že jsi s nimi spala. Ale jednou k tomu určitě dojde a já chci, abys na to byla připravená.“

„Neřekla jsem přece, že jsem panna. Akorát jsem s žádným z těch chlapů nespala. Ale slibuju, že jestli

ještě někdy s někým budu mít sex, použiju ochranu.“

„Neříkám ti, že bys vůbec neměla mít sex, jenom –“

„Hele, mami, už musím jít. Zavolám ti později.“

„Počkej ještě chvilku,“ vyjekla a položila sluchátko na stůl dřív, než jsem stačila zavěsit. V pozadí jsem

slyšela tátu, jako se snaží překřičet moderátora Alexe Trebeka ze soutěže Riskuj. Za pár vteřin zasezvedla sluchátko. „Táta zrovna našel v programu, že v jednu ráno Aktuálně z Hollywoodu opakují. Chcevědět, jestli ti to má nahrát.“

„Ne! Nic nenahrávejte.“ Dovedla jsem si živě představit, jak si to všichni pouštíme na příštím rodinném

srazu. „Opravdu ne?“

„V žádným případě.“

„No dobře. Kdyby sis to rozmyslela, můžeš si o to koneckonců vždycky říct svojí sestře. Vím, že to

nahrála.“

Dejte mi ránu z milosti.

KAPITOLA 6 1

Hurá do Hollywoodu

PO CELÝ ZBYTEK ODPOLEDNE jsem se schovávala v kanceláři a pak se vytratila o něco dřív, abych mělajistotu, že doma stihnu Aktuálně z Hollywoodu. Sotva jsem zaslechla úvodní znělku „Hurá do Hollywoodu“,dřepla jsem si v obýváku na židli naproti televizi a umínila si, že se odtamtud příští půlhodinu nehnu,dokonce ani během reklamního bloku ne.

Přetrpěla jsem interview s několika celebritami, nato

294 Beth Orsojjová

čené při poslední filmové premiéře přímo na červeném koberci, dozvěděla se, kdo s kým spí, kdo si kohobere, kdo se s kým rozvádí, kdo nastupuje do léčebny a koho právě propustili. Můj příběh přišel na řaduaž úplně na konci, hned po komplikovaném milostném životě nejnovějšího sexsymbolu.

Na obrazovce se u moderátorského pultu objevil bývalý manekýn Rod Light. „Problémy v milostném

životě nemají ovšem jenom celebrity,“ spustil. „Jak každá svobodná žena v Americe dobře ví, najít toho

pravého není nijak snadné. Rebecco?“

Kamera zabrala jeho kolegyni moderátorku a bývalou královnu krásy Rebeccu Quinnovou předrozmazaným nápisem Hollywood, přes který byla červeným písmem načmáraná slova SONDA DO

ŽIVOTA.

„Je to tak, Rode,“ souhlasila Rebecca. „Hledání lásky se týká nás všech. Více o současném rozmáhajícímse trendu se v Sondě do života pro tento týden dozvíme od naší nové reportérky v terénu, MollyTruittové. Vítej na palubě, Molly.“

Na obrazovce jsem spatřila Molly Truittovou před jednou z kaváren Starbucks. „Děkuju, Rebecco,“ usmálase. „Časy se možná mění, ale touha po lásce je věčná. V Sondě do života jsme tento týden odhalili

znepokojivý trend, který pomalu zachvacuje celou Ameriku, nezadané lidi posedlé romantikou.“

Kamera se přesunula na davy u stolků na předzahrádce, zatímco v pozadí byl slyšet Mollyin komentář.„Kavárny jako tato se staly oblíbeným místem prvních dostaveníček. Nerandíme ale příliš? Nevzdali jsmese ve jménu hledání ideálního partnera skutečné lásky?“

Kamera zabrala Molly, jak kráčí k páru, který u stolku pro dva popíjel kávu. Žena byla krásná brunetkakolem pětatřiceti. Vypadala mnohem líp než plešatící muž naproti ní. Zdál se mi ale nějak povědomý. Zebych si s ním taky někdy vyšla?

Molly se jim představila a vytáhla z nich, že se jmenují Erik a Susan. „Je to vaše první rande?“ zeptala seErika. „Ano,“ přisvědčil a usmál se do kamery.

„A vyvíjí se dobře?“ vyzvídala dál.

„Velice dobře,“ zazubil se Erik. „Nemůžu si stěžovat.“ Molly strčila mikrofon před Susan. ‚A co vy, Susan?

Jak to vidíte?“

„Dobrý,“ odpověděla viditelně nervózní Susan.

Molly jí nedala pokoj. „Prozraďte, to si vždycky dáváte první rande v kavárně?“

„Jenom někdy,“ prohlásila Susan. „Většinou s tím mužem jdeme někam na oběd nebo na večeři. Erik chtělale nejdřív zajít na kafe, a proto jsme dneska tady.“

Molly se obrátila zpátky na Erika. „Proč na kafe, Eriku? Proč svoji společnici nevezmete na úžasnou večeři,

abyste ji oslnil?“

„Kdybych se seznámil se Susan osobně,“ vysvětloval Erik, „nejspíš bych večeři navrhl. Ještě nedávno jsem

ženy na první rande vždycky zval na večeři. Ale když jsem začal zkoušet rande naslepo a seznamovat sepřes internet, přesedlal jsem na kafe. Nemá smysl strávit celý večer nad jídlem s někým, kdo vásnepřitahuje.“

Molly se otočila na Susan. „Souhlasíte?“

„Jistě,“ přisvědčila Susan. „Je nesmysl mrhat časem i penězi na někoho, z koho se může vyklubat úplnýidiot.“ Molly povytáhla obočí. Susanin sarkasmus jí neunikl, zato Erikovi očividně ano. Nepřestával se

usmívat do kamery.

„Jak jste se tedy vy dva seznámili?“ chtěla vědět Molly. Odpověděli oba současně, Susan vyhrkla„naslepo“, zatímco Erik „přes internet“. Kamera sjela dolů a ukázala, jak Susan Erika pod stolem kope.„Chci říct naslepo,“ opravil se Erik. „Přes internet jsem se seznámil s poslední přítelkyní.“

„Randíte hodně?“ zeptala se ho Molly.

„Jo,“ přikývl. „Obvykle si vyrazím tak se dvěma až třemi ženami do měsíce.“

Susan zaskočilo kafe.

„A co vy, Susan?“ oslovila ji Molly. „S kolika muži se v průměru za měsíc sejdete?“

‚Asi taky s tolika,“ pravila Susan.

‚A vidíte v tom nějaký problém?“ tlačila na ně Molly. „Ne,“ odpověděli oba jednohlasně. „Hodlám v tompokračovat tak dlouho, dokud nepotkám toho pravýho,“ dodala Susan. „Bez ohledu na to, jak dlouho to

bude trvat.“

„Souhlasím,“ přerušil ji Erik. „Je mi šestatřicet a ještě nemám v úmyslu se usadit. Budu prostě randit,

dokud nena– trefím na tu pravou.“

Kamera zaostřila na Molly, která nasadila vážný výraz. ‚A to je ten problém,“ prohlásila. „Při hledáníideálního partnera se pomalu měníme v národ nenapravitelných vztahových optimistů posedlýchromantikou, což může mít katastrofální následky.“

Na obrazovce se na chviličku objevil formulář žaloby, kterou jsem podala u soudu. „Tento soudnídokument, který se Aktuálně z Hollywoodu podařilo získat, dokládá jeden takový případ.“

Následoval střih na mě, jak kráčím po chodbě. „Místní právnička v oblasti zábavního průmyslu JuliaBurnsová, která sama o sobě tvrdí, že je posedlá romantikou, tak zoufale toužila potkat toho pravého, ženeváhala zaplatit společnosti jménem Šance pro lásku tři sta dolarů, aby ji s někým takovým seznámila.

Když jí ho Šance pro lásku nedodala, Burnsová je zažalovala.“

Kamera zabrala, jak se mě Molly ptá: „Cítíte zadostiučinění?“ a já ji ignoruji. V pozadí bylo slyšet Mollyinkomentář: „Burnsová je sice ve svém oboru dost zběhlá na to, aby případ vyhrála, ale stejně nepřizná, žeji do této šlamastyky přivedlo její vlastní zoufalství.“

Další střih a já říkám: „Nejsem zoufalá, jenom posedlá

romantikou. O rande rozhodně nemám nouzi, ať už s Šancí pro lásku, nebo bez.“

Střih a Molly se ptá: „Kolik rande máte na mysli?“

Střih a já odpovídám: „Za poslední půlrok aspoň pětadvacet.“

A zase střih na Molly na chodbě. „Jako většina nezadaných žen posedlých romantikou Burnsová při svémneustálém hledání ideálního partnera za měsíc vystřídá tři, čtyři nebo dokonce pět mužů. Když se jí alezeptáme proč, začne se jen vehementně bránit.“

Střih na mě, jak na ni křičím: „Kdo jste, moje matka?“ Střih zpátky na Molly, tentokrát před budovousoudu. „Ne, slečno Burnsová, já nejsem vaše matka. V každém případě ale doufám, že se vaše matkadívá a poskytne vám pomoc, kterou potřebujete. Tady Molly Truittová, West Los Angeles, pro Aktuálně z

Hollywoodu.“

Na obrazovce se opět objevili Rod a Rebecca u moderátorského pultu ve studiu. „Díky, Molly, zaneobyčejně zajímavou reportáž,“ řekla Rebecca. Když na ni kamera zaostřila, dodala: „Pokud jste taképosedlí romantikou nebo máte někoho takového ve svém okolí, otevřete si prosím naše internetovéstránky, kde najdete seznam terapeutů, u kterých můžete hledat pomoc.“

Sotva se ozvaly první tóny závěrečné znělky, vypnula jsem televizi.

„Můj život právě skončil, Elmo.“

V tu chvíli zazvonil telefon.

KAPITOLA 62

Už je to tady

ZVEDLA JSEM TO při třetím zazvonění.

„Můj ty Bože!“ vyhrkla Kaitlyn. „Viděla jsi to? Byla jsi v televizi!“

„Jo, a taky si ještě pamatuju, jak jsi mě přesvědčovala, že můj život není dost zajímavý na to, aby ho

probírali na celostátním kanálu.“

„To jsem ale ještě nevěděla, že jsi nenapravitelná vztahová optimistka posedlá romantikou.“

„Dělala jsem si legraci!“

„Já vím. Ale musíš připustit, že to byl opravdu komickej příběh.“

„A proto mi voláš? Abys mi řekla, že můj životní příběh je komickej?“

„Ne, volám, abych ti řekla, že to je vlastně super. Moc ti to tam slušelo a nejspíš teď dostaneš stovky

nových pozvání na rande.“ „Tak o tom pochybuju.“

„Nebud tak negativní,“ pokárala mě. V tu chvíli se ozvalo pípnutí, že mám další hovor. Slíbila jsem Kaitlyn,že jí zavolám později, a přepnula na druhou linku.

„Nechápu, proč jsi mi tajila, že budeš v Aktuálně z Hollywoodů“ zaječela mi do ucha Simone.

Když jsem jí vysvětlila, jak to bylo doopravdy, poradila mi, ať na ně podám žalobu.

„Myslíš, že mám šanci to vyhrát?“

„To ne, ale určitě by ses pak cítila líp.“

„Žalovala jsem seznamovací agenturu, abych se cítila líp, a vidíš, jak to dopadlo.“

Další pípnutí. Nechala jsem Simone na drátě a přepnula na první linku. Volal Greg.

„To je nejoblíbenější americká vztahová optimistka posedlá romantikou?“ hihňal se. „Mohl bych dostat

autogram:

„Chcípni,“ vyprskla jsem a přepojila zpátky na Simone. „To byl Greg.“

„Taky to viděl?“ vyzvídala.

„Jo. Nazval mě nejoblíbenější americkou vztahovou optimistkou posedlou romantikou.“

Rozřehtala se.

„Jsem ráda, že se všichni tak dobře bavíte.“

„Neboj, taky se tomu za čas budeš smát.“

„To pochybuj u.“

Další pípnutí. Tentokrát to byla teta Rose. Nemluvila jsem s ní od svatby sestřenky Sharon.

„Julie, drahoušku,“ cukrovala, „viděli jsme tě se strejdou Edem v televizi a chtěli jsme ti říct, že dělášsprávně, bez ohledu na to, co si o tom myslí ti lidi z Aktuálně z Hollywoodu. Nepotřebuješ žádnýhoterapeuta, potřebuješ manžela.“

A tak to šlo celou noc. Musela jsem odrážet úchyláky a šílence, kteří si chtěli domluvit rande, a trpělivěvyslechnout dávné kamarády a vzdálené příbuzné, o nichž jsem už léta neslyšela. Bylo zřejmé, že všichni,koho znám nebo jsem kdy znala, se dívali na Aktuálně z Hollywoodu a cítili potřebu mi zavolat a sdělit, cosi o mé situaci myslí. Bylo to skoro ještě horší než vidět samu sebe v televizi.

Skoro.

KAPITOLA 63

Hvězda večírku

SOTVA JSEM RÁNO dorazila do práce, hnala jsem se se sklopenou hlavou do kanceláře, abych se vyhnula

očnímu kontaktu s kolegy, které jsem po cestě míjela. Měla jsem v úmyslu zahrabat se tam na celý den.Dokonce jsem vynechala i pravidelné páteční bagety, jen abych se v kuchyňce nemusela s nikým bavit.

Jakmile mi naskočil počítač, poslala jsem Gregovi a Simone e-mail, jestli by o mém vystoupení v televizimohli laskavě pomlčet. Slíbili mi to, i když podle nich to stejně skoro všichni viděli. Obávala jsem se, že

mají pravdu.

Před obědem poslala Rosenthalova sekretářka Dianě celé firmě e-mail s upozorněním, že každoročnívánoční večírek advokátní kanceláře Rosenthal & Leventhal začíná přesně v šest hodin. Vzhledem k tomu,

že se koná u pana Rosenthala doma, což je jen patnáct minut od práce, jak e-mail připomínal –, smímedneska skončit už v 5:45. Oblečení stačí neformální páteční, takže není třeba, abychom se jeli domůpřevléknout.

Dokonce i ten e-mail byl už každoroční evergreen. Zatímco ve všech ostatních firmách ve městě šéfovésvé podřízené brali na večeři do nějaké hezké restaurace, Rosenthal byl tak lakomý, že by námnezacáloval ani lehký oběd v nějakém méně hezkém podniku.

Místo toho celou firmu každý rok pozval k sobě domů na večírek s jednohubkami, chlebíčky, vínem apivem. Jídlo nebylo nic moc, ale bylo ho dost, a totéž platilo pro alkohol. Účastnili se všichni, a v důsledku

toho se pokaždé odehrál aspoň jeden trapný incident, a pokud se rok vydařil, tak i víc.

Po obědě mi zavolala Simone, abychom se domluvily.

„Tak co, uděláme to jako loni? Z práce vypadneme v pět, skočíme se domů převlíknout a na sedmou se

ukážeme u Rosenthala?“

„Popravdě řečeno uvažuju o tom, že v pět vypadnu a vůbec tam nepůjdu.“

„Cože? To přece musíš! Víš, že Rosenthal by ti nikdy neodpustil, kdybys na jeho večírek nepřišla.“

„A nemyslíš, že za těchhle okolností by to pochopil?“ Už když jsem to říkala, mi bylo jasné, že ne.

„Ne. Navíc si myslí, že to už vyřešil.“

„Prosím?“

„Ráno přikázal Dianě, aby nám všem poslala e-mail, že si z tebe kvůli tomu Aktuálně z Hollywoodunemáme utahovat. Určitě to udělal právě proto, aby ses dneska na večírku cítila dobře.“

O tom bych si dovolila pochybovat. „To mi na Rosenthala nesedí. Ten nikdy není milý jen tak. Něco tím

sleduje.“

„Nebuď tak paranoidní.“

„Já nejsem paranoidní! Akorát znám Rosenthala.“ „Jestli dneska nedorazíš, bude na tebe fakt naštvanej.“

„Tak ať je. Ono ho to přejde. Kvůli tomu, že jsem se neukázala na jeho blbým vánočním večírku, měpřece nevyhodí.“

„To ne, ale opravdu ho chceš nakrknout týden před schůzkou, kde se bude rozhodovat, koho udělají vefirmě společníkem?“

„No a co? Letos se mě to stejně netýká, jsem tu teprve šest let. Dřív než příští rok na řadu nepřijdu. A do

tý doby na to zapomene.“

„Tím bych si nebyla tak jistá. Mimoto, Greg je tady stejně dlouho a nejspíš to už letos na společníka

dotáhne.“

„Já ale nejsem zlatý hoch.“ A nelezu Rosenthalovi do zadku.

„Dokud tady ale nějaká šance je, neměla bys ji úplně zazdít tím, že se na večírek vykašleš.“ Věděla jsem, že tam nakonec stejně půjdu, ale nechtěla jsem ustoupit tak rychle. Řekla jsem tedy

Simone, že s ní po práci zajdu na drink a pak se rozhodnu. ***

Po dvou vodkách se 7-Up se Simone a Gregem v 0’Grady’s jsem souhlasila, že se Rosenthalova večírkuzúčastním. Když jsme zaparkovali před jeho domem, byla jsem trošku zklamaná, že dodávka cateringovéfirmy, která stojí na příjezdové cestě, není Joeova. Už týden se mi neozval. Ne že bych to čekala. Vždyťmezi námi nic nebylo. Jen jsem si myslela, že třeba zavolá a vysvětlí mi to svoje rande v sobotu večer. Ale

neudělal to.

Greg si hned dal pivo a já se Simone jsme si nalily skleničku levného bílého vína. Všichni tři jsme pakzamířili do obýváku, kde jsme se rozdělili. Domluvili jsme se, že se každý budeme bavit na vlastní pěst a

za hodinku se sejdeme a vezmeme roha.

Rosenthalův e-mail zapůsobil. Nikdo se o mém vystoupení v televizi ani nezmínil. Ne že bych po tom

toužila. Pochybovala jsem ale, že to všichni opravdu vydrží.

osm hodin ztlumil Rosenthal světla v pracovně a vyzval nás, ať se někam posadíme, že nám pustí svouoblíbenou vánoční pohádku o sobu Rudolfovi s červeným nosem. Každý rok vyžadoval, abychom se s ním

na to „jako jedna rodina“ dívali.

Obsadila jsem židli v rohu pokoje a ukořistila další dvě pro Simone a Grega, ale ti se ani neukázali.Nechtělo se mi věřit, že by se na mě vykašlali, zvlášť po tom, co mě přemluvili, abych přišla. Jen jednobylo totiž horší než poslouchat Rosenthalův každoroční projev na vánočním večírku, poslouchat ho sama.

Rosenthal počkal před černou televizní obrazovkou, dokud všichni neztichli. „Než začneme, rád bych řeklpár slov,“ spustil. „Ze všeho nejdřív vám chci všem poděkovat za skvělou práci, kterou jste letos odvedli.Na druhou stranu ale musím přiznat, že si nestojíme moc dobře. Chtěl bych vás tedy požádat, abystezavolali svým klientům, kteří dosud nezaplatili účty, a vyzvali je, aby tak laskavě učinili ještě před Vánoci.V opačném případě budou vaše prémie odrážet částku, kterou jsme skutečně vyinkasovali, a ne tu, kterou

jsme účtovali.“

Ozvalo se nespokojené reptání. I tento projev byl každoroční evergreen. Rosenthal si ho nikdy neodpustil

– bez ohledu na to, jak se firmě vedlo nebo jak jsme všichni dřeli.

„Dnešní večer se ovšem máme především bavit,“ pokračoval. „Než vám ale pustím Rudolfa, připravil jsemsi pro vás takové malé překvapení. Jak už asi většina z vás ví, máme tu mezi sebou skutečnou hvězdu.Julie, mohla bys přijít sem ke mně?“

„Já?“ zeptala jsem se nejapně.

„Ano, ty,“ přisvědčil Rosenthal. „Žádná jiná Julia tady / « není.

Všichni vyprskli smíchy. Vstala jsem. Když jsem míjela Rosenthalovu sekretářku Dianě, všimla jsem si, jakna něj nesouhlasně gestikuluje. To nevěstilo nic dobrého.

Rosenthal mě objal kolem ramen a přitáhl k sobě. „Od začátku jsem věděl, že máš potenciál,“ prohlásil apřitiskl si mě ještě blíž. Z pusy mu táhla skotská.

Pak zhasl a pustil videokazetu. Na obrazovce s úhlopříčkou metr padesát se objevil můj obličej. Bedar nabradě, který se mi tehdy nepodařilo mejkapem úplně zamaskovat, měl teď na šířku snad pět centimetrů.Sledovala jsem, jak se snažím ignorovat Molly Truittovou a jak pak moje slova překroutila a použila protimně. Když kamera opět zabrala moderátory Aktuálně z Hollywoodu, Rosenthal vyndal kazetu, rozsvítil adal se do nadšeného potlesku, ke kterému strhl i všechny ostatní. Měla jsem sto chutí vzít nohy naramena, místo toho jsem tam ale stála jako tvrdé y a nuceně se usmívala.

„Jsme rádi, že pro nás děláš, Julie, i když jsi posedlá romantikou. Mohla bys, ale prosím příště zmínit ijméno firmy? Rád bych, abychom z toho měli něco všichni, a ne jenom ty.“

Znovu všichni propukli v smích. Dokonce i já. Měla jsem koneckonců jen dvě možnosti: bud to, nebo začít

brečet. Zatímco Rosenthal měnil kazety v přehrávači, vrátila jsem se zpátky na místo. Počkala jsem, ažRudolf se skřítkem, který se chtěl stát zubařem, opustí Vánoční město, a vytratila se do koupelny.

Dobrou půlminutu jsem se dusila sebelítostí. Pak jsem si ale otřela oči, upravila mejkap a zkusila se na topodívat z té světlé stránky. Mohlo to být i horší. Mnohem horší. Rosenthal mi vlastně prokázal laskavost.Takhle jsem si všechno ponížení odbyla najednou a vyhnula se trapným rozhovorům s každým kolegouzvlášť. I načasování bylo perfektní. Dneska večer určitě někdo provede něco, čím mě trumfne, a v pondělí

ráno už budou všichni drbat jenom o něm. Stane se z toho historka týdne a ta moje bude zapomenuta.

Vyšla jsem z koupelny a zamířila po schodech nahoru pro kabát. Paní Rosenthalová mi řekla, že všechnyuklidila do pokoje pro hosty. „První patro, třetí dveře nalevo,“ zahuhňala. Buď jsem jí špatně rozuměla,nebo se paní Rosenthalová přepočítala. Když jsem totiž otevřela třetí dveře nalevo, nenašla jsem žádné

kabáty, ale Grega, jak na postel s nebesy leží na Simone.

KAPITOLA 64

Nový začátek

OBA BYLI SICE pořád ještě oblečení, ale Greg jí rukou šmátral pod halenkou a Simone zápolila se zipem

jeho kalhot.

Šokovalo mě to tak, že jsem nebyla schopná vypravit ze sebe ani slovo, a jen jsem na ně nevěřícně zírala. Simone se vzpamatovala jako první. „Není to tak, jak to , vypadá,“ vyhrkla, posadila se a setřásla Gregovu

ruku.

Sotva se Greg otočil a uviděl mě, vmžiku byl na nohou. „Nechám vás dvě o samotě,“ zamumlal,

bleskurychle si narval košili zpátky do kalhot a hnal se ke dveřím.

Zavřela jsem za ním a obrátila se na Simone. „Co to tu sakra provádíš? Za tři týdny se vdáváš.“

„Za tři a půl,“ opravila mě, vstala z postele a narovnala si semišovou minisukni.

„A to má jako ta půlka týdne navíc být nějaká omluva?“

„K ničemu nedošlo. Akorát jsme se líbali.“

„Ale jenom díky tomu, že jsem vás vyrušila.“

„Hele, já opravdu nemám zapotřebí dávat se poučovat o morálce od ženský posedlý romantikou.“

Uvědomila jsem si, že ani já tohle nemám zapotřebí. „Máš pravdu. Nic mi do toho není.“

Po chvíli hledání jsem našla svůj kabát ve třetím pokoji napravo a vytratila se z večírku. Bylo teprve půldeváté a ještě se mi nechtělo domů, tak jsem vytáhla mobil a zavolala Kaitlyn. Když se ozval záznamník,zavěsila jsem. Zatímco mé racionální já v duchu projíždělo telefonní seznam a uvažovalo, koho zkusit teď,

mé iracionální já vytočilo Joeovo číslo.

Když to zvedl, bylo mé racionální já v takovém šoku, že ani nebylo schopné zavěsit. „Ahoj, to jsem já,

Julie.“

„Ahoj,“ pozdravil překvapeně. „Nečekal jsem, že mi ještě někdy zavoláš. Zvlášť když je teď z tebehvězda.“

„Nech toho, prosím.“

Okamžitě zjihl. „Vlastně jsem se ti chystal brnknout sám. Akorát jsem si říkal, že bude lepší, když ti dámnejdřív pár dní na zotavenou.“

pozadí se ozval jakýsi ženský hlas a stěžoval si, že přijdou pozdě. Joe ji požádal, ať ještě minutku počká.

Jejich rozhovor trval dost dlouho na to, aby se mé racionální já vzpamatovalo. „Víš, co je vtipný? Ze jsem

tvoje číslo vytočila omylem. Chtěla jsem volat Stevovi. Má skoro stejný číslo jako ty, liší se jen posledníčíslicí.“ Byla to chabá výmluva, ale mé racionální já bylo pořád ještě trochu mimo.

„To nevadí, jsem rád, že ses spletla. Jsem sice zrovna na odchodu, ale zítra se ti ozvu, jo? Příběhnenapravitelný vztahový optimistky posedlý romantikou si přece nenechám ujít!“

Zavěsila jsem a zamířila domů s pocitem naprostého pokoření. To jsem si ovšem ještě nevyslechla těch čtrnáct vzkazů, které jsem měla na záznamníku. Šest bylo od cizích mužů toužících se seznámit, čtyři odbývalých spolužáků, dva od příbuzných, jeden od ženy, podle níž můj problém spočíval v tom, že randímse špatným pohlavím, a jeden od Martyho. Všichni mě viděli v Aktuálně z Hollywoodu, ale Marty byl

jediný, kdo nepožádal, abych mu zavolala zpátky.

Omluvil se, že musí naši schůzku na poslední chvíli zrušit, ale nedá se prý nic dělat. Neuvedl žádný důvoda ani nenavrhl jiný termín, takže mi nezbylo než si domýšlet, že nijak netouží ukazovat se s nejznámějšíamerickou vztahovou optimistkou posedlou romantikou na veřejnosti. Co by z toho koneckonců měl?

***

Jak jsem doufala, v pondělí ráno už bylo mých patnáct minut slávy dávno zapomenuto ve prospěchmnohem pikantnějších drbů. Místo mého vystoupení v televizi se nejžhavějším tématem stala Parkerovasekretářka, která se na vánočním večírku tak opila, že se rozhodla vykoupat se v Rosenthalově bazénujenom ve spodním prádle. Zaslechla jsem i nějaké zvěsti o Gregovi a Simone, ale nikdo je nemohl

potvrdit.

Simone ani nepočkala, až se Rosenthal odebere na svoje terapeutické sezení, vplížila se ke mně dokanceláře a objala mě.

„Omlouvám se za ten pátek,“ spustila.

„Ne, měla jsi pravdu. Nic mi do toho není. Mrzí mě, že jsem vás vyrušila.“

„Děláš si srandu? Měla bych ti za to poděkovat.“

Když jsme teď byly zase kamarádky, odvážila jsem se zeptat: ‚A co teda bylo?“

Pověděla mi, jak se šli s Gregem nahoru podívat po kabátech a místo nich našli postel s nebesy. „Greg

navrhl, abychom se na chvilku natáhli a vyzkoušeli ji, a než jsem se vzpamatovala, stála jsi ve dveřích a

tvářila ses zděšeně. O nic nešlo, jen zvědavost ve spojení s alkoholem.“

A trochou předsvatební nervozity, napadlo mě. ‚A je dobrej?“

„To nevím! Akorát jsme se líbali.“ Pak se usmála a dodala: „Ale to mu jde dobře.“

Možná jsem ho tehdy neměla odpálkovat tak rychle. Na druhou stranu ovšem ještě nebylo všechno úplně

ztracené. „Třeba budu mít příležitost to posoudit sama. Greg jde na tvoji svatbu se mnou.“

Simone vykulila oči.

„Není to žádný rande, jen mi bude dělat doprovod. Sedne si vedle mě u večeře a párkrát si se mnou

zatancuje. Víš, jak je to děsný, když je člověk na svatbě sám. A ty ji máš navíc na Silvestra.“

„Promiň, Julie, ale já to Gregovo pozvání zrušila. Shodli jsme se, že vzhledem k okolnostem bude pro

všechny lepší, když tam nedorazí.“

Pro všechny kromě mě! „A nemyslíš, že bude trochu podezřelý, když se tam neukáže?“

„A komu? Mimo tebe a Grega jsem z práce pozvala jenom Rosenthala a ten stejně nepřijde. Toddovi navíc

hned od začátku připadalo zvláštní, proč Grega vůbec zvu. Nebude se mu zdát divný, když mu řeknu, že

Greg nemůže. Nejspíš bude rád. Greg se mu nikdy moc nezamlouval.“

No to je skvělý. Další svatba bez doprovodu. A ta poslední přitom dopadla tak katastrofálně.

„A co Marty?“ napadlo Simone. „Neměli jste mít o víkendu rande?“

Převyprávěla jsem jí zprávu, kterou mi Marty nechal na záznamníku.

„Tak to je blbý. Ale zase to vysvětluje ten vzkaz, co nechal u nás doma, jestli s sebou na svatbu můženěkoho vzít. Moc jsem tomu nerozuměla, protože jsem mu na Den díkůvzdání přece povídala, že nemáš

doprovod.“

„Simone, slíbila jsi, že se mezi nás nebudeš míchat.“

„Řekla jsem mu to jenom proto, že se ptal, jestli na svatbě budou ještě nějaký jiný lidi single.“

„No a budou?“

Minutku nad tím uvažovala. „Toddova sestřenka Christine. Pokud vím, tak přijde sama.“

„Myslela jsem chlapy.“

Simone zavrtěla hlavou. „Greg a Marty by byli jediný. Mám Martymu říct, že už je moc pozdě na to, přidat

na seznam dalšího hosta?“

„Ne. Po tom, jakým způsobem mi dal kopačky, o jeho doprovod stejně nestojím.“

„V tom případě by sis s sebou měla přivést někoho jinýho.“

„Jako například?“ Momentálně nebyl na obzoru ani žádný potenciální nápadník.

„Co ten barman?“

„Joe? Ten, co šel odpoledne na rande se mnou a večer s jinou.“

„Netvrdila jsi náhodou, že to žádný rande nebylo?“

„To taky nebylo, ale o to nejde. Jde o to, že večer měl rande s jinou.“

„No a co?“ opáčila Simone. „Bylo to jenom rande. To přece neznamená, že je to jeho holka. Tys taky

absolvovala pětadvacet rande a stejně žádnýho kluka nemáš.“

„Díky, žes mi to připomněla.“

„Nebuď tak vztahovačná. Chtěla jsem jenom říct, že když jsi ho přistihla na rande s jinou, tak to ještě

neznamená, že není k dispozici.“

Pověděla jsem jí o svém telefonickém rozhovoru s Joem v pátek večer.

„No a? Ani nevíš, jestli to byla ta samá ženská. Třeba to byla jenom kamarádka a přijela ho vyzvednout.“

Nevěřícně jsem na ni zírala. Z jejího potlačovaného úsměvu bylo zřejmé, že ani ona sama tomu nevěří.

„A ozval se ti teda?“ vyzvídala. „Jo, ale já mu už zpátky nevolala.“

„Fajn, teď máš dobrou záminku. Můžeš mu zavolat a pozvat ho na svatbu.“

KAPITOLA 65

Půjde? nepůjde?

SOTVA JSEM ZA SEBOU zavřela dveře kanceláře, zazvonil telefon. Stála jsem na chodbě v kabátu a skufříkem v ruce a uvažovala. Mohl by to být Joe. Nechala jsem mu dneska vzkaz a potřebovala jsem sním mluvit dřív, než mě přejde odvaha. Rychle jsem odemkla a běžela k telefonu. Joe to ale nebyl. Byl to

Mark Parsons.

Zatímco jsme nezávazně tlachali, horečně jsem se snažila vybavit si všechny případy, na kterých jsemzrovna pracovala. Jenomže kdybych dělala na něčem pro Rosebud Productions, určitě bych si to

pamatovala.

„Proč ale volám,“ přešel Mark konečně k věci. „Chtěl jsem se zeptat, jestli byste nešla na oběd.“

To jsem nečekala. Naposledy jsme spolu mluvili, když jsme na sebe narazili na té filmové premiéře. Byltehdy milý, ale nijak to nepřeháněl. „Jistě. Jde o obchod, nebo zábavu?“

„Od obojího trochu.“

Probudil ve mně zvědavost. „Nemohl byste být konkrétnější?“ ‚

„Ne. Rád bych vás ještě chvíli napínal.“

Souhlasila jsem tedy, že se s ním v pátek odpoledne sejdu v restauraci The Barn, nejnovějšímpředraženém podniku na západním předměstí. Doufala jsem, že platit bude Mark, Rosenthal by mě zabil,

kdybych mu předložila k vyúčtování oběd za sto dolarů, bez ohledu na to, že šlo o jeho oblíbenéhoklienta.

Celou cestu domů jsem si v hlavě přehrávala nejrůznější scénáře, ale žádné uspokojivé vysvětlení proMarkovo pozvání na oběd jsem nenašla. Když jsem si pak na záznamníku vyslechla dalších pět vzkazů odvybrané partičky cvoků, zavolala jsem Kaitlyn.

Ta usoudila, že bych si měla pořídit nové telefonní číslo, které nebude ve zlatých stránkách, a že jedinýmožný důvod, proč mě Mark Parsons zve na oběd, je ten, že mi chce nabídnout práci.

„To je přece úplně jasný,“ prohlásila.

Mně to tak jasný nepřipadalo. „Proč myslíš?“

„Co jinýho by to teda mohlo být? Kdyby šlo o nový případ, řekl by ti o něm po telefonu, aby ses do toho

mohla rovnou pustit. Nebo by zavolal Rosenthalovi.“

„A co když mi chce prostě jen poděkovat za ten případ sexuálního obtěžování? Odvedla jsem dobrou

práci.“

„Blbost. Je to už přes tři měsíce, a mimoto by pozval Rosenthala. Jestliže se chce sejít jenom s tebou, pakje to rozhodně kvůli práci.“

Pořád ještě jsem nebyla úplně přesvědčená, ale žádné jiné vysvětlení mě nenapadalo. „Nemůžu teďzměnit zaměstnání, příští rok se mám stát společníkem.“

„Nebud směšná. Ty bys teď odmítla skvělou příležitost jenom proto, že tě Rosenthal za rok možná uděláspolečníkem?“

„Vždyť je to jediný důvod, proč tam trčím tak dlouho. Přece odtamtud neodejdu, když už zbývá vydržetjen rok.“ Jistě, neměla jsem žádnou záruku, že ze mě Rosenthal společníka doopravdy udělá. Ale muselajsem to aspoň zkusit, nebo ne?

„Děláš chybu, ale je to tvůj život.“

Celou noc jsem oka nezamhouřila a lámala si hlavu nad tím, jestli se nedopustím největší chyby svéhoživota, když odmítnu práci, kterou mi Mark Parsons ještě ani nenabídl. Jediným přínosem bylo, že když mi

Joe druhý den zavolal

do kanceláře, cítila jsem se tak unavená, že jsem ani nebyla nervózní. Prozradila jsem mu, jak to s tímmým výstupem v Aktuálně z Hollywoodu bylo doopravdy, a jen malinko si to upravila, tvrdila jsem mu,

že jsem se na seznamovací agenturu obrátila pouze proto, abych uklidnila matku. Joe se s ní sice nikdynesetkal, ale znal ten typ.

Nezeptala jsem se ho na Barbie ani jestli to byla ona, koho jsem v pátek večer slyšela z telefonu, a on ses žádným vysvětlováním nenamáhal. Sám se na Steva taky nezeptal. Očividně jsme oba zvolili strategii„na nic se neptat, nic neprozrazovať“. Věděla jsem, že je to tak lepší, ale umírala jsem zvědavostí.

Když jsme vyčerpali všechna bezpečná témata, zeptala jsem se ho, jestli na svátky pojede domů, abych sipřipravila pole pro pozvání na Simoninu svatbu.

„Ne,“ odpověděl. „Byl jsem tam na Den díkůvzdání. Na Vánoce zůstávám v L. A., abych mohl pracovat. Co

ty?“

„Nápodobně,“ řekla jsem. „Kolem Vánoc to bývá v práci klidnější, takže je to ideální doba na to, abychdohnala všechno, co jsem zatím nestihla. Mimoto jdu na Silvestra na svatbu, takže by byla hloupost letětna Vánoce domů a před Silvestrem se zase vracet.“

Doufala jsem, že bude zvědavý a zeptá se, co je to za svatbu, ale neudělal to. Po deseti vteřináchtrapného ticha jsem se rozhodla jít přímo k věci. „Ty už máš na Silvestra nějaký plány?“

„Budu pracovat,“ prohlásil.

„Organizuješ silvestrovskou párty?“ Měla jsem to čekat. „Ne, budu na baru.“

„Myslela jsem, že to už neděláš.“

„Normálně ne, ale nabídli mi dobrý prachy, tak jsem to nemohl odmítnout. Proč?“

„Jen tak.“ Nemělo smysl mu teď říkat pravdu.

„Lhářko! Chtěla jsi Silvestra strávit se mnou, že jo?“

„To teda nechtěla.“

„Ale chtěla, jen se přiznej. Cos měla za lubem?“

„Nic.“

„Noc plnou vášně?“ „To by se ti líbilo, viď?“

„Tak co teda?“

Bylo mi jasné, že nedá pokoj, dokud mu to neprozradím. „Akorát sháním doprovod na tu kamarádčinu

svatbu, to je všechno. O nic nejde.“

„Na co potřebuješ doprovod? Copak nevíš, že svatby jsou skvělá příležitost pro seznamování?“

„To je fakt, na tý poslední jsem se seznámila s tebou.“ Uznale se zasmál: „Bingo!“

„Možná je to tím, že se to pořádá na Silvestra, na každý pád tam budou samý páry,“ dodala jsem.

„A to ti mám jako věřit, že nenapravitelná vztahová optimistka posedlá romantikou nemůže sehnatdoprovod?“ Vysvětlila jsem mu, že jsem měla v úmyslu jít tam s Gregem, ale pak Simone jeho pozvánízrušila a teď je už pozdě hledat někoho jiného. O Martym vědět nemusel.

„Fakt mě to mrzí, Julie, moc rád bych s tebou šel, kdybych nedělal, ale už jsem to slíbil.“

„To nevadí, Joe, já to chápu.“ Nebyla to úplně pravda, ale aspoň mě utěšovalo vědomí, že mi dal košemkvůli práci, a ne jiné ženě. Z nějakého záhadného důvodu jsem se díky tomu necítila tak hrozně.

KAPITOLA 66

Společnici?

NEŽ JSEM SE stačila začít litovat, vrazila mi do kanceláře Simone a zabouchla za sebou dveře.

„Hádej, co se děje!“ vyhrkla a ani nečekala na odpověď. „Dneska je schůze vedení a ty, já a Greg jsmenavržení na společníky.“

„Jsi si jistá?“

„Naprosto. Mám to přímo od Rosenthalovy sekretářky.“ Dianě byla spolehlivý zdroj informací. „Proč by o

mně měli uvažovat už letos? Jsem tu teprve šest let. Správně bych měla přijít na řadu až za rok.“

„Greg je tu taky jenom šest let, a nepřipadalo ti nijak divný, že je navržený o rok dřív.“

„Jenže Greg je vlezdoprdelka.“ Když spolu Simone s Gregem už nepekli, mohla jsem o něm zase mluvit

otevřeně.

„To je pravda. Ale ty jsi teď hvězda a to se Rosenthalovi líbí víc než nějaká vtěrka.“

***

Nepotřebovala jsem ten den dělat dlouho, ale přesto jsem v práci zůstala. Doufala jsem, že schůze vedenískončí, dokud budu ještě v kanceláři, a někdo mi pak prozradí výsledek. V osm hodin jsem toho už aleměla dost. Skočila jsem vedle k Simone, abych jí oznámila, že jdu domů. Řekla, že se ještě chvilku zdrží, aslíbila, že se ozve, kdyby se něco dozvěděla. Zastavila jsem se i u Grega, ale byl už pryč.

Nikdo ve firmě nepochyboval, že se stane společníkem, a nejmíň ze všech právě Greg.

***

Skoro celou středu jsme se Simone a Gregem strávili tím, že jsme přebíhali mezi našimi kancelářemi asnažili se rozhodnout, jestli žádné zprávy jsou dobré, nebo špatné zprávy. Rosenthal nás dusil až do pěti apak si nás zavolal k sobě.

Vtěsnali jsme se všichni na jeho gauč, Greg na jeden konec, Simone na druhý a já se vmáčkla mezi ně.Pokud si Rosenthal všiml napětí mezi Gregem a Simone, nechal si to pro sebe. Zavřel dveře, opřel se o okraj stolu, zkřížil ruce na prsou a řekl: „Bezpochyby víte, že jsme včera večer měli schůzi vedení. Abezpochyby taky víte, že jedním z bodů programu byla otázka, jestli z vás letos uděláme společníky.“

Přesunul se za stůl a posadil se, aniž svůj monolog přerušil. „Možná ale nevíte, že jsme to včeranedořešili. Zítra večer se tedy sejdeme znovu, a pokud všechno klapne, v pátek bych pro vás měl mítodpověď.“

„A proč se nesejdete dneska?“ zeptal se Greg nahlas na to, nad čím jsem si v duchu lámala hlavu nejenjá, ale určitě i Simone.

„Protože už něco mám,“ zazubil se Rosenthal. Očividně ho bavilo sledovat naše muka.

V pátek ráno jsem do práce dorazila v 8:15, což byl můj dosavadní rekord. Předběhla jsem dokonce i tohochlapíka, který nosil bagety. Překvapilo mě ovšem, že Simone už sedí v kanceláři za stolem.

„Taky jsi nemohla spát, co?“ vyhrkla jsem.

„Ne, tak jsem si řekla, že přijdu dřív a něco udělám.“

„Jo, to jsem si říkala taky.“

Celou další hodinu jsme do sebe lily kafe a házely šipky. Tentokrát jsme na terč připevnily obrázek

Rosenthala.

***

9:15 jsem se vrátila k sobě do kanceláře. Předstírala jsem nějakou práci a přitom čekala, až Rosenthaldorazí. Přesně v 9:30 prošel kolem mých dveří, ale neřekl ani slovo.

Za půl hodiny zřejmě usoudil, že už nás tenhle týden mučil dost. Vlezl ke mně a zavřel za sebou dveře.

Zadržela jsem dech.

„Gratuluju,“ prohlásil. „Odteď jsi společníkem advokátní kanceláře Rosenthal & Leventhal.“

Vydechla jsem, ale pořád ještě jsem se z toho nemohla vzpamatovat. Nevěřila jsem, že to skutečně udělá.Nebo aspoň ne letos. Bylo to moc brzy. Vstala jsem, abych si s ním potřásla rukou, ale Rosenthal obešelstůl a objal mě. Poděkovala jsem a on se na mě usmál jako pyšný otec.

‚Akorát až budeš příště v televizi,“ neodpustil si, „nezapomeň zmínit jméno firmy.“

„Slibuju.“ Měla jsem takovou radost, že jsem se na něj ani nezlobila.

Vyšel z mé kanceláře a zamířil vedle k Simone. Sotva za sebou zavřel, přitiskla jsem ucho k naší společnézdi. Bylo slyšet hlasy, ale jednotlivá slova se nedala rozeznat. Protože jsem neměla skleničku, zkusila jsem

ke zdi přiložit aspoň papírový kelímek, ale bylo to na nic. Počkala jsem, dokud Rosenthala neuslyším nachodbě, a pak se odvážila ven. Byl teprve v polovině cesty ke Gregově kanceláři, když jsem vrazila kSimone. Stála u okna zády ke dveřím a dívala se ven.

„Tak jak?“ vyzvídala jsem.

„Nejdřív ty,“ pravila s tím svým tajemným výrazem, který jsem nikdy nedokázala rozluštit.

„Jo,“ řekla jsem.

„Já taky!“ vyjekla a usmála se od ucha k uchu. Objaly jsme se, navzájem si pogratulovaly a začaly spřádatplány, za co utratíme tu spoustu peněz, které teď jako společníci firmy určitě budeme vydělávat. Simoneprohlásila, že svoje staré BMW vymění za jaguára, zatímco já váhala, jestli si mám vzít hypotéku na

pořádný byt, nebo konečně splatit studentskou půjčku.

O pár minut později se k nám připojil Greg.

„Co se děje?“ podivila jsem se. Jako jediný z nás tří totiž nezářil.

„Mluvily jste s Rosenthalem?“ zajímal se.

„Jo. Udělali mě společníkem. A Simone taky.“ Netroufla jsem se zeptat, jak dopadl on.

„A zeptaly jste se ho, o jaký typ společníka jde?“ pokračoval.

„Ono je těch typů víc?“ vyhrkla Simone, než jsem stačila otevřít pusu.

„Dva,“ odpověděl Greg. „Společník-spolumajitel a částečný společník. Ten první vlastní část firmy a má

podíl na zisku. Ten druhý je společníkem jenom podle jména. Ve skutečnosti je to akorát vznešenější

označení pro senior právníky, aby mohli klientům tvrdit, že jsou společníci.“

„Ten hajzl!“ vykřikla jsem, zatímco Simone se zeptala: „To ti řekl Rosenthal?“ Pořád ještě byla ve fázi

popírání skutečnosti, zatímco já se už přesunula do fáze vzteku.

„Ne sice přímo takhle,“ odpověděl Greg, „ale jinak ano.“

„Jak to, že nám to zatajil?“ nechápala Simone.

„On to vlastně nechtěl prozradit ani mně,“ pravil Greg. „Když mi ale pogratuloval, začal jsem se hovyptávat, jak přesně postupovat, abych si jako společník mohl koupit podíl ve firmě, a on povídal, že s tímsi zatím nemusím lámat hlavu. Když jsem na něj pak zatlačil, přiznal, že z nás tří udělal jenom částečnéspolečníky.“ ‚A vysvětlil ti to nějak?“ zajímala se Simone. „Ne, akorát spustil to svoje blablabla, že firma už nevynáší tolik co dřív a –“

„Co tím jako myslel?“ přerušila jsem ho. „Ze letos místo dvou milionů vydělal jenom jeden?“

„Zřejmě,“ přisvědčil Greg. „Povídal, že dokud se to nezmění, nemůže o žádných nových společnícíchspolumajitelích vůbec uvažovat.“

‚A neřekl ti taky náhodou, jak dlouho to může trvat?“ zeptala se Simone.

„Jako vždycky se zoufale vyhýbal konkrétní odpovědi,“ zašklebil se Greg, „ale naznačil, že rok dva určitě.“

„A kdy měl v úmyslu prozradit to taky nám?“ vyprskla jsem.

„To nevím,“ pokrčil rameny. „Na to se budeš muset zeptat jeho.“

To nebylo třeba. Věděla jsem, že kdybych to udělala, vymyslel by si nějakou chabou výmluvu a pak by se

mě snažil usmířit tím, že částečný společník je první krok k společníkovi-spolumajiteli a že mám býttrpělivá a zatím si budovat vlastní klientelu. Copak bych u něj ve firmě zůstala trčet, kdybych měla dostvlastních klientů? Sakra! Vezmu tu práci u Rosebud Productions a Rosenthalovi řeknu, ať si tohočástečnýho společníka strčí třeba do prdele.

KAPITOLA 67

Zvrat v kariéře?

STUDOVALA JSEM jídelní lístek v restauraci The Barn a snažila se uklidnit rozechvělé nervy. Mark Parsonsdorazil s desetiminutovým zpožděním a v neformálním pátečním ohozu, bavlněných kalhotách a černémroláku. Já se před odchodem z kanceláře převlékla z džínsů do černého kalhotového kostýmu. Původnějsem sice plánovala, že to udělám na dámských záchodcích ve vstupní hale, ale pak jsem dostala takovývztek na Rosenthala, že mi bylo úplně jedno, jestli mě všichni ve firmě uvidí v kostýmku a domyslí si, žejdu na pohovor kvůli práci.

Objednali jsme si salát a hlavní jídlo a Mark na mě začal pálit osobní otázky. Zeptal se na Noaha a já muprozradila, že už to skončilo. Když ale vyzvídal proč, vyhnula jsem se odpovědi. Snažil se tedy ze měaspoň vytáhnout, jestli jsem v poslední době potkala nějakého jiného zajímavého muže. Řekla jsem, ženikoho, kdo by stál za zmínku. Chtěla jsem, aby náš vztah zůstal na čistě profesionální úrovni, nemělajsem v úmyslu si hned všechno pokazit tím, že bych se s budoucím šéfem dělila o historky ze soukromého

života. Mimoto jsem ani žádné dobré neměla.

Na oplátku jsem se Marka zeptala na jeho ženu, miminko a cestu do Afriky. Prohlásil, že se žena a dítěmají dobře, a pak mě po zbytek oběda oblažoval svými zážitky ze safari. Když jsme ale dojedli a pořádještě se ani slovem nezmínil

o práci, začala jsem si dělat starosti. Uklidnila jsem se, když si objednal kávu a dezert.

„Už jsem vám řekl, jak vám to v Aktuálně z Hollywoodu slušelo?“ vyhrkl zničehonic.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. Nebyla jsem si jistá, co je horší, jestli skutečnost, že mě viděl v Aktuálně zHollywoodu, nebo to, že nasadil tón, jako by mě chtěl sbalit.

„Ne že byste ve skutečnosti taky nevypadala skvěle,“ pokračoval.

Vlažně jsem se na něj usmála. „Díky. Mám tomu rozumět tak, že pracovní část oběda je u konce?“ Vědělajsem, že jsem nezdvořilá, ale uváděl mě do rozpaků.

Nijak se tím nenechal vyvést z míry. „Ne, to je teprve začátek.“ Vzal si kousek šlehaného čokoládovéhodortu, který číšník postavil doprostřed stolu. „Měla byste ho taky ochutnat. Je výborný.“

Měl pravdu. Zatímco mluvil, cpala jsem se.

„Mám pro vás návrh,“ spustil. „Jak možná víte, soustředili jsme se v Rosebud zatím hlavně na filmovou

produkci.

Nedávno jsme se ale rozhodli do našich aktivit zahrnout televizi.“

Už je to tady. Chce, abych pro ně v téhle oblasti dělala právníka. Film bych sice radši, ale televizi vezmutaky. Koneckonců, k filmu můžu přeběhnout později.

„Samozřejmě máme vždycky zájem jen o kvalitní materiál,“ pokračoval, „a myslíme, že ve vás jsme ho

našli.“

Musejí mě opravdu hodně chtít. Toho bych měla využít. „Jsem polichocená, Marku. Vážně. Ale nežřeknete cokoliv dalšího, měl byste myslím vědět, že mě Rosenthal právě jmenoval společníkem.“

„Gratuluju! Škoda jen, že jste to neřekla dřív, objednal bych šampaňské.“

Jak to, že je z toho tak nadšený? Copak nechápe, že mi bude muset dát víc?

Mark trval na tom, abychom si připili. „Na vaše další úspěchy,“ pravil a cinkl svým šálkem kávy o můj.„Jen se obávám, že teď budete vydělávat tolik peněz, že ty naše už nebudete potřebovat.“

Sakra, tak to jsem přepískla. Teď si myslí, že tu jeho práci nechci. „To bych netvrdila. Nejde přece jenom

o peníze, ale i o osobní uspokojení.“

„V tom s vámi plně souhlasím,“ přisvědčil. „Přejděme tedy rovnou k věci. Kolik byste chtěla?“

„To záleží na tom, kolik nabízíte.“ Věděla jsem, že by nebylo zrovna rozumné začít hned handlovat o

ceně.

Spiklenecky se na mě usmál. „Mysleli jsme padesát tisíc dolarů plus pět procent z čistého zisku/’

Dělá si legraci? Věděla jsem, že jeho nabídka bude nízká, ale že bude až tak nízká, to jsem nečekala. Můj

základní roční plat u Rosenthala činil víc než dvojnásobek. A co je těch pět procent z čistého zisku? Podíl

na zisku společnosti? Snažila jsem se tvářit neutrálně, když jsem prohlásila: „To je docela málo.“

„Dostala jste nějaké vyšší nabídky?“

„Popravdě řečeno jsem se ještě po žádných nedívala.“

„Teoreticky bych to mohl vytáhnout až na pětasedmdesát tisíc, ale to je maximum, na které můžu jít. A

třeba by z toho káplo ještě něco dodatečně.“

Něco dodatečně? To jako nějaká prémie? „Právníci prvním rokem vydělávají víc, Marku.“

„Já vás ale přece nechci jako právničku, Julie. Chci koupit práva na váš příběh.“

„Prosím?“

„Copak jste mě neslyšela? Rosebud Productions má zájem o práva na váš životní příběh.“

Chvíli jsem byla v takovém šoku, že jsem ze sebe nebyla schopná vypravit ani slovo. Pak jsem serozesmála a netrva

lo dlouho a dostala jsem hysterický záchvat.

„Jste v pořádku?“ strachoval se Mark.

Jenom jsem přikývla, že ano, a smála se dál. Mark se dal taky do smíchu. Když jsem se konečně uklidnilanatolik, že jsem mohla mluvit, řekla jsem: „Myslela jsem, že mi nabízíte práci.“

Na to konto se rozřehtal ještě víc a mně naopak zmrzl úsměv na rtech. Tohle nebylo vtipné. Nejrůznějšíspolečnosti přece běžně zaměstnávají své externí poradce jako firemní právníky.

Když si Mark všiml, že se už nesměju, hned se to snažil napravit: „Ne že bych vám nechtěl nabídnoutmísto, kdybych nějaké měl, ale momentálně není bohužel žádná pozice volná. Ale určitě si na vásvzpomenu, až se něco naskytne.“

„To je dobrý.“ Pořád ještě jsem se cítila uražená, jak ho ta představa, že by mi mohl nabídnout práci,

rozesmála.

„Víte, všichni z Rosebud Productions byli z toho vašeho vystoupení v Aktuálně z Hollywoodu unešení,“přesvědčoval mě. „Myslíme si, že váš příběh má skutečný potenciál.“

„Proboha, jaký?“

„Jako seriál. Nebo televizní film. Ještě jsme se nerozhodli.“

Copak se všichni zbláznili? „O tom pochybuju. Můj život je celkem nudný.“

„Právě naopak,“ opáčil a zvedl ruce do vzduchu, jako by ta slova psal na imaginární billboard.„Nenapravitelná vztahová optimistka z L. A. posedlá romantikou.“ Opět ruce svěsil a natáhl se po šálkukávy. „To je přece super namet.

„Až na to, že to hrozně zveličili. Nejsem posedlá romantikou a už vůbec nejsem nenapravitelná vztahováoptimistka. Jsem jenom právnička, která náhodou často randí.“

„To mi připadá jako trhák.“

‚A jak si to vůbec představujete? Jako Sex ve městě bez toho sexu?“

„Ne, sex bychom tam museli mít.“

„Jenže žádný nebyl. Jenom rande.“

„To bychom ovšem museli změnit. Jinak by se na to nikdo nedíval.“

KAPITOLA 68

Je to všechno o přístupu

CELÝ VÍKEND jsem strávila oslavami, že jsem se stala společníkem. Když ochladl můj počáteční vztek, jakmě Rosenthal napálil, necítila jsem se už tak zklamaná. Stejně jsem vůbec nečekala, že by mě mohljmenovat o rok dřív, a tak jsem se rozhodla brát toho částečného společníka jako kompliment, jako projev

určitého uznání. A to nebylo špatné. Aspoň prozatím.

Greg to viděl jinak. Nemohl se zbavit pocitu, jako by dostal facku. V pátek večer jsme si zašli na drink –údajně abychom to oslavili, ale většinu času jsem jenom poslouchala Gregovy nářky nad nespravedlnostíosudu. Z nějakého důvodu mi to docela zvedlo náladu. Jen jsem doufala, že to neznamená, že se někdehluboko ve mně skrývá zlý člověk. Být právnička bylo samo o sobě dost hrozné, a být navrch ještěpotvora, to jsem opravdu nechtěla.

V sobotu to bylo ještě lepší. Sešla jsem se se Simone v obchodě se svatebními šaty, abych jí poradila připoslední zkoušce. Už sedmkrát jsem byla za družičku, takže o zkouškách šatů něco vím. Za odměnu jsmesi potom daly oběd a k němu nádavkem láhev šampaňského. Simone to jmenování společníkem vidělaspíš jako já než Greg. Taky nečekala, že z ní Rosenthal už teď udělá plnohodnotného společníka, a tak jita představa částečného společníka nijak zvlášť nezdrtila.

„Mimoto bych si už docela ráda brzy pořídila děti,“ prohlásila po druhé skleničce.

„No a? Můžeš mít přece děti a zároveň být společníkem.“

„Ne, pokud bych chtěla dělat jenom na poloviční úvazek.“ Napodobila Rosenthala, včetně toho, jak sizálibně prohlíží svůj odraz v okně a rukou si projíždí vlasy, a zadeklamovala: „To je luxus, jaký si můžoudovolit pouze ti právníci, kteří své povolání neberou úplně vážně.“

Bylo nám oběma jasné, že je jen otázkou času, než Rosenthal ta slova skutečně vysloví.

***

sobotu večer jsem si s Kaitlyn a se Stevem vyrazila na slavnostní večeři. Poslední dobou se z nich stala doslova nerozlučná dvojka, aspoň o víkendech. Naštěstí mi byl Steve sympatický. Když jsem mupověděla o obědě s Markem Parsonsem, mohl se ztrhat smíchy. Kaitlyn to tak vtipné nepřipadalo. Však to

byla taky ona, kdo tvrdil, že se mi Mark chystá nabídnout místo.

„No a hodláš mu ty práva na svůj životní příběh prodat?“ dorážel Steve.

„Jasně že ne. Myslíš, že chci být po zbytek života známá jako nenapravitelná vztahová optimistka posedlá

romantikou?“

„Proč ne?“ podivila se Kaitlyn. „Kdyby ti to přineslo prachy a slávu…“

„Jenže ono mi to žádný prachy nepřinese. Nabídli mi maximálně pětasedmdesát tisíc dolarů, což pozdanění dělá mizerných čtyřicet.“

„Nezapomeň ještě na těch pět procent z čistýho zisku,“ vyprskl Steve opět smíchy.

Každý ovšem ví, že něco takového jako čistý zisk neexistuje.

„Tak můžeš být aspoň slavná,“ pokračovala Kaitlyn. „Já zatím nikoho slavnýho neznám.“

‚A ani znát nebudeš, tak se s tím smiř. Doufám, že se na celou tu záležitost s Aktuálně z Hollywoodu conejdřív zapomene a já budu moct zase začít randit.“

Protože, jak mi matka neustále připomíná, nikdo z nás nemládne.

Po tom, co jsem se celou sobotu nalejvala, jsem neděli strávila na gauči s Elmem a snažila sevzpamatovat z hrozné kocoviny. To je další nevýhoda stárnutí, člověk ty kocoviny snáší čím dál hůř.

Jediným světlým okamžikem toho dne byl k mému nezměrnému úžasu telefonát od rodičů. Byli radostíbez sebe, když jsem jim pověděla o svém jmenování. Ani moje vysvětlení, že jsem jen částečnýmspolečníkem, což vlastně ani žádný pořádný společník není, jejich nadšení nezchladilo. I tak se totiž mohlivšem svým kamarádům chlubit, že to jejich dcera dotáhla na společníka prestižní advokátní kanceláře vLos Angeles. Hlavní je udělat dojem.

„Samozřejmě bych byla radši, kdybys mi zavolala, že se budeš vdávat,“ neodpustila si matka. „Ale tohle jetaky dobrý,“ dodala, než jsem se stačila ohradit.

Otec mi jenom pogratuloval a zajímal se, kolik teď budu vydělávat. Nechtěla jsem mu hned dát studenousprchu, a tak jsem rychle prohlásila, že ještě nevím, protože to jmenování vstoupí v platnost až odpříštího roku. Poučil mě tedy aspoň o daňových důsledcích a o potřebě začít si včas šetřit na důchod apředal telefon zpátky matce. Byl to ten nejdelší rozhovor, jaký jsem v posledních letech s rodiči vedla.

***

přes mé nové postavení se mě v pondělí ráno, sotva jsem zaparkovala ve firemních podzemních garážích,

zmocnila deprese. Nic se nezměnilo. Rosenthal mě sice může nazývat společníkem, ale pořád jsem jenpouhá včela dělnice, kdežto on je královna.

Když jsem zkontrolovala e-mailovou schránku, chvilku si zasurfovala na internetu a přečetla si nejnovější

zprávy z oboru, zavolala jsem Marku Parsonsovi. Zopakovala jsem mu, že si jeho nabídky vážím, ale moje

odpověď zní stále ne. Řekl, že ho to mrzí, ale chápe to, a prozradil mi, že zkusí kontaktovat Susan, tudruhou ženu z Aktuálně z Hollywoodu, jestli by aspoň ona neměla zájem prodat svůj příběh. Popřála jsem

mu hodně štěstí a přitom pocítila nepatrný osten žárlivosti. Ne že bych svoje stanovisko změnila, jen semi nelíbilo, jak snadno si za mě našli náhradu.

***

Zbytek týdne proběhl, aniž se přihodilo cokoliv významnějšího. Žádné rande, žádné krize, pouze práce. Vpátek odpoledne jsem si už málem přála nějakou menší pohromu, jen aby ta ubíjející nuda skončila.

Největší událostí o víkendu bylo, když jsem vezla Kaitlyn a Steva na letiště. Kaitlyn letěla na Vánoce domů

a brala ho s sebou, aby se seznámil s její rodinou. První zastávka na cestě k manželství. Obě jsmevěděly, že prstýnek na sebe nenechá dlouho čekat. Byla to jen otázka času.

Na svatbě mi nejspíš poděkují. Steve pozvedne číši k přípitku a prohlásí, že kdyby měl tehdy zájem o další

rande se mnou, nikdy by Kaitlyn nepoznal. Všichni hosté se dají do smíchu a já tam budu stát v dalšíchpříšerných družičkovských šatech a cítit se trapně. Budou to už moje osmé. Asi bych se měla zasepoohlédnout po nějakém chlapovi.

***

Vánoční prémie byly letos nižší, než všichni doufali, a tak se Rosenthal pokusil zabránit vzpouře aspoňtím, že nám dal navíc volno na Štědrý den a na Silvestra. Štědrý den jsem strávila doma s Elmem.Prohlíželi jsme si stará čísla časopisu People, cpali se mírně ztvrdlým vánočním cukrovím a třikrát zasebou se podívali na film o tom, jak zlý Grinch ukradl Vánoce. Musím ovšem přiznat, že cukroví jsem jedla

sama. Elmo mi jen četl přes rameno a koukal se na televizi.

Na Silvestra jsem se rozhodla, že si dopřeju pár hodin rozmazlování v jednom z těch luxusních salonůkrásy v Beverly Hills, kam chodí všechny celebrity. Chtěla jsem do nového roku vkročit s novým, úžasnýmvzhledem a lepší náladou. Den věnovaný zkrášlování je ta nejrychlejší cesta k pozitivnímu životnímupřístupu, aspoň podle propagační brožury salonu.

Nechala jsem si tedy udělat manikúru i pedikúru a pořídila si nový účes. Chtěla jsem zajít taky nakosmetiku, ale všechny kosmetičky už byly rezervované, tak jsem si aspoň koupila nějaké předražené

krémy a peeling a rozhodla se, že je vyzkouším sama doma.

Na záznamníku blikala kontrolka. „Julie, tady máma.“ Okamžitě jsem stiskla tlačítko STOP. Loni naSilvestra mi matka nechala vzkaz, že si pro mě do nového roku předsevzala, ať nejsem sama. Vzhledem k

tomu, že jsem právě zaplatila tři sta dolarů za zlepšení svého přístupu, nechtěla jsem, aby kvůlidesetivteřinovému vzkazu přišly vniveč.

Chvíli jsem váhala s prstem nad tlačítkem VYMAZAT, ale nakonec jsem opět pustila přehrávání. Ani snovým životním přístupem jsem nepatřila k lidem, kteří dokážou vzkaz vymazat, aniž si ho poslechnou, ikdyž jsem měla sto chutí to udělat. „Chtěla jsem ti jen popřát šťastný a veselý nový rok,“ pokračovalmatčin hlas, „a příjemnou zábavu na té svatbě.“

Možná taky utratila tři sta dolarů za zlepšení přístupu. Na každý pád je to do nového roku dobré znamení.

Večer jsem přetrpěla sto sklapovaček, abych měla v šatech ploché bříško, pustila si cédéčko AndreyBocelliho, zapálila aromatickou svíčku a ponořila se do bublinkové koupele. Když jsem pak žínkou z lufyodstranila každičkou odumřelou buňku kůže, přišel na řadu obličej. Zabalila jsem se do chlupatéhomodrého županu se vzorem měsíce a hvězd, na hlavu si nasadila koupací čepici, abych si neumazalavlasy, a nanesla si novou obličejovou masku.

návodu stálo, že ji mám jemně vetřít do pokožky, deset minut počkat, a až zatuhne, opláchnout. Vžádném případě se neměla nechat působit déle než dvacet minut. Jak prosté.

Natáhla jsem se v obýváku s polštářem pod hlavou na podlahu, listovala lednovým vydáním časopisuVanity Fair a každé dvě minuty mrkla na hodinky. Když uplynulo deset minut, šla jsem se na sebe podívat

do koupelny. Trošku to zatuhlo, ale ne úplně. Rozhodla jsem se tedy ještě pár minut počkat.

Sotva jsem se znovu uvelebila na polštáři, rozezvučel se domácí telefon. Vstala jsem, stiskla tlačítko promluvení a pozdravila. Žádná reakce. Nejspíš si někdo dole spletl číslo bytu a zazvonil na mě omylem.Stávalo se to docela často, nikdy jsem ovšem nikoho takového nahoru nepustila.

našem domě mělo být bezpečno, a proto jsem nechtěla dovnitř někoho pouštět, aniž vím, kdo to je.

Posadila jsem se zpátky na podlahu.

Ještě jsem se ani nestačila natáhnout a telefon se ozval podruhé. Znovu jsem stiskla tlačítko a znovu bylo

ticho. Když zahlaholil potřetí, ignorovala jsem ho a šla zkontrolovat masku. Už skoro úplně zatuhla.Podívala jsem se na hodinky a zjistila, že zatím uběhlo jen třináct minut. Dám jí ještě dvě minuty a pak jiopláchnu.

Zrovna se mi podařilo naaranžovat polštář přesně na to pravé místo pod krkem, když jsem zaslechla, jaksi někdo hraje se zámkem. Šokovalo mě to tak, že jsem se nemohla ani hnout. Pokud jsem věděla, nikdojiný než já klíč od bytu neměl. Když jsem ale uviděla, jak se koule na dveřích otáčí, rychle jsem sevzpamatovala a vběhla do kuchyně. Ten člověk dole musel najít někoho, kdo ho pustil dovnitř, a teď se

snaží vloupat do mého bytu!

Srdce mi v hrudi bilo tak zběsile, až jsem myslela, že budu mít infarkt. Chtěla jsem zavolat policii, aletelefon byl v obýváku. Vytáhla jsem tedy ze stojánku na lince nůž na steaky a vyčkávala. Nejspíš budumenší než útočník, ale zase budu moct využít momentu překvapení.

Slyšela jsem, jak se otevírají dveře, a pak někdo zvolal: „Jste doma, Julie? To jsem já, paní Kleinová.“

Ulehčené jsem vydechla. Správcová domu. Položila jsem nůž a vrátila se do obýváku. Ve dveřích stálapaní Kleinová, která stěží měřila metr padesát, s nějakým mužem. Ten muž byl Joe.

KAPITOLA 69

Můj nový, úžasný vzhled

„CO TADY DĚLÁŠ?“ zeptala jsem se nevěřícně Joea.

Odpověděla mi ale paní Kleinová. „Ach, Julie, jsem tak ráda, že jste v pořádku. Tenhle milý mladík

povídal, že na vás zvonil, ale vy jste neodpovídala. Pak ho napadlo, že by váš domácí telefon mohl být

rozbitý, a tak zazvonil na mě.“

„To nejspíš opravdu je,“ přisvědčila jsem. „Slyšela jsem ho třikrát, ale pokaždé, když jsem se ohlásila,

bylo na druhém konci ticho.“

„Snažila jsem se vám dovolat,“ pokračovala paní Kleinová, „ale operátor mi řekl, že vaše číslo byloodpojeno. Začala jsem si dělat starosti, a tak jsem se sem radši skočila podívat.“

„Mám nové číslo, není v seznamu. Moc se omlouvám, zapomněla jsem vám ho dát.“ Vzala jsem pero ablok, které ležely vedle telefonu, a rychle jí ho načmárala.

„Nebudu vás už zdržovat,“ měla se k odchodu. „Ale co to máte na obličeji? Vypadáte, jako by se vámměla oloupat kůže.“

Sakra! Sáhla jsem si na tvář a zjistila, že maska ztvrdla na kámen. Mrkla jsem na hodinky. Dvacet dvaminut. Vlítla jsem do koupelny a zkusila obličej oplachovat studenou vodou, ale ta krusta ne a ne dolů.

Sakra! Sakra! Sakra!

Popadla jsem kelímek a znovu si přečetla varování. Stálo tam, že se maska nemá nechat působit déle než

dvacet minut, ale návod, jak si počínat, když to člověk nedodrží, už bohužel chyběl. Otočila jsem tedykohoutek s teplou vodou, namočila v umyvadle ručník a začala si obličej drhnout. Po deseti minutách bylamaska pryč. Pleť sice vypadala podrážděně, ale jinak se nezdálo, že by utrpěla nějakou trvalejší újmu.

Vrátila jsem se do obýváku. Správcová už odešla, ale Joe seděl na gauči a hrál si s Elmem. Elmo muzrovna povídal, jak zbožňuje lechtání.

„Už je to lepší?“ zajímal se Joe.

„Co tady děláš?“

Ukázal na oblek a polobotky, které si s sebou přinesl. „Jdu S tebou na tu svatbu. Pokud ovšem pořádještě potřebuješ doprovod.“

„Myslela jsem, že musíš pracovat.“

„To jo, ale když jsi mi zavolala, začal jsem o tom přemýšlet a došlo mi, že Silvestra radši strávím s tebou

na svatbě, než abych poskakoval kolem tlupy ožralů na nějakým pitomým večírku v Hollywoodu.“

„A to jsi mi to nemohl říct dřív?“

„Nechtěl jsem ti nic slibovat, dokud jsem nevěděl, jestli budu opravdu moct. Málem to nevyšlo, až dneska

ráno jsem našel někoho, kdo to vezme za mě. Zkoušel jsem se ti pak dovolat, ale…“

Uvědomila jsem si, že jsem mu taky zapomněla dát nové číslo. „Nechal jsem ti tři vzkazy na záznamníku v kanceláři, ale neozvala ses. Nevěděl jsem, co to má znamenat,tak jsem se nakonec rozhodl zajet sem a promluvit si s tebou osobně.“ „Pořád nemůžu uvěřit, žes to pro mě udělal, Joe. To je od tebe vážně moc hezký.“ Ohromně tím u mě

zabodoval.

„Vždyť ti to, kotě, pořád říkám, že jsem dobrá partie.“ Pak se zvedl a políbil mě. Dlouze a sladce. Držela

bych věčně, kdyby mi nestrhl koupací čepici z hlavy a nevyhrkl: „Co je k čertu tohle?“

Vyškubla jsem mu ji. „Nic, jenom jsem si od tý masky nechtěla upadat i vlasy.“

„Nejspíš sis ji neměla patlat ani na obličej. Jsi kapku červená.“

Přejela jsem si rukama po tvářích. Byly horké a opuchlé. Vlítla jsem do koupelny, podívala se na sebe do

zrcadla a vyjekla. Vypadala jsem jako spálený sysel.

Joe přiběhl za mnou. „Co se stalo?“

„Koukni se na mě,“ vypískla jsem.

„No a? Jsi akorát trošku červená. Vypadáš, jako by ses válela na sluníčku.“

„Vypadám, jako bych na dvanáct hodin usnula pod horským sluncem a pak ještě dostala žihadlo!“

„Ale ne. Je sice pravda, že jsi malinko oteklá, ale kdybys mě na to neupozornila, nikdy bych si toho sám

nevšiml.“

Ocenila jsem, jak se snaží, ale věděla jsem, že je to bezostyšná lež. Vypadala jsem děsně.

Joe mrkl na hodinky. „V kolik je ta svatba?“

„Co na tom záleží?“ opáčila jsem. „Nikam nejdu.“

„Jak to myslíš, že nikam nejdeš?“

„Nemůžu se tam přece ukázat, když vypadám takhle.“

„Vypadáš dobře,“ ujišťoval mě. „Když si uděláš mejkap, nikdo si toho nevšimne.“

„Tohle žádný mejkap nezakryje, Joe.“

„Proč ne?“

Co je to jenom za chlapa? „Protože na celým světě neexistuje mejkap, po kterým by mi tváře zasesplaskly a kůže dostala normální barvu. Nejspíš mám alergickou reakci na nějakou látku v tý masce.“

„A co kdybych skočil do lékárny a něco ti na to přinesl?“

To nebyl špatný nápad. Žádný lepší jsem stejně neměla.

„Ani se odsud nehni,“ zašeptal Joe. Popadl klíčky od auta, políbil mě na čelo a už už za sebou zavíraldveře, když se najednou zarazil. „Tentokrát mě ale pustíš dovnitř, že jo?“

Sotva jsem mu to slíbila, byl pryč. Se studenými obklady na obličeji jsem se natáhla na gauč a čekala. Zadvacet minut se Joe vrátil s tubou hydrokortizonové masti a nějakými prášky proti bolesti.

Spolkla jsem rovnou dva, vetřela si mast do tváří a pak nanesla mejkap. Nevypadala jsem nijak zvlášťúchvatně, ale na veřejnosti jsem se už ukázat mohla. Přepustila jsem Joeovi koupelnu, aby se převlékl doobleku, a sama zamířila do ložnice. Naštěstí jsem tentokrát nebyla za družičku, takže jsem si mohla sklidem vzít sexy večerní šaty.

Byly dlouhé, černé, bez ramínek a vzadu měly rozparek, který sahal až do poloviny stehen. Nadeseticentimetrových jehlách jsem sice stěží mohla jít, ale koupila jsem si je, protože mi dělaly pěknénohy. Jako doplněk jsem zvolila soupravu náhrdelníku a náušnic s nepravými diamanty a pak se vrátila do

obýváku.

Joe měl na sobě černý oblek, šedou košili a kravatu. Na pozvánce stálo, že máme přijít ve společenskémoděvu, takže nezvolil úplně špatně. A i kdyby, stejně už by se s tím nedalo nic dělat.

Uznale hvízdl. „Vypadáš úžasně.“

„Díky,“ usmála jsem se. „Ty taky boduješ.“ Bez legrace.

KAPITOLA 70

Další svadba

JOE NÁS ZAVEZL do hotelu Four Seasons šest bloků od mého bytu. Měli jsme patnáct minut zpoždění, alesvatba se stejně o půl hodiny zdržela, takže jsme nic nepropásli.

Simone to ohromně slušelo, obřad byl milosrdně krátký a následující hostina grandiózní: V sáleozdobeném tisíci bílých růží se za doprovodu dvanáctičlenné kapely podávala večeře o sedmi chodech pro

tři sta hostů, včetně mě a Joea.

Takhle mi to aspoň Joe druhý den vyprávěl. Já si vybavovala jenom obřad, květiny a přípitky. Zbytekvečera se rozplýval v mlze. Teprve při druhé vodce se 7-Up mi totiž došlo, že ty moje prášky jsou vlastněsedativa a v žádném případě by se neměly kombinovat s alkoholem.

***

Na Nový rok jsem se probudila pozdě. Ležela jsem sama v posteli, na sobě jenom kalhotky a podprsenku.Šaty byly pověšené na dveřích šatníku a pod nimi se na podlaze válely lodičky a kabelka. Jen punčocháčenikde. Jak se ale znám, nejspíš jsem si je večer stáhla rovnou v koupelně.

Ze sousední místnosti jsem zaslechla nějaké zvuky. Vklouzla jsem do županu a vyrazila na výzvědy.

„Dobré ráno, ty můj ospalče,“ pozdravil mě Joe. Stál v mé kuchyni bos, jenom v džínsech a tričku ze

včerejška, a kuchtil cosi v mixéru, o kterém jsem už ani nevěděla, že ho mám. Sklonil se, aby mě políbil,

ale já včas uhnula.

„To bych ti neradila,“ řekla jsem. „Ještě jsem si nevyčistila zuby.“

„Což mi připomíná, že jsem si půjčil jeden z tvých kartáčků. Doufám, že ti to nevadí.“

„Můžeš si ho nechat jako dárek,“ usmála jsem se a zamířila do koupelny. Měla jsem sice rozmazanou

řasenku, ale otok na obličeji už skoro zmizel a rudé tváře vybledly do hezkého růžového odstínu.

Vyčistila jsem si zuby, opláchla obličej a učesala přeleželé vlasy. Pak jsem se vrátila do ložnice, místo

županu si vzala kraťasy na doma a čisté tričko a připojila se k Joeovi v kuchyni.

Posadila jsem se ke stolu a sledovala ho, jak těsto z mixéru lije do formy na muffiny a strká ji do trouby.

Potom z lednice vytáhl krabici pomerančového džusu a nalil mi plnou sklenici.

„To je mi nějaký povědomý,“ pravila jsem. „I když pokud se dobře pamatuju, minule jsme snídali na

čerstvým vzduchu.“

„Tentokrát se to ale vyvine úplně jinak, za to ti ručím.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem schoval klíčky od auta tak, abys je určitě ví «

nenašla.

„Teď jsme ale u mě doma. Jak můžu vědět, že nechceš ukrást moje auto?“

Joe vypnul troubu a vzal mi sklenici s džusem z ruky. „Věř mi,“ zašeptal.

Pak mě políbil. Pomalu a vášnivě.

Borůvkové muffiny jsme měli k večeři.